Tisztelt olvasó!

A Biblia—ami a kulisszák mögött van címû kétkötetes mûvet 1999 augusztusában fejeztem be. Az azóta eltelt hét esztendõ során a nyomtatott változat, illetve az utánnyomás példányai is elfogytak. Több földrészrõl (Usa, Kanada, Ausztrália) is rendeltek példányokat. Az utóbbi esetben az érdeklõdõ azért mondta vissza a megrendelést, mert a postaköltség a könyv árának a sokszorosa volt.

Elkészült a könyv elektronikus változata is (PDF formátumban). Bár az ára csupán néhány euró, újra csak jelentkeztek a korábbi gondok. Egy másik kontinensrõl néhány eurónak megfelelõ összeg átutalása annak a többszörösébe is kerülhet. A végeredmény pedig megint csak ugyanaz: a magas járulékos költségek, avagy a bonyolult ügyintézés miatt sok érdeklõdõ kirostálódik.

Hét évvel a megjelenés után a szerzõi és egyéb járulékos jogok kizárólagos tulajdonosaként úgy döntöttem, hogy térítésmentesen hozzáférhetõvé teszem az elektronikus változatot. A összes szerzõi és járulékos jog betartása esetén az elektronikus változat szabadon (díjmentesen!) terjeszthetõ, másolható, sokszorosítható, illetve különféle internetes és más adattárolási rendszerekben tárolható.

Döntésem abból fakad, hogy e könyvet megírásakor gondolatébresztõnek szántam. Egy olyan alternatív változat, melynek a létjogosultsága semmivel sem kevesebb, mint az uralkodó szemléleté.

Mivel mûvem beállítottsága gyökeresen eltér az általánosan elfogadottól, ezért sokan már csak a cím hallatán is lesöprik az asztalról. Úgy vélem, akkor lehet objektíven véleményt formálni egy könyvrõl és az abban foglaltakról, ha teljes egészében ismerjük a tartalmát. Hogy ezt megtehessék, ajánlom e mûvet az érdeklõdõk figyelmébe.

Sloszár József
2006 augusztusa

Az elektronikus változat szabadon letölthetõ:

2000ad.uz.ua/letoltes/pdf - Adobe Reader,
2000ad.uz.ua/letoltes/prc - Mobipocket,
2000ad.uz.ua/letoltes/lit - MS Reader.
2000ad.uz.ua/letoltes/epub - open e-book (IDPF/EPUB),
2000ad.uz.ua/letoltes/lrf - BBeB formátum, Sony PRS-300,500,505,600,700, Sony Librie,
2000ad.uz.ua/letoltes/pmlz - Palm DOC,
2000ad.uz.ua/letoltes/ipm - GEM 2150/REB 1200, GEB 1150;
2000ad.uz.ua/letoltes/rb - REB 1100 eszköz formátuma;
2000ad.uz.ua/letoltes/wol - WOLF, HanLin eBook.

A könyvrõl véleményt mondhat a
2000ad.uz.ua/forum
oldalon.

Mintegy négyezer évvel ezelõtt egy hatalmas ûrjármû landolt a Sinai hegyen. Egy szuperfejlett kozmikus civilizáció küldöttei érkeztek a fedélzetén.

A sok százezer, pusztában vándorló izraelita képviseletében mintegy hetvenen meghívást és engedélyt kaptak arra, hogy a jármû fedélzetére léphessenek:

1. És monda Mózesnek: Jõjj fel az Úrhoz te és Áron, Nádáb és Abihu, és az Izráel vénei közül hetvenen, és hajtsátok meg magatokat elõtte távolról.
2. És csak Mózes közeledjék az Úrhoz, amazok pedig ne közeledjenek, és a nép se jõjjön fel vele.
9. Azután felméne Mózes és Áron, Nádáb és Abihu, és az Izráel vénei közül hetvenen;
10. És láták az Izráel Istenét, és annak lábai alatt valami zafír fényû tárgy vala, és olyan tiszta, mint maga az ég.
11. És Izráel fiainak e választottjaira nem bocsátá kezét: jóllehet látták az Istent, mindazáltal ettek és ittak is.

Mózes II. könyve 24

Az emberiség emlékezetében ez az egyik fennmaradt írásos bizonyíték arra, hogy egy nem földi eredetû civilizáció képviselõi kapcsolatba léptek velünk. Ne várjunk hát arra, hogy majdan talán egy ilyennek a küldöttei felveszik velünk a kapcsolatot. Hiszen ez már megtörtént. Közel négyezer évvel ezelõtt...

Ez a sajátos dokumentum–regény a maga közel 1280 Bibliából vett idézetével a megszokottól gyökeresen eltérõ szemszögbõl vizsgálja a Szentírásban fellelhetõ szövegeket. És olyan rendkívül meglepõ tényekre világít rá, melyeket mind ez ideig egyszerûen agyonhallgattak.

Sloszár József

A BIBLIA — AMI A KULISSZÁK MÖGÖTT VAN I.
Az ”Izraelita” projekt

ELARA Munkács — 1999

© Sloszár József, 1999

Minden jog fenntartva!

E könyv kiadására kizárólag a szerzõ jogosult.
A szerzõ elõzetes engedélye nélkül,
kritikákban és recenziókban közölt
rövid idézetek kivételével,
a mû egyetlen része sem használható fel.

mail@2000ad.uz.ua

www.2000ad.uz.ua

Borítóterv: Kovács Éva

A könyvben szereplõ illusztrációk
Kovács Éva, Markovics Mátyás
és más, az INTERNETEN szabadon
hozzáférhetõ és korlátozás nélkül
felhasználható fotók és rajzok
alapján készültek.

Видавництво "Елара"

м. Мукачево

ISBN 966-7138-17-8

Minden nagy igazság kezdetben
istenkáromlás volt.
George Bernard Shaw

TARTALOMJEGYZÉK

ELÕSZÓ
BEVEZETÕ

I. KÖTET
AZ ”IZRAELITA” PROJEKT

ELSÕ FEJEZET. A KEZDET

MÓZES
A ZENDÜLÉS
AZ INVÁZIÓ ÉJSZAKÁJA
A MENEKÜLÉS
A VÖRÖS-TENGER
A MANNA
A KÕSZIKLA

MÁSODIK FEJEZET. A SZÖVETSÉG

A SINAI HEGY
A VISSZATÉRÉS
A SZÖVETSÉG KÉT TÁBLÁJA
A FRIGYLÁDA
A ”SZENT” SÁTOR
A TECHNIKUSOK ÖLTÖZÉKE

HARMADIK FEJEZET. AZ ÜZENET

A FEDÉLZETEN
A TEREMTÉS HÉT NAPJA
A KÍSÉRLETI ÁLLOMÁSON
A ”KÍGYÓ”
DINOSZAURUSZOK
AZ ÖZÖNVÍZ
ÁBRAHÁM
SODOMA

NEGYEDIK FEJEZET. A PUSZTÁBAN

MEGTORLÁSOK
KÓRÉ CSOPORTJÁNAK LÁZADÁSA
ÁRON ÉS MÓZES HALÁLA
A TÖRVÉNYEK

ÖTÖDIK FEJEZET. HONFOGLALÁS

JÓZSUÉ
ÁTKELÉS A JORDÁN FOLYÓN
JERIKHÓ FALAI
AI BEVÉTELE
”HULLÓ KÖVEK”
HARCI SIKEREK

HATODIK FEJEZET. A KULISSZÁK MÖGÖTT

SISERA
GEDEON
SÁMSON
SÁMUEL
KIRÁLYVÁLASZTÁS
SAUL
DÁVID
A “JÁRÁS DOBOGÁSA”
A HARCI LÉGI JÁRMÛVEK MEGJELENÉSE
SALAMON TEMPLOMA
ILLÉS
A HALÁL ANGYALAI

HETEDIK FEJEZET. A FORDULAT

JEREMIÁS
AZ ULTIMÁTUM
A CSAPÁS
NABUKODONOZOR
DÁNIEL
A ”VILLÁM ARCÚ FÉRFIÚ”
A VISZÁLY
A FELADVÁNY
A “HARCOLÓ SZARV”
A ”PUSZTÍTÓ ÚTÁLATOSSÁG”
MENE TEKEL PERESZ UFARSZIN!
EZÉKIEL
A KÉBÁR FOLYÓNÁL
A BÁZISON
EZÉKIEL ”TEMPLOMA”
ZAKARIÁS

II. KÖTET
EGY MÁSIK VILÁG

NYOLCADIK FEJEZET. A TERV

JÁNOS. A FOGANTATÁS
JÉZUS. A FOGANTATÁS
SZÜLETÉS. A CSILLAG
KERESZTELÕ JÁNOS
AZ ÁCSMESTER
NEGYVEN NAP A “PUSZTÁBAN”. FELKÉSZÍTÉS A KÜLDETÉSRE
A CSAPAT
KISLÁNYKA, KELJ FEL!
AZ EPILEPSZIÁS GYERMEK
AZ ”ÖRDÖNGÕS”
ÖTEZER EMBER MEGVENDÉGELÉSE
”VÍZENJÁRÁS”
A TENGER LECSENDESÍTÉSE
A VÉGZETES PARANCS
AZ OLAJFÁK HEGYÉN
VÉGKIFEJLET
KERESZTREFESZÍTÉS
A KÜLDETÉS VÉGE
AZ APOSTOLOK CSELEKEDETEI
PÁL APOSTOL
A SZENT LÉLEK
A SZENT LÉLEK ”APOSTOLOKRA VALÓ KITÖLTÉSE”
A SÁNTA
A ”GUTAÜTÖTT”
HERÓDES HALÁLA
SZÖKTETÉSEK A BÖRTÖNBÕL
TÉRÍTÕK
AZ ÚJ TESTAMENTOM
MOHAMED PRÓFÉTA

KILENCEDIK FEJEZET. FEGYVEREK

FEGYVERT TARTÓ KÉZ. KINYÚJTOTT KÉZ
A VESSZÕ
”TÜZES NYILAK”
A FEGYVER HATALMA

TIZEDIK FEJEZET. FÖLDÖNKÍVÜLI JÁRMÛVEK

ANGYALOK
KERUBOK
SZERÁFOK
AZ ÚR HÁZA
BÁBEL TORNYA
JÓNÁS ÉS A NAGY HAL
AZ ÚR SZAVA. (HANGJELENSÉGEK)
AZ ÚR DICSÕSÉGE. (FÉNYJELENSÉGEK)
FELHÕ ÉS SZÉLVÉSZ
SÁRKÁNYOK

TIZENEGYEDIK FEJEZET. EGY MÁSIK VILÁG

A BIBLIA FÖLDÖNKÍVÜLI SZEREPLÕI
AZ “IZRAELITA” PROJEKT
JEHOVA
A BIZTONSÁGI FÕNÖK
VISZÁLYOK
BAÁL
A NYELV
SEREGEK URA
MENNYEI JELENÉSEK KÖNYVE
A “SZIGETEN”
A TÁMASZPONTON
A LÉGICSATA
A MÉZÉDES “KÖNYV”
666
FELADVÁNY II
A “HARAG POHARA”
A BOMBÁZÁS
ALELUJA... ALELUJA
“MENNYEI JERUZSÁLEM”
A PIRAMISOK
A “SZABADÍTÁS SISAKJA”
MENNYEI FEJEDELEMSÉGEK
SEOL

TIZENKETTEDIK FEJEZET. JÖJJÖN EL A TE ORSZÁGOD

A HÁLÓZAT MA
AZ ÚR NAGY NAPJA
AZ ÉLET KÖNYVE
A VÉGÍTÉLET

UTÓSZÓ

ELÕSZÓ

Tisztelt olvasó, egy olyan könyvet tart a kezében, mely a késõbbiekben nagy vitákat fog kavarni. Lesz sok híve, és lesznek ellenségei is. Hiszen e könyv célja az IGAZSÁG feltárása, azé az igazságé, mely a Szentírásokban foglaltatik. Ez az igazság egységes és oszthatatlan, mely fölött senkinek nincs hatalma. El lehet fogadni, el lehet utasítani, de legfõképp okulni és tanulni kell belõle.

Az összes állítást, mely ebben a könyvben szerepel, egyedül és KIZÁRÓLAG a Bibliában szereplõ 66 könyvbõl vettem. Nem hivatkozok olyan könyvekre, melyek a világ egyes könyvtáraiban vagy megtalálhatóak, vagy nem. A rájuk való hivatkozás így nem minden esetben bizonyító erejû. Ezzel szemben, kedves olvasó, ha kételkedik egyik vagy másik állításomban vagy idézetemben, lépjen nyugodtan oda a könyvespolchoz, és vegye le a Bibliát. Lapozza fel a keresett helyen, és ellenõrizze le mindazt, amit itt írok. Látni fogja, hogy az idézetek pontosak.

Persze elõfordulhat, hogy egyik vagy másik fogalom a különbözõ nyelveken különbözõ szinonimákkal szerepel, de mindennek ellenére a KÉP, melyet ebben a könyvben felvázolok, egységes egészet alkot.

Ez a mindennemû miszticizmustól mentes kép gyökeres változást fog elõidézni gondolkodásunkban, és ennélfogva társadalmunk késõbbi sorsában is. Körülbelül olyasvalamit, mint ami akkor történik a gyermekkel, amikor megtudja, hogy a karácsonyi ajándékot nem a Jézuska hozza, hanem a szüleitõl kapja. Ekkor kezd a gyermek felnõtté válni, szembesül a realitásokkal.

Így van ezzel a földi civilizációnk is. Most állunk az IGAZSÁG kapujában. Eljött az idõ, hogy felnõtté váljunk. Kétezer évvel ezelõtt mondotta valaki, akit Jézus Krisztusnak hívtak: “...eljõ az idõ, mikor nem példázatokban beszélek majd néktek, hanem nyíltan beszélek néktek az Atyáról.” János evangyélioma 16/25

Úgy tûnik, a harmadik évezred kapujában állva eljött az idõ, hogy megtudjuk azokat az igazságokat, melyek mind ez ideig is ott voltak a Bibliában, csak nem értettük õket. Ezek gyökeresen meg fogják változtatni az önmagunkról és a világról kialakított képünket. Többek között:

— Választ adnak arra a kérdésre, hogy az UFO-k miért nem hajlandóak felvenni velünk a kapcsolatot. A választ erre õk már Mózes idejében megadták.
— Fény derül a misztikusnak tûnõ frigyládára, érthetõvé válik mindaz, ami a Vörös-tengerrel történt, amikor a zsidó nép menekült Egyiptomból. Megtudjuk, valóban mi történt sok ezer évvel ezelõtt a szabadulás éjszakáján.
— Kiderül, hogy mi is történt Jerikhó ostromakor, és valójában miért omlottok le a város kõfalai.
— Szertefoszlik az a kép, mely a jó és a rossz ellentétén alapult. Vagyis Isten és Sátán ellentét. Megtudjuk, ki Jehova, Sátán, Mihály stb.
— Megértjük, miért kellett Jézusnak oly tragikus módon meghalnia, és hogy valójában mi állt az akkori történések hátterében. Sok olyan “csoda” magyarázatot nyer, melyeket õ cselekedett. Megtudjuk azt is, mi volt Jézus születésekor a “betlehemi csillag”.
— A legendaszerû teremtéstörténet hét napja is érthetõvé válik számunkra. Megoldódik Ádám oldalbordájának — Éva teremtésének talánya is. Sõt, mi több, kiderül, mi is volt a bibliai kertben az élet és a tudás fája.
— Eljut hozzánk mindaz az üzenet, amit egy nálunknál minden szempontból összehasonlíthatatlanul fejlettebb kozmikus társadalom küld nekünk.

Hangsúlyozom: mindez kizárólag a Biblia 66 könyvére alapozva. Összes állításaim maradéktalanul leellenõrizhetõk.

Elsõre, tisztelt olvasó, fantasztikusnak fog tûnni az, ami alább következik. De ha mindvégig figyelemmel fogja követni mindazt, amit e könyv felvázol, helyenként le-leellenõrizve az idézeteket, melyek állításaim alapját képezik, akkor meg fog bizonyosodni róla, hogy — a Biblia, a szent szövegek, ha kiszûrjük belõlük a szubjektivizmust, vagyis azokat a részeket, melyek csak a szövegek szerzõinek kommentárjai, illetve a vallási fanatizmust, és a megszûrt, immár fontos információkat hordozó részeket megfelelõen, akárcsak egy mozaik kockáit összeillesztjük — egy GRANDIÓZUS KÉP bontakozik ki elõttünk:

A KEZDETEKTÕL FOGVA EGY TÕLÜNK SOKKAL NAGYOBB TUDÁSÚ, INTELLIGENCIÁJÚ ÉS TECHNIKAILAG ÖSSZEHASONLÍTHATATLANUL FEJLETTEBB KOZMIKUS TÁRSADALOM — CIVILIZÁCIÓ — KÉPVISELÕI ITT VANNAK KÖZÖTTÜNK, FIGYELEMMEL KÖVETIK FEJLÕDÉSÜNKET, TÁRSADALMUNK ERKÖLCSI ÁLLAPOTÁT.

Az utóbbi évezredek folyamán többször is beavatkoztak a földi civilizáció fejlõdésébe azzal a céllal, hogy azt a helyes irányba tereljék. A mi érdekünkben tették és teszik ezt nagyon tapintatosan. A legtöbb beavatkozás a prófétákon keresztül történt, akik ”Isten emberei”. Õk voltak és ma is õk azok a személyek, akiken keresztül ez a rendkívül fejlett kozmikus civilizáció információkat juttat el hozzánk, és befolyásolja történelmünket. Ilyen próféta volt Mózes, Jézus, Mohamed, Krisna és ilyenek voltak sokan mások, akik a Bibliában vagy más vallások szent írásaiban szerepelnek.

Napjainkban már nagyon is elképzelhetõnek tartjuk, hogy a végtelen kozmoszban létezhetnek rendkívül fejlett és jóindulatú társadalmak. Hiszen amennyiben azok agresszívak, rosszindulatúak lennének, akkor a fejlõdésük során önmagukat teljesen vagy részlegesen elpusztították volna. Azért mondom, hogy részlegesen, hiszen az is elképzelhetõ, hogy nagyobb kataklizmák hatására ezek a társadalmak “megtisztultak”, “megjobbultak”. Ilyen kataklizmákról szól János Mennyei jelenésekrõl szóló könyve. János apostolon keresztül ez a kozmikus társadalom fontos üzenetet-információt juttatott el hozzánk, melyekrõl e könyv legvégén lesz szó.

Mivel a kezdetektõl fogva itt vannak, és óvó gondoskodással viseltetnek irányunkban, mintegy küldetést teljesítve, akárcsak azok, akik a középkorban vitathatatlan jószándékkal próbáltak más népeket megnyerni a keresztény vallás számára, ezért nevezem én ÕKET MISSZIONÁRIUSOKNAK. Hiszen napjainkban UFÓKNAK és UFONAUTÁKNAK hívjuk õket. Errõl én azt vallom, hogy sértõ és személytelen. Sõt kijelentem: ellenséges. Erre nem szolgáltak rá. Ezért a könyvben mindvégig misszionáriusoknak nevezem ÕKET.

Sokan kérdezhetnék, hogy ha olyannyira óvó gondoskodással viseltetnek irántunk, akkor miért történhettek olyan szörnyûséges események, mint a világháborúk? Hiszen akkor közbeavatkozhattak volna. De mégsem tették.

Mindezt ahhoz hasonlíthatnánk, ahogy egy földi szülõ viseltetik a kiskorú gyermekével szemben. Óvja, védi, gondozza. Ugyanakkor nem lehet mindenütt ott, és ami a legfõbb — nem szólhat bele a gyermeke életének minden egyes percébe. Hiszen tudjuk, hogy mindezzel csak neki okozná a legnagyobb kárt. Ugyanis akkor a gyermeknek nem alakulna ki önálló személyisége. Épp ezért hagyja a szülõ — annak ellenére, hogy nagyon szereti a gyermekét —, hogy az sokszor fájdalmas, de hasznos tapasztalatokat szerezzen. Mert ha egyszer a kezével megfog egy forró tárgyat, mellyel megégeti magát, akkor mindörökre megtanulja, hogy ilyet máskor ne tegyen. Persze a legjobban a szülõnek fáj, ha ilyen a gyermekével megesik, de ez a szükséges rossz...

Valahogy így vannak ezzel ÕK is. Úgy viseltetnek velünk szemben, mint a szülõ viselkedik a gyermekével. Õk sem szólhatnak bele történelmünk minden egyes eseményébe. Pedig a létezõ legnagyobb jóindulattal-szeretettel viseltetnek irántunk.

“Azon a napon az én nevemben kértek majd: és nem mondom néktek, hogy én kérni fogom az Atyát ti érettetek; Mert maga az Atya szeret titeket...”János evangyélioma 16/26-16/27. Ezeket Jézus mondotta róluk kétezer esztendõvel ezelõtt... Így ezek azok a kataklizmák, melyeken keresztül megtanuljuk mindazt, mit ne tegyünk máskor.

Van a Bibliának egy jóslata, éspedig az, hogy Jézus újra eljön közénk. Mit gondol, kedves olvasó, mindez úgy fog-e történni, ahogy a Biblia leírja — trombitaszóval és angyalok seregével? Lehet... És lehet, hogy ugyanúgy, mint kétezer évvel ezelõtt történt: földi emberként...

Mert eljött az ideje azon sorsdöntõ történéseknek, melyek civilizációnkat kivezetik abból az erkölcsi és társadalmi mélypontról, ahol ma van. Hiszen senki nem tudja a választ arra, hogyan oldható meg a bûnözés, a terrorizmus, a helyi háborúk, és sok más, létünket fenyegetõ probléma.

Két választásunk van: az egyik út a teljes káosz és megsemmisülés, a másik valami gyökeresen új, mindeddig számunkra ismeretlen — ha megtudjuk azt, hogy kik vagyunk, honnan jövünk és hová tartunk.

Sloszár József
Ungvár, 1999 augusztusa

BEVEZETÕ

Hogyan is olvassuk ezt a könyvet?

A történet, melyet e könyv elmesél, kizárólag a Biblia szövegeire épül. Az általam leírtak csupán a “Szentírás” szövegtöredékeit fûzik fel egy jelképes szálra. Mivel a történetben sûrûn érik egymást a biblikus idézetek, ezért azok a szövegtõl egyértelmûen elkülönülnek. Megtartva a Bibliában fellelhetõ szövegelrendezés mikéntjét, én is két oszlopban jelenítem meg az idézett szövegrészeket, melyeket egy függõleges vonal (akárcsak a Bibliában) választ el egymástól.

A Biblia szövegeirõl néhány dolgot tudni kell:

— a Szent Szövegek a Bibliában könyvekbe csoportosulnak. Például Mózes második könyve, Jób könyve, Ezékiel könyve;
— a könyvekben (szám szerint 66) a szövegek részekre osztódnak (én inkább úgy mondanám, hogy fejezetekre);
— a részeken (fejezeteken) belül a szövegek különálló mondatai (többségükben) meg vannak számozva. Ezeket nevezzük verseknek.

Ezért hát, ha azt olvassuk, hogy Máté 15,11 vagy Máté 15/11, ez így értendõ: Máté evangyélioma 15. rész, 11. vers, és a Máté evangyélioma 15. fejezetében a 11. számmal jelzett mondatot keressük. (Ennek a számozással egybekötött felosztásnak praktikus okai vannak. Egyrészt az idézetet könnyen megtalálhatjuk, anélkül, hogy hosszasan kellene a szövegekben keresgélnünk. Másrészt viszont szinte mindegyik vers végén található egy vagy több hivatkozás, melyek azért szerepelnek, hogy az adott szövegrészt összefüggéseiben megértsük. Ezeket a hivatkozásokat (kereszthivatkozások) a középkorban történt szövegelemzések, illetve szövegértelmezések során tették hozzá.)

E könyvben a szövegekbõl vett idézetek ugyanazokkal a versszámokkal szerepelnek, mint a Bibliában. Az általam idézett szövegrészek sorszámmal vannak ellátva. Pl. *11, *454, *1071. (Amennyiben egy idézet többször is ismétlõdik, akkor az ismétlõdõ szövegrészek az elõször idézetként szereplõ sorszámával zárójelben szerepelnek.) Ez megkönnyíti a könyv cselekménye kapcsán a korábbi idézetekre való hivatkozást, mivel mellõzi a szokásos, kissé nehézkes utalásokat.

Mivel e könyvben olyan idézetek is szerepelnek, melyek igencsak meglepõ információkat tartalmaznak, ezért minden oldal alján a vízszintes vonal alatt található lábjegyzetben feltüntetjük annak pontos feltalálási helyét (könyv, rész). Ezzel szeretném elejét venni mindennemû tagadásnak, mely a hívõ emberek részérõl minden bizonnyal meg fog nyilvánulni. Mert a legkönnyebb tagadni azon tényeket, melyek ellentmondanak az általánosan elfogadott világképnek. De így még a legokvetetlenkedõbb bírálóknak is módjukban áll ellenõrizni, összevetni a Bibliával a könyvben szereplõ idézeteket.

Az idézetekben néhol, a lényeges információkat hordozó szövegrészek vastagabb betûvel vannak kiemelve. Sõt ezek gyakran önállóan is összeolvashatók. A zárójelben szereplõ dõltbetûs mondatok pedig az odakívánkozó kommentárok. Ugyanis abban az esetben, ha ezeket mellõznénk, akkor a fõ szövegben kellene õket megjeleníteni, ami nagyon nehézkessé tenné a könyv olvasását.

Nos, ami a nevek — mint például Nabukodonozor, Ponczius Pilátus, Ésaiás — használatát illeti, a könyv szövegében ugyanúgy szerepelnek, mint a Károli (Vizsolyi) Bibliában. Sok nevet és fogalmat más-más egyházak (római katolikus, református, luteránus stb.) ugyanis különbözõképpen írnak. Mivel e könyv alapját a Károli Gáspár által elsõként magyar nyelvre 1590-ben lefordított Biblia képezi, ezért a nevek és fogalmak írásmódja is ezt követi.

Néhol hivatkozom az orosz nyelvû, illetve az angolszász Bibliára is. Ennek igen egyszerû az oka. Abban az esetben, ha csak egy szövegforrásra hagyatkozunk, menthetetlenül megismételjük azokat a szubjektív hibákat, melyeket a korabeli fordító elkövetett. Hiszen mikor a szövegeket fordította, az adott kifejezésre több szinonima (hasonló jelentésû, de különbözõ hangzású szó) közül választhatott. Ez kizárólag az õ szubjektív megítélésétõl, illetve a korabeli tudományos és egyéb ismeretektõl függött.

De nem csupán ez okozna gondot. Mert a korabeli vallási cenzúra sok olyan nevet és fogalmat törölt a szövegekbõl, melyek ellentmondtak az egyház által kialakított világképnek. Például az angolszász szövegekben a Jehova név szinte minden helyen “az Úr” fogalommal van behelyettesítve. E cenzori tevékenység nyomait kiszûrendõ, van szükség a különbözõ nyelvû szövegekkel való összevetésre.

De miért pont a magyar, az orosz és az angol nyelvû szövegek?

Közismert, hogy a magyar (nagyrészt), angol, illetve az orosz nyelvû szövegek különbözõ egyházak dogmarendszerének kötöttségeit is magukon viselik. Míg a magyar és az angol nyelvû Biblia leginkább a római katolikus, református, addig az orosz nyelvû a görög keleti egyház tanításaihoz kötõdik. Mivel ezek az egyházak, annak ellenére, hogy valamennyien keresztény világszemléletûek, már mintegy ezer éve külön utakon járnak. Ennélfogva a korabeli vallási cenzorok más és más szövegrészekbe “nyúltak bele”. Viszont, ha összevetjük a különbözõ nyelvû Bibliákat, akkor ezeket a manipulált részeket is kiszûrhetjük.

A szövegekben sok helyütt több, számunkra szokatlan név, illetve mértékegység (pl. sing, futam) szerepel. Azt hiszem, ezek részletes taglalását hagyjuk meg a tudomány jeles képviselõinek. Mert sokkal fontosabbak azok a történések, melyek azokban szerepelnek.

Ezért, kedves olvasó, mindenképpen azt tanácsolom Önnek, hogy ne túl sokat törõdjön a szokatlan nevekkel és mértékegységekkel. Ugyanis abban az esetben, ha kitérünk rájuk, akkor elkövetjük azt a hibát, hogy elveszünk a részletekben. Idézve a népi bölcseletet: nem látjuk meg a fától az erdõt.

[Vissza a tartalomjegyzékre]

ELSÕ FEJEZET. A KEZDET

MÓZES

Történetünk Mózes születésével veszi kezdetét. Ekkor a zsidók már hosszú ideje az egyiptomi rabszolgaság jármának terhét viselik. Helyzetük reménytelen.

Ebben a helyzetben születik meg az a személy, ki késõbbi cselekedeteivel történelmet csinál.

Születésének körülményei eléggé furcsák. De erre majd késõbb visszatérünk. Több tény birtokában látni fogjuk, hogy Mózes személye különleges. Ne vágjunk azonban most a dolgok elébe...

Nos, megszületik a kis Mózes. Anyja több hónapig rejtegeti. Mivel nem titkolhatja a végtelenségig azt, hogy fiúgyermeke született, csendben megpróbál megszabadulni a pár hónapos csecsemõtõl. Kosárba teszi, és elrejti a nádasban. De vajon miért teszi mindezt? Hiszen így biztos halál vár a magatehetetlen csecsemõre. Abban az esetben, ha senki sem talál rá, a gyermek meghal...

A hivatalos és elfogadott nézet szerint azért teszi mindezt, hogy megkímélje gyermeke életét. Mert az egyiptomi fáraó parancsa szerint (megakadályozandó a rabszolga izraeliták létszámbeli gyarapodását) minden újszülött fiúgyermeket meg kell ölni. Viszont ez tûnik a legkevésbé kézenfekvõ megoldásnak, hiszen így éppen az ellenkezõjét — a gyermek biztos halálát — éri csak el. Inkább úgy viselkedik, ahogy egy olyan anya viselkedne, aki megpróbálja elkerülni azt a nagy szégyent, hogy a gyermeke törvénytelen...

A csecsemõ életben marad, rátalál a fáraó lánya, így megmenekül a biztos haláltól.

A történelemformáló események akkor veszik kezdetüket, mikor egy magasan fejlett kozmikus társadalom képviselõi felveszik Mózessel a kapcsolatot:

1. Mózes pedig õrzi vala az õ ipának (felesége apjának), Jethrónak a Midián papjának juhait és hajtá a juhokat a pusztán túl és juta az Isten hegyéhez, Hórebhez.
2. És megjelenék néki az Úr angyala tûznek lángjában egy csipkebokor közepébõl, és látá, hogy ímé a csipkebokor ég vala; de a csipkebokor meg nem emésztetik vala.
3. S monda Mózes: Oda megyek, hogy lássam e nagy csudát, miért nem ég el a csipkebokor.
4. És látá az Úr, hogy oda méne megnézni, és szólítá õt Isten a csipkebokorból mondván: Mózes, Mózes. Ez pedig monda: Imhol vagyok. *1

*1 Mózes II. könyve 3

Tehát Mózes egyedül kinn volt a pusztában, amikor egy rendkívüli jelenségre lett figyelmes. Kíváncsian közelebb ment, hogy jobban szemügyre vegye, mi is az. Ekkor egy hang megállította...

Késõbb, amikor mindezeket leírta, eléggé zavarban volt annak kapcsán, hogy mit is látott. Hiszen azt mondja, hogy az Úr angyala jelent meg neki, ugyanakkor Isten szólt hozzá. Hogy is van ez? Angyal jelent meg, de Isten szólt hozzá. Most angyal volt, vagy Isten?

Az egész Biblia tele van ilyen fogalomzavarokkal, melyekrõl az uralkodó szemlélet nem vesz tudomást. Késõbb látni fogjuk, hogy minderre van nagyon logikus és érthetõ magyarázat.

5. És monda ne jöjj ide közel, oldd le a te saruidat lábaidról, mert a hely, a melyen állasz, szent föld.
6. És monda: Én vagyok a te atyádnak Istene, Ábrahámnak Istene, Izsáknak Istene és Jákóbnak Istene. Mózes pedig elrejté az õ orczáját, mert fél vala az Istenre tekinteni.
7. Az Úr pedig monda: Látván láttam az én népemnek nyomorúságát, a mely Égyiptomban vagyon és meghallottam az õ sanyargatóik miatt való kiáltásukat; sõt ismerem szenvedéseit.
8. Le is szállok, hogy megszabadítsam õt az Égyiptombeliek kezébõl és felvigyem õt arról a földrõl, jó és tágas földre, tejjel és mézzel folyó földre, a Kananeusok, Khitteusok, Emoreusok, Perizeusok, Khiveusok és Jebuzeusok lakóhelyére.
9. Mivel hát ímé feljutott hozzám az Izráel fiainak kiáltása és láttam is a nyomorgatást, a mellyel nyomorgatják õket az Égyiptombeliek;
10. Most azért eredj, elküldelek téged a Faraóhoz és hozd ki az én népemet, az Izráel fiait Égyiptomból.
11. Mózes pedig monda az Istennek; Kicsoda vagyok én, hogy elmenjek a Faraóhoz és kihozzam az Izráel fiait Égyiptomból?
12. És felele: Én veled lészek! és ez lesz a jele, hogy én küldöttelek téged, hogy mikor kihozod a népet Égyiptomból, ezen a hegyen fogtok szolgálni az Istennek.
13. Mózes pedig monda az Istennek: Ímé én elmegyek az Izráel fiaihoz és ezt mondom nékik: A ti atyáitok Istene küldött engem ti hozzátok; ha azt mondják nékem: Mi a neve? mit mondjak nékik?
14. És monda Isten Mózesnek: VAGYOK A KI VAGYOK. És monda: Így szólj az Izráel fiaihoz: A VAGYOK küldött engem ti hozzátok. *2

*2 Mózes II. könyve 3

Ezekkel a szövegekkel kapcsolatban mindenképp meg kell jegyeznünk egy fontos körülményt. Azok a történések, melyeknek részese volt Mózes, nyilván nem akkor lettek lejegyezve, amikor történtek. Hanem jóval késõbb. Így figyelembe kell venni azt a tényt, hogy Mózes a látottakat a saját szemszögébõl, a saját ismereteinek tükrében írja le. Tehát ezek a leírások valóban tartalmazzák mindazt, ami vele történt, csak szubjektív meglátásban. Mondok erre egy példát:

Ülünk egy vasútí kocsiban, mely áll. Egyszer csak elindul. Az ablakon keresztül azt látjuk, hogy az épület a fákkal, a peronnal együtt elmozdul. A mi szemszögünkbõl igaznak tûnhet az is, hogy nem mi mozgunk, hanem a fák. Ha valaki, aki még soha nem ült vasúti kocsiban, ezt látná, elsõre azt hihetné, hogy az állomás mozdult meg. Mire persze a mellette ülõ helyesbítene, hogy a vasúti szerelvény indult el. Erre emberünk azt mondaná: ”...pedig én azt hittem...”

Valami hasonló igaz Mózesnél is. A történések többségének, melyek õvele megestek, rajta kívül más szemtanúja nem volt. Persze ez nem azt jelenti, hogy kitalálta az egészet. Ezek az események valóban megtörténtek. Csakhogy ebben az esetben az “én azt hittem” meglátást nem volt kinek korrigálnia. Ezért az égõ csipkebokor esetét az “azt hittem” szubjektív kategóriába kell sorolnunk. Na de térjünk vissza a kezdetekhez.

Vajon minek volt szemtanúja Mózes?

Egyedül kinn volt a pusztában. Valami zajfélét hallott messze, és amikor abba az irányba nézett, azt látta, hogy az egyik távoli bokor mögül jön, mely furcsa módon világít. Azt hitte, hogy a bokor azért világít, mert ég. De ha ég, akkor vajon miért nem ég el? Ezt sehogy nem értette. Szerinte a bokor csak akkor világíthat, ha tûzzel ég. Hiszen nem ismert abban a korban más fényforrást, mint a tüzet, a Napot, a Holdat és a csillagokat. De ez egyik sem volt. Akkor pedig mi világít?

Ezt kiderítendõ, indult el a ”világító” bokor irányába.

Hogy valójában mi történt? Kinn a mezõn, ahol Mózes õrizte a nyájat, egy nem földi eredetû jármû landolt. Ennek a zajára figyelt fel. A jármûvet, mely leereszkedett, egy terjedelmes bokor takarta el Mózes szeme elõl. Az a fény azonban, mely a landolt szerkezet hajtómûveibõl tört elõ, mintegy ”átvilágította” a bokrot. Így távolabbról úgy tûnt, hogy a bokor világít. Mikor Mózes a jármû közelébe ért, nem azért takarta el az arcát, mert félt az Istenre tekinteni. Ez a magyarázat gyenge lábakon áll. Hiszen az ember nem azért takarná el az arcát, mert fél valamire ránézni, mert akkor a tekintetét a földre szegezné, és azt bámulná egyfolytában. Õ azonban kezével eltakarta az arcát, éspedig azért, hogy megvédje a szemét az erõs fénytõl.

Mikor közelebb ment a bokorhoz, hogy a jelenséget jobban szemügyre vegye, egy hang megállította. Ugyanis az alapjáraton mûködõ hajtómûvek életveszélyesek voltak számára.

A kapcsolatfelvétel ”célirányos” volt. Mózest a nevén szólították. Ebbõl kiderül, hogy azok, akik találkoztak vele, már korábbról ismerték, mintegy megfigyelték õt. Hosszas elõkészület nyomán döntöttek a személye mellett, hogy õ legyen az, akivel felveszik a kapcsolatot.

A misszionáriusok történelemformáló beavatkozásra szánták el magukat, s Mózesnek a közvetítõ szerepét szánták. De vajon miért esett a választás rá?

3. ...az az ember pedig, Mózes, igen szelíd vala, minden embernél inkább, a kik e föld színén vannak. *3

Küldetéssel bízták meg. Rajta keresztül vették fel a kapcsolatot Izráel törzsével:

15. És ismét monda Isten Mózesnek: Így szólj az Izráel fiaihoz: Az Úr a ti atyáitoknak Istene, Ábrahámnak Istene, Izsáknak Istene és Jákóbnak Istene küldött engem ti hozzátok...
16. Menj és gyûjtsd egybe az Izráel véneit és mondd ezt nékik: Az Úr, a ti atyáitok Istene, Ábrahámnak, Izsáknak és Jákóbnak Istene megjelent nékem, mondván: Megemlékeztem rólatok és arról a mit elkövettek rajtatok Égyiptomban.
17. És mondám: Kiviszlek titeket az égyiptomi nyomorúságból... a tejjel és mézzel folyó földre.
18. És ha hallgatnak szavadra, akkor elmégy te és az Izráel vénei Égyiptom királyához, s így szóltok néki: Az Úr, a héberek Istene megjelent nékünk; most azért hadd menjünk három napi útra a pusztába, hogy áldozzunk az Úrnak a mi Istenünknek.
19. Én pedig tudom, hogy az égyiptomi király nem engedi meg néktek hogy elmenjetek, még erõhatalomra sem. (Ez valóban nyilvánvaló volt, hisz önszántából a fáraó nem engedett volna el mintegy félmillió rabszolgát, még fenyegetés hatására sem.)
20. Kinyujtom azért az én kezemet és megverem Égyiptomot mindenféle csudáimmal, melyeket véghez viszek benne; így azután elbocsát titeket. *4

*3 Mózes IV. könyve 12
*4 Mózes II. könyve 3

Az akkori idõk legnagyobb népvándorlásának elõkészületeit tették meg. Mózes volt az, akin keresztül kapcsolatba léptek a törzs véneivel, és õ volt az, aki az üzeneteket közvetítette. A misszionáriusok úgy vélték, hogy elegendõek lesznek, ha az akkori kor kezdetleges technikai színvonalához képest bevetik az eszközeiket, melyek persze “csodaszámba” mentek. Ezzel rákényszerítik a fáraót, hogy elengedjen mintegy félmillió rabszolgát. Minden igyekezetükkel azon voltak, hogy csak közvetett beavatkozással érjék el mindezt, ne kelljen nyers erõt alkalmazniuk. Azonban, mint késõbb látni fogjuk, a fáraó konoksága miatt kénytelenek voltak a szabadulás éjszakáján kommandóakciót végrehajtani.

1. Felele Mózes és monda: De õk nem hisznek nékem s nem hallgatnak szavamra, sõt azt mondják: nem jelent meg néked az Úr.
2. Az Úr pedig monda néki: Mi az a kezedben? S õ monda: Vesszõ.
3. Vesd azt — úgymond — a földre. És veté azt a földre és lõn kígyóvá; és Mózes elfutamodék tõle.
4. Monda pedig az Úr Mózesnek: Nyújtsd ki kezedet és fogd meg a farkát! És kinyujtá kezét és megragadá azt, és vesszõvé lõn az õ kezében,
5. Hogy elhigyjék, hogy megjelent néked az Úr, az õ atyáik Istene, Ábrahám Istene, Izsák Istene és Jákób Istene.
6.És ismét monda néki az Úr: Nosza dugd kebeledbe a kezed; és kebelébe dugá kezét és kihúzá: ímé az õ keze poklos vala, olyan mint a hó.
7.És monda: Dugd vissza kebeledbe a kezed: és visszadugá kezét kebelébe, és kivevé azt kebelébõl és ímé ismét olyanná lõn mint teste.
8.És ha úgy lenne, hogy nem hisznek néked és nem hallgatnak az elsõ jel szavára, majd hisznek a második jel szavának.
9.És ha úgy lenne, hogy ennek a két jelnek sem hisznek és nem hallgatnak szavadra: akkor meríts vizet a folyóvizbõl és öntsd a szárazra, és a víz, a mit a folyóvízbõl merítettél, vérré lesz a szárazon. *5

*5 Mózes II. könyve 4

Valóban reális volt annak az eshetõsége, hogy a többiek nem hisznek majd Mózesnek. Egyszerûen kinevetik. A misszionáriusok erre is gondoltak. Ahhoz, hogy a többiek elhiggyék mindazt, amit mond, és komolyan vegyék õt, valami olyat kellett tennie, ami az akkori kor színvonalán csodának minõsült.

Elsõre a szövegekbõl azt hihetnénk, hogy Mózes kezében egy “egyszerû” vesszõ volt. A késõbbiekben ki fog derülni, hogy ez egy technikai eszköz volt, melyet Mózes azért kapott, hogy “csodákat” vigyen véghez vele, és nem utolsósorban a személyes védelmére szolgált. Egyfajta kézifegyver, mely pálca, henger alakú volt.

A víz “vérré”, vagyis vörös színûvé való átváltoztatása, a mai kémiai ismeretek szintjén a legegyszerûbb “mutatványok” közé tartozik.

Egyszóval a misszionáriusok ellátták Mózest mindazon eszközzel, melyekkel bizonyítani tudta azt, hogy ez a harmadik típusú találkozás valóban megtörtént. De lássuk tovább:

10. És monda Mózes az Úrnak: Kérlek Uram, nem vagyok én ékesen szóló sem tegnaptól, sem tegnapelõttõl fogva, sem azóta, hogy szólottál a te szolgáddal; mert én nehéz ajkú és nehéz nyelvû vagyok (Úgy tûnik, hogy Mózes beszédhibás volt).
11. Az Úr pedig monda néki: Ki adott szájat az embernek? Avagy ki tesz némává vagy siketté, vagy látóvá vagy vakká? Nemde én, az Úr?
12. Most hát eredj és én lészek a te száddal, és megtanítlak téged arra, a mit beszélned kell. (A misszionárius átadta mindazt, amit át kellett adnia Mózesnek, és a találkozó a végéhez közeledett.)
13. Õ pedig monda: Kérlek Uram, csak küldd, a kit küldeni akarsz.
14. És felgerjede az Úr haragja Mózes ellen és monda: Nemde atyádfia néked a Lévi nemzetségbõl való Áron? Tudom, hogy õ ékesszóló és ímé õ ki is jõ elõdbe s mihelyt meglát, örvendezni fog az õ szívében.
15. Beszélj azért vele, és add szájába a beszédeket, és én lészek a te száddal és az õ szájával és megtanítlak titeket arra, a mit cselekedjetek.
16. És õ beszél majd helyetted a néphez és õ lesz néked száj gyanánt, te pedig leszesz néki Isten gyanánt.
17. Ezt a vesszõt pedig vedd kezedbe, hogy véghez vidd vele ama jeleket.
18. És méne Mózes és visszatére az õ ipához Jethróhoz... *6

*6 Mózes II. könyve 4

A misszionáriusok felvették a kapcsolatot egy másik személlyel is — Áronnal. Aki a szövegek szerint Miriámmal együtt Mózes testvére volt. Õ volt az, aki jó szónoki adottságokkal rendelkezett. De nemcsak ez volt a fontos. Hiszen a szövegekbõl kiderül, hogy Mózesnek valamilyen beszédhibája volt. Így ez megakadályozta abban, hogy egyszerre sok emberhez szóljon. Ezért volt szükség Áronra. Õ tolmácsolta Mózes mondanivalóját. Ugyanakkor kettejük közül Mózes lett a “fõnök”.

A korábban említett technikai eszköz átadása, mellyel a “csodákat” véghezvitte, a *6/17 mondatból derül ki.

A találkozás a végéhez közeledett. Az üzenetet Mózesnek átadták. A jármû felszálláshoz készülõdött. Beindította a hajtómûveit...

Mózes korábban még semmi ehhez foghatót nem látott. Õ ismerte a tüzet, a fáklyát, de az izzó gázsugarat, mely e reaktív hajtómû fúvókáiból tört elõ, nem tudta hogyan jellemezni. (Késõbb külön fejezetben foglalkozunk majd azokkal a jelenségekkel, amelyek ilyen és hasonló nem földi jármûvek megjelenésekor voltak észlelhetõk.)

Így hát vajon mit is mondhatott volna mindarról, ami a szeme elé tárult? Késõbb, amikor felidézte a történteket, õ ezt úgy értelmezte, hogy az “Úr” az õ konoksága miatt “gyulladt haragra”. Itt is van egy “én azt hittem” kategória.

A találkozás véget ért, a jármû elrepült, Mózes pedig, kezében a misszionáriusoktól kapott “csodatevõ” technikai eszközzel, hazatért...

RÖVID TARTALOM:

Mózes születésekor az egyiptomi fáraó parancsa szerint minden újszülött fiúgyermeket meg kell ölni. A néhány hónapos Mózesnek sikerül túlélnie mindezt. Sok év múlva, egy nem földi civilizáció felveszi a kapcsolatot vele. A Mózessel közöltekbõl kiderül az, hogy ez a kozmikus civilizáció beavatkozásra szánta el magát. E beavatkozás közvetítõjéül és eszközéül Mózest választották. Harmadik típusú találkozás során, mely egy minden szempontból sokkal fejlettebb társadalom küldöttével jön létre, utasításokat, instrukciókat és technikai eszközöket kap küldetése eredményes végrehajtásához.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A ZENDÜLÉS

Egykoron Mózes azért menekült Egyiptomból, mert állítólag megölt egy egyiptomi férfit, és ezért bujkálnia kellett.

Sok évvel késõbb a misszionáriusok felvették a kapcsolatot Mózessel, és konkrét instrukciókat kapott egy rabszolgalázadás kirobbantásához. Ugyanakkor, mivel õt ott halálra keresték, ezért egyelõre nem térhetett vissza. Elõbb a dolgoknak Egyiptomban meg kellett változniuk, és az utolsó akadálynak is el kellett hárulnia. Lehet, hogy évek teltek el közben, mire a helyzet lecsendesedett, és Mózes elindulhatott, hogy végrehajtsa a küldetését. Persze az is lehet, hogy a misszionáriusok likvidálták azokat a vezetõ személyeket Egyiptomban, akik Mózes halálát akarták. Nagyon hasonló volt a helyzet Jézus születése után. Jézus történetébõl kiderül majd, hogy nem kellett évtizedeket várni, míg az õt keresõk természetes halállal meghaltak, hanem csak néhány évet.

A misszionáriusok figyelemmel kísérték mindazokat a történéseket, melyek Egyiptomban zajlottak. Amikor a helyzet megérett az akció elkezdéséhez, tudatták ezt Mózessel:

19. Az Úr pedig monda Mózesnek Midiánban: Eredj, térj vissza Égyiptomba; mert meghaltak mindazok a férfiak, a kik téged halálra kerestek vala.
20. És felvevé Mózes az õ feleségét és az õ fiait és felülteté õket a szamárra és visszatére Égyiptom földére. Az Isten vesszejét pedig kezébe vevé Mózes.
21. És monda az Úr Mózesnek: Mikor elindulsz, hogy visszatérj Égyiptomba, meglásd, hogy mindazokat a csudákat véghez vidd a Faraó elõtt, melyeket kezedbe adtam; (itt konkrétan a kézi fegyverrõl van szó)... *7

Ugyanakkor a másik személy is, akivel a misszionáriusok kapcsolatban álltak, szintén utasítást kapott:

27. Áronnak pedig monda az Úr: Eredj Mózes elejibe a pusztába! És elméne és találkozék vele az Isten hegyénél és megcsókolá õt. *8

*7,*8 Mózes II. könyve 4

A Biblia szerint Áron Mózes édestestvére volt. Lehet... De inkább úgy tûnik, hogy õ volt a másik kiválasztott, és immár a két küldött — ”ügynök” egymással kapcsolatba lépett.

28. Mózes pedig elbeszélé Áronnak az Úr mindama szavait, melyekkel õt elküldötte vala és mindazokat a jeleket, melyeket reá bízott vala (megmutatta Áronnak azokat az eszközöket, amiket a misszionáriusoktól kapott). *9

Megkezdõdött a zendülés elõkészítése:

29.És méne Mózes és Áron és egybegyûjték Izráel fiainak minden véneit.
30. És elmondá Áron mindazokat a beszédeket, melyeket mondott vala az Úr Mózesnek és megcseleke dé a jeleket a nép szemei elõtt (a kapott technikai eszközökkel).
31. És hitt a nép, és megértette, hogy meglátogatta az Úr Izráel fiait és megtekintette nyomorúságukat. És meghajták magokat és leborulának. *10

A küldetés elsõ fázisa eredményesen zárult. Az izraeliták, köszönhetõen a “jeleknek”, amelyeket egy rendkívüli technikai fejlettséggel rendelkezõ civilizáció képviselõitõl kapott eszközzel mûveltek, hittek nekik. Immár Mózes a háta mögött tudhatta a saját törzsének nagyszámú seregét.

Ekkor következett a második fázis. A fáraót kellett rákényszeríteni arra, hogy elengedje a népet “háromnapi járásra”, azzal a céllal, hogy szolgálhassanak Istenüknek. Ez nyilván csel volt. Hiszen a fáraó önként soha el nem engedte volna õket végleg. De a misszionáriusok számítása szerint, lehet, hogy akkora erõ láttán, amilyet Izráel törzse képviselt, engedett volna. Az izraeliták természetesen soha nem tértek volna vissza az egyiptomi rabszolgaságba a “háromnapi útról”. Erre nyilván rájött a fáraó is.

A zendülõk követeket menesztettek, Mózest és Áront, az uralkodóhoz, hogy tudassák vele követeléseiket:

1. Annakutána pedig elmenének Mózes és Áron és mondának a Faraónak: Ezt mondá az Úr, Izráelnek Istene: Bocsásd el az én népemet, hogy ünnepet üljenek nékem a pusztában.
2. A Faraó pedig mondá: Kicsoda az Úr, hogy szavára hallgassak, és elbocsássam az Izráelt? Nem ismerem az Urat és nem is bocsátom el Izráelt.
3. Õk pedig mondának: A héberek Istene megjelent nékünk; hadd mehessünk hát háromnapi útra a pusztába, hogy áldozhassunk az Úrnak a mi Istenünknek, hogy meg ne verjen minket döghalállal vagy fegyverrel.
4. Égyiptom királya pedig monda nékik: Mózes és Áron! miért vonjátok el a népet az õ munkáitól? (miért lázítják a népet) menjetek dolgotokra. *11

*9,*10 Mózes II. könyve 4
*11 Mózes II. könyve 5

Elsõre tehát nem sikerült a fáraót rávenniük arra, hogy követelésüket teljesítse. És mint minden elbukott zendülés után, jött a megtorlás:

6. Parancsolá azért a Faraó azon a napon a nép sarczoltatóinak és felvigyázóinak, mondván:
7. Ne adjatok többé polyvát a népnek a téglavetéshez mint ennekelõtte; hadd menjenek el õk magok és szedjenek magoknak polyvát.
8. De a tégla számát, mennyit ennekelõtte csináltak, vessétek ki rájok; azt le ne szállítsátok, mert restek õk és azért kiáltoznak, mondván: Menjünk el, áldozzunk a mi Istenünknek.
9. Nehezíttessék meg a szolgálat ezeken az embereken, hogy azzal legyen dolguk és ne hajtsanak hazug szóra. *12

Most érthetõ csak, miért kellett Mózesnek, és késõbb látni fogjuk, hogy Áronnak is személyi fegyver (*17/10, 17/12, 19/19, 20/5). Hiszen, mint minden lázadás leverésekor, a lázadás vezetõit kivégzik. Mivel azonban Mózesnek és Áronnak valami olyan volt a birtokában, ami abban a korban elképzelhetetlen dolgokat produkált, ezért õk “érinthetetlenek” voltak.

De a népen bosszút lehetett állni. Mire is az izraeliták követeket küldtek a fáraó kiengesztelésére.

20. És mikor kijövének (az izraeliták követei) a Faraótól, szembe találkozának Mózessel és Áronnal.
21. S mondának nékik: Lásson meg titeket az Úr és ítéljen meg, kik rossz hírbe kevertetek minket a Faraó elõtt és az õ szolgái elõtt, fegyvert adván azok kezébe, hogy megöljenek minket (fegyveres megtorlás). *13

*12, *13 Mózes II. könyve 5

Így a fegyveres megtorlás azt is elérte, hogy éket vert Mózes és az izraeliták közé.

Az elsõ próbálkozás kudarca miatt Mózes és Áron elvesztette a tömegek támogatását.

Mózes kétségbeesésében újra felvette a misszionáriusokkal a kapcsolatot. Hogy milyen módon tette ezt? Ma azt mondanánk, hogy kapott egy kis méretû rádió adó-vevõkészüléket, melyen keresztül tarthatta a misszionáriusokkal a kapcsolatot. Elsõre ez puszta feltevésnek tûnik, a késõbbiekben azonban látni fogjuk, hogy konkrét, összehangolt akciók történtek, melyek közvetlen kapcsolattartás nélkül elképzelhetetlenek lettek volna. Persze abban az idõben, a kor technikai ismereteinek fényében mindez nemcsak elképzelhetetlen volt, hanem egyenesen csodának minõsült. Ennek a kapcsolattartó eszköznek köszönhetõen lett Mózes próféta. Hiszen ki a próféta? Az a személy, aki Isten küldötte, aki közli Isten akaratát, és megjövendöli mindazt, ami történni fog.

Mózes szemrehányást tett a misszionáriusoknak azért, mert rávették õt minderre, eredmény helyett a helyzet csak rosszabb lett.

22. És visszaméne Mózes az Úrhoz és monda: Uram, miért engedsz rosszul bánni ezzel a néppel! Miért küldél engem ide?
23. Mert attól fogva, hogy bemenék a Faraóhoz, hogy a te nevedben szóljak, rosszabbul bánik e néppel; megszabadítani pedig nem szabadítád meg a te népedet. *14

Minderre a misszionáriusok felindultan reagáltak, s indulatosan közölték, hogy a konok uralkodó ellen fegyvereiket is bevetik, ha kell, de mindenképpen rákényszerítik arra, hogy az izraelita rabszolgákat szabadon bocsássa:

1. Az Úr pedig monda Mózesnek: Majd meglátod mit cselekszem a Faraóval; mert hatalmas kéz miatt kell õket elbocsátani és hatalmas kéz miatt ûzi el õket az õ földérõl.
6. Annakokáért mondd meg az Izráel fiainak: Én vagyok az Úr és kiviszlek titeket Égyiptom nehéz munkái alól és megszabadítalak titeket az õ szolgálatjoktól (a rabszolgaságból) és megmentlek titeket kinyújtott karral és nagy büntetõ ítéletek által.
8. És béviszlek titeket a földre, a mely felõl esküre emeltem fel kezemet, hogy Ábrahámnak, Izsáknak és Jákóbnak adom azt, és néktek adom azt örökségül, én az Úr. *15

Azzal, hogy mit jelent a kinyújtott kéz, hatalmas kar, egy külön fejezetben fogunk foglalkozni. Egyelõre annyit, hogy ezek különbözõ típusú fegyverek. Hiszen a *11/3-ból egyértelmûen kiderül, hogy Isten fegyvert is használhat.

Immár a misszionáriusoknak más eszközökhöz kellett folyamodniuk, hogy a fáraót rákényszerítsék az izraelita rabszolgák szabadon bocsátására:

10. Az Úr pedig szóla Mózeshez mondván:
11. Eredj be, szólj a Faraónak, Égyiptom királyának, hogy bocsássa el Izráel fiait az õ földérõl.
12. Mózes pedig szóla az Úr elõtt, mondván: Ímé Izráel fiai nem hallgatnak reám, hogy hallgatna hát reám a Faraó, holott én nehéz ajkú vagyok?
13. És szóla az Úr Mózeshez és Áronhoz és rendelé õket Izráel fiaihoz és a Faraóhoz, Égyiptom királyához, hogy hozzák ki az Izráel fiait Égyiptom földérõl. *16

9. Ha szól hozzátok a Faraó mondván: tegyetek csudát; akkor mondd Áronnak: Vedd a te vesszõdet és vesd a Faraó elé; kígyóvá lesz.
10. Beméne azért Mózes és Áron a Faraóhoz, és úgy cselekedének, a mint az Úr parancsolta vala; veté Áron az õ vesszejét (Áronnak is volt egy "vesszeje", mely mindazt tudta, amit a Mózes “vesszeje”) a Faraó elé és az õ szolgái elé, és kígyóvá lõn.
11. És elõhívá a Faraó is a bölcseket és varázslókat, és azok is, Égyiptom írástudói, úgy cselekedének az õ titkos mesterségökkel.
12. Elveté ugyanis mindenik az õ vesszejét és kígyókká lõnek; de az Áron vesszeje elnyelé azok vesszejét.
13. És megkeményedék a Faraó szíve és nem hallgata reájok, a mint megmondotta vala az Úr. *17

*14 Mózes II. könyve 5
*15,*16 Mózes II. könyve 6

Tehát az utasításnak megfelelõen a következõ lépésben azzal próbálkoztak, hogy a kapott technikai eszközzel “csodát” tegyenek. Az egyiptomiak birtokában is voltak azonban hasonló készülékek, melyek képesek voltak “trükköket” mûvelni. Azt, hogy honnan lehetett nekik ilyen eszközük, kiderül egy, a misszionáriusok által elejtett mondatból:

24. Ama napon Izráel harmadik lesz Égyiptom és Assiria mellett; áldás a földnek közepette;
25. Melyet megáld a seregeknek Ura, mondván: Áldott népem, Égyiptom! és kezem munkája, Assiria! és örökségem Izráel! *18

*17 Mózes II. könyve 7
*18 Ésaiás könyve 19

Úgy tûnik, hogy a misszionáriusok korábban közvetlen kapcsolatban álltak az egyiptomi uralkodókkal, késõbb azonban ez valamiért megszakadt. Hiszen a fáraót a népe istenként tisztelte. Így nem csoda, hogy az nem ámult el a “csodák” láttán. Nekik is voltak korábbról birtokukban valamilyen ehhez hasonló eszközeik.

Ahhoz a kijelentéshez, hogy egyik “vesszõ” elnyelte a többit, kritikusan kell viszonyulnunk, hiszen egyértelmûen a fantázia, a mítoszteremtés szüleményének tûnik. A krónikás ezzel akarta mintegy aláhúzni, hogy az Úr mennyire szereti az izraelitákat. Mert ellentmond ennek az a tény, hogy az uralkodót nem sikerült meggyõzni, megfélemlíteni.

Újabb próbálkozások következtek hát:

15. Eredj a Faraóhoz reggel; ímé õ kimegy a vízhez, és állj eleibe a folyóvíz partján, és a vesszõt a mely kígyóvá változott vala, vedd kezedbe.
16. És mondd néki: Az Úr, a héberek Istene küldött engem hozzád, mondván: Bocsásd el az én népemet, hogy szolgáljanak nékem a pusztában; de ímé mindez ideig meg nem hallgattál.
17. Így szólt az Úr: Errõl tudod meg, hogy én vagyok az Úr: Ímé én megsujtom a vesszõvel, a mely kezemben van, a vizet, a mely a folyóban van, és vérré változik.
18. És a hal, a mely a folyóvízben van, meghal, a folyóvíz pedig megbüdösödik és irtózni fognak az Égyiptombeliek vizet inni a folyóból.
19. Monda azért az Úr Mózesnek: Mondd Áronnak: Vedd a te vesszõdet és nyujtsd ki kezedet Égyiptom vizeire; azoknak folyóvizeire, csatornáira, tavaira és minden vízfogóira, hogy vérré legyenek és vér legyen Égyiptom egész földén, mind a fa-, mind a kõedényekben.
20. Mózes és Áron pedig úgy cselekedének, a mint az Úr parancsolta vala. És felemelé a vesszõt és megsújtá a vizet, a mely a folyóban vala a Faraó elõtt és az õ szolgái elõtt, és mind vérré változék a víz, a mely a folyóban vala.
21. A hal pedig, a mely a folyóvízben vala, meghala, és megbüdösödék a folyóvíz, és nem ihatának az Égyiptombéliek a folyónak vizébõl; és vér vala az egész Égyiptom földén.
22. De úgy cselekedének Égyiptom írástudói is az õ varázslásukkal és kemény maradt a Faraó szíve, és nem hallgata reájok;... *19

Ezeket más “jelek” követték:

1. És monda az Úr Mózesnek: Menj be a Faraóhoz és mondd néki: Azt mondja az Úr: Bocsásd el az én népemet, hogy szolgáljanak nékem.
2. Ha pedig te el nem akarod bocsátani, ímé én az egész határodat békákkal verem meg.
3. És a folyóvíz békáktól pozsog és felmennek és bemennek a te házadba és ágyasházadba és ágyadra és a te szolgáid házába és néped közé és a te kemenczéidbe és sütõteknõidbe.
4. És reád és népedre s minden te szolgáidra felmennek a békák.
5. És monda az Úr Mózesnek: Mondd Áronnak: Nyújtsd ki kezedet a te vesszõddel (Áronnak is volt egy “vesszõje”, amit a misszionáriusoktól kapott.) a folyóvizekre, csatornákra és a tavakra, és hozd fel a békákat Égyiptom földére.
6. És kinyújtá kezét Áron Égyiptom vizeire, és békák jövének fel és ellepék Égyiptom földét.
7. De az írástudók is úgy cselekedének az õ titkos mesterségökkel és felhozák a békákat Égyiptom földére.
8. És hívatá a Faraó Mózest és Áront és monda: Könyörögjetek az Úrnak, hogy távolítsa el rólam és az én népemrõl a békákat, és én elbocsátom a népet, hogy áldozzék az Úrnak.
9. Mózes pedig monda a Faraónak: Parancsolj velem: mikorra könyörögjek éretted és a te szolgáidért és a te népedért, hogy elpusztuljanak a békák tõled és házaidtól; és csak a folyóvízben maradjanak meg.
10. Felele a Faraó: Holnapra. És monda Mózes: A mint kívánod, hogy megtudd, hogy nincs hasonló a mi Urunkhoz Istenünkhöz.
12. És kiméne Mózes és Áron a Faraótól és kiálta Mózes az Úrhoz a békák felõl, a melyeket a Faraóra bocsátott vala.
13. És az Úr Mózes beszéde szerint cselekedék és kiveszének a békák a házakból, udvarokból és mezõkröl.
14. És rakásokba gyûjték azokat össze és a föld megbüszhödék.
15. S a mint látá a Faraó, hogy baja könnyebbül, megkeményíté az õ szívét, és nem hallgata reájok, a mint megmondotta vala az Úr. *20

*19 Mózes II. könyve 7
*20 Mózes II. könyve 8

Itt most áljunk meg egy pár mondat erejéig, mivel több kérdés is felvetõdik.

Elõször is, ami a *19/22 mondatot illeti, nyilvánvaló, hogy ez csak egy megjegyzés vagy kommentár, melyet a krónikás fûzött a történtekhez. Hiszen a vizek már meg voltak mérgezve és a halak elpusztultak. A megmérgezett vizet már nem lehetett tovább mérgezni. Hiszen a víz vagy meg van mérgezve, vagy nincs. Azonkívül, bolond lenne az, aki a saját országának az ivóvizét tovább mérgezi. Krónikásunk, aki mindezeket Mózes elbeszélésének nyomán lejegyezte, nem értette teljesen tisztán azt, hogy vajon mi is történt akkoriban. És mivel nem értette, ezért a maga sajátos módján, hozzáfûzött kommentárokkal próbálta a teljesen érthetetlent érthetõbbé tenni. Az akkori történéseket valóban nem is érthette meg teljesen, hiszen csak nagyon egyszerû technikai ismeretei voltak. Ugyanakkor a késõbbi korok folyamán, amikor megpróbálták az írásokban foglaltakat értelmezni, elképzelni, akkor ezek a kommentárok a képet teljesen összezavarták.

A mai technikai tudásunknak köszönhetõen azonban már meg tudjuk a szövegekben különböztetni azokat a részeket, amelyek valóban az akkori események részleteit tartalmazzák, s azokat, melyek csak a krónikások hozzáfûzött kommentárjai. Hozzáteszem, hogy a Bibliában nagyon sok ilyen kommentár van, mely eltorzítja a valós képet.

Ami a békákkal kapcsolatos történéseket illeti, egyértelmû, hogy színjáték volt az egész. Hiszen mindez egy jól kidolgozott terv szerint történt. A misszionáriusok úgy szaporíthatták fel a békák mennyiségét, hogy valamilyen módon felszaporították a vizekben a békaembriók számát. A mai technikánkkal, többek között a biotechnológia eszközeivel, mi is meg tudnánk ezt tenni. Mindez nyilván nem egy szempillantás alatt történt. Mózes közölte a fáraóval, hogy amennyiben nem tesz eleget követelésüknek, akkor egy újabb csapás következik. Ami meg is történt. A békaembriók kifejlõdtek és a békák, az embriófelszaporításnak köszönhetõen többen voltak, mint amit a természetes életterük el tudott viselni. Ezért mindenütt megjelentek, a házakban is. Ettõl persze a fáraó megijedt. Bármit megígért volna, csak érjen véget ez a békainvázió.

Ekkor következett a színjáték következõ mozzanata: Mózes kiment, nyilvánosan az égre emelte a tekintetét és hangosan, a tömeg szeme láttára kérte az ”Urat”, hogy a békákat távolítsa el. Másnapra azok elkezdtek elhullani. A misszionáriusok rendelkezésére állt egy éjszaka, hogy valamilyen vegyszerrel elpusztítsák a mindenütt nagy számban nyüzsgõ békákat. Ugyanakkor a szövegek szerint a fáraó varázslói is kinyújtották a vesszejüket, és felhozták a békákat. Mindez valahogy kilóg a sorból. Hiszen ha már egyszer megjelent a békainvázió, és a békák mindenütt ott voltak, akkor már újabb inváziót elõidézni nem lehetett. Ezért egyértelmû, hogy ez is kommentár, azon sorok lejegyzõjének kommentárja, aki Mózes szavait megörökítette az utókornak.

Több ilyen “csapás”-színjáték követte még egymást:
— tetvek, bogarak, rovarok inváziója,
— marhavész és fekélyek, vírusok;
— sáskák;
— háromnapos sötétség.

A tetveket, a bogarakat és a sáskákat mesterségesen lehet tenyészteni és számukat felszaporítani, utána pedig rovarirtó szerrel elpusztítani.

A marhavész és fekélyek — egyértelmûen járványt okozó biológiai anyagok következményei. A mai biológiai fegyverekkel ilyeneket elõ tudunk idézni.

A háromnapos sötétség a legkeményebb dió. A szövegek szerint három napig vak sötétség volt Egyiptom földjén.

23. Nem látták egymást, és senki sem kelt fel az õ helyébõl három napig; de Izráel minden fiának világosság vala az õ lakhelyében. *21

*21 Mózes II. könyve 10

Ilyet elõidézni nem tudunk. Úgy tûnik, ez sem egyéb, mint a krónikás fantáziájának szüleménye. Ugyanis mindez teljességgel valószínûtlen. Hiszen abban az idõben ismerték a tüzet és a fáklyát. Mert az éjszaka sötétjében is világítottak. Nem bénult meg a ország minden éjszaka. Így mégha olyannyira sötét is lett volna, akkor is fáklyát és máglyákat gyújtottak volna, és élték volna tovább megszokott életüket. És semmiképpen sem ültek volna egy helyben három napig. Ezzel szemben, a krónikás szerint, az izraeliták házaiban mindenütt világosság volt. Ezen túlzásokért tûnik ez a mítoszteremtés részletének, mely arra volt hivatott, hogy a krónikás ismételten mintegy aláhúzza azt, hogy az ”Úr” mennyire szereti Izráel törzsét. Pedig mindennek semmi köze a valósághoz...

Nos, minden egyes “csapás” után, amit a misszionáriusok idéztek elõ szuperfejlett technikájukkal és igen magas szintû tudásukkal, amikor a veszély elmúlt, a fáraó rendre megszegte adott szavát. Bármennyire is törekedtek a nyers erõ bevetésének elkerülésére, bizonyossá vált, hogy ilyen szószegõ uralkodóval tárgyalni nem lehet. Ekkorra már egyértelmû lett, hogy az uralkodót csak úgy lehet rákényszeríteni arra, hogy az izraelita rabszolgáit szabadon bocsássa, ha fegyveres erõt alkalmaznak.

Ekkor döntöttek: bevetik csapataikat.

Közeledett az invázió éjszakája...

RÖVID TARTALOM.

Ez elsõ találkozást követõen, mely során Mózes feladata végrehajtásához konkrét utasításokat és technikai eszközöket kapott, még nem érett meg a helyzet Egyiptomban a rabszolgalázadás kirobbantásához. Ezért Mózesnek Midiánban kellett várakoznia arra, hogy akcióba léphessen. Eközben a misszionáriusok állandóan figyelemmel kísérték az Egyiptomban zajló folyamatokat. Úgy tûnik azonban, hogy nemcsak passzívan figyelték, hanem alakították is azokat. Amikor eljött az idõ, Mózes parancsot kapott az indulásra.

Egyiptomba érve kapcsolatba lépett Áronnal, aki szintén utasítást kapott a misszionáriusoktól, hogy fogadja Mózest. Azért volt rá szükség, mert Mózes beszédhibás volt. Így a tömegek felé Áron tolmácsolta Mózes mondanivalóját.

A küldetés elsõ szakaszában meg kellett szerezni a rabszolga izraeliták támogatását. Erre volt hivatott ama technikai eszköz — a ”vesszõ”, mely abban a korban elképzelhetetlen dolgokat produkált. Az emberek mindezt látva természetesen Mózes és Áron mellé álltak.

Hátuk mögött tudva a tömegeket, immár felléphettek a fáraó elõtt követelésükkel.

Azt kívánták elérni, hogy az szabadon bocsássa az izraelita rabszolgákat. Amire persze az egyiptomi uralkodó nem volt hajlandó. Ekkor jött el annak az ideje, hogy a birtokukban lévõ technikai eszközökkel ”csodákat” mûveljenek. De ez sem bizonyult elegendõnek ahhoz, hogy megfélemlítsék az uralkodót, hiszen mint kiderült, korábbról neki is voltak a birtokában olyan eszközök, melyek szintén tudtak ”csodákat” mûvelni. Ezért a zendülés elsõ hulláma elbukott.

A fegyveres megtorlás, mely ezután következett, éket vert az izraeliták és vezetõik közé. Ugyanakkor a ”vesszõknek” köszönhetõen, melyek Mózes és Áron birtokában voltak, õk érinthetetlenek maradtak.

A misszionáriusok, értesülve a kudarcról, felindultan reagáltak. Immár komolyabb eszközöket kellett bevetniük.

Következett a húzd meg, ereszd meg taktika. Különbözõ globális kataklizmákat idéztek elõ azzal a céllal, hogy megfélemlítsék és jobb belátásra bírják az uralkodót. De mint kiderült, az nemcsak hogy arrogáns, hanem szószegõ is volt. Hiszen minden alkalommal, mikor megszûnt a veszély, rendre megszegte adott szavát. Így hát szertefoszlott annak az illúziója, hogy békés eszközökkel a misszionáriusok elérjék céljukat. Nem maradt más, mint a nyers erõ...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

AZ INVÁZIÓ ÉJSZAKÁJA

Korábban láthattuk, hogy a misszionáriusok minden békés eszközt megragadtak ahhoz, hogy a fáraót rákényszerítsék az izraelita rabszolgák szabadon bocsátására. (Egyik próbálkozásuk sem járt eredménnyel.) A fáraó konoksága és ostobasága miatt azonban — a végsõ eszközhöz — a nyílt erõ bevetéséhez voltak kénytelenek folyamodni.

A cél az volt, hogy csak olyan mértékben alkalmazzanak erõt, hogy zûrzavar és pánik törjön ki az egyiptomiak között. Ebben a zûrzavarban nyílott lehetõség arra, hogy a rabszolga izraeliták elhagyhassák Egyiptom területét.

Miután kidolgozták a kommandóakció részletes tervét, ki lett tûzve az idõpont — a hónap tizennegyedik napja. De lássuk a történéseket:

1. Szólott vala pedig az Úr Mózesnek és Áronnak Égyiptom földén, mondván:
3 Szóljatok Izráel egész gyülekezetének, mondván: E hónak tizedikén mindenki vegyen magának egy bárányt az atyáknak háza szerint, házanként egy bárányt.
4. Hogyha a háznép kevés a bárányhoz, akkor a házához közel való szomszédjával együtt vegyen a lelkek száma szerint; kit-kit ételéhez képest számítsatok a bárányhoz.
6. És legyen nálatok õrizet alatt e hónap tizennegyedik napjáig, és ölje meg Izráel községének egész gyülekezete estennen. *22

Minden izraelita családnak négy nap állt a rendelkezésére ahhoz, hogy bárányt vásároljon. Erre azért volt szükség, hogy egyet-egyet mindenki garantáltan tudjon venni. Hiszen hirtelen megnõtt a kereslet, és nehezen lehetett bárányt kapni. Ehhez kellett a négy nap.

7. És vegyenek a vérbõl, és azokban a házakban, a hol azt megeszik, hintsenek a két ajtófélre és a szemöldökfára.
8. A húst pedig egyék meg azon éjjel, tûzön sütve, kovásztalan kenyérrel és keserû füvekkel egyék meg azt.
9. Ne egyetek abból nyersen, vagy vízben fõtten, hanem tûzön sütve, a fejét, lábszáraival és belsejével együtt.
11. És ilyen módon egyétek azt meg: Derekaitokat felövezve, saruitok lábaitokon és pálczáitok kezetekben (indulásra készen, csak a jelre várva), és nagy sietséggel egyétek azt; mert az Úr páskhája az.
12. Mert általmégyek Égyiptom földén ezen az éjszakán és megölök minden elsõszülöttet Égyiptom földén, az embertõl kezdve a baromig...
13. És a vér jelül lesz néktek a házakon, a melyekben ti lesztek, s meglátom a vért és elmegyek mellettetek és nem lesz rajtatok a csapás veszedelmetekre, mikor megverem Égyiptom földét. *23

*22,*23 Mózes II. könyve 12

A misszionáriusok utasításának megfelelõen, az izraelitáknak a leölt bárányok vérével kellett megjelölni a bejárati ajtó keretét. Hogy miért a bárányok vérével?

Abban az idõben nem mehettek a boltba egy doboz festéket venni. Csak azt lehetett felhasználni, ami rendelkezésükre állt. A leölt bárányt pedig sütve kellett megenniük, hiszen nem volt idõ arra, hogy “fõzõcskézést” rendezzenek. Nem ehették nyersen sem, mert akkor többen megbetegedhettek, és ezzel az akciót hátráltatták volna. Mindenkinek sietve kellett elfogyasztani a húst, hogy legyen másnap erejük a meneküléskor. Hisz egy jó darabig úgysem fognak húst látni...

Az egyiptomiak meg nem foghattak gyanút, hogy valami készül, mert legfeljebb azt hihették, hogy az izraeliták valamiféle vallási szertartást végeznek.

Hogy minek kellett megjelölni azon házak bejárati ajtaját, ahol az izraeliták laktak?

21. Elõhívá tehát Mózes Izráel minden véneit és monda nékik: Fogjatok és vegyetek magatoknak bárányt családaitok szerint és öljétek meg a páskhát.
22. És vegyetek egy köteg izsópot és mártsátok a vérbe, a mely az edényben van, és hintsétek meg a szemöldökfát és a két ajtófelet abból a vérbõl, a mely az edényben van; ti közületek pedig senki se menjen ki az õ házának ajtaján reggelig.
23. Mikor általmegy az Úr, hogy megverje az Égyiptombelieket és meglátja a vért a szemöldökfán és a két ajtófélen: elmegy az Úr az ajtó mellett és nem engedi, hogy a pusztító bemenjen öldökölni a ti házaitokba. *24

Megjelölték az ajtó tokját, és bezárkóztak. Leszállt az éj...

A kitûzött idõpontban repülõ jármûvek hangja hangzott fel az éjszakai égbolton. Ezek a települések közelében landoltak.

34. Látván láttam az én népemnek nyomorúságát, mely Égyiptomban van, és az õ fohászkodásukat meghallgattam, és azért szállottam le, hogy õket megszabadítsam... *25

13. Az Úr, mint egy hõs kijõ, és mint hadakozó felkölti haragját (a közelben landoló csapatszállító ûrhajók hajtómûveinek a lángja), kiált, sõt rivalg (a landoló jármûvek erõs zaja)... *26

A landolt jármûvekbõl kommandósok bukkantak elõ, kezükben fegyvereikkel:

5. És mondjad nékik: Így szól az Úr Isten: Azon a napon, melyen elválasztám Izráelt, és fölemelém kezemet (lövésre emelt fegyver) a Jákób háza magvának, és megismertetém magamat velök Égyiptom földén (a házaik ablakain keresztül az izraeliták saját szemükkel láthatták a fegyvereikkel harcoló kommandósokat), és kezemet fölemelém nékik, mondván: Én vagyok az Úr (a fegyvereik hatalmának köszönhetõen valóban õk voltak a helyzet urai), a ti Istenetek! *27

2. És tudjátok meg ma (mert nem a ti fiaitokkal szólok, a kik nem tudják és nem látták) az Úrnak a te Istenednek fenyítését, nagyságát, erõs kezét, és kinyújtott karját. *28

*24 Mózes II. könyve 12
*25 Az apostolok cselekedetei 7
*26 Ésaiás könyve 42
*27 Ezékiel könyve 20
*28 Mózes V. könyve 11

A harcosok parancsba kapták, hogy azokba a házakba, amelyek ajtókerete vörös színnel van megjelölve, tilos belépniük. Az izraelitáknak pedig nem volt szabad kimenniük. Ha kiléptek az ajtón, akkor a kommandósok ugyanolyan célpontnak tekintették õket, mint bárki mást.

A hivatalos felfogás szerint maga az ”Úr” személyesen jelent meg és mért csapást az egyiptomiakra. Ugyanakkor a szövegekben a következõket találjuk:

4. És a Faraó nem hallgat reátok; akkor én kezemet Égyiptomra vetem és kihozom az én seregeimet, az én népemet, az Izráel fiait Égyiptom földérõl nagy büntetõ ítéletek által. *29

34. Avagy próbálta-é azt Isten, hogy elmenjen és válaszszon magának népet valamely nemzetség közül, kisértésekkel: jelekkel, csudákkal, haddal, hatalmas kézzel, kinyújtott karral, és nagy rettenetességek által, a miképen cselekedte mind ezeket ti érettetek az Úr, a ti Istenetek Égyiptomban, szemeitek láttára? *30

Folyt az akció. Sikolyok, kiáltások, lövések villanásai és robbanások hangjai hallatszottak...

8. És kihozott minket az Úr Égyiptomból erõs kézzel, kinyújtott karral, nagy rettentéssel, jelekkel és csudákkal. *31

Az abban a korban élõ emberek természetesen nem ismertek semmiféle lõfegyvert, és arról sem volt fogalmuk, hogy mi az a robbanás. Hiszen a lõport a kínaiak fedezték fel valamikor a második évezred legelején. Mindezeket õk rettentéseknek, jeleknek és csudáknak nevezték. Nem voltak olyan fogalmaik, amelyekkel jellemezni tudták volna mindazt, amit az ablakokon keresztül láttak.

A házakban a félelemtõl reszketve ültek az izraeliták. Kintrõl beszûrõdött a parancsok hangja, melyeket az ismeretlen fegyveresek fennhangon osztogattak, a saját nyelvükön, amit az izraeliták nem értettek:

6. Bizonyságul tette õ a József nemzetségében, a mikor kijött Égyiptom földe ellen. Nyelvet hallék ott, a mit nem tudtam.*32

*29 Mózes II. könyve 7
*30 Mózes V. könyve 4
*31 Mózes V. könyve 26
*32 Zsoltárok könyve 81

Kint szabályos, de egyenlõtlen harc folyt:

3. Mert eljön az Úr, és harczol azok ellen a népek ellen, a mint harczolt vala ama napon, a harcznak napján. *33

Hiszen az egyiptomiak kezdetleges eszközeikkel nem tudták felvenni a harcot a szuperfegyverekkel szemben...

Hogy milyen hatással volt az egyiptomiakra a kommandósok megjelenése?

15. Mint az Égyiptom földérõl kijövetelednek idején láttatok vele csodadolgokat (valóban, hiszen ilyen technikát sem azelõtt, sem azután abban a korban nem láttak).
16. Látják ezt a pogányok és megszégyenülnek minden erejökkel (hiszen az õ nyilaik, dárdáik nevetséges játékszerek a misszionáriusok fegyverei mellett). Kezöket szájokra teszik (rettenetes félelem szállja meg õket), füleik megsiketülnek (a jármûvek robaja, a fegyverek dörgése, a robbanások zajától); *34

8. Isten hozta ki Égyiptomból, az õ ereje mint a vad bivalyé (itt a csapatszállító jármûvekrõl van szó): megemészti a pogányokat, az õ ellenségeit; csontjaikat megtöri (a robbanások detonációja, lángja és hatása), és nyilaival által veri (a “kinyújtott kéz” a kézifegyverek lövedékei, és azoknak a hatása). *35

A rajtaütés a végéhez közeledett. Az egyiptomiak házaiban halottak ezrei hevertek. A pusztítás nagy volt. Ennél csak a pánik és a zûrzavar volt nagyobb. Éjfélkor az akció véget ért...

29. Lõn pedig éjfélkor, hogy megöle az Úr minden elsõszülöttet Égyiptomnak földén, a Faraónak elsõ szülöttétõl fogva, a ki az õ királyi székiben ül vala, a tömlöczbeli fogolynak elsõszülöttéig és a baromnak minden elsõ fajzását. *36

A fegyveresek visszavonultak a jármûvek fedélzetére, azok felemelkedtek és eltûntek az éjszakában. A fegyverropogást a halottaikat sirató emberek jajgatása váltotta fel.

Káosz uralkodott mindenütt. Ekkor jött el az ideje, hogy az izraeliták, házaikat elhagyva, családostól, gyerekestõl az éj és a zûrzavar leple alatt útnak induljanak...

1. Ügyelj az Abib hónapra, és készíts az Úrnak, a te Istenednek páskhát; mert az Abib hónapban hozott ki téged az Úr, a te Istened Égyiptomból éjjel. *37

*33 Zakariás könyve 14
*34 Mikeás könyve 7
*35 Mózes IV. könyve 24
*36 Mózes II. könyve 12
*37 Mózes V. könyve 16

Kinyíltak az izraeliták házainak ajtói, és a menekülõk sietve elindultak. Az egyiptomiak persze nem törõdtek velük. Hiszen halott és sebesült hozzátartozóikkal voltak elfoglalva.

30. És fölkele a Faraó azon az éjszakán és mind az õ szolgái és egész Égyiptom, és lõn nagy jajgatás Égyiptomban; mert egy ház sem vala, melyben halott ne lett volna. *38

A kommandóakciónak volt egy másik lélektani hatása is. Az egyiptomiak egyelõre az akció keltette sokk hatása alatt voltak. Nemhogy akadályozták volna, hanem egyenesen unszolták az izraelitákat, hogy országukat elhagyják:

31. És hívatá (a fáraó) Mózest és Áront éjszaka és monda: Keljetek fel, menjetek ki az én népem közûl, mind ti, mind Izráel fiai és menjetek, szolgáljatok az Úrnak, a mint mondátok.
33. És az Égyiptombeliek erõsen rajta valának, hogy a népet mentül hamarább kiküldhessék az országból; mert azt mondják vala: mindnyájan meghalunk. *39

*38,*39 Mózes II. könyve 12

Ekkor nem is gondoltak arra, hogy az izraelitákat üldözõbe vegyék. Egyelõre...

Kezdetét vette a menekülés...

RÖVID TARTALOM.

A misszionáriusok minden békés eszközt megragadtak ahhoz, hogy a fáraót jobb belátásra bírják. De minden próbálkozásuk eredménytelen maradt. Így nem maradt más lehetõségük, mint bevetni fegyvereseiket, s ezzel pánikot és zûrzavart okozni.

Mózessel közölték a személyi készülékén keresztül, hogy mi fog történni, és az izraelitáknak mi a teendõjük. Négy nap állt rendelkezésükre ahhoz, hogy családonként egy-egy bárányt vásároljanak, s az invázió elõestéjén a házaik bejárati ajtaját annak vérével megjelöljék, a húsát pedig sütve elfogyasszák. Ugyanis szükségük lesz az energiára a meneküléskor.

Sötétedés után a települések közelében jármûvek landoltak, és abból fegyveresek bukkantak elõ. A parancsok, melyeket fennhangon osztogattak az akció közben, nem földi nyelven hangzottak el.

Az akció éjfélkor véget ért. A fegyveresek jármûveikkel eltûntek az éjszaka sötétjében. A rajtaütés megtette hatását. Az egyiptomiak immár kérlelték az izraelita rabszolgákat, hogy elhagyják országuk földjét. Hiszen rettenetesen meg voltak rémülve.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A MENEKÜLÉS

Az útra kelt izraeliták rendezett sorokban hagyták el Egyiptomot. Az akció részletes tervében szerepelt az is, hogy hol gyülekeznek az ország különbözõ részeibõl elindult tömegek — Rameszeszben. Hogy útra keljenek... Ezt közölték Mózessel, és õ tudatta az izraeliták véneivel.

Az akkori kor legnagyobb népvándorlása vette ezzel kezdetét, mely a misszionáriusok közvetlen segítségével kezdõdhetett meg. Hogy ennek méreteirõl fogalmunk legyen, csak egy adat:

37. És elindulának Izráel fiai Rameszeszbõl Szukhótba, mintegy hatszáz ezeren gyalog, csupán férfiak a gyermekeken kívül. *40

Azt, hogy milyen úton kellett haladniuk, a menekülõk nemigen tudhatták. Az eredeti tervnek megfelelõen az izraelitáknak a késõbbi lakhelyükre, a mai Közel-Keletre kellett eljutniuk.

Ha már a misszionáriusok elkezdték ezt a monstre történelemformáló akciót, akkor minden eszközzel támogatniuk kellett a menekülõket abban, hogy az sikeresen érjen véget. Ezért éjjel és nappal a vándorló sokaság elõtt egy légi jármû haladt, mely állandó összeköttetésben állt a misszionáriusok bázisával, ahonnan figyelemmel kísérték a térségben zajló eseményeket. Ezt a légi jármûvet követték hosszú kígyózó sorokban a menekülõk:

20. Ímé én angyalt bocsátok el te elõtted, hogy megõrizzen téged az útban, és bevigyen téged arra a helyre, a melyet elkészítettem. *41

Ennek a jármûnek az volt a feladata, hogy szükség esetén fegyvereivel megvédje a menekülõket. Ugyanebben az idõben közben a térségben valamilyen harci cselekmények zajlottak...

17. És lõn, a mikor elbocsátá a Faraó a népet, nem vivé õket Isten a Filiszteusok földje felé, noha közel vala az; mert monda az Isten: Netalán mást gondol a nép, ha harczot lát, és visszatér Égyiptomba.
18. Kerülõ úton vezeté azért Isten a népet, a veres tenger pusztájának útján... *42

*40 Mózes II. könyve 12
*41 Mózes II. könyve 23
*42 Mózes II. könyve 13

Hogy kik harcolhattak, kivel? Talán a misszionáriusok a filiszteusokkal?

Nos, elöl haladt egy légi jármû, melyet követve, kisebb pihenõket közbeiktatva, éjjel és nappal haladtak a menekülõk.

21. Az Úr pedig megy vala elõttök nappal felhõoszlopban, hogy vezérelje õket az úton, éjjel pedig tûzoszlopban, hogy világítson nékik, hogy éjjel és nappal mehessenek.
22. Nem távozott el a felhõoszlop nappal, sem a tûzoszlop éjjel a nép elõl. *43

*43 Mózes II. könyve 13

Újra csak egy fogalomzavarral találkozunk. Egyszer angyalról van szó, másszor meg az Úrról. Ez azért van, mert Mózes zavarban volt. Látott egy légi jármûvet, de fogalma sem volt, hogyan nevezze. Egyszer így, egyszer meg úgy nevezi.

Ez a jármû egyértelmûen egy reaktív hajtómûvel rendelkezõ szerkezet volt, melynek az a lényege, hogy elégetve az üzemanyagot, nagy sebességû gázsugarat állít elõ, és a hatás—ellenhatás elvét kihasználva mozog a kívánt irányba. Ilyenek napjainkban a rakéták is.

Természetesen a kilépõ izzó gázsugár a vízgõzzel keveredve (oxigén+hidrogén hajtóanyag esetén) lép ki a hajtómû fúvókáiból. Erõs nappali világosság mellett a hajtómûbõl kilépõ vízgõz “elfedi” az izzó gázsugár fényét, hiszen nappali fényt szórva sokkal erõsebb fényû, mint a gázsugár. Így nappal a kilépõ gázsugár valóban — felhõoszlop.

1. ábra
”Felhõoszlop”

2. ábra
Egy másik ”felhõoszlop”

Mindkét felvételen egyfajta ”felhõoszlop” látható. Mely természetesen nem az. Ellenkezõleg: az emelkedõ jármû hajtómûvébõl elõcsapó lehûlt égéstermékek egyvelege.

A jármûvet követi ez a füstbõl álló ”oszlop” mindaddig, míg a légkörben szét nem oszlik.

Az 1. ábrán egy MX Peacekeeper kísérleti rakéta startja látható az USA-beli Vandenberg légitámaszponton. A felvétel 1996. december 5.-én készült.

A 2. ábra 1996. március 7.-én készült ugyanott. A felvételen egy nukleáris ballisztikus hordozórakéta startja látható, ahogy éppen az egyik földbe rejtett rakétasilóból kiemelkedik.

Visszatérve történetünkhöz, javaslom, próbáljuk meg az említett felvételeket egy sok ezer évvel ezelõtt élt ember szemszögébõl megérteni.

Vajon képes volt-e mindennemû tudományos ismeretek híján megérteni mindazt, amit látott?

A késõbbiekben Jób is beszél errõl, ekképpen:

29. De sõt értheti-é valaki a felhõ szétoszlását, az õ sátorának zúgását? *44

*44 Jób könyve 36

Hiszen a korabeli szemtanúknak még a leghalványabb fogalmuk sem volt arról, miért kíséri szinte minden alkalommal az ”Urat” a ”felhõ”?

Hasonlóképpen nem értették több ezer évvel korábban a ”tûzoszlop” mibenlétét sem. Elvégre abban az idõben az emberek a tüzet leginkább ”máglya” alakjában ismerték, mely békésen lobog.

De ”oszlop” alakút? Hiszen hogyan is lehet a tûz ”oszlop” alakú? — kérdezgették egymástól.

Mi már ismerünk ilyet. A 3. ábrán egy ilyen ”tûzoszlop” látható, mely nem egyéb, mint a jármû reaktív hajtómûvébõl kicsapó sok ezer fokos izzó gázsugár.

3. ábra
”Tûzoszlop”

Természetesen a nappali világosság híján az éj sötétjében az izzó gázsugár messzire ellátszik.

Ezért éjjel a ”felhõoszlopnak” pont az ellentéte. Ilyenkor a sötétségben szinte nem is látszik a vízgõz, ellenben jól látszik a hajtómûbõl kilépõ magas hõmérsékletû gázsugár. Így sötétben valóban — tûzoszlop. Azért oszlop, mert a reaktív gázsugár függõlegesen lefelé irányul, így tartva lebegésben a nehézkedési erõ ellenében a jármûvet.

A 3. ábrán egy MX rakéta startjáról alkonyati sötétben készült közeli felvétel látható a Vandenberg támaszponton.

De térjünk most vissza történetünkhöz.

A terv szerint a népnek a Vörös-tengert megkerülve kellett volna eljutnia a Sinai-félszigetre. A korábbiakból azonban kiderült, hogy a fáraó szószegõ volt. Korábban sem tartotta meg egyetlen ígéretét sem. Ezúttal sem történt ez másképp.

Ahogy elmúlt az akció okozta sokk, az egyiptomiak üldözõbe vették a menekülõket. Fegyveresek indultak el a gyalog, családostól menekülõ emberek után.

6. Befogata tehát szekerébe (a fáraó) és maga mellé vevé az õ népét.
7.És võn hatszáz válogatott szekeret és Égyiptom minden egyéb szekerét és hárman-hárman valának mindeniken.
8. És megkeményíté az Úr a Faraónak, az égyiptomi királynak a szivét, hogy ûzõbe vegye az Izráel fiait;... *45

Az erõltetett menetben harci szekerekkel haladó fegyveresekkel szemben a gyalogosan menekülõknek nem volt nagy elõnyük. Így az egyik éjszakai pihenõ közben az üldözõk szinte már be is érték õket:

9. És az Égyiptombéliek utánok nyomulának és elérék õket a tenger mellett, a hol táboroznak vala, a Faraónak minden lova, szekere, meg lovasai és serege Pi-Hahiróth mellett, Baál-Czefón elõtt.
10. A mint közeledék a Faraó, Izráel fiai felemelék szemeiket, és ímé az Égyiptombeliek nyomukban vannak. És nagyon megfélemlének s az Úrhoz kiáltának az Izráel fiai. *46

A helyzet kezdett kritikussá válni. Hiszen ha utolérik a menekülõket, akkor semmi kétség sincs afelõl, hogy mi történt volna:

9. Az ellenség monda: Ûzöm, utólérem õket, zsákmányt osztok, bosszúm töltöm rajtok. Kardomat kirántom, s kiirtja õket karom. *47

*45,*46 Mózes II. könyve 14
*47 Mózes II. könyve 15

A válságosra fordult helyzet miatt Mózes a személyi hívóval felvette a kapcsolatot a misszionáriusokkal és kétségbeesetten kérte azok segítségét:

15. És monda az Úr Mózesnek: Mit kiáltasz hozzám? Szólj Izráel fiainak, hogy induljanak el. *48

Már nem volt idõ arra, hogy megkerüljék a Vörös-tengert, és a Sinai-félszigetet az Afrikával összekötõ földszoroson keresztül átjussanak a félszigetre. Valamilyen extra megoldást kellett találni.

Más út nem volt — csak a Vörös-tenger...

A misszionáriusok akcióba is léptek, de idõt kellett nyerni. Ezt a következõ módon tették:

19. Elindula azért az Istennek Angyala, a ki jár vala az Izráel tábora elõtt, és méne mögéjök; a felhõ oszlop is elindula elõlök s mögéjök álla (természetesen, hiszen a “felhõoszlop” a jármû hajtómûvének terméke volt, s így arra “mozgott”, amerre a jármû haladt).
20. És oda méne az Égyiptombeliek tábora és az Izráel tábora közé; így lõn a felhõ és a setétség: az éjszakát pedig megvilágosítja vala. És egész éjszaka nem közelítettek egymáshoz. *49

*48,*49 Mózes II. könyve 14

Tehát a jármû elindult, az üldözõk és üldözöttek közt állt meg és kezdett el lebegni. Mivel éjszaka volt és sötétség, ezért bekapcsolták a jármû nagy teljesítményû fényszóróit, bevilágítva ezzel a terepet.

A misszionáriusok lettek így a helyzet urai. A terep erõs megvilágítása és a lebegõ jármû láttán az üldözõk nem mertek rajtaütni az izraeliták táborán. De mindez csak ideiglenes volt. Mivel az üldözõk bosszúvágya erõsebb volt félelmüknél, nappali világosságnál a két tábor bármelyik pillanatban harcba keveredhetett egymással. Akkor pedig a misszionáriusok semmilyen módon sem tudták volna megvédelmezni az izraelitákat. És ezt õk is nagyon jól tudták.

Ezért, bevetve szupertechnikájukat, egész éjszaka, messze kinn a tengeren nagy erõkkel dolgoztak...

RÖVID TARTALOM.

A szabadulás éjszakáján végrehajtott fegyveres invázió nyomán az izraelita rabszolgák számára megnyílt a szabadulás lehetõsége. Míg az egyiptomiak a fegyveres rajtaütés okozta sokk hatása alatt voltak, addig õk rendezett sorokban hagyták el az országot. A történelem legnagyobb népvándorlása vette ezzel kezdetét, melyet egy földönkívüli civilizáció képviselõi kezdeményeztek.

Mivel a menekülõk nem ismerték az utat, melyen haladniuk kellett a kijelölt új hazájuk felé, ezért a tömeg elõtt éjjel és nappal egy légi jármû haladt, mely vezette, s vészhelyzet esetén fegyvereivel meg is tudta védelmezni õket.

Ugyanakkor Egyiptomban a zûrzavar elült. A félelmet és rettenetet immár a bosszúvágy váltotta fel. Üldözõbe vették a menekülõket és a tenger partján utol is érték õket...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A VÖRÖS-TENGER

Egész éjjel, míg az “angyal” sakkban tartotta az üldözõket, kinn a nyílt tengeren a misszionáriusok, bevetve magas szintû technikájukat, lázasan tevékenykedtek. Hiszen már csak néhány óra maradt virradatig. És nem volt más út a menekülõk számára, csak a tenger...

Mindebbõl persze egyelõre sem az izraeliták, sem üldözõik nem tudtak semmit. Ami akkor ott történt, az az éjszaka sötétjébe veszett. Egész éjjel erõs keleti szél fújt...

21. ...az Úr pedig egész éjjel erõs keleti széllel hajtá a tengert... *50

Azért valamit hallani is lehetett:

9. Rákiálta a veres tengerre és . kiszáradt, s úgy vivé õket a mélységeken, mint egy síkon *51

A késõbbiekben látni fogjuk, hogy a misszionárius jármûvek hangjait gyakran említik úgy a krónikások, mint kiáltást.

Hallani tehát hallották, hogy valami történik ott kinn a tengeren, a sötétben azonban semmit nem láttak.

És felvirradt a hajnal...

Indulni kellett, de hátukban ott voltak üldözõik. Percek kérdése volt csupán, hogy az egyiptomiak támadnak...

Mózes parancsot kapott az indulásra. Ekkor az “angyal” — az a jármû, mely egész éjjel hátvédként védte a menekülõket a rajtaütéstõl — néhány lövést adott le az üldözõk táborára...

24. És lõn hajnalkor, rátekinte az Úr az Égyiptombeliek táborára a tûz és felhõ-oszlopból és megzavará az Égyiptombeliek táborát. *52

Az egyiptomiak között a lövések hatására zûrzavar tört ki. Ekkor egy emberként indult el a menekülõk sokasága a tenger felé...

Amikor a parthoz értek, szemük elé valami hihetetlen látvány tárult. A hullámzó tenger helyett... szilárd sík volt a terület. Soha ilyet nem láttak korábban...

22. És szárazon menének az Izráel fiai a tenger közepébe, a vizek pedig kõfal gyanánt valának nékik jobbkezök és balkezök felõl. *53

8. Orrod lehelletétõl feltorlódtak a vizek. És a futó habok fal módjára megálltak; a mélységes vizek megmerevültek a tenger szívében. *54

*50,*52,*53 Mózes II. könyve 14
*54 Mózes II. könyve 15
*51 Zsoltárok könyve 106

Mikor az elsõk, a bátrabbak tettek néhány lépést a korábban hullámzó, de immár szilárd felszínen, sehogy sem értették, mi történt. Sarkukkal, talpukkal megkocogtatták — vajon a többiek, asszonyok, gyerekek is ráléphetnek-e? Nem fognak-e elmerülni?

De bárhogy is csapkodtak a talpukkal, eléggé biztonságosnak tûnt. Mintha a tenger vize egyszeriben a lábuk alatt megmerevedett volna...

De nem volt idõ csodálkozni. Az üldözõkkel a nyomukban menni kellett...

Vajon mi lehetett az? Sík volt, a futó habok fal módjára megálltak... A vizek megmerevültek...

A víz szilárd anyagként viselkedett...

Nézzük csak, a fizika a víz milyen halmazállapotait ismeri? Gáznemû, folyékony és szilárd... A jég!

Virradatkor a menekülõk szeme elé egy részben befagyott tenger látványa tárult...

A misszionáriusok légi jármûveikrõl egész éjszaka erõsen lehûtött gázsugárral fagyasztották a tenger felszínét. Napjainkban technikánkkal minderre már mi is képesek lennénk...

Hogy honnét vették a hûtést? Ne feledjük azt, hogy a Bibliában a misszionáriusok jármûveivel rendszeresen együtt járt a felhõ. Ez nem egyéb, mint vízgõz. És tudjuk azt is, hogy a jármûvek nagy része reaktív meghajtású volt. Mi is használunk ilyeneket. Ezek a hajtómûvek pedig folyékony oxigénnel és hidrogénnel mûködnek. Így az égés végterméke a vízgõz — a felhõ...

Mivel ilyen hajtómûvekkel rendelkezõ repülõ szerkezeteik voltak, ezért rendelkezésükre állt a folyékony oxigén, és a folyékony hidrogén, mint azok üzemanyaga.

Napjainkban is elõ tudunk állítani bármely gázt folyékony állapotban. Így a folyékony nitrogén —196, míg az oxigén —183, a hidrogén —253 Celsius-fokos.

Ha most ezek bármelyikét bepermetezzük valamilyen légsûrítõ által elõállított gázsugárba (hiszen az *54/8 légsugárról — leheletrõl beszél), akkor annak a hõmérsékletét mondjuk mínusz száz fokra is lehûthetjük. Nem nehéz elképzelni, hogy mi történik, ha ezt a rendkívül hideg légsugarat a tenger felszínére irányítjuk. Az pillanatszerûen megfagy. A futó habok egy pillanat alatt megmerevednek...

Ha megfelelõ ideig hûtjük a megfagyott felszínt, akkor már képzõdhet olyan vastagságú jég, hogy az rövid ideig elbírjon sok embert, míg azok futva áthaladnak rajta...

A vízrõl tudjuk azt is, hogy rossz hõvezetõ. A jég ugyan olvadni kezd, de az olvadás üteme nem lesz túl gyors. Így talán órákig is megmarad a jégréteg.

Tehát az izraeliták elindultak a befagyott felszínen a túlsó partra. Mivel az átkelés huzamosabb ideig tartott, a misszionáriusok több kilométerrel a menekülõ sokaság elõtt továbbra is fagyasztották a tengert.

Az üldözõk táborában a lövések hatására kitört zûrzavar azonban nem tartott sokáig. A fegyveresek rendezték soraikat, és üldözõbe vették a közben idõt nyert menekülõket, akik már ekkor erõsen bennjártak a jégmezõn...

Az üldözõk harci szekereiken gyors iramban nyomultak utánuk a befagyott tengerre. De a szekerek kerekei erõsen lehûltek, és mint lehûléskor minden anyag, így a kerékagyak is összehúzódtak és megszorultak. A kerekek immár nem tudtak szabadon forogni, hiszen nem voltak ilyen hõmérsékleti viszonyokra tervezve...

23. Az Égyiptombeliek pedig utánok nyomulának és bemenének a Faraó minden lovai, szekerei és lovasai a tenger közepébe.
25. És megállítá szekereik kerekeit és nehezen vonszoltatá azokat... *55

*55 Mózes II. könyve 14

Így már érthetõ, hogy éjszaka miért fújt keleti szél a tenger felõl. Az erõs lehûlés intenzív légmozgást váltott ki a térségben. Ne feledjük, hogy éjszaka a menekülõk még a tenger nyugati partján voltak.

De miért nem nevezi Mózes nevén a dolgokat. Miért beszél falról, meg arról, hogy “a mélységes vizek megmerevültek a tenger szívében”, és nem jégrõl?

Hát azért, mert addig még soha nem látott jeget!

Mert hol fekszik Egyiptom? A szubtrópusi övezetben. Ahol gyakorlatilag soha nem csökken a levegõ hõmérséklete fagypont alá... A téli középhõmérséklet 18—20 oC körüli. A Vöröstenger partvidékén 2—3 oC-kal ennél is magasabb. Hát ezért az ott élõk soha nem láttak jeget!

Persze mondhatnák azt, hogy a sivatagban éjjel erõsen lehûl a levegõ. De csak rövid idõre. A víz a kulacsban még megdermedni sem érkezik...

Csak napjainkban, felhasználva a modern technika vívmányait, tudunk például Egyiptomban a hûtõgépek segítségével jeget elõállítani. De négyezer évvel ezelõtt?

Akkor ott a víz szilárd halmazállapotát — a jeget — nem ismerték. Ezért, amikor a menekülõk meglátták a befagyott tengert, nem tudták, mi is az. Csak körülírni tudták azt, amit láttak...

Tartott a menekülés. A végtelenül távolinak tûnõ túlpart egyre közeledett. Az izraeliták utolsó erejüket összeszedve menekültek, de az üldözõk valamivel gyorsabbak voltak. Hiszen az öregekkel és gyermekekkel menekülõ izraeliták nem tudták tartani azt a gyors iramot, amivel a harcedzett egyiptomi fegyveresek haladtak. A két tábor között a távolság egyre fogyott. A menekülõk hátvédei már látták az egyiptomiakat, akik kíméletlen elszántsággal, bosszúvágytól vezérelve már-már a nyakukban lihegtek. A túlpart körvonalai felsejlettek a távolban. Még csak egy kis idõ, és elérik a partot...

A távolság az üldözõk és az üldözöttek közt egyre fogyott. Úgy látszott, hogy utolérik õket, és mindennek vége. Mikor is az elsõ izraeliták partra léptek.

Ahogy közeledtek az üldözõk, egyre nagyobb halálfélelem uralkodott el a menekülõkön. Az anyák testükkel védelmezték gyermeküket, az öregek és betegek kérlelték az õket segítõket, hogy hagyják ott õket a jégmezõn és mentsék saját életüket...

Utolsó erejüket is összeszedve az ájulással küszködõ menekülõk partra értek. De már csak percek kérdése volt, hogy a fegyveresek is oda érjenek. A tömeg sikolyban és könyörgésben tört ki. A pánik erõt vett rajtuk...

Ekkor az “angyal” a parti jégmezõ fölé repült és kis magasságba ereszkedve a jég fölé, hajtómûvei forró gázáramával olvasztani kezdte a jeget (hiszen az *58/10 újra csak gázáramról beszél). Más jármûvek is csatlakoztak hozzá. A jég a több ezer fokos gázáram hatására pillanatok alatt olvadni és párologni kezdett. Az izraeliták szemei elõl az üldözõket gõzfelhõ takarta el.

7. Akkor az Úrhoz kiáltának, és homályt vete ti közétek és az égyiptomiak közé, és rájok vivé a tengert és elborítá õket. Szemeitek is látták azt, amit cselekedtem vala az égyiptomiakkal... *56

*56 Józsué könyve 24

Ahogy a jég olvadni kezdett, az üldözõk megértették, hogy nincs kiút, végük van...

25. ...És mondának az Égyiptombeliek: Fussunk az Izráel elõl, mert az Úr hadakozik érettök Égyiptom ellen. *57

A jég megolvadt, és a tenger mindent elborított.

10. Leheltél lehelleteddel s tenger borítá be õket: elmerültek, mint az ólom a nagy vizekben. *58

*57 Mózes II. könyve 14
*58 Mózes II. könyve 15

Felvetõdik egy kérdés: miért választották a misszionáriusok a menekítésnek ezt a módját, ha fegyvereikkel nyugodtan megsemmisíthették volna az üldözõket. Hiszen azoknak csak íjaik, lándzsáik, kardjaik és tõreik voltak?

Ez az eset is bizonyítja azt, hogy ez a kozmikus civilizáció békés természetû. Csak a legvégsõ esetben alkalmaz erõt.

Ha az egyiptomiakat nem vakította volna el a bosszúvágy, akkor nem vesztek volna oda...

RÖVID TARTALOM.

Mikor a menekülõ izraelitákat az egyiptomi fegyveresek a tenger partjánál beérték, a helyzet válságosra fordult. Már nem volt idõ arra, hogy a vándorlók, megkerülve a tengert, eljussanak a Sinai-félszigetre. Egy extra megoldást kellett a misszionáriusoknak találniuk. Ugyan szabadon leöldökölhették volna fegyvereikkel az üldözõket, azonban mégse tették ezt. Helyette arra vállalkoztak, hogy átvezetik a menekülõket a Vörös-tengeren. Ehhez egész éjszaka légi jármûveik segítségével fagyasztották a tenger felszínét, mindaddig, míg azon olyan vastagságú jégréteg képzõdött, mely immár elbírta a menekülõk súlyát.

Eközben az ”angyal” sakkban tartotta a bosszúra szomjazó egyiptomiakat.

Reggel a jármû néhány lövést adott le az üldözõk táborára, aminek következtében ott zûrzavar keletkezett.

Ezt kihasználva nyertek némi elõnyt a menekülõk. Viszont rendezve soraikat, a fegyveresek a menekülõk nyomába eredtek. De mivel harci kocsijaik nem voltak arra tervezve, hogy jégmezõn, alacsony hõmérsékleten mûködjenek, ezért felmondták a szolgálatot. De mindennek ellenére tovább haladtak.

Mikor a menekülõk mindannyian elérték a túlpartot, az ”angyal” a jégmezõ fölé ereszkedett, s hajtómûvei forró gázáramával gyors ütemben elkezdte olvasztani a jeget. Az felolvadt, a tenger visszatért medrébe, és az üldözõk mindenestõl odavesztek.

Az általánosan elfogadott nézet szerint a Vörös-tenger a szél hatására mintegy visszahúzódott, és így az izraeliták a tenger medrében haladhattak. Ugyanakkor Mózes arról beszél, hogy úgy haladtak a tengeren, mint egy síkon (*51/9). A tenger medrérõl meg tudjuk azt, hogy iszapos, süppedõs. Semmiképpen sem sík. Úgyhogy a menekülõk ekkor bokáig, sõt néhol térdig merültek volna a sáros, süppedõs, iszapos felszínbe. Az egyiptomiak se lettek volna képesek szekereiken a tenger medrében haladni, hiszen azok tengelyig merültek volna az iszapba. Azonkívül a pattanásig feszült helyzetben, amikor a két tábor farkasszemet nézett egymással, nem volt idõ kivárni azt, míg a szél vagy visszaszorítja a tengert, vagy sem.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A MANNA

Az izraeliták megmenekültek. Az õket üldözõk mind egy szálig belevesztek a Vörös-tenger vizébe. A halálos veszély, mely az egyiptomiak részérõl õket fenyegette, megszûnt.

Kiheverve a menekülés fáradalmait, útra keltek.

Azonban egy újabb, nagyon komoly problémával kellett szembenézniük: fogytán volt az ivóvízkészletük. És õk sok százezren voltak...

22. Ennekutánna elindítá Mózes az Izráelt a veres tengertõl, és menének Súr puszta felé; három napig menének a pusztában és nem találának vizet.
24. És zúgolódik vala a nép Mózes ellen, mondván: Mit igyunk?
27. És jutának Élimbe, és ott tizenkét forrás vala és hetven pálmafa; és tábort ütének ott a vizek mellett. *59

Az idõ elõrehaladtával erõsen fogyatkozott az élelmiszerkészlet is:

1. És elindulának Élimbõl és érkezék Izráel fiainak egész gyülekezete a Szin pusztájába, mely Élim között és Sinai között van, a második hónapnak tizenötödik napján, Égyiptom földérõl való kijövetelök után.
2. És zúgolódék Izráel fiainak egész gyülekezete Mózes és Áron ellen a pusztában.
3. S mondának nékik Izráel fiai: Bár megholtunk volna az Úr keze által Égyiptom földén, a mikor a húsos fazék mellett ülünk vala, a mikor jól lakhatunk vala kenyérrel; mert azért hoztatok ki minket ebbe a pusztába, hogy mind e sokaságot éhséggel öljétek meg. *60

Mivel a készletek elfogytak, a pusztában meg nem ejthettek vadat és halat sem foghattak, ezért a helyzet kezdett válságossá válni. Valahogyan meg kellett oldani a több százezres tömeg élelmezését. Különben az éhhalál várt rájuk:

50. Ez az a kenyér, a mely a mennybõl szállott alá, hogy kiki egyék belõle és meg ne haljon. *61

*59 Mózes II. könyve 15
*60 Mózes II. könyve 16
*61 János evangyélioma 6

De hogyan?

Mózes a készüléke segítségével felvette a kapcsolatot a misszionáriusokkal, és ecsetelve a kialakult tarthatatlan helyzetet, kérte sürgõsen a segítségüket.

És itt azok újra bevetették a technikájukat...

A készüléken keresztül közölték Mózessel, hogy mi fog történni.

4. És monda az Úr Mózesnek: Ímé én esõképen bocsátok néktek kenyeret az égbõl; menjen ki azért a nép és szedjen naponként arra a napra valót, hogy megkísértsem: akar-é az én törvényem szerint járni, vagy nem? *62

Így hát Mózes és Áron tudta, hogy mi fog történni. Nem azért voltak próféták, mert elõre tudták a jövõt, hanem azért, mert a misszionáriusokkal a készüléken keresztül tartották a kapcsolatot, így azok jó elõre közölték velük mindazt, amit tenni fognak.

7. Reggel pedig meglátjátok az Úr dicsõségét; mert meghallotta a ti zúgolódástokat az Úr ellen... *63

A nép minderrõl persze semmit sem tudott...

9. Áronnak pedig monda Mózes: Mondd meg az Izráel fiai egész gyülekezetének: Járuljatok az Úr elé; mert meghallotta a ti zúgolódástokat.
10. És lõn, mikor beszéle Áron az Izráel fiai egész gyülekezetének, a puszta felé fordulának, és ímé az Úr dicsõsége megjelenék a felhõben. *64

6. És monda Mózes és Áron Izráel minden fiainak: Estve megtudjátok, hogy az Úr hozott ki titeket Égyiptom földérõl; *65

*62,*63,*64,*65 Mózes II. könyve 16

4. ábra
”...és ímé az Úr dicsõsége
megjelenék a felhõben...”

A misszionáriusok rendeztek egy bemutatót. Ezzel akarták a lázongó népet megnyugtatni. Másrészt, hogy ne fulladjon a vándorlás kudarcba, mert lázadás és pánik tör ki az izraeliták között, a hangadókat megfélemlítették.

Mózes jelentésébõl, melyet a személyi készülékén tett, tudták, hogy a helyzet kezd tarthatatlanná válni. Ezért utasították õt, hogy közölje az emberekkel: az Úr meg fog jelenni az égbolton. Ugyanakkor az egyik misszionárius jármû legénysége parancsot kapott, hogy “bemutató repülést” végezve repüljön el az izraeliták tábora fölött. A jármû el is indult...

Áron összegyûjtötte az elégedetlenkedõ embereket, hogy szólni kíván hozzájuk. Elkezdte a beszédét. Közölte velük, hogy az Úr meghallotta elégedetlenkedésüket, és meg fogják látni az Úr dicsõségét.

(Hogy mi az a dicsõség? A Biblia összes könyve azt a fényt, mely nem a Napból, a Holdból vagy a csillagokból ered, és nem is tûz vagy fáklya fénye, hanem érthetetlen eredetû, dicsõségnek nevezi.)

Ahogy beszélt az egybegyûltekhez, egyszer csak a távoli égbolton dübörgés zaja hangzott fel. Egy repülõ szerkezet közeledett...

Az emberek persze önkéntelenül megfordultak a hang irányába. És ekkor meglátták az égbolton magasan a felhõk fölött repülõ jármû reaktív hajtómûvének fényét...

A látvány természetesen megbabonázta az embereket. Egy csapásra megfeledkeztek az elégedetlenkedésrõl. De mindez nem oldotta meg a helyzetet, csak ideiglenesen csillapította le az indulatokat.

Valamilyen úton-módon a tömegekhez élelmiszert kellett eljuttatni, mert a készletük már nem volt elegendõ ahhoz, hogy visszaforduljanak vagy eljussanak a legközelebbi lakott helyre. Az éhhalál fenyegette az embereket...

A segítséget csak légi úton lehetett eljuttatni. De “közönséges” élelmiszerrõl szó sem lehetett. Hiszen a félmilliónál is több embernek naponta sok száz tonnánál is több élelemre lett volna szüksége. Itt segített a szuperfejlett nem földi eredetû technika. Lássuk hogyan:

13. ...reggel pedig harmatszállás lõn a tábor körûl.
14. Mikor pedig a harmatszállás megszûnék, ímé a pusztának színén apró gömbölyegek valának, aprók mint a dara a földön.
15. A mint megláták az Izráel fiai, mondának egymásnak: Mán ez! mert nem tudják vala mi az. Mózes pedig monda nékik: Ez az a kenyér, melyet az Úr adott néktek eledelül.
16. Az Úr parancsolata pedig ez: Szedjen abból kiki a mennyit megehetik...
19. Azt is mondá nékik Mózes: Senki ne hagyjon abból reggelre.
20. De nem hallgatának Mózesre, mert némelyek hagyának abból reggelre; és megférgesedék s megbüszhödék...
21. Szedék pedig azt reggelenként, kiki a mennyit megehetik vala, mert ha a nap felmelegedett, elolvad vala. *66

9. Mikor pedig a harmat leszáll vala a táborra éjjel, a manna is mindjárt leszáll vala arra. *67

*66 Mózes II. könyve 16
*67 Mózes IV. könyve 11

Tehát a “manna” megjelenését valamiféle “harmatszállás” — ködszitálás, folyadékpermet lecsapódása elõzte meg. Mindez éjjel történt. Reggelre pedig, ahová a folyadékpermet lecsapódott, ott apró gömbölyegek, egyfajta daraszerû anyag jelent meg. Ez a valami nem bírta a hõt, nagyon bomlékony volt. A Nap melegének a hatására elolvadt. Tárolni sem lehetett sokáig, hiszen gyorsan megromlott...

Ez a valami eléggé kemény lehetett, mert porrá kellett aprítani. Ahhoz, hogy fogyasztható legyen, meg kellett fõzni. Ebbõl következik, hogy szerves, fehérjékbõl álló anyag volt, melyet hõkezeléssel denaturáltak, s így lett az emberek számára emészthetõ. Íze meg olyan volt, mint az olajos kalácsé...

7. A manna pedig olyan vala mint a kóriándrum magva, a színe pedig mint a bdelliomnak színe.
8. Kiomol vala pedig a nép, és szedik vala a mannát, és õrlik vala kézimalmokban, vagy megtörik vala mozsárban, és megfõzik vala fazékban, és csinálnak vala abból pogácsákat: az íze pedig olyan vala, mint az olajos kalácsé. *68

De nem volt valami nagyon ízletes:

5. ...mert nincsen kenyér, víz sincsen, és e hitvány eledelt útálja a mi lelkünk. *69

Ez a fajta anyag a Földön ismeretlen, mert sem azelõtt, sem azután az emberiség ilyennel nem találkozott.

3. ...enned adá a mannát, a melyet nem ismertél, sem a te atyáid nem ismertek... *70

Nem földi eredetû, hanem e kozmikus civilizáció tagjainak szolgál eledelül:

24. És hullatott reájok mannát eledelül, és mennyei gabonát adott nékik.
25. Angyalok kenyerét ette az ember, bõséggel vetett nékik eleséget. *71

31. A mi atyáink a mannát ették a pusztában; a mint meg van írva: Mennyei kenyeret adott vala enniök. *72

*68 Mózes IV. könyve 11
*69 Mózes IV. könyve 21
*70 Mózes V. könyve 8
*71 Zsoltárok könyve 78
*72 János evangyélioma 6

Tehát a misszionáriusok ekképpen oldották meg a légi élelmiszer-utánpótlást. Nem élelmiszert dobtak le az éhezõknek a gépeikrõl, hanem egy számunkra ismeretlen élõ organizmussal beoltott oldatot permeteztek a tábor körüli területekre éjszaka. Ezen “gömbölyegek” kialakulásához idõ kellett, mely reggelig rendelkezésre állt. Azt, hogy fehérje alapú anyagból állt a manna, bizonyítja, hogy fõzéssel hõkezelni kellett, így vált emészthetõvé. Ugyanakkor ez a “növény” azért nincs természetes körülmények között jelen bolygónkon, mert nagyon gyorsan bomlik, és nem bírja a Nap melegét.

A Földön persze ismerünk olyan növényt, mely egy esõs éjszaka alatt ellepi a talajt — a gomba. A manna persze nem volt gomba. Csak valami hasonló, de a Földön nem létezõ “növény”. Ez csak a misszionáriusok hazájában, a “mennyekben” létezik. Melyet õk fogyasztanak.

Az oldatot a misszionáriusok rendszeresen, minden éjjel permetezték (*67/9), így az embereknek volt mit enniük. Ez a légi élelmiszer-utánpótlás mindaddig tartott, míg az izraeliták eljutottak olyan területre, ahol már ehettek az ott termõ növények gyümölcsébõl:

12. És másnaptól kezdve, hogy ettek vala a föld termésébõl, megszûnék a manna, és nem volt többé mannájok az Izráel fiainak; hanem Kanaán földének gyümölcsébõl evének abban az esztendõben. *73

*73 Józsué könyve 5

RÖVID TARTALOM.

Idõvel, ahogy az izraeliták vándoroltak a pusztában, egyre fogyott az élelmiszerkészletük. Az élelmiszerhiány mindinkább súlyos probléma lett. Ekkor Mózes újra használta a készüléket. Segítséget kért...

Mivel a tömeg létszáma miatt az élelmiszer-segélyezést nem lehetett a szokványos módon megoldani, ezért a misszionáriusok úgy döntöttek, hogy egy, a Földön ismeretlen ”növényt” használnak fel erre a célra. Azt az organizmust, mely az õ táplálékuk — mennyei kenyér, angyalok kenyere, melyet hazájukban fogyasztanak. A szokatlan megoldás miatt közölték Mózessel, hogy milyen módon kell azt feldolgozni ahhoz, hogy fogyaszthatóvá váljék. Ugyanakkor arra is felhívták a figyelmét, hogy ez a ”növény” nagyon romlékony, ezért csak annyit szedjenek belõle, amennyit aznap elfogyasztanak.

A manna reggeli megjelenését minden esetben este folyadékpermet lecsapódása elõzte meg, mely oldat tartalmazta azt az organizmust, mely reggelre ”felépítette” a fehérje alapú daraszerû anyagot.

Ez a légi élelmiszer-segélyezés mindaddig tartott, míg a vándorlók olyan termõ területekre értek, ahol már ehettek a föld gyümölcsébõl.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A KÕSZIKLA

Így hát a misszionáriusok megoldották az élelmiszer-segélyezés problémáját, míg az izraeliták a pusztában vándoroltak. Ugyanakkor a friss, tiszta ivóvíz továbbra is komoly gond maradt. Mivel erõsen fogyott az ivóvízkészlet, a tömegben újra csak akadtak hangadók, akik lázították a népet.

1. És elindula Izráel fiainak egész gyülekezete a Szin pusztájából, az Úr rendeléséhez képest az õ útjok rendje szerint és tábort ütének Refidimben. De a népnek nem vala inni való vize.
2. Verseng (vitatkozik, veszekszik) vala azért a nép Mózessel és mondák: Adjatok nékünk vizet, hogy igyunk. És monda nékik Mózes: Miért versengtek én velem? Miért kísértitek az Urat?
3. És szomjúhozik vala ott a nép a vízre és zúgolódék a nép Mózes ellen és monda: Miért hoztál ki minket Égyiptomból? hogy szomjúsággal ölj meg minket, gyermekeinket, és barmainkat? *74

Immár lincshangulat uralkodott. A helyzet tarthatatlanságára való tekintettel Mózes újra használta a személyi hívót, tanácsot kérve, hogy mit tegyen a kialakult helyzetben?

4. Mózes pedig az Úrhoz kiálta mondván: Mit cselekedjem ezzel a néppel? Kevés hijja, hogy meg nem köveznek engemet. *75

A problémát csak egyféleképpen lehetett megoldani: vizet kellett adni az embereknek, és egy újabb demonstrációt — “csodát” — kellett produkálni, hogy helyreállítsák Mózes megtépázott tekintélyét. Ezért a misszionáriusok, immár sokadszor, újra bevetették mûszaki eszközeiket, és a személyi készüléken keresztül közölték, mit kell tennie:

5. És az Úr monda Mózesnek: Eredj el a nép elõtt (tehát, hogy mindenki jól lássa) és végy magad mellé Izráel vénei közûl; pálczádat is, mellyel a folyót megsujtottad, vedd kezedbe és indulj el.
6. Ímé én oda állok te elõdbe a sziklára a Hóreben, és te sujts a sziklára, és víz jõ ki abból, hogy igyék a nép. És úgy cselekedék Mózes Izráel vénei szeme láttára. *76

*74,*75,*76 Mózes II. könyve 17

Az utasításnak megfelelõen Mózes összegyûjtötte Izráel véneit, vagyis azokat, akiknek az emberek elõtt nagy tekintélyük volt, s elindult az egyik közeli hegy felé. Eközben a misszionáriusok a hegy tetejére légi úton víztartályokat szállítottak, olyan helyre, ahol azok megközelíthetetlenek voltak. Hiszen a hegy tetején ott volt az “Úr” — egy jármû. Ezeket a tartályokat ellasztikus csövekkel összekapcsolták, s a csõvezetéket levezették a hegy lábához. A végét hõre lágyuló anyaggal forrasztották be. Így a víz a csõbõl — s így a tartályokból sem folyt. Természetesen a csövet álcázták mûnövényekkel és terepszínnel, így azt látni nem lehetett. A tömlõ vége mintegy a sziklából bukkant elõ.

Eközben Mózes a vénekkel közeledett. Annak a hegynek a lábához kellett menniük, ahol az “Úr” volt.

Mikor mindannyian odaértek, elõvette a misszionáriusoktól kapott személyi fegyverét, mely egykoron Egyiptomban érinthetetlenné tette, és a megfelelõ gombot megnyomva azt a kiválasztott “sziklára” irányította és “elsütötte”.

10. És összegyûjték Mózes és Áron a gyülekezetet a kõszikla elé, és monda nékik: Halljátok meg most, ti lázadók! Avagy e kõsziklából fakasszunk-é néktek vizet?
11. És felemelé Mózes az õ kezét, és megüté a kõsziklát az õ vesszejével két ízben: és sok víz ömle ki, és ivék a gyülekezet és az õ barmai. *77

*77 Mózes IV. könyve 20

A fegyver hatásának következtében ez a beforrasztott csõvég szétroncsolódott, és abból... folyni kezdett a víz...

Persze, lehet, hogy a misszionáriusok egy “távvezérelt” robbanótöltetet helyeztek el a beforrasztott csõvégnél. Ezt a szerkezetet Mózes a “pálczájával” — mint távirányítóval hozta mûködésbe. És lehet, hogy a személyi hívókészüléke szintén ebbe a “pálcába” volt beépítve.

Mindebbõl a vének csak annyit tudtak és láttak, hogy Mózes az Úrtól kapott pálcával “megsújtotta” a sziklát és abból víz kezdett el folyni. Fogalmuk sem volt arról, hogy a hegyen a misszionáriusok tevékenykedtek, és ott víztartályokat helyeztek el. Arról sem tudtak, hogy Mózes aprólékos utasításokat kapott arra, hogy melyik hegyet válassza ki, és mit tegyen. Persze, hogy azt mondták: csoda történt.

Így a misszionáriusok egy csapásra két dolgot is elértek: a szomjazóknak vizet juttattak anélkül, hogy felfedték volna magukat. Másrészt Mózes tekintélyét ezzel a “csodával” erõsen megnövelték a vének elõtt. Azok, visszatérve a táborba, elmesélték az embereknek a csodát, így ezentúl a lázongók immár félve tisztelték õt...

Hogy ennek a “csodának” köszönhetõen mekkora tekintélye lett Mózesnek az emberek között?

14. S a mikor látja vala Mózes ipa (Mózes feleségének az apja) mind azt, a mit õ a néppel cselekedék, monda (Mózesnek): Mi dolog az, a mit te a néppel cselekszel; miért ûlsz te egymagad, mind az egész nép pedig elõtted áll reggeltõl estig?
15. És monda Mózes az õ ipának: Mert a nép Isten akaratát tudakolni jön hozzám;
16. Ha ügyök-bajok van, én hozzám jõnek és törvényt teszek az ember között és felebarátja között és tudtára adom az Isten végzéseit és törvényeit. *78

*78 Mózes II. könyve 18

Mózesnek a misszionáriusoknak köszönhetõen újra megnõtt a tekintélye. Az emberek egész nap hosszú sorokban állva járultak elé, hogy döntsön vitás ügyeikben. Szava törvény lett.

Immár minden készen állt egy kozmikus civilizáció küldötteivel való hivatalos kapcsolatfelvételhez...

RÖVID TARTALOM.

Az Egyiptomból való kijövetel óta a vándorlóknak többször kellett szembenézniük az élelmiszer, vagy ami még súlyosabb, az ivóvíz hiányával. Minden esetben, amikor ilyen probléma merült fel, a tömegben akadtak elégedetlenkedõk, akik lázították az embereket. Így Mózes tekintélye csorbát szenvedni látszott. A misszionáriusok ”csodáinak” köszönhetõen azonban tekintélye helyreállt. De minden esetben az ”Úr” cselekedte a ”csodákat” és nem Mózes. Gondoljunk csak a Vörös-tengernél történtekre, vagy a mannára. Ezúttal az ivóvíz hiánya annyira elmérgesítette a helyzetet, hogy lincshangulat uralkodott. Legfõbb ideje volt annak, hogy immár Mózes saját kezûleg tegyen ”csodát”, persze a misszionáriusok közremûködésével...

Ebben az esetben a személyi készülékén keresztül közölték vele azt, hogy vigye a véneket az egyik hegy lábához, ahhoz a hegyhez, amelyiken az ”Urat” fogja látni. A hegyen ekkor már víztartályok voltak elhelyezve, tele tiszta, friss ivóvízzel. E tartályok kivezetõ csöve a hegy lábához volt levezetve, és csak arra várt, hogy Mózes a misszionáriusoktól kapott fegyverrel megsújtsa azt.

Mikor Mózes a vénekkel a hegy lábához ért, elõvette a fegyverét, és elsütötte, szétroncsolva ezzel a lezárt csõvéget. Ennek következtében a tartályokból folyni kezdett a víz.

A ”csodatételnek” köszönhetõen óriási lett Mózes tekintélye — szava törvény lett.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

MÁSODIK FEJEZET. A SZÖVETSÉG

A SINAI HEGY

Az izraeliták korábban még soha nem éltek “önálló” államban. Nem döntöttek önállóan, nem voltak törvényeik. Míg Egyiptomban éltek rabszolgasorban, addig az egyiptomi törvények vonatkoztak rájuk. Most, hogy felszabadultak a rabszolgasorból, nem voltak egyebek, mint embercsorda, melyet Mózes és Áron vezetett. Õk mondták meg azt, mi a helyes, és mi nem. A helyzet tehát eléggé képlékeny volt. Fennállt annak a reális veszélye, hogy amennyiben nem lesznek önálló törvényei az immár rabszolgasorból felszabadult tömegeknek, akkor idõvel anarchia uralkodik el közöttük. Ezért fundamentális normákra volt szükség, melyek egyértelmûen meghatározzák azt, mi a helyes és mi nem az. A törvényeknek mindenkire egyformán kellett vonatkozniuk, s ezért kivétel nélkül mindenkinek alá kellett vetnie magát ezeknek. Persze mindig akadnak olyanok, akik nem fogadják el az új szabályokat. Így ha csak Mózes fogalmazta volna meg azokat, akkor mindenképpen akadtak volna, akik vitába szállnak vele, s nem tekintik õket magukra nézve is kötelezõnek. Ezért nyomatékot kellett azoknak adni. Itt léptek újra színre a misszionáriusok. Eljött a hivatalos kapcsolatfelvétel ideje...

1. A harmadik hónapban azután hogy kijöttek vala Izráel fiai Égyiptom földérõl, azon a napon érkezének a Sinai pusztába.
2.Refidimbõl elindulván, érkezének a Sinai pusztába és táborba szállának a pusztában; a hegygyel átellenben szálla pedig ott táborba az Izráel. *79

Amikor a vándorlók a Sinai hegyhez érkeztek, a hegyen várakozott egy kisebb méretû jármû. Mózes immár egy magas rangú személlyel találkozott:

3. Mózes pedig felméne az Istenhez, és szóla hozzá az Úr a hegyrõl, mondván: Ezt mondd a Jákób házanépének és ezt add tudtára az Izráel fiainak.
4. Ti láttátok, a mit Égyiptommal cselekedtem, hogy hordoztalak titeket sas szárnyakon (itt a szabadulás éjszakáján bevetett jármûvekre gondol) és magamhoz bocsátottalak titeket.
5. Mostan azért ha figyelmesen hallgattok szavamra és megtartjátok az én szövetségemet, úgy ti lesztek nékem valamennyi nép közt az enyéim; mert enyim az egész föld (tehát az, akivel Mózes immár személyesen beszélt, egy igen magas rangú misszionárius volt).
6. És lesztek ti nékem papok birodalma és szent nép. Ezek azok az ígék (üzenet, feltételek), melyeket el kell mondanod Izráel fiainak. *80

*79,*80 Mózes II. könyve 19

A misszionáriusok megszabták azokat a feltételeket, melyek teljesítése esetén hajlandóak együttmûködni — szövetkezni, szövetséget kötni — az izraelitákkal. Mózesnek meg kellett vinni az üzenetet a táborozóknak, s azok válaszával kellett visszatérnie. További lépéseiket ettõl a választól tették függõvé:

7. Elméne azért Mózes és egybehívá a nép véneit és eleikbe adá mindazokat a beszédeket, melyeket parancsolt vala néki az Úr.
8. És az egész nép egy akarattal felele és monda: Valamit rendelt az Úr, mind megtesszük. És megvivé Mózes az Úrnak a nép beszédét. *81

Ha a hagyományos felfogással tekintünk e sorokra, nem értjük, miért kellett közvetítenie Mózesnek az Isten és az izraeliták között. Vinni és hozni az üzenetet. Hiszen az Isten mindenható, és mindent tud. Nemde?

Ez is bizonyítja azt, hogy a jelenlegi elképzelések és magyarázatok semmiképp nem állják meg a helyüket.

Nos, Mózes visszatért a ”parancsnoki hajóra” a nép válaszával, amit a misszionáriusok megelégedetten nyugtáztak. A pozitív válasz komoly távlatokat nyitott az együttmûködés számára.

Elsõ lépésként következett tehát az, hogy azok technológiájuk bevetésével nyomatékot adjanak Mózes szavainak:

9. És monda az Úr Mózesnek: Ímé én hozzád megyek a felhõ homályában (jármûvel), hogy hallja a nép mikor beszélek veled és higyjenek néked mindörökké... *82

Konkrét instrukciók következtek arra vonatkozóan, hogyan készüljenek a kapcsolatfelvételre, mit és hogyan tegyenek:

10. Az Úr pedig monda Mózesnek: Eredj el a néphez és szenteld meg õket ma, meg holnap és hogy mossák ki az õ ruháikat;
11. És legyenek készek harmadnapra; mert harmadnapon leszáll az Úr az egész nép szeme láttára a Sinai hegyre.
12. És vess határt a népnek körös körûl, mondván: Vigyázzatok magatokra, hogy a hegyre fel ne menjetek s még a szélét se érintsétek: mindaz a mi a hegyet érinti, halállal haljon meg.
13. Ne érintse azt kéz, hanem kõvel köveztessék meg, vagy nyillal nyilaztassék le; akár barom, akár ember, ne éljen. Mikor a kürt hosszan hangzik, akkor felmehetnek a hegyre.
14. Leszálla azért Mózes a hegyrõl a néphez, és megszentelé a népet, és megmosák az õ ruháikat.
15. És monda a népnek: Legyetek készen harmadnapra; asszonyhoz ne közelítsetek. *83

*81,*82,*83 Mózes II. könyve 19

A misszionáriusok úgy döntöttek, hogy három nap múlva a Sinai hegyre a tömegek szeme láttára le fog szállni egy hatalmas méretû jármû. Megtiltották azt, hogy egyáltalán bárki is közelítsen a landoló jármûhöz. Egyrészt mert életüket kockáztatják a hajtómûhöz való közeledéssel, másrészt meg azért, mert az ûrhajót védõ fegyveresek, ha a tömeg megrohamozná azt, védekezésül bevetik fegyvereiket.

És eljött a harmadik nap...

16. És lõn harmadnapon, virradatkor, mennydörgések, villámlások és sûrû felhõ lõn a hegyen és igen erõs kürtzengés; és megrémûle mind az egész táborbeli nép.
17. És kivezeté Mózes a népet a táborból az Isten elejibe és megállának a hegy alatt.
18. Az egész Sinai hegy pedig füstölög vala, mivelhogy leszállott arra az Úr tûzben és felmegy vala annak füstje, mint a kemenczének füstje (magas hõfok, erõteljes függõleges, felfelé irányuló levegõmozgás!); és az egész hegy nagyon reng vala.
19. És a kürt szava mindinkább erõsödik vala (fokozatosan csökken a hajtómûvek mûködési intenzitása, és ennek következtében egy alacsonyabb frekvenciájú hang erõsödik, mivel a kiáramló gázok sebessége csökken); Mózes beszél vala és az Isten felel vala néki hangosan.
20. Leszálla tehát az Úr a Sinai hegyre, a hegy tetejére, és felhívá az Úr Mózest a hegy tetejére, Mózes pedig felméne.
21. És monda az Úr Mózesnek: Menj alá, intsd meg a népet, hogy ne törjön elõre az Urat látni, mert közûlök sokan elhullanak (nehogy spontán meginduljon a nép, és megrohanja az ûrhajót) *84

*84 Mózes II. könyve 19

A Sinai hegyre egy nagyméretû ûrhajó ereszkedett le. Miután a jármû landolt, a hajtómûvek teljesítményét csökkentették. Az azokból elõcsapó gázok sebessége fokozatosan csökkent. Ennek következtében hangja az ultrahang tartományából a hallható tartományba került, vagyis a kezdeti nagyon magas hangon sivító hajtómû egyre ”mélyebb hangú” lett — erõsödött a kürtzengés. Amikor a hajtómû teljesítménye a minimumon volt, akkor volt a leghangosabb a “kürtzengés”. És ekkor az ûrhajót biztonságosan meg lehetett közelíteni.

A hajtómûveket teljesen nem állították le. Hiszen nem tudták, hogy a több százezres tömeg hogyan reagál a látványra. Mert az is elõfordulhatott volna, hogy ha a helyzet ellenõrizhetetlenné válik, gyorsan startolni kell...

Az a megfigyelés, hogy az egész hegy rázkódott — vibrált —, arra enged következtetni, hogy igen nagy teljesítményûek voltak a hajtómûvek. Még landolás után, csökkentett üzemmódban is képesek voltak ilyen nagy mechanikai hatásra.

Az Úr pedig, aki a népre törne abban az esetben, ha az intés ellenére megrohanná az ûrhajót, a fegyveres õrség volt, mely õrizte az ûrhajó biztonságát.

Az emberek az ûrhajó láttán rettenetesen megijedtek:

18. Az egész nép pedig látja vala a mennydörgéseket, a villámlásokat, a kürt zengését és a hegy füstölgését. És látja vala a nép, és megrémüle, és hátrább álla.
19. És mondának Mózesnek: Te beszélj velünk, és mi hallgatunk; de az Isten ne beszéljen velünk, hogy meg ne haljunk. *85

Még Mózes is a grandiózus látvány hatása alá került:

21. És oly rettenetes volt a látomány, hogy Mózes is mondá: Megijedtem és remegek. *86

Hogy mit láttak?

2. A Sionról, a melynek szépsége tökéletes (itt az ûrhajóról van szó, mely leszállt a Sion hegyére), fényeskedik Isten.
3. Eljön a mi Istenünk és nem hall-gat (dübörgés); emésztõ tûz van elõtte (a hajtómûvek izzó gázsugara), s körülte erõs forgószél (a magas hõfok által kiváltott légmozgás). *87

18. Mert nem járultatok megtapintható hegyhez, és lángoló tûzhöz, és sûrü homályhoz (gõzfelhõ), és sötétséghez, és szélvészhez,
19. És trombita harsogásához, és a mondásoknak szavához (a hajtómûvek dübörgése), melyet a kik hallottak, kérték, hogy ne intéztessék hozzájok szó; *88

26. Kinek szava akkor megrendítette a földet (a hajtómûvek által kiváltott detonáció, vibráció)...*89

21. Távol álla azért a nép, Mózes pedig közelebb méne a felhõhöz, melyben az Isten (a jármû) vala. *90

Mindezekbõl eléggé egyértelmûen kiderül, hogy a jármû hajtómûveinek a dübörgése — az Úr szava.

8. Oh Isten, mikor kivonultál a te néped elõtt, mikor a pusztába beléptél: Szela.
9. A föld reng vala, az egek is csepegnek vala Isten elõtt, ez a Sinai hegy is az Isten elõtt, az Izráel Istene elõtt. *91

*85,*90 Mózes II. könyve 20
*86,*88,*89 A zsidókhoz írt levél 12
*87 Zsoltárok könyve 50
*91 Zsoltárok könyve 68

A vibráció, amit a hajtómûvek okoztak, még a hegyet is megrengette...

A késõbbiekben látni fogjuk, hogy ezek az értelmezések valóban helyesek, és jól beilleszthetõk az összképbe. De lássuk tovább a történéseket:

20. Mózes pedig monda a népnek: Ne féljetek; mert azért jött az Isten, hogy titeket megkísértsen, és hogy az õ félelme legyen elõttetek, hogy ne vétkezzetek. *92

Mi sem bizonyítja jobban azt, hogy az emberek nem tudták azt, mit látnak:

38. Ez az, a ki ott volt a gyülekezetben a pusztában a Sinai hegyen vele beszélõ angyallal és a mi atyáinkkal: ki élõ igéket võn, hogy nékünk adja. *93

Most újra fel kell tenni a kérdést: Ki vagy mi szállt le a hegyre — Isten, vagy angyal? Kezd derengeni, hogy valami nincs rendjén azzal a képpel, ahogyan mi az angyalokat elképzeljük. Lehet, hogy jármûvek? Késõbb részletesen fogjuk taglalni ezt a témát a 10. fejezetben.

Most már mindenki komolyan vette Mózest és a törvényeket. Ezután következett a hivatalos kapcsolatfelvétel egy nem földi társadalom küldöttei és az izraeliták vezetõi közt:

1. És monda Mózesnek: Jõjj fel az Úrhoz te és Áron, Nádáb és Abihu, és az Izráel vénei közül hetvenen, és hajtsátok meg magatokat elõtte távolról.
2. És csak Mózes közeledjék az Úrhoz, amazok pedig ne közeledjenek, és a nép se jõjjön fel vele. *94

Tehát a zsidó nép vezetõi hivatalos meghívást kaptak egy kozmikus civilizáció képviselõitõl, egyfajta kölcsönös bemutatkozási látogatásra, ahol étellel és itallal is megvendégelték õket:

9. Azután felméne Mózes és Áron, Nádáb és Abihu, és az Izráel vénei közül hetvenen;
10. És láták az Izráel Istenét, és annak lábai alatt valami zafír fényû tárgy vala, és olyan tiszta, mint maga az ég.
11. És Izráel fiainak e választottjaira nem bocsátá kezét (nem használta ellenük fegyvereit): jóllehet látták az Istent, mindazáltal ettek és ittak is. *95

*92 Mózes II. könyve 20
*93 Az apostolok cselekedetei 7
*94,*95 Mózes II. könyve 24

Nos, kedves olvasó, annyira várjuk, hogy az ufók felvegyék velünk a kapcsolatot.

Hivatalosan, hangsúlyozom, hivatalosan, õk ezt már megtették! Mintegy négyezer évvel ezelõtt...

Hiszen hogyan is képzelnénk egy ilyen kapcsolatfelvételt napjainkban? Megjelennek, esetleg egy közvetítõn keresztül felveszik a kapcsolatot a világ nagy országainak kormányaival, és egy bemutatkozó — “munkaebéddel” egybekötött — látogatásra meghívják azok vezetõit az egyik parancsnoki ûrhajó fedélzetére. Pont ez történt akkor is...

De vajon mit értenek a szemtanúk azon, hogy az ”Isten” lába alatt valamilyen ”zafír fényû tárgy” volt?

Mit láthattak vajon?

Az ugye eléggé valószínûsíthetõ, hogy ha már egy nem földi társadalom küldöttei ilyen sok energiát fektettek abba, hogy a Földön egy grandiózus méretû népvándorlást indítsanak el, akkor a vándorlók képviselõivel — az izraeliták véneivel — a hivatalos protokoll során e kozmikus társadalom ”kormányzója” beszélt.

De az kevéssé képzelhetõ, hogy személyesen tartózkodott a Sinai hegyen landolt jármû fedélzetén.

Helyette a vének egy holografikus kivetített képet láttak. A ”lábai alatt” az a ”zafír fényû tárgy” maga volt a — kivetítõ berendezés, mely a térhatású képet létrehozta...

Napjainkban senki sem csodálkozik az úgynevezett telekonferenciákon, amikor több ember tud egyszerre tárgyalni, kommunikálni egymással úgy, hogy partnereiket élõben látják. Holott azok sok-sok ezer kilométer távolságban vannak tõlük.

Hangjukat hallják, arcukat is látják. Hiszen egymás videóképét látják a monitoron. Ugyanaz a társadalom, mely sok-sok ezer évvel korábban kozmikus utazásokat tett, erre ne lett volna képes?

Hasonlóról tesz említést Mózes egy másik szövegrészben is:

8. Szemtõl szembe szólok õ vele, és nyilvánvaló látásban; nem homályos beszédek által, hanem az Úrnak hasonlatosságát látja... *96

Miután a hivatalos “protokoll” véget ért és a vének távoztak, a misszionáriusok felajánlották Mózesnek, hogy tartson velük a következõ útjukon:

12. És szóla az Úr Mózesnek: Jõjj fel én hozzám a hegyre és maradj ott. És átadom néked a kõtáblákat, és a törvényt és a parancsolatot, a melyeket írtam, hogy azokra megtaníttassanak.
13. Felkele azért Mózes és az õ szolgája Józsué, és felméne Mózes az Isten hegyére (a fedélzetre). *97

*96 Mózes IV. könyve 12
*97 Mózes II. könyve 24

Itt álljunk meg egy pillanatra. Késõbb látni fogjuk, hogy az ûrhajó kolosszusát, magát a jármûvet, mivel hatalmas volt, sokszor említik szintén hegyként. De itt nem kell összetéveszteni a hegyet, amin a jármû landolt, és más esetben a hegyet — magát az ûrhajót.

Mivel Mózes tudta, hogy hosszabb ideig távol lesz, ezért meghagyta, hogy Áron és Húr papokhoz forduljanak kérdéseikkel az emberek.

14. A véneknek pedig monda: Várjatok itt reánk, míg visszatérünk hozzátok: Ímé Áron és Húr veletek vannak; a kinek valami ügye van, õ hozzájok menjen. *98

Amikor eljött az indulás ideje, Mózes felszállt a fedélzetre.

Errõl a szövegek így szólnak:

15. Akkor felméne Mózes a hegyre; és felhõ borítá el a hegyet.
16. És az Úr dicsõsége szálla alá a Sinai hegyre, és felhõ borítá azt hat napon át; a hetedik napon pedig szólítá Mózest a felhõ közepébõl.
17. Az Úr dicsõségének jelensége pedig olyan vala az Izráel fiainak szeme elõtt, mint emésztõ tûz, a hegy tetején.
18.És beméne Mózes a felhõ közepébe, és felméne a hegyre, és negyven nap és negyven éjjel vala Mózes a hegyen. *99

Az eredeti szövegekben az események zavarosan vannak leírva. Hiszen nem érthetõ, hogy miért borította felhõ hat napon át a hegyet, és csak a hetedik napon szólította õt az ”Úr” a felhõ közepébõl. Hat napig mit csinált ott?

Itt egyértelmû, hogy vagy az, aki lejegyezte Mózes szavait, színesítette ki fantáziájával a számára érthetetlent, vagy esetleg ez a szövegrész valamikor megsérült, és egy ”restaurátor” keze nyomát viseli magán. Egy azonban biztos. Ha a részeket megszûrve helyes sorrendbe rakjuk, akkor a történet érthetõvé válik:

Az eredeti szövegben

Valójában mi történt

Beszállás

*98,*99,*100,*101,*102 Mózes II. könyve 24

Mózes felszállt az ûrhajó fedélzetére, amit az elsõ számú ”filmkocka” ábrázol. Ezután a jármû hajtómûveit starthoz indították.

Startolt, felemelkedett és elrepült — második kocka. Negyven nap elteltével az égbolton újra feltûnt az ûrhajó, és a fedélzetén Mózessel landolt a Sinai hegyen — harmadik kocka.

A landoló ûrhajó látványáról imigyen szól a szöveg:

17. Az Úr dicsõségének (a hajtómûbõl kicsapó izzó reaktív gázsugár és annak a fénye) jelensége pedig olyan vala az Izráel fiainak szeme elõtt, mint emésztõ tûz, a hegy tetején. *103

Tehát a misszionáriusok felajánlották Mózesnek, hogy tartson velük egy “tanulmányúton”. Ezen az úton olyan információkat közöltek vele, melyek sorsdöntõ jelentõségûek számunkra. De errõl majd késõbb...

Mózes elfogadta a meghívást, és felszállt az ûrhajó fedélzetére, mely ezután startolt és elrepült...

Eközben:

1. Mikor látá a nép, hogy Mózes késik a hegyrõl leszállani, egybegyûle a nép Áron ellen és mondá néki: Kelj fel, csinálj nékünk isteneket, kik elõttünk járjanak; mert nem tudjuk mint lõn dolga ama férfiúnak Mózesnek, a ki minket Égyiptom földébõl kihozott. *104

40. Ezt mondván Áronnak: Csinálj nékünk isteneket, kik elõttünk járjanak: mert ez a Mózes, ki minket Égyiptom földébõl kihozott, nem tudjuk mi történt õ vele. *105

Negyven napig nem volt sehol. Persze, hiszen ott volt ama ûrhajó fedélzetén, mely talán egy ûrbázis, vagy egy másik lakott világ felé tartott...

Amikor a jármû elrepült, a nép nagyon meg volt rémülve. Várták, hogy Mózes leereszkedik a hegyrõl, visszatér. De nem jött. Sem aznap, sem késõbb...

Napok, hetek múltak el. Az emberek azt hitték, hogy odaveszett. Hiszen ha mind a negyven napig ott állt volna a hegyen a jármûkolosszus, akkor reggeltõl estig imádták volna. De mivel nem volt ott, ezért elkezdtek unatkozni...

Követelték Árontól, hogy készítsen nekik egy olyan tárgyat, amit imádhatnak...

2. És monda nékik Áron: Szedjétek le az aranyfüggõket, a melyek feleségeietek, fiaitok és leányaitok fülein vannak, és hozzátok én hozzám.
3. Leszedé azért mind az egész nép az aranyfüggõket füleirõl, és elvivék Áronhoz.
4. És elvevé kezökbõl, és alakítá azt vésõvel; így csinála abból öntött borjút. És szóltak: Ezek a te Isteneid Izráel, a kik kihoztak téged Égyiptom földérõl. *106

*103 Mózes II. könyve 24
*104 Mózes II. könyve 32
*105 Az apostolok cselekedetei 7
*106 Mózes II. könyve 32

Ez az aranyborjú testesítette meg számukra a misszionáriusokat.

Hiszen azok nem voltak sehol...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A VISSZATÉRÉS

Ugye emlékszik, kedves olvasó, hogy korábban azokat a mozzanatokat, mikor Mózes felszállt a fedélzetre, a jármû startolt és elrepült, filmkockákhoz hasonlítottuk, melyek magukon veselik egy késõbbi “restaurátor” kezenyomát? Térjünk hát vissza ezekhez.

Hogy hol volt, és mi történt vele, azt a harmadik fejezetben fogjuk részletesen tárgyalni. Most foglalkozzunk azokkal az eseményekkel, melyek negyven nap elteltével következtek.

A történetünk onnan folytatódik, amikor a jármû, fedélzetén Mózessel, megjelent az égbolton, leereszkedett és landolt a Sinai hegyen:

16. És az Úr dicsõsége szálla alá a Sinai hegyre...
17. Az Úr dicsõségének jelensége pedig olyan vala az Izráel fiainak szeme elõtt, mint emésztõ tûz, a hegy tetején. *107

Mózes elhagyta a fedélzetet:

15. Megfordulék azért, és alájövék a hegyrõl, a hegy pedig tûzzel ég vala, és a szövetségnek két táblája az én kezemben vala. *108

*107 Mózes II. könyve 24
*108 Mózes V. könyve 9

Ahogy biztonságos távolságra távolodott el az ûrhajótól — a hegy “tûzbe borult”. Hiszen a hajtómûveket újra indították a starthoz. Mikor megfordult, azt látta, hogy a hajtómûbõl nagy erõvel tör elõ a “tûz”, s valamivel késõbb a jármû felemelkedik és elrepül.

Az a tény, hogy a misszionáriusok a látogatásaik során elõszeretettel választották a magaslati pontokat, azzal magyarázható, hogy a landolt ûrhajót így semmiképpen sem lehetett észrevétlenül megközelíteni. Másrészt meg a tömeg nem rohanhatta le váratlanul. Hiszen elõbb fel kellett volna kapaszkodnia a hegy tetejére a jármûhöz, ami elég idõt biztosított ahhoz, hogy ezt észleljék és vagy fegyveresen megvédjék magukat a tömegtõl, vagy még idõben startoljanak és elhagyják a landolóhelyet.

Így hát Mózes újra ott volt az izraeliták táborában. Amikor azonban meglátta, hogy mi folyik ott — rettenetesen feldühödött:

19. És mikor közeledett volna a táborhoz, látá a borjút és a tánczolást, és felgerjede Mózesnek haragja, és elveté kezébõl a táblákat és összetöré azokat a hegy alatt.
20. Azután fogá a borjút, a melyet csináltak vala, tûzben megégeté, és apróra töré mígnem porrá lett, és a vízbe hintvén, itatá azt az Izráel fiaival.
21. És mondá Mózes Áronnak: Mit tett néked e nép, hogy ilyen nagy bûnbe keverted?
22. Felele Áron: Ne gerjedjen fel uram haragja: ismered e népet, hogy gonosz.
23. Mert azt mondák nékem: Csinálj nékünk isteneket, a kik elõttünk járjanak: mert ama férfiúnak Mózesnek, ki minket Égyiptom földérõl kihozott, nem tudjuk mint lõn dolga.
24. Én pedig felelék: Kinek van aranya? Szedjétek le; és nékem ide adák, én pedig a tûzbe vetettem, és e borjú formáltaték.
25. És látván Mózes, hogy a nép megvadula, mert Áron megvadítá vala õket, ellenségeik csúfjára.
26. Megálla Mózes a tábor kapujában, és monda: A ki az Úré, ide hozzám! és gyülének õ hozzá mind a Lévi fiai.
27. És szóla nékik: Ezt mondja az Úr, Izráel Istene: Kössön mindenitek kardot az oldalára, menjetek által és vissza a táboron, egyik kaputól a másik kapuig, és kiki ölje meg az õ attyafiát, barátját és rokonságát.
28. A Lévi fiai pedig a Mózes beszéde szerint cselekedének, és elhulla azon a napon a népbõl úgymint háromezer férfiú. *109

*109 Mózes II. könyve 32

Nos, Mózes visszatértekor gyakorlatilag azt látta, hogy a helyzet kikerült az irányítása alól. Hiszen az emberek az aranyból készült borjút imádták, és már nem hallgattak rá. A kialakult helyzetben nem volt egyéb választása, minthogy véres eszközökhöz nyúljon, és erõszakkal teremtsen rendet. Így a több százezer izraelitából mintegy háromezer a rendteremtésnek esett áldozatul.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A SZÖVETSÉG KÉT TÁBLÁJA

Mózes, mielõtt elhagyta az ûrhajó fedélzetét, két tárgyat kapott, melyeket kõtáblákként említ. Vajon mik voltak ezek?

Mielõtt azonban ennek fejtegetéséhez hozzákezdenénk, tisztázzunk egy fontos fogalmat. Mit is jelent a szövetség? Ez két fél együttmûködése, szövetkezése valamilyen cél elérése érdekében. E cél érdekében hangolják össze tevékenységüket, ami lehet egy valamilyen kitûzött végeredmény elérése, vagy összehangolt akció egy közös ellenféllel szemben.

Adott esetben a szövetkezés egy kitûzött cél elérése érdekében köttetett. Hogy kik kötötték a szövetséget? Egyik részrõl a misszionáriusok, másik részrõl az izraeliták. Emlékezzünk vissza arra, amikor a misszionáriusok kérdésére — hajlandóke velük az izraeliták együttmûködni (*80/5-6) — a törzs tagjai igennel válaszoltak (*81/8).

A tárgyakat, melyeket Mózes visszatérésekor magával hozott, a bizonyság tábláiként is említik. Azért nevezték így is, mert ezek szolgáltak bizonyságul arra, hogy a misszionáriusok szövetséget kötöttek az izraelitákkal.

9. Mikor felmegyek vala a hegyre (a Sinai hegyen landolt ûrhajóról van itt szó), hogy átvegyem a kõtáblákat, a szövetségnek a tábláit, a melyet az Úr kötött vala veletek, és a hegyen maradtam vala negyven nap és negyven éjjel: kenyeret nem ettem sem vizet nem ittam vala. *110

Mivel a szövetség megköttetett, ezért Mózes egy ”kiképzésen” vett részt, és annak a befejeztével olyan készülékeket kapott, melyek az együttmûködõ felek közötti kapcsolattartást tették lehetõvé.

18. Mikor pedig elvégezte vele való beszédét a Sinai hegyen, által adá Mózesnek a bizonyság két tábláját, az Isten ujjával írt kõtáblákat. *111

*110 Mózes V. könyve 9
*111 Mózes II. könyve 31

Bármilyen eredményes együttmûködés elõfeltétele az, hogy a felek tudjanak egymással operatívan kommunikálni.

Azt, hogy mik voltak a szövetség táblái, illetve a szövetség ládája — más néven a frigyláda —, abból fogjuk kideríteni, hogy milyen funkciójuk volt. Leírásukból tudjuk majd meg, hogy tulajdonképpen mik is voltak ezek.

De nézzük, mit is tudunk a mai napon a “kõtáblákról”.

Elképzelésünk szerint ezek nem voltak egyebek, mint két sima kõtábla, melyekre fel volt vésve a TÍZ PARANCSOLAT, a törvények. Azt hisszük, hogy Mózes a negyven nap alatt azzal volt elfoglalva, hogy a “kõtáblákra” felvéste a parancsolatokat.

28. És ott vala az Úrral negyven nap és negyven éjjel: kenyeret nem evett, vizet sem ivott. És felírá a táblákra a szövetség szavait, a tíz parancsolatot. *112

5., 6. ábra
A "kõtáblák"

Nos, a hagyományos felfogás szerint, ezek a tárgyak nem voltak egyebek, mint kimetszett kõlapok, melyek felületére kalapács és vésõ segítségével írásjelek voltak felvésve. Éspedig az óhéber nyelv írásjelei, melyek az ”Úr” parancsait tolmácsolták.

Ugyanakkor, ellentmondva a hagyományos elképzeléseknek, a Bibliából kiderül, hogy ezek a táblák nem is Mózes kezének “írását” tartalmazták:

10. Akkor átadá nékem az Úr a két kõtáblát, a melyek az Isten ujjával valának beírva... *113

*112 Mózes II. könyve 34
*113 Mózes V. könyve 9

Sõt, mi több, nem emberi kéz által alkotott tárgyak voltak:

16. A táblák pedig Isten kezének csinálmányai valának, az írás is Isten írása vala, kimetszve a táblákra. *114

A táblákon valamiféle “írások” — jelek — voltak, melyeket “Isten” — a misszionáriusok készítettek, persze a saját nyelvükön. (Lásd a Nyelv c. részt). E feliratok között voltak olyanok, melyek fényt sugároztak — világítottak:

7. Ha pedig a halálnak betûkkel kövekbe vésett szolgálata dicsõséges vala, úgyhogy Izráel fiai nem is nézhettek Mózes orczájára arczának elmúló dicsõsége miatt: *115

*114 Mózes II. könyve 32
*115 Pál korinthusbeliekhez írt II. levele-3

Ez a rész két fogalmat köt össze: egyrészt a kõtáblákat és a “dicsõséget” — a fényt. Hiszen a szöveg itt arról szól, hogy “a kövekbe vésett szolgálata dicsõséges vala”. Egyértelmû, hogy a köveken itt a “kõtáblákat” kell érteni.

Így egyrészt tudjuk, hogy a táblákon feliratok voltak, melyeket egy szuperfejlett civilizáció képviselõi készítettek, sõt némelyek közülük — világítottak.

Nem nehéz a mai technikai tudásunk mellett elképzelni egy olyan készüléket, melyeken feliratok, nyomógombok és kapcsolók, illetve ezek mellett elhelyezett apró jelzõfények vannak, melyek a készülék állapotát jelzik. Például azt, hogy be van-e kapcsolva vagy sem.

Mózes két ”táblát” hozott magával az ûrhajóról. Amit immár bizonyosan tudunk, hogy nem emberi kéz által alkotott tárgyak voltak, sõt mi több, nem emberek által használt írásjelek szerepeltek azokon. Valamilyen mûszaki szerkezetek lehettek tehát...

De miért nevezi ezeket kõtábláknak?

Ne feledjük, hogy abban az idõben, négyezer évvel ezelõtt, az emberek nem ismertek különbözõ mesterséges anyagokat. Így a mûanyagokat sem. Tegyük fel, hogy ezek a készülékek valamilyen speciális, ütés- és törésálló anyagból készült dobozba voltak beépítve. Akkor az emberek ismerték a fát, a követ, a fémek közül egynéhányat, de ilyen anyagot még soha nem láttak. Fémnek nem volt fém. A doboz fából sem volt. Tapintásra és talán színre is kõhöz volt hasonló. Ugyanakkor, mivel ezek a dobozok mûszaki szerkezeteket tartalmaztak, ezért a súlyuk a méretükhöz képest is nagy lehetett, hasonló méretû kõtáblák súlyához volt hasonló. Mivel nem ismerték azt az anyagot, amibõl a készülékek doboza készült, ezért jobb híján ráfogták, hogy kõbõl van.

A táblákat, a késõbbiekben nevezzük õket készülékeknek (látni fogjuk, hogy a feltételezés helytálló), egy speciálisan erre a célra készített ládában kellett tartani, amit frigyládaként ismerünk...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A FRIGYLÁDA

Kedves olvasó, egy nagyon izgalmas és érdekes témához értünk. Ugyan ki ne hallott volna már a frigyládáról? Melyet egyfajta misztikus homály leng körül. Nem csoda, hiszen abban az idõben, amikor a láda az izraelitáknál volt, tartalmát és funkcióját a lehetõ legnagyobb titok övezte. Csak néhányan voltak azok — a beavatottak —, akik egyáltalán a közelébe mehettek. A hétpecsétes titoknak köszönhetõen, napjainkban természetfeletti tulajdonságokkal ruházzuk azt fel. Mire azonban könyvünk e részének végére érünk, ez a misztikus, természetfeletti homály szertefoszlik. Megtudjuk, mi is volt valójában a frigyláda... De lássuk sorjában.

Mit tudunk ma? Az uralkodó nézet szerint:

4. Melyben (a szent sátorban) vala az arany füstölõ oltár és a szövetség ládája beborítva minden felõl aranynyal, ebben a mannás aranykorsó és Áron kihajtott vesszeje meg a szövetség táblái, *116

9. És nem volt egyéb a ládában, mint csak a két kõtábla, a melyeket Mózes a Hórebnél helyezett bele, mikor az Úr szövetséget kötött az Izráel fiaival, mikor kijövének Égyiptom földébõl. *117

A láda tartalmazta a “szövetség tábláit”, melyeket Mózes akkor kapott, mikor elhagyta az ûrhajót:

5. Akkor megfordulék és alájövék a hegyrõl, és betevém a táblákat a ládába, a melyet csináltam vala, hogy ott legyenek, a miképpen az Úr parancsolta vala nékem. *118

*116 A zsidókhoz írt levél 9
*117 Királyok I. könyve 8
*118 Mózes V. könyve 10

Tehát a jelenlegi felfogás szerint egy, kívül és belül aranylemezekkel beborított láda volt, mely a fentebb említett dolgokat tartalmazta. Így mondhatnánk, hogy abban az idõben ez a zsidók számára egyfajta kultikus tárgyként, jelképként szolgált a vallásos szertartásokhoz, melynek misztikus jelleget tulajdonítottak. Hisszük ma...

Az elsõ dolog, amit biztosan tudunk, az, hogy a láda tartalmazta azokat a tárgyakat, melyeket Mózes akkor kapott, amikor elhagyta a “hegyet” (*118).

De milyen is volt ez a láda? Hogyan nézett ki? És vajon Mózes csak úgy találomra készíttette el azt?

Arra vonatkozólag, hogy a láda milyen legyen, a misszionáriusok még a fedélzeten konkrét utasításokat adtak Mózesnek, sõt meg is mutatták neki, hogyan kell azt megépíteni.

40. Vigyázz, hogy arra a formára csináld, a mely a hegyen mutattatott néked. *119

4. ...ama forma szerint, a melyet mutatott volt az Úr Mózesnek... *120

9. Mindenestõl úgy csináljátok, a mint én megmutatom néked... *121

A láda konkrét paraméterekkel rendelkezett. Mózesnek szigorúan tartania kellett magát azokhoz az utasításokhoz, amiket kapott. Nyilvánvaló, ha a láda készítésekor eltértek volna azoktól a mûszaki jellemzõktõl, melyeket a misszionáriusok megadtak neki a fedélzeten, akkor funkcionális paraméterei megváltoztak volna, és már nem szolgálták volna azt a célt, amit a ládának szántak...

Következzen hát a részletes leírása:

10. És csináljanak egy ládát sittimfából; harmadfél sing hosszút, másfél sing hosszút, másfél sing széleset, és másfél sing magasat.
11. Borítsd meg azt tiszta aranynyal, belõl is kivül is megborítsd azt, és csinálj reá köröskörûl arany pártázatot.
12. És önts ahhoz négy arany karikát, és illeszd azokat a négy szegletére; egyik oldalára is két karikát, a másik oldalára is két karikát.
13. Csinálj rúdakat is sittim-fából, és azokat is megborítsd aranynyal.
14. És a rúdakat dugd a láda oldalain levõ karikákba, hogy azokon hordozzák a ládát.
15. A rúdak álljanak a láda karikáiban; ne vegyék ki azokból.
16. És a bizonyságot, a melyet néked adok, tedd a ládába.
17. Csinálj fedelet is tiszta aranyból: harmadfél sing hosszút, és másfél sing széleset.
18. Csinálj két Kérubot is aranyból, vert aranyból csináld azokat a fedélnek két végére.
19. Az egyik Kérubot csináld az egyik végére innen, a másik Kérubot a másik végére onnan (mintha egy párbeszéd zajlana, és valaki magyarázat közben mutatná is!): a fedélbõl csináljátok ki a Kérubokat annak két végén.
20. A Kérubok pedig terjeszszék ki szárnyaikat fölfelé, betakarva szárnyaikkal a fedelet; arczaik egymás felé legyenek; a Kérubok arczai a fedél felé forduljanak.
21. A fedelet pedig helyezd a ládára felül, a ládába pedig tedd a bizonyságot, a melyet adok néked.
22. Ott jelenek meg néked, és szólok hozzád a fedél tetejérõl, a két Kérub közül, melyek a bizonyság ládája felett vannak, mindazokról, a miket általad parancsolok az Izráel fiainak. *122

*119,*121,*122 Mózes II. könyve 25
*120 Mózes IV. könyve 8

Foglaljuk össze röviden, amit idáig megtudtunk:

— a ládának meghatározott méretûnek kellett lennie. A méreteket elõre megadták Mózesnek.

— kívül és belül aranylemezekkel kellett beborítani. Volt két rúdja, melyek az oldalán levõ aranykarikákba voltak dugva. Ezek a rudak is arannyal lettek beborítva.

— a fedélen, mely úgyszintén be volt “aranyozva”, két kérub volt. Ezek kiterjesztették szárnyaikat és arccal a láda fedele fele fordultak. Most tekintsünk el attól, hogy mik is voltak azok a kérubok (lásd a Kerub címû részt).

A legfontosabb azonban az, hogy az “Úr” a láda fedelén lévõ két kérub közül szólalt meg, azzal a céllal, hogy Mózesen keresztül közölje az izraelitákkal, mi a teendõjük. A láda közvetítette az “Úr” parancsait...

Most nézzük részletesebben a láda fedelét. Az egyszerûség kedvéért tegyük fel, hogy a kérubok egyfajta madarak. Hiszen szárnyakkal rendelkeztek. Nos, ha bármilyen általunk ismert madarat kiterjesztett szárnyakkal úgy helyeznénk el, hogy azok egymással szemben és “arccal-csõrrel” lefele nézzenek, akkor egy kis képzelõerõvel rájöhetünk, hogy a szárnyaik úgy fognak elhelyezkedni, hogy egyfajta szögletes tölcsért alkotnak. Na most, ha a madarak “arcai és orrai — csõre” úgy néz(nek) a ládára, hogy a csõr vége érinti annak a fedelét, akkor az egy századeleji találmányra kell hogy emlékeztessen bennünket.

Találós kérdés: tölcsér alakú, a tölcsér vége tûben végzõdik. Ez a tû egy speciálisan kialakított felülethez ér. Mindennek következtében a tölcsérbõl hangok jönnek elõ. Na, mi ez?

A gramofon.

A gramofon tölcsérének az a szerepe, hogy a tû mechanikus rezgéseit hallható hangokká erõsítse fel.

A frigyláda esetében a hangtölcsért a kérubok szárnyai alkották. Ezek azért készültek vékony aranylemezbõl, hogy könnyen rezegjenek. A tû szerepét a kérubok arcai, orruk-csõrük játszotta, melyek a fedél tetejére “néztek”, és “orrukkal” a fedél felületéhez értek. Így amikor a láda teteje gyengén rezgett, a kérubok az “orrukkal” átvették azt, és a szárnyaik ezeket a rezgéseket eléggé felerõsítették ahhoz, hogy azok hallhatóvá váljanak. A végeredmény valóban az volt, hogy a hang a kérubok szárnyai közül jött: ”Ott jelenek meg néked, és szólok hozzád a fedél tetejérõl, a két Kérub közül...”

Egy mondatba összefoglalva: a láda tetején a kérubok egy mechanikus — akusztikus erõsítõt alkottak, ami felerõsítette azokat a hangokat, melyek a ládából, a bizonyság tábláiból jöttek...

Ugyanakkor a “kérubok” a hangokat nemcsak a ládából a külvilágba közvetítették, hanem megfordítva is — a láda környezetébõl a “táblák” felé. Hiszen a szárnyaik átvették a levegõ rezgéseit, arra rezonáltak. Az ”orrukon” keresztül pedig megrezegtették a láda fedelét. Ebben az esetben mintegy mikrofonként mûködtek.

Idõben most ugorjunk egy nagyot, és lássunk egy nagyon szép példát, mely bemutatja azt, hogy a láda hogyan is funkcionált:

2. És történt egyszer, mikor Éli (pap volt, az Úr házában teljesített szolgálatot) az õ szokott helyén aludt, (szemei pedig homályosodni kezdének, hogy látni sem tudott),
3. És az Istennek szövétneke még nem oltatott el, és Sámuel az Úrnak templomában feküdt, hol az Istennek ládája volt:
4. Szólott az Úr Sámuelnek, õ pedig felele: Ímhol vagyok!
5. És Élihez szalada, és monda: Ímhol vagyok, mert hívtál engem; õ pedig felele: Nem hívtalak, menj vissza, feküdjél le. Elméne azért és lefeküvék.
6. És szólítá az Úr ismét: Sámuel! Sámuel pedig felkelvén, Élihez ment, és monda: Ímhol vagyok, mert hivtál engem. És õ felele: Nem hívtalak fiam, menj viszsza, feküdjél le.
7. Sámuel pedig még nem ismerte az Urat (a készülék kezelését), mert még nem jelentetett ki néki az Úrnak ígéje (vagyis még nem hallotta a készüléket megszólalni).
8. És szólítá az Úr harmadszor is Sámuelt; õ pedig felkelvén, Élihez ment és monda: Ímhol vagyok, mert hívtál engem. Akkor eszébe jutott Élinek, hogy az Úr hívja a gyermeket (szószerint — hívja, amint azt az adó-vevõn szokás).
9. Monda azért Éli Sámuelnek: Menj el, feküdjél le, és ha szólítanak téged, ezt mondjad: Szólj Uram, mert hallja a te szolgád (vagyis válaszolj: hallgatlak — vétel). Elméne azért Sámuel, és lefeküvék az õ helyére.
10. Akkor eljövén az Úr, oda állott és szólítá, mint annak elõtte: Sámuel, Sámuel! És monda Sámuel: Szólj, mert hallja a te szolgád!
11. És monda az Úr Sámuelnek: Ímé én oly dolgot cselekszem Izráelben, melyet valakik hallanak, mind a két fülök megcsendül bele... *123

*123 Sámuel I. könyve 3

Ez a legegyértelmûbb leírása a frigyláda mûködésének. Abszolút úgy funkcionált, mint egy adó-vevõ készülék. Ebben az esetben valaki a “túloldalról” a másik készülékkel hívta Sámuelt. De mivel a gyermek Sámuel még nem hallotta a ládát — a készüléket — mûködés közben, és nem ismerte annak a használati módját, ezért nem értette meg azonnal, hogy az adóvevõ “beszélt”. Ezért hitte azt, hogy Éli pap hívja õt.

Még néhányszor megismétlõdött a “hívás”, míg Élinek eszébe jutott az, hogy a láda “szólalt” meg. Amikor erre rájött, mondta Sámuelnek, hogy mit is kell válaszolni, ha az “Úr” szólít, hívnak — “hallgatlak, vétel”.

Fontos megjegyezni, hogy a készülék csak akusztikai kapcsolatot tett lehetõvé, optikait nem. A hívó fél nem látta, hogy Sámuel a közelben van. Mivel nem válaszolt, ezért azt hitte, hogy nem hallja, nincs ott. Ezért ismétlõdött folyton a hívás: “Sámuel, Sámuel” mindaddig, míg Sámuel nem válaszolt — “hallgatlak, vétel”. E válasz után kezdett csak beszélni a hívó fél, és mondta el a mondandóját. Meg kell jegyezni, az általános felfogás az, hogy az Isten mindenható. Mindent lát, és mindent tud. Akkor meg miért várt a “hallgatlak, vétel” válaszra?

Érdekes még azt is aláhúzni, hogy az író mennyire kiszínesítette a történteket a saját fantáziájával, hiszen az: “Akkor eljövén az Úr, oda állott és szólítá, mint annak elõtte...” nem egyéb, mint a képzelet szüleménye. Ezért van az, hogy sok dolgot félreértelmeztünk. Hiszen a kommentárok nagymértékben torzították a valós tényeket.

De lássunk egy másik példát is:

18. És monda Saul (Izráel királya volt) Ahijának: Hozd elõ az Isten ládáját; mert az Isten ládája akkor Izráel fiainál vala.
37. És megkérdezé Saul az Istent: Lemenjek-é a Filiszteusok után? Izráelnek kezébe adod-é õket? De õ nem felelt néki azon a napon. *124

*124 Sámuel I. könyve 14

Röviden: Saul király azt parancsolta, hozzák elõ a készüléket, hogy segítségével kapcsolatba léphessen a misszionáriusokkal. Fel is tette a kérdéseit, de válasz nem jött. Megjegyzem, hogy Sault a misszionáriusok támogatták. De õ egyre szeszélyesebb lett, és ezzel a támogatással elkezdett visszaélni. Egy idõ múlva szövetségesei mindezt megsokallták, és bár hallották ugyan Saul hívását, de nem kívántak rá válaszolni...

A láda segítségével a misszionáriusok információkat kaptak:

21. És miután Sámuel meghallgatta a népnek minden szavát, megmondta azokat az Úrnak. *125

*125 Sámuel I. könyve 8

Más szóval Sámuel jelentette a misszionáriusoknak a ládán keresztül a helyzetet.

Tehát az izraeliták birtokában volt egy adó-vevõ készülék, mely akusztikai kapcsolatot tett lehetõvé a misszionáriusokkal. A láda “lelke” a két tábla — a készülék — volt, melyeket egy rendkívül magas technikai fejlettségi fokon álló társadalom képviselõitõl kapott Mózes. Ezek voltak azok, melyek átalakították a hallható hangot rádióhullámokká, amiket a láda speciális kiképzése folytán egyfajta antennaként sugározta az éterbe a misszionáriusok felé.

Nos, a láda, melyben a készülékek voltak, kívül és belül be volt borítva aranylemezzel, azaz elektromosan vezetõ volt. Ugyanakkor a ládának voltak rúdjai, melyek úgyszintén elektromosan vezetõvé lettek kiképezve. Persze sokan azt hihetnék, hogy azért kellett az a sok arany, mert ki akarták hangsúlyozni a láda fontos vallásos jelentõségét. Ez csak a látszat. Hiszen az ok sokkal prózaibb volt...

Azt már tudjuk, hogy hangot közvetített, hiszen az “Úr” a láda tetejérõl, a hangtölcsérbõl szólalt meg. De hogyan jutott el a “hang” a ládába?

Napjainkban mindenki számára jól ismert a hordozható rádió adó-vevõ készülék. A lényege, hogy két készülék áll rádióösszeköttetésben egymással a rádióhullámok segítségével. Az elektromágneses hullámokat nem érzékeljük. A létükrõl csak a múlt század óta tudunk. És négyezer évvel ezelõtt?

Akkor a két készülék egyike a ládában volt, míg a másik a misszionáriusoknál. Így azok bármikor kapcsolatba léphettek Mózessel és az izraelitákkal. Hiszen rádióhullámok segítségével üzenték meg Mózesnek mindazt, amit az “Úr” parancsol az izraelitáknak.

Apropó, rádióhullámok. De hol volt a vevõantenna?

A vevõantennát az elektromosan kiképzett láda és annak rúdjai alkották...

Amikor elhelyezték a ládát, az antennarendszert is üzembe kellett helyezni:

7. És bevivék a papok az Úr szövetségének ládáját az õ helyére, az Isten házának belsõ részébe, a szentek szentjébe a Kérubok szárnyai alá.
9. Azután kijebb vonták annak rúdjait, úgy hogy a rudaknak végei láthatóak valának a ládán kivül... *126

*126 Krónika II. könyve 5

Amennyiben a rudak csak kizárólag a láda szállítását szolgálták, akkor nem érthetõ, hogy annak elhelyezése után miért kellett azokat ”kijebb vonni”. Hiszen ha egy egyszerû, ”kompakt” ládáról lett volna szó, akkor a szállításhoz húzták volna kijebb, míg az elhelyezése után, hogy minél kisebb helyet foglaljon el, nyomták volna vissza a ládába, ezzel csökkentve annak helyigényét. Csakhogy ez pont fordítva történt...

Ellenben amennyiben az elektromosan vezetõvé kiképzett rudak rádióantennaként szolgáltak, akkor viszont már tökéletesen érthetõ, hogy a láda elhelyezése után miért kellett azokat ”meghosszabbítani”. Mert különben nem fogták volna a távolból jövõ üzeneteket...

7. ábra
Láda kivont rudakkal

Ezek tehát egyfajta antennarendszert alkottak, melyeket, miután a készüléket elhelyezték, ”kiélesítettek”.

Szállításhoz pedig a teleszkópszerûen kiképzett rudakat egymásba tolták, így azok már csupán szállítási feladatokat láttak el. Segítségükkel emelték meg a ládát és szállították tovább.

8. ábra
Láda "összecsukott" rudakkal

Nos, így már érthetõ, hogy miért volt tilos a rudakat kivenni a ládán lévõ karikákból: ”A rúdak álljanak a láda karikáiban; ne vegyék ki azokból.” (*122/15)

Nyilvánvaló, hogy a rudak, melyek az aranyborítással elektromosan vezetõvé lettek kiképezve, e karikákon keresztül kapcsolódtak galvanikusan a ”táblákhoz”. Így amennyiben a rudakat kivették volna belõlük, akkor a készülék ”megsüketült” volna. Akárcsak egy rádió adó-vevõ antenna nélkül.

A karikák sem csupán egyszerû fémkarikák voltak. Hanem szorosan illeszkedõ pántok, melyek annak ellenére, hogy a ládára voltak felszerelve — gondosan izolálva voltak az azt beborító aranylemezektõl.

Egyértelmû az is, hogy mind a karikák kiképzése eléggé speciális volt, mind pedig elõre meghatározott módon kellett azokat elektromos vezetékek segítségével a ”táblákkal” összekötni.

Ezt mutatták meg Mózesnek a ”hegyen”: ”Vigyázz, hogy arra a formára csináld, a mely a hegyen mutattatott néked.” (*119)

És ott is magyarázták el neki, hogy miképp kell a ”táblákat” összekapcsolni az antennarendszerrel: “a miképpen az Úr parancsolta vala nékem” (*118). Hiszen a misszionáriusok az ûrhajón mindent részletesen elmagyaráztak Mózesnek, azt is, hogyan kell a készülékeket a ládába való behelyezés elõtt üzembe helyezni.

Hisz gondoljuk csak el: abban a korban az embereknek halvány fogalmuk sem volt az elektromosságról, vagy a rádióhullámokról. Ezért ha számukra jelentéktelennek tûnõ apróságokra nem figyeltek volna oda, akkor esetleg ”sima” elektromos rövidzárlatot okozhattak volna (mondjuk a rudak és a láda fémborításának nem megfelelõ egymástól való izolációjával), és így az egész készülék már összeszereléskor üzemképtelen lett volna.

Így tehát, Mózesen keresztül egy adó-vevõ készüléket adtak az izraelitáknak. Ez a szerkezet az operatív kapcsolattartást szolgálta a szövetségesek között.

Számolni kellett azonban azzal a ténnyel, hogy az embereknek van egy rossz tulajdonságuk — a kíváncsiság. A láda tartalmát ezért meg kellett védeni a hívatlan betolakodóktól. Hiszen sokan nemcsak arra lehettek kíváncsiak, hogy mi is van benne, hanem, ha módjuk lett volna rá, el is lopták volna a készülékeket. Ezért egy biztonsági rendszerrel mindenképpen védeni kellett azt. Ha valaki túl kíváncsi volt — az életével fizetett érte...

A láda, miután elkészült, a szent hajlékban — sátorban — lett elhelyezve. Azonban úgy, hogy egy függöny eltakarta:

6. És tedd azt a függöny elé, a mely a bizonyság ládája mellett, a bizonyság fedele elõtt van, a hol megjelenek néked. *127

Hogy minek kellett a függöny? Hát azért, hogy amikor a készülék mûködik, és “jön a hang belõle”, pontosabban a kérubok szárnyai közül — a hangtölcsérbõl, senki se láthassa a ládát. Hiszen ekkor kiderült volna, hogy valójában nincs is ott senki. És nem az “Úr” jelenik meg személyesen, hanem “csak” a láda mûködik.

Így kapott a frigyláda még misztikusabb színezetet.

A sátorba sem léphetett be senki, amikor a láda mûködött, hiszen a biztonsági rendszer megölte volna.

2. És monda az Úr Mózesnek: Szólj a te atyádfiának, Áronnak, hogy ne menjen be akármikor a szent helyre a függönyön belül a fedél elé, a mely a láda felett van, hogy meg ne haljon... *128

13. Valaki közel járul az Úrnak sátorához, meghal... *129

*127 Mózes II. könyve 30
*128 Mózes III. könyve 16
*129 Mózes IV. könyve 17

Így kívánták a misszionáriusok megakadályozni azt, hogy kiderüljön — a láda csak egy mûszaki készülék.

Ugyanakkor, voltak személyek — egyfajta technikus gárda —, akik szolgálatot teljesítettek a szent sátorban, ahol a szerkezet el volt helyezve. A feladatuk az ott lévõ tárgyak tisztán tartása, és induláskor a sátorban található eszközök, így a láda útra való elõkészítése, és megérkezéskor annak üzembe helyezése volt. Ez egy külön kaszt lett. Õk voltak a Lévi fiai, a léviták. Azok a papok, akiknek szabad bejárásuk volt oda, ahol a láda állt. Ugyanakkor, mivel a biztonsági rendszer mindenkit válogatás nélkül megölt, aki a közelébe merészkedett, ezért megvoltak annak a szabályai, hogy hogyan lehet belépni azoknak a sátorba, akik ott szolgálatot teljesítenek:

34. Arany csengettyû, meg gránátalma, arany csengettyû, meg gránátalma legyen a palást peremén köröskörül.
35. És legyen az Áronon, a mikor szolgál, hogy hallassék annak csengése, a mikor bemegy a szenthelybe az Úr eleibe, és mikor kijön, hogy meg ne haljon. *130

*130 Mózes II. könyve 28

Minek kellettek a csengettyûk?

Emlékezzünk vissza arra, hogy a készülék csak hang közvetítésére volt alkalmas — Sámuel esetében láttuk. Mint már említettük, a láda biztonsági rendszere mindenkit megölt, aki túl közel merészkedett hozzá. Nem kell azonban feltétlenül nagy fantázia azt feltételezni, hogy ezt a rendszert a misszionáriusok távirányítással ki és be tudták kapcsolni.

Amikor a hajlékot felállították, és a ládát elhelyezték, akkor a ”túloldalról” távirányítással a védõ rendszert bekapcsolták. Abban az esetben, amikor a technikai személyzet közül lépett be valaki a sátorba, akkor annak a ruháján levõ csengettyûk jelezték a misszionáriusoknak, hogy olyan személy közeledik a ládához, aki a technikusokhoz tartozik. Ekkor távirányítással a védõrendszert lekapcsolták. Így a csengettyûknek köszönhetõen az, aki belépett, valóban nem halt meg.

Ha viszont valaki illetéktelen lépett be a sátorba, aki nem tartozott a karbantartók közé, és a kíváncsisága hozta õt a tiltás ellenére ide, akkor a rendszer bekapcsolva maradt, s a kíváncsiskodó meghalt...

Ez történt Áron két fiával is, akik az életükkel fizettek:

1. Nádáb pedig és Abihu, Áronnak fiai, vevék egyen-egyen az õ temjénezõjöket, és tõnek azokba szenet és rakának arra füstölõ szert, és vivének az Úr elé idegen tüzet, a melyet nem parancsolt vala nékik.
2. Tûz jöve azért ki az Úr elõl, és megemészté õket, és meghalának az Úr elõtt. *131

Más szavakkal, Áron fiai kíváncsiak voltak, hogy mi is van a ládában. Gondolták, hogy megnézik. Szenet tettek a füstölõjükbe, és ezzel az ürüggyel bementek a sátorba. A biztonsági rendszer azonban be volt kapcsolva. Egyre közelebb mentek a függönyhöz, mely a láda elõtt volt. Amikor a kritikus távolságon belül voltak, a láda fémburkolata és közöttük nagyfeszültségû elektromos kisülés jött létre, mely megölte és részben meg is égette õket.

A következõ részben kiderül majd, hogy a szent sátoron belül lévõ tárgyak — oltárok és más kellékek — úgy voltak kiképezve, hogy azok egyrészt fémbõl voltak, másrészt részeik hegyes “szarvban” végzõdtek. A fizikából tudjuk, hogy a hegyes csúcsok környezetében, amennyiben elektromos feszültség alatt vannak, a “csúcsnak” köszönhetõen az elektromos erõtér erõssége megsokszorozódik. Ekkor egy nagyfeszültségû kisülés sokkal könnyebben jön létre, mint hegyes “csúcs” nélkül. Ilyenek napjainkban a vihar esetén használt villámhárítók is.

A sátoron belül erõs elektromos erõtér uralkodott. Ha valaki oda hívatlanul betolakodott, akkor azzal végzett a nagyfeszültségû áramütés...

De lássunk egy más példát is a láda biztonsági rendszerének mûködésére. A ládát épp szekéren szállították, amikor baleset történt.

9. Mikor pedig jutottak a Kidon szérûjéhez, Uzza reá tevé kezét a ládára, hogy megtartsa, mert az ökrök félre tértek vala.
10. És az Úrnak haragja felgerjede Uzza ellen, és õt megveré, hogy reá tevé kezét a ládára, s meghala ugyanott az Isten elõtt. *132

6. És mikor Nákonnak szérüjéhez jutának, kinyujtá Uzza az õ kezét az Isten ládájára, és megtartá azt; mert az ökrök félremozdították vala.
7. Ennekokáért felgerjede az Úr haragja Uzza ellen, és megölé ott õt az Isten vakmerõségéért: és meghala ott az Isten ládája mellett. *133

*131 Mózes III. könyve 10
*132 Krónika I. könyve 3
*133 Sámuel II. könyve 6

A magyarázatok itt erõsen sántítanak. Hiszen az “Úr” azért nem haragudhatott meg, mert Uzza segíteni akart! Hiszen a szekér, melyen a láda volt, megbillent, és õ a ládához kapott, hogy megtartsa, és ne essen le az a szekérrõl. Igen ám, de a láda fémburkolata nagyfeszültségû áram alatt volt, mely Uzzát megölte.

A többiek pedig csak azt látták, hogy Uzza odakap a ládához, megvonaglik és összeesik. Arról fogalmuk sem lehetett, hogy elektromos áram okozta a halálát. Hiszen az elektromosságot csak sok ezer évvel késõbb fedezte fel az emberiség...

A technikus gárda — a leviták — azonban tudták, hogy sem a ládához, sem egyéb fémtárgyhoz, melyet szállítanak, hozzáérni nem szabad:

15. Ha pedig elvégzi Áron és az õ fiai a szenthelynek és a szenthely minden edényének betakarását, mikor el akar indulni a tábor: akkor jöjjenek el Kéhát fiai, hogy elvigyék azokat; de ne illessék a szenthelynek semmi edényét, hogy meg ne haljanak... *134

Uzza, vesztére, mindezt nem tudta...

Amikor a tábor indulni készült, a sátort, és benne a ládát is fel kellett pakolni. De csak néhány technikus tudta, hogy hogyan kell. Õk voltak azok a kiválasztottak, akik a szentségek szentségéhez, a ládához hozzányúlhattak.

Induláskor a misszionáriusokkal közölni kellett, hogy pakolni kívánnak, és a biztonsági rendszert azok kapcsolják ki. Erre volt egy konkrét kulcsmondat, melyet csak a beavatottak ismertek. Ha ezt a mondatot a misszionáriusok az adó-vevõn keresztül meghallották, akkor lekapcsolták a védõrendszert. Hogy mi volt e kulcsmondat?

35. Mikor pedig el akarták indítani a ládát, ezt mondja vala Mózes: Kelj fel Uram, és széledjenek el a te ellenségeid, és fussanak el elõled a te gyûlölõid. *135

Mikor viszont az izraeliták újra tábort vertek, s a sátor berendezéseit összeszerelték és a láda is a helyére került, akkor a biztonsági rendszert újra üzembe kellett helyezni. Ez megint csak egy kulcsmondattal történt. Hiszen a láda adó része állandóan be volt kapcsolva. Így mikor a ládát a helyére tették, és biztonságos távolságba kerültek tõle, akkor a kulcsmondattal, amit a misszionáriusok hallottak, távirányítással újra “kiélesítették” a védõrendszert. Ezután természetesen csak a “csengettyûs” technikusok léphettek be a sátorba. A rendszer bekapcsolásához a kulcsmondat imigyen hangzott:

36. Mikor pedig megáll vala (a tábor), ezt mondja (Mózes) vala: Fordulj vissza Uram Izráelnek tízezerszer való ezereihez. *136

*134 Mózes IV. könyve 4
*135 Mózes IV. könyve 10
*136 Mózes IV. könyve 10

Azonkívül, amikor a ládát felpakolták, meg volt határozva annak a mikéntje is, hogyan lehet a készülékhez hozzányúlni, és miként kell azt szállítani:

15. És felvevék a Léviták fiai az Isten ládáját, úgy, a mint Mózes meghagyta volt az Úrnak beszéde szerint, a rudakkal vállaikra. *137

Ha nem összefüggéseiben vizsgáljuk a dolgokat, akkor ezen a mondaton nem találunk semmi különöset. Elvégre a világ legtermészetesebb dolga az, hogy ha egy ládának rúdjai vannak, akkor azt ezek segítségével szállítják. Igen ám. De minek a külön instrukció arra vonatkozólag, hogy hogyan szállítsák, ráadásul ez az instrukció az “Úrtól” van?

Itt a szöveg csak utal arra, hogy valamilyen egyéb mûveleteket is kellett a ládával csinálni, mielõtt szállításhoz azt a vállaikra felvették...

Ezek a mûveletek olyannyira titkosak voltak, hogy azokat a beavatottakon kívül más nem ismerhette:

51. És mikor a hajléknak elébb kell indulni, a léviták szedjék azt szét, mikor pedig megáll a hajlék, a léviták álassák azt fel, az idegen pedig, a ki odajárul, meghaljon. *138

*137 Krónika I. könyve 15
*138 Mózes IV. könyve 1

Most már érthetõ, miért lengte körül a miszticizmus homálya a frigyládát. Hiszen a beavatottakon kívül senki sem tudhatta, mi van benne. A kíváncsiskodóknak nem maradt más, mint a találgatás és a képzeletük...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A ”SZENT” SÁTOR

Mivel a vándorló izraelitáknak birtokukban volt egy igen értékes mûszaki szerkezet, ezért azt nemcsak a kíváncsiskodóktól kellett megvédeni, hanem az idõjárás viszontagságaitól is óvni kellett.

A készüléknek kellett egy olyan helyiség, ahol zavartalanul mûködhetett. Ezt az “épületet” nevezték szent hajléknak, ahol a frigyláda volt, gondosan eltakarva a kíváncsi szemek elõl.

Az ûrhajó fedélzetén Mózes nemcsak arra kapott konkrét utasításokat, hogy hogyan készítsék el a ládát, hanem a sátorra vonatkozólag is, ahol a láda lesz elhelyezve:

32. Így végezteték el a gyülekezet sátora hajlékának egész munkája; és az Izráel fiai egészen úgy csinálák, a mint az Úr parancsolta vala Mózesnek, úgy csinálták. *139

21. Ezek a hajléknak, a bizonyság hajlékának részei...(Konkrét paraméterekkel kellett a sátort és annak a környezetét elkészíteni és kialakítani.) *140

*139 Mózes II. könyve 39
*140 Mózes II. könyve 38

A sátor alábbi leírása eléggé hosszú lesz. Ne a számokra figyeljünk azonban, hanem arra, hogy mennyire pontosan és célirányosan volt az egész megtervezve. Könnyen és gyorsan szétszedhetõ és összerakható volt. Elõregyártott elemekbõl állt.

7. És mind a bölcs szívû férfiak, kik munkálkodának, készíték a hajlékot, tíz kárpittal: sodrott lenbõl és kék, és bíborpiros és karmazsinszinûbõl, Kérubokkal, mestermunkával készíték azokat.
8. Egy-egy kárpit hossza huszonnyolcz sing, szélessége egy-egy kárpitnak négy sing vala; egy mértéke vala minden kárpitnak.
9. És öt kárpitot foglalának egybe, és ismét a más öt kárpitot is egybefoglalák, egyiket a másikkal.
10. És csinálának kék hurkokat az elsõ kárpitnak szélére, a mely szélrõl vala az egybefoglalásban; hasonlót csinálának a külsõ kárpit szélére, a másik egybefoglalásban is.
11. Az egyik kárpiton ötven hurkot csinálának, és ötven hurkot csinálának a másik kárpit szélén is, a mely a második egybefoglalásban vala; a hurkokat egymás ellenébe.
12. Csinálának ötven arany horgocskát is, és összefoglalák a kárpitokat a horgocskákkal, egyiket a másikkal, és egygyé lõn a hajlék.
13. Csinálának kárpitokat kecskeszõrbõl is, sátornak a hajlékra; tizenegy kárpitot csinálának ilyent.
14. Egy kárpit hossza harmincz sing, és egy kárpit szélessége négy sing; egy mértéke vala a tizenegy kárpitnak.
15. És egybefoglalák az öt kárpitot külön, és a hat kárpitot külön.
16. Csinálának ötven hurkot is a kárpit szélére, a mely szélrõl vala az egybefoglalásban; ötven hurkot csinálának a kárpit szélére a másik egybefoglalásban is.
17.Csinálának ötven rézhorgocskát is a sátor egybefoglalására, hogy egygyé legyen (gyors szét- és összerakhatási lehetõség).
18. Csinálának takarót is a sátorra, veresre festett kosbõrökbõl, és azon felül egy takarót borzbõrökbõl.
19. És megcsinálák a deszkákat is a hajlékhoz sittim-fából, felállogatva.
20. Tíz sing a deszkának hossza, másfél sing pedig egy deszkának szélessége.
21. Egy deszkának két csapja vala, egyik a másiknak megfelelõ; így csinálták a hajlék összes deszkáit.
22. A deszkákat pedig így rendezék a hajlékhoz: húsz deszkát déli oldalon, délfelé.
23. És a húsz deszka alá negyven ezüsttalpat készítének; az egyik deszka alá két talpat, az õ két csapja szerint, a másik deszka alá is két talpat, az õ két csapja szerint.
24. A hajlék másik oldalául, az északi oldalon, szintén húsz deszkát csinálának.
25. És negyven ezüsttalpat azok alá, két talpat az egyik deszka alá, a másik deszka alá is két talpat.
26. A hajlék napnyugoti oldalául hat deszkát csinálának.
27. A hajlék szegleteiül pedig a két oldalra, két deszkát csinálának.
28. És alólról kezdve kettõsök valának, felûl pedig egybe valának foglalva egy karikával; így cselekedének mind a kettõvel, a két szegleten.
29. Nyolcz deszka vala tehát, és azoknak tizenhat ezüsttalpa, kétkét talp egy-egy deszka alatt.
30. Csinálának reteszrúdakat is sittim-fából, ötöt a hajlék egyik oldalának deszkáihoz.
31. És öt reteszrúdat a hajlék másik oldalának deszkáihoz, és öt reteszrúdat a hajlék nyugoti oldalának deszkáihoz hátulról.
32. És megcsinálák a középsõ reteszrúdat is, hogy fusson a deszkák közepén, végtõl-végig.
33. A deszkákat pedig aranynyal boríták be; a karikáikat aranyból csinálák, gyûrûk gyanánt a reteszrúdakhoz, és a reteszrúdakat is beboríták aranynyal.
34. Megcsinálák a függönyt is, kék, és bíborpiros, és karmazsinszínû, és sodrott lenbõl, mestermunkával csinálák azt, Kérubokkal.
35. És csinálának ahhoz négy oszlopot sittim-fából, és beboríták azokat aranynyal, horgaik aranyból; és öntenének azokhoz négy ezüsttalpat.
36. És csinálának a sátor nyílására leplet kék, és bíborpiros, és karmazsinszínû, és sodrott lenbõl, hímzõmunkával.
37. És ahhoz öt oszlopot, horgaikkal együtt; és beboríták azoknak fejeit és átalkötõit aranynyal; öt talpuk pedig rézbõl vala. *141

Nemcsak a pontos méreteket és paramétereket adták meg a misszionáriusok Mózesnek, hanem azt is aprólékosan megmutatták és elmagyarázták neki, miképpen kell mindezeket az alkotóelemeket valamilyen célnak megfelelõen összeszerelni:

30. A hajlékot pedig azon a módon állítsd fel, a mint néked a hegyen mutattatott. *142

44. A bizonyságnak sátora a mi atyáinknál volt a pusztában, a mint parancsolta az, ki mondotta Mózesnek, hogy azt arra a mintára csinálja, melyet látott vala. *143

*141 Mózes II. könyve 36
*142 Mózes II. könyve 26
*143 Az apostolok cselekedetei 7

Így hát teljességgel kizárható az, hogy az izraeliták csak úgy rituális céllal készítették a “hajlékot”. A konkrét paraméterek, mûszaki leírások és az, hogy elõre meghatározott módon és formában kellett mindezeket összeállítani, arra enged következtetni, hogy valamilyen mûszaki funkciója volt. Hiszen ha véletlenül nem úgy állítják össze, akkor valami, aminek mûködnie kellett, esetleg nem mûködik...

Felhívnám a kedves olvasó figyelmét arra, hogy a falak mind-mind gondosan elektromos vezetõvé voltak kiképezve, és a réztalpaknak köszönhetõen nagyon alaposan le voltak földelve!

Mindez azt a célt szolgálta, hogy amennyiben a falakon belül nagyfeszültségû elektromos kisülések történnek, addig a falakon kívül levõk biztonságban legyenek.

Ezen a sátoron belül az adó-vevõt a következõ módon kellett elhelyezni:

31. És csinálj függönyt, kék, és bíborpiros, és karmazsinszínû, és sodrott lenbõl; Kérubokkal, mestermunkával készítsék azt.
32. És tedd azt sittim-fából való, aranynyal borított négy oszlopra, a melyeknek horgai aranyból legyenek, négy ezüst talpon.
33. És tedd a függönyt a horgok alá, és vidd oda a függöny mögé a bizonyság ládáját és az a függöny válaszsza el néktek a szent helyet a szentek szentjétõl.
34. Azután tedd rá a fedelet a bizonyság ládájára a szentek szentjébe.
35. Az asztalt pedig helyezd a függönyön kívül, és a gyertyatartót az asztal ellenébe, a hajlék déli oldalába; az asztalt pedig tedd az északi oldalba.
36. És csinálj leplet a sátor nyilására is, kék, és bíborpiros, és karmazsinszínü, és sodrott lenbõl, hímzõmunkával.
37. A lepelhez pedig csinálj öt oszlopot sittim-fából, és borítsd meg azokat aranynyal; azoknak horgai aranyból legyenek, és önts azokhoz öt réztalpat. *144

*144 Mózes II. könyve 26

Ezt a szövegrészt olvasva, az a benyomás alakul ki az emberben, mintha az a valaki, aki Mózesnek mindezeket magyarázza, a magyarázat közben mindent részletesen meg is mutat (...a mint néked a hegyen mutattatott...)

Másrészt figyelemre méltó az a tény is, hogy sok kapcsolódási pontnál a részeket horgokkal kapcsolták össze, ami lehetõvé tette az objektum gyors szét- és összeszerelését.

Mint már korábban említettük, az izraelitákon belül egy külön kaszt volt — a léviták —, akik szolgálatot teljesítettek a szent hajlékban és akörül. Csak õnekik volt az a kiváltságuk, hogy a hajlékhoz hozzányúljanak. Õk voltak a technikusgárda.

Csak kizárólag õk ismerték azt, hogy milyen módon kell a hajlékot szétszedni és összerakni.

Mivel az adó- és vevõkészüléket rendkívül nagy misztikus titok övezte, ezért alig néhányan láthatták azt. Eleinte csak Áron és még néhányan. Más még a ládát sem láthatta. Az is titkos volt, hogyan kell a részeket összeállítani és üzembe helyezni. Ha valaki illetéktelen keveredett oda, akkor — hogy ezek ki ne tudódjanak — az életével fizetett érte (*138).

Rendkívül nagy titok lengte körül a hajlékot, és annak a központi részét — a ládát. Mindezt a misszionáriusok akarták így. Egyszer azonban, mikor az egyik késõbbi izraelita király megsértette a kötelezõ titoktartást:

1. Abban az idõben levelet és ajándékot küldött a babilóniai király, Meródák Baladán, Baladán fia, Ezékiás királyhoz, mert hallotta, hogy beteg volt és meggyógyult.
2. És örvende rajtok Ezékiás, és megmutatá nékik tárházát, az ezüstöt, az aranyat, a fûszereket, a drága kenetet, s egész fegyvertárát, és mindent, a mi kincsei közt található volt. Semmi sem volt, a mit meg nem mutatott volna nékik Ezékiás házában és egész birodalmában. *145

Mindennel eldicsekedett...

A misszionáriusok utasították Ésaiást, ki próféta volt, akivel közvetlen kapcsolatban álltak — járjon utána annak, hogy Ezékiás király vajon megmutatta-e illetékteleneknek a ládát, ezzel megszegve a kötelezõ titoktartást?

3. És eljött Ésaiás, a próféta, Ezékiás királyhoz, és monda néki: Mit szólának az emberek, és honnan jöttek te hozzád? És monda Ezékiás: Messze földrõl jöttek hozzám, Bábelbõl.
4. És monda: Mit látának házadban? És monda Ezékiás: Mindent láttak, a mi csak házamban van, semmi nincs, a mit meg nem mutattam volna nékik kincseim közül. *146

Bebizonyosodott, hogy Ezékiás a ládát is megmutatta a babiloniaknak. Ettõl a misszionáriusok nagyon idegesek lettek és megtorlást helyeztek kilátásba:

5. És monda Ésaiás Ezékiásnak: Halld a seregek Urának beszédét:
6. Ímé napok jõnek, és elvitetik, valami házadban van, és a mit csak e mai napig gyûjtöttek eleid, Bábelbe; nem marad semmi meg, ezt mondja az Úr! *147

*145,*146,*147 Ésaiás könyve 39

De nemcsak a láda volt ennyire titkos. Egész környezete és az ott található tárgyak mind-mind be voltak kenve egy speciális anyaggal, melynek a “receptjét” és összeállításának módját szintén a misszionáriusoktól kapta Mózes.

22. Ismét szóla az Úr Mózesnek mondván:
23. Te pedig végy drága fûszereket, híg mirhát ötszáz siklusért, jóillatú fahéjat fél ennyit, kétszáz ötvenért, és illatos kalmust is kétszáz ötvenért.
24. Kásiát pedig ötszázért, a szent siklus szerint, és egy hin faolajt. *148

Figyelemreméltó, hogy pontos proporciók vannak megadva.

25. És csinálj abból szent kenetnek olaját, elegyített kenetet (elegyíteni kellett a komponenseket), a kenetkészítõk mestersége szerint (vagyis nem csak össze kell keverni, hanem esetleg valamilyen sorrendben, és feltételek között, vagyis konkrét recept szerint). Legyen az szent kenõ olaj.
26. És kend meg azzal a gyülekezet sátorát és a bizonyság ládáját.
27. Az asztalt is és annak minden edényét, a gyertyatartót és annak edényeit, és a füstölõ oltárt.
28. Az egészen égõáldozatnak oltárát is, és annak minden edényit, a mosdómedenczét és annak lábát. *149

A láda müködése közben ez az anyag specifikus effektusokat produkált:

34. És a felhõ befedezé a gyülekezet sátorát, és az Úrnak dicsõsége betölté a hajlékot (füst és fény).
35. És Mózes nem mehete be a gyülekezet sátorába, mert a felhõ rajta nyugovék, és az Úrnak dicsõsége tölté be a hajlékot.
36. És mikor a felhõ felszáll vala a hajlékról, az Izráel fiai elindulának; így lõn egész utazásuk alatt.
37. Ha pedig a felhõ nem szálla fel, õk sem indulának el, míg csak fel nem szálla.
38. Mert az Úrnak felhõje vala a hajlékon nappal, éjjel pedig tûz vala azon az Izráel egész háznépének láttára... *150

E szöveg utolsó mondatából derül ki, hogy minek kellett a “felhõ” és a “tûz”. Azért, hogy mindenki lássa ezeket és féljenek. Féljenek az Istentõl, és engedelmeskedjenek Mózesnek. És, hogy senkinek még csak eszébe se jusson a sátor közelébe menni...

15. A hajlék felállításának napján pedig befedezé a felhõ a hajlékot, a bizonyság sátorát; és estve a hajlék felett vala, tûznek ábrázatjában reggelig. *151

*148,*149 MózesII. könyve 30
*150 Mózes II. könyve 40
*151 Mózes IV. könyve 9

A fenti idézet utolsó részébõl meg az derül ki, hogy nem tûz volt ott, legalábbis nem láng és lángnyelvek, hanem valami ahhoz hasonló: (...tûznek ábrázatjában...).

Így hát minden be volt kenve ezzel az anyaggal, mely valamilyen különleges tulajdonsággal bírhatott. A korábbiakból kiderül az is, hogy a sátoron belül, a láda mûködése közben valamilyen fény volt látható (*150, *151). Mivel belül minden fémmel volt beborítva, s korábban láttuk, hogy a biztonsági rendszer elektromossággal mûködött, ezért nem nehéz azt elképzelni, hogy a sátoron belül nagyfeszültségû elektromos kisülések fénye világított. Ismerünk ehhez hasonlót — a Szent Elmó tüzét*. Ezek a kisülések a szarvak hegyes végein alakultak ki.

* A fizikában ismert ún. parázsfény jelenség, mely a vitorláshajók árbócrúdjai csúcsán figyelhetõ meg a nyílt tengeren vihar elõtt. Oka a csúcsvégeken létrejövõ ionizációs elektromos kisülés.

Namost minden be volt vonva egy bizonyos recept szerint elkészített szerves anyaggal. Nagyon úgy tûnik, hogy az elektromos kisülések hatására ez az anyag bomlani kezdett, és produkálva a füstszerûséget, gõzök formájában elillant.

Természetesen ezt a ”kenetet” gyakran meg kellett újítani, hiszen idõvel elbomlott és elpárolgott. Többek között ez is azon személyek feladatkörébe tartozott, akik szolgáltak a sátorban, illetve bejárásuk volt oda.

Az õ feladatuk volt a sátor karbantartása, hogy az “üzemképes” legyen. Konkrét idõközönként újra bekenték ezzel a “szent kenettel” a bent lévõ tárgyakat, pótolva a kenet azon részét, mely a kisülések következtében elbomlott, és “füst” formájában távozott.

Feltehetõleg ez az elegy eléggé kényes lehetett a különbözõ szennyezõdésekre. Ha valamilyen szennyezõdés keveredett bele, akkor már nem viselkedett úgy, ahogyan a kisülések hatására viselkednie kellett. Ezért nagyon kellett vigyázni a tisztaságra:

29. Így szenteld meg azokat (a szent kenettel bekent tárgyakat a sátoron belül), hogy szentségek szentségévé legyenek: Valami illeti azokat, szent legyen. *152

Ugyanakkor az anyag specifikussága és titkossága miatt, a legszigorúbban tilos volt beavatatlanoknak ilyen elegyet elõállítaniuk. Ha valaki ezt megtette, arra halálbüntetés várt:

33. Valaki ahhoz hasonló kenetet csinál, vagy azzal idegent ken meg, kitöröltessék az õ népe közül. *153

*152,*153 Mózes II. könyve 30

De térjünk vissza a sátorhoz. Mint már említettük, annak egész konstrukciója úgy volt megtervezve, hogy könnyen szétszedhetõ és összeállítható legyen. Mózes azonban nemcsak arra vonatkozólag kapott instrukciókat egykoron az ûrhajó fedélzetén, hogy hogyan készíttesse el a hajlék elemeit, s hogyan szerelje azokat össze, hanem arra vonatkozólag is, hogy mit és hogyan tegyen, amikor a sátort és elemeit szállítják. Hogyan csomagolja és pakolja azokat össze. A misszionáriusok mindent a legapróbb részletekig megterveztek és végiggondoltak.

5. Áron és az õ fiai pedig, mikor indulni akar a tábor, menjenek be, és vegyék le a takaró függönyt, és takarják be azzal a bizonyság ládáját.
6. És tegyenek arra, borzbõrbõl csinált takarót, és borítsák azt be egészen kékszínû ruhával felülrõl, és dugják belé a rúdjait is.
7. A szent kenyerek asztalát is borítsák be kékszínû ruhával, azon felül tegyék rá a tálakat, a csészéket, a kelyheket, és az italáldozathoz való kancsókat, és ama szüntelen való kenyér is rajta legyen.
8. Azután borítsanak azokra karmazsinszínû ruhát, és takarják be azt borzbõrbõl való takaróval, és dugják belé a rúdjait is.
9. Vegyenek azután kékszínû ruhát, és takarják be a világításra való gyertyatartót és annak mécseit, hamvvevõit, hamutartóit és minden olajos edényét, a melyekkel szolgálnak körülte.
10. És tegyék azt és minden edényét borzbõrbõl csinált takaróba, és tegyék saroglyára.
11. Az arany oltárt is borítsák be kékszínû ruhával, és takarják be borzbõrbõl csinált takaróval, és dugják belé a rúdjait is.
12. Vegyék elõ azután a szolgálatnak minden eszközét, a melyekkel szolgálni fognak a szenthelyen, és tegyék kékszínû ruhába, és takarják be azokat borzbõrbõl csinált takaróval, és tegyék a saroglyára.
13. Azután takarítsák el a hamvat az oltárról, és borítsanak arra bíborpiros színû ruhát.
14. És tegyék rá arra minden õ eszközét, a melyekkel szolgálnak azon: a szenes serpenyõket, a villákat, a lapátokat és a medenczéket, az oltárnak minden eszközét; és borítsanak arra borzbõrbõl csinált takarót, és dugják belé a rúdjait is.
15. Ha pedig elvégzi Áron és az õ fiai a szenthelynek és a szenthely minden edényének betakarását, mikor el akar indulni a tábor: akkor jöjjenek el Kéhát fiai, hogy elvigyék azokat; de ne illessék a szenthelynek semmi edényét, hogy meg ne haljanak... *154

A feladatok konkrétan fel voltak osztva, akárcsak egy jól szervezett csapatban. Mindenki tudta a dolgát, így minden a legolajozottabban ment szétszereléskor és összerakáskor egyaránt.

16. Eleázárnak pedig, az Áron pap fiának tiszte: a világító olajra, a füstölõ szerekre, a szüntelen való ételáldozatra és a kenetnek olajára (tehát az, aki a kenetre felügyelt, a legbelsõbb körbõl került ki); az egész hajlékra és mindenre, a mi abban van, mind a szenthelyre, mind annak edényeire való gondviselés. *155

*154,*155 Mózes IV. könyve 4

A mûszaki gárda tehát meg volt szervezve. A feladata a sátor fennakadások nélküli üzemben tartása volt. Az egész egy mobil, gyorsan szétszedhetõ és összerakható építmény volt, melyet, ha tovább indultak, akkor a mûszakiak szétszereltek. Amikor a vándorlók megálltak, hogy tábort verjenek, akkor a ”mûszakiak” gyorsan összeállították a sátrat, s üzembe helyezték a készüléket, mely, mialatt az izraeliták táboroztak, állandóan üzemelt.

Ugyanakkor voltak más személyek is, akiknek a misszionáriusokkal való kapcsolattartásban konkrét feladatuk volt.

Korábban megtudtuk, hogy a frigyláda adó-vevõ készülék volt, mely segítségével a kiválasztottak fel tudták venni a kapcsolatot a misszionáriusokkal. De a misszionáriusok is tudták a készülék segítségével hívni az izraelitákat. És ha nem volt ott épp akkor senki?

Emlékezzünk vissza a gyermek Sámuel esetére, amikor éjszaka megszólalt az adó-vevõ készülék, s a misszionáriusok Sámuelt hívták. Többször is meg kellett akkor a hívást ismételniük.

Nos, hasonló eset máskor is elõfordult, amikor a misszionáriusok arról beszélnek, hogy a készüléken keresztül hívták az izraelitákat, de senki nem válaszolt, s õk ezért megsértõdtek:

2. Miért jöttem, holott nem volt ott senki? hívtam és nem felelt senki sem! vagy olyan rövid már a kezem, hogy meg nem válthat? vagy nincs bennem megszabadításra való erõ? Ímé, én dorgálásommal kiszáraztom a tengert, a folyókat pusztává teszem, megbûzhödnek halaik, hogy nincsen víz, és szomjúságtól meghalnak. *156

Olyan is elõfordult, hogy hosszabb ideig senki sem hallotta a hívást, és így a misszionáriusoknak akkor nem sikerült az adóvevõn keresztül kapcsolatot létesíteniük:

1. Az Istenek Istene (a misszionáriusok fõnöke), az Úr szól, és hívja a földet a nap keltétõl lenyugtáig.
2. A Sionról, a melynek szépsége tökéletes, fényeskedik Isten. *157

*156 Ésaiás könyve 50
*157 Zsoltárok könyve 50

Elõfordult, hogy a fõ misszionárius egy álló napig hívta az adó-vevõn keresztül a Földet, az izraeliták táborát. Hogy honnan tette mindezt? A Sionról.

Mi szállt le egykoron a Sion hegyére? Egy hatalmas ûrhajó. Vagyis a fõmisszionárius hívta az izraelitákat parancsnoki ûrhajójának fedélzetérõl, mely az ûrben talán valahol földkörüli pályán keringett. És így tökéletesen igaz az a kijelentés, hogy: ...hívja a Földet...

Mindezekbõl okulva, az izraeliták a technikai gárdában létrehoztak két tisztséget: a vigyázót és a felelõt. A vigyázó volt az a személy, aki naphosszat figyelte, megszólal-e a láda. A felelõ tiszte pedig, ha jelentette a vigyázó, hogy az “Úr megszólalt”, az volt, hogy felvegye a kapcsolatot a misszionáriusokkal — “Hallgatlak, vétel”, és átvegye az üzenetet. Mai szavakkal, õk voltak az ügyeletes szolgálatot teljesítõ rádiós tisztek:

12. Elveszt az Úr mindenkit, a ki ezt cselekszi, a vigyázót és a felelõt, a Jákób sátraiból, még ha áldozatot visz is a Seregek Urának. *158

*158 Malakiás könyve 2

Egybevetve az orosz nyelvû szövegekkel:

12. У того, кто делает это, истребит Господь из шатров Иаковлевых бдящего на страже и отвечающего, и приносящегожертву Господу Саваофу.

Az idézet pontosítva: ”Elveszt az Úr mindenkit, a ki ezt cselekszi, a vigyázót és felelõt, a Jákób sátraiból, és azt is ki áldozatot visz a Seregek Urának.”

Ugye, kedves olvasó, milyen váratlan helyen bukkannak fel információk a sátorról?

Hiszen az adó-vevõvel kapcsolatos fõ információtöredékek Mózes könyveiben találhatók. Elõfordul viszont, hogy ilyen információtöredékek a legváratlanabb helyeken bukkannak fel. Mondjuk, mint adott esetben, Malakiás próféta könyvében. Ott ez a szövegrész teljesen semmitmondó. De ha beillesztjük a megfelelõ helyre, ahogy feljebb tettük, akkor nagyon is érthetõvé válik.

Az egész Bibliában ugyanígy szét vannak szórva nagyon fontos információtöredékek, melyeknek abban a szövegkörnyezetben, ahol megtalálhatók, semmi értelmük nincs. Sõt néha egyenesen zagyvaságnak tûnnek. Csak meg kell azonban találni, és beilleszteni õket a KÉPbe. Ez a könyv ezt teszi. És ennek eredményeként rendkívül érdekes dolgok fognak a továbbiakban is kiderülni.

Ezért nagyon szeretném hangsúlyozni, hogy az a felfogás, miszerint a Biblia legendák és mesék gyûjteménye — teljesen helytelen. Vegyük a Bibliát nagyon komolyan! Hiszen társadalmunkra nézve létfontosságú információkat tartalmaz!

De fontos itt még egy dolgot aláhúzni. Az adó-vevõ segítségével az izraeliták hívni tudták a misszionáriusokat. Ugyanakkor késõbb az a kifejezés, hogy “hívni az Urat”, kizárólag vallási értelmet nyert. Pedig “az Úr hívása” a ládával történt. Erre a fogalomtorzulásra álljon itt egy példa:

6. Hívlak téged, oh Uram; s ezt mondom: Te vagy oltalmam és örökségem az élõknek földén. *159

Az idézet egyértelmûen vallásos színezetû. De egykoron az adó-vevõ nagyon is valóságos, reális dolog volt.

Nos, hogy megismertük a frigyláda funkcióját, illetve a tartalmát, immár semmi kétség nem maradt afelõl, hogy egy mûszaki készülék volt, mely az operatív kapcsolattartást szolgálta.

A láda a benne elhelyezett és hétpecsétes titokkal övezett ”táblák”-on keresztül a rádiótartományban közvetítette és vette az információkat.

Eddig minden rendben is van. Csakhogy van egy de...

A leírások szerint Mózes, mikor visszatért a ”negyvennapos” útról, meglátván, hogy a nép egy aranyból mintázott figurát imád, olyannyira feldühödött, hogy az emberek szeme láttára földhöz csapta a magával hozott táblákat, mire azok darabokra törtek.

19. És mikor közeledett volna a táborhoz, látá a borjút és a tánczolást, és felgerjede Mózesnek haragja, és elveté kezébõl a táblákat, és összetöré azokat a hegy alatt. *160

*159 Zsoltárok könyve 142
*160 Mózes II. könyve 32

Ha ezek mûszaki eszközök lettek volna, akkor nem valószínû, hogy darabokra törnek. Persze megsérülve esetleg mûködésképtelenné válhattak ennek következtében, de mindenképp egyben maradtak volna.

Hát akkor most hogy is van? Ha azt feltételezzük, hogy visszatértekor Mózes két készüléket hozott magával, akkor ugyan miért törte volna össze azokat?

Vagy talán az egész a krónikás fantáziájának szüleménye csupán? És nem tört senki semmit össze?

A válasz, mint mindig, a két véglet között van. Sõt, nagyon is kézenfekvõ.

Lássuk hát!

Mózes valahol elvolt negyven napig. Így meglehetõsen hosszú idõ elteltével tért vissza a táborba. És hozott magával valamit.

Mivel az emberek már azt hitték, hogy meghalt, ezért minden bizonnyal nagyon kíváncsiak voltak arra, hogy hol volt. Sõt!

Még inkább felkeltette az érdeklõdésüket az a két tárgy.

Nyilván, ha az izraelitáknak szánt készülékeket hozta volna magával, akkor hogyan tudta volna megmagyarázni a többieknek, hogy mik is azok?

Mert ne feledjük: hosszú idõn keresztül a ládát és annak tartalmát a lehetõ legszigorúbb titokban tartották.

Hiszen mi van akkor, ha mindenki látja azokat a furcsa valamiket?

Ezért meg kellett mindenkit gyõzni arról, hogy azok a tárgyak valóban kõbõl kimetszett táblák csupán.

De hogyan?

Hát úgy, hogy visszatértekor mindenki szeme láttára földhözcsapva, darabokra töri azokat.

Így az emberek, megvizsgálva, saját szemükkel gyõzõdhettek meg, hogy valóban kõbõl készültek.

No, de...

Röviddel utána Mózesnek volt még egy ”szupertitkos” találkozója a misszionáriusokkal:

1. És monda az Úr Mózesnek: Vágj két kõtáblát, hasonlókat az elõbbiekhez, hogy írjam fel azokra azokat a szavakat, a melyek az elõbbi táblákon voltak, a melyeket széttörtél.
2. És légy készen reggelre, és jöjj fel reggel a Sinai hegyre, és állj ott elõmbe a hegy tetején.
3. De senki veled fel ne jöjjön, és senki ne mutatkozzék az egész hegyen; juhok és barmok se legeljenek a hegy környékén. *161

No?

Miért kellett ennyire titkolózni?

Csupán azért, hogy arra a két kõtáblára, amit állítólag Mózes magával vitt, írásjeleket véssenek?

4. Vágott azért két kõtáblát, az elõbbiekhez hasonlókat, és felkelvén reggel, felméne Mózes a Sinai hegyre, a mint az Úr parancsolta néki, és kezébe vevé a két kõtáblát.
5. Az Úr pedig leszálla felhõben, és ott álla õ vele, és nevén kiáltá az Urat: *162

*161,*162 Mózes II. könyve 34

Csupán ezért!?

Ugyan már!

E rendkívüli biztonsági intézkedések közepette megejtett találkán vette át Mózes az igazi mûszaki eszközöket.

Melyeket nyilván letakarva vitt a táborba.

Csakhogy!

Mivel az emberek korábban látták, hogy valóban kõbõl készült tárgyakat tört össze, sõt talán a ”szupertitkos” találkára is azokhoz hasonlókat vitt magával, ezért immár mindenki meg volt gyõzõdve, hogy a lepel a kõbõl kimetszett tárgyakat takarja.

A maradék kíváncsiskodókat pedig elriasztotta az a furcsa fény, mely Mózestõl jött...

29. És lõn, a mikor Mózes a Sinai hegyrõl leszálla, (a Mózes kezében vala a bizonyság két táblája, mikor a hegyrõl leszálla) Mózes nem tudta, hogy az õ orczájának bõre sugárzik...
30. És a mint Áron és az Izráel minden fiai meglátták Mózest, hogy az õ orczájának bõre sugárzik: féltek közelíteni hozzá. *163

*163 Mózes II. könyve 34

Mire volt ez jó?

Arra, hogy egy technikai trükkel elriassza azokat, akik mindenképpen szerették volna megtudni, mit takar a lepel.

De féltek hozzá közelíteni...

Nos, attól fogva, hogy Mózes visszatért immár a magával hozott állítólagos kõtáblákkal, azokat ”hét lakat alatt” õrizték. Csak nagyon kevesek láthatták azokat...

Ugorva egy nagyot elõre az idõben, megtudjuk, hogy a készülék i. e. 586-ban Jeruzsálemben eltûnt a babiloni hódítók ostroma során.

Késõbb még visszatérünk rá.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A TECHNIKUSOK ÖLTÖZÉKE

A korábbi részbõl megtudtuk, hogy a “rádiós szoba” folyamatos és fennakadásmentes mûködésének biztosítását egy külön technikus gárda felügyelte. Ezen belül azonban voltak csoportok, melyeknek más és más, jól meghatározott feladatkörük volt.

Voltak, amelyek a szét- és összeszerelési munkálatokat végezték, míg mások szállították a készüléket, a sátrat és annak egyéb részeit. Ugyanakkor azon személyek, akik a láda közelébe mehettek, nagyon kevesen voltak. Csak õk mehettek be a sátorba, és akkor is bizonyos szigorú elõírásokat betartva.

A sátoron belül minden tárgy be volt vonva fémmel (aranyborítás). Szinte állandóan egy erõs belsõ elektromos erõtér volt jelen, melyet a ládában található két készülék egyike a láda fémes kiképzésén keresztül gerjesztett. Ez az erõtér különbözõ jelenségeket — “szent elmó tüze”, ”dicsõség”, s “felhõ”— produkált. Azonkívül védte a hívatlan betolakodóktól a láda tartalmát.

Mikor a “legbelsõbb” technikusok — Áron és fiai beléptek ebbe a belsõ térbe, a testi épségüket és az életüket egy speciális, csak erre a célra készített védõöltözékkel kellett megóvni. Arra vonatkozólag, hogy milyennek kell lennie ennek a védõöltözéknek, Mózes szintén a misszionáriusoktól kapott instrukciókat:

4. Ezek pedig a ruhák,a melyeket készítsenek: hósen, efód, palást, koczkás köntös, süveg és öv. És csináljanak szent ruhákat Áronnak a te atyád fiának, és az õ fiainak, hogy papjaim legyenek (technikai személyzet).
5. Vegyék hát õk elõ az aranyat, és a kék, és a bíborpiros, és a karmazsinszínû fonalat és a lenfonalat.
6. És csinálják az efódot aranyból, kék és bíborpiros, karmazsinszínü és sodrott lenbõl, mestermunkával.
7. Két vállkötõ is legyen hozzá kapcsolva a két végéhez, hogy összekapcsoltathassék.
8. Átkötõ öve pedig, a mely rajta van, ugyanolyan mívû és abból való legyen; aranyból, kék, és bíborpiros, és karmazsinszinû sodrott lenbõl.
9. Annakutána végy két ónix-követ, és mesd fel azokra az Izráel fiainak neveit.
10. Hatnak nevét az egyik kõre, a másik hatnak nevét pedig a másik kõre, az õ születésök szerint.
11. Kõmetszõ munkával, a mint a pecsétet metszik, úgy metszesd e két követ az Izráel fiainak neveire; köröskörül arany boglárokba csináld azokat.
12. És tedd e két követ az efód vállkötõire, az Izráel fiaira való emlékeztetés kövei gyanánt, hogy emlékeztetõül hordozza Áron azoknak neveit az õ két vállán az Úr elõtt.
13. Csinálj annakokáért arany boglárokat,
14. És két lánczot tiszta aranyból; fonatékosan csináld azokat; sodrott mívüek legyenek, és tedd rá a sodrott lánczokat a boglárokra.
15. Azután csináld meg az ítéletnek hósenét mestermunkával; úgy csináld mint az efódot csináltad: aranyból, kék, és bíborpiros, és karmazsínszínû, és sodrott lenbõl csináld azt (mellre való táblácska, olyan mint egy kitûzõ).
16. Négyszögû legyen, kétrétû, egy arasznyi hosszú és egy arasznyi széles.
17. És foglalj abba befoglalni való köveket; négy sor követ, ilyen sorban: szárdiusz, topáz és smaragd; ez az elsõ sor,
18. A második sor pedig: karbunkulus, zafír és gyémánt.
19. A harmadik sor: jáczint, agát és amethiszt.
20. A negyedik sor: krizolith, ónix és jáspis; arany boglárokba legyenek foglalva.
21. A kövek tehát az Izráel fiainak nevei szerint legyenek, tizenkettõ legyen az õ nevök szerint; mint a pecsét, úgy legyen metszve, mindenik a reá való névvel, a tizenkét nemzetség szerint.
22. A hósenre pedig csinálj fonatékos lánczokat, sodrott mívûeket, tiszta aranyból.
23. És csinálj a hósenre két arany karikát, és tedd a két karikát a hósen két szegletére.
24. És a két arany fonatékot fûzd a hósen két szegletén levõ karikákba.
25. A két fonatéknak két végét pedig foglald a két boglárhoz, és tûzd az efódnak vállkötõihez, annak elõrészére.
26. Csinálj még két arany karikát, és tedd azokat a hósen két szegletére, azon a szélén, a mely befelé van az efód felõl.
27. És csinálj még két arany karikát, és tedd azokat az efód két vállkötõjére alól, annak, elõrésze felõl egybefoglalásához közel, az efód öve felett.
28. És csatolják a hósent az õ karikáinál fogava az efód karikáihoz, kék zsinórral, hogy az efód öve felett legyen, és el ne váljék a hósen az efódtól. *164

*164 Mózes II. könyve 28

Szembeötlõ, hogy mindazok az utasítások, melyek az öltözék összetételére, anyagára, elkészítésére és annak összeállítására vonatkoznak, igen aprólékosan részletezve vannak. Mivel ezeket a leírásokat a misszionáriusoktól kapta Mózes, ezért minden részletnek fontos jelentõsége van. Nemcsak egyfajta rituális öltözékrõl van itt szó. A fenti idézet utolsó mondatából kezd már valami kisejleni.

A ”védõruhát” elõre meghatározott módon kellett felvenni, és külön figyelmeztették Mózest arra, hogy el ne váljék az egyik rész a másiktól. Hogy miért?

Tudniillik, a magasfeszültségû elektromos kisülésnek van egy különleges tulajdonsága: megtalálja a legkisebb rést is, és így a kisülés íve behatol abba. Ha ez megtörtént volna a bent szolgálatot teljesítõ pappal, akkor az minden bizonnyal az életébe került volna.

Na, de lássuk tovább:

29. És viselje Áron az Izráel fiainak neveit az ítélet hósenén, az õ szíve felett, a mikor bemegy a szenthelyre, emlékeztetõül az Úr elõtt szüntelen (valamilyen oknál fogva amikor bent van Áron, az adott helyen kell viselnie azt a “táblácskát”. Talán véd valamitõl?).
30. Azután tedd az ítéletnek hósenébe az Urimot és Thummimot, hogy legyenek azok az Áron szíve felett, a mikor bemegy az Úr eleibe, és hordozza Áron az Izráel fiainak ítéletét az õ szívén az Úr színe elõtt szüntelen.
31. És csináld az efód palástját egészen kék lenbõl.
32. Közepén legyen nyílás a fejének; a nyílásnak szegése legyen köröskörûl, takácsmunka, olyan legyen mint a pánczél nyílása, hogy el ne szakadjon.
33. És ennek alsó peremére csinálj gránátalmákat, kék, és bíborpiros, és karmazsinszínû lenbõl, a peremére köröskörûl, és ezek közé arany csengettyûket is köröskörûl.
34. Arany csengettyû, meg gránátalma, arany csengettyû, meg gránátalma legyen a palást peremén köröskörül (a funkciójukat már ismerjük).
35. És legyen az Áronon, a mikor szolgál (azaz bent van a ládánál), hogy hallassék annak csengése, a mikor bemegy a szenthelybe az Úr eleibe, és mikor kijön, hogy meg ne haljon.
36. Csinálj egy lapot is tiszta aranyból, és mesd ki arra, mint a pecsétet metszik: Szentség az Úrnak.
37. És kösd azt kék zsinórra, hogy legyen az a süvegen; a süvegnek elõrészén legyen az (érdekes, hogy a kék szín folytonfolyvást elõfordul. Valyon miért pont kék, és nem más? Milyen funkciója lehet?).
38. És legyen az az Áronnak homlokán, hogy Áron viselje a szent áldozatok körûl elkövetett vétket (kommentár), a melyeket az Izráel fiai mindenféle szent adományaikban szentelnek. Legyen azért szüntelen a homlokán, hogy kedvesekké tegye õket az Úr elõtt (ez arra hasonlít, mintha a nevét táblára felírva kellene viselnie ahhoz, hogy megkülönböztethetõ legyen a többiektõl.)
39. A lenköntöst pedig koczkásan készítsd, és a süveget lenbõl csináld, az övet meg hímzõ munkával készítsd.
40. Az Áron fiainak is csinálj köntösöket, és csinálj nékik öveket is meg süvegeket is csinálj nékik, dicsõségökre és ékességökre.
41. És öltöztesd fel azokba Áront a te atyádfiát, és az õ fiait vele együtt, és kend fel õket (azt a specifikus kenetet tehát a ruha külsõ részére is fel kellett vinni), iktasd be õket tisztjökbe, és szenteld fel õket, hogy papjaimmá legyenek.
42. Csinálj nékik lábravalókat is gyolcsból (galvanikus izolálás céljából. Hisz a ruha, köszönhetõen a belészõtt aranyszálaknak, elektromosan vezetõ volt.), hogy befödjék azoknak mezítelen testét, és az ágyéktól a tomporig érjenek.
43. És legyenek azok Áronon és az õ fiain, a mikor bemennek a gyülekezet sátorába, vagy a mikor az oltárhoz járulnak, a szenthelyen való szolgálattételre, hogy bûnt ne vigyenek oda és meg ne haljanak. Örökkévaló rendtartás ez Áronnak és az õ magvának õ utána. *165

Az efód szálai közé aranyszálak, vagyis fémszálak voltak szõve:

3. És aranyból vékony lapokat verének, és azokat fonalakká metélék, hogy feldolgozzák a kék, és a bíborpiros, és a karmazsinszínû, és a lenfonál közé, mestermunkával. *166

*165 Mózes II. könyve 28
*166 Mózes II. könyve 39

Foglaljuk hát össze mindazt, amit eddig megtudtunk.

Az idézett szöveg egy olyan öltözéknek a leírása, mely arra szolgált, hogy azok a technikusok, akik a láda közelében a sátoron belül teljesítettek szolgálatot, odabenn viseljék azt, hogy: ”...meg ne haljanak...” Tehát az megvédte õket valamitõl.

Ugyanakkor az öltözék egy része elektromosan vezetõvé lett kiképezve, mert amikor készítették, akkor fémbõl készült szálakat — aranyszálakat szõttek bele. Mivel a sátorban elektromos erõtér uralkodott, így ez nagyon emlékeztet bennünket az úgynevezett Faraday-féle kalitkára, melynek a lényege, hogy egy fémkalitkán belül, melyet elektromos erõtérbe helyezünk, a környezõ elektromos erõtér “kiszorul”. Így ha két vezetõ között, melyek elektromos térben vannak, létrejöhet elektromos kisülés, addig a kalitkán belül ilyen kisülés nem történik.

Az öltözék a fémszálaknak köszönhetõen megvédte viselõje testi épségét az õt ért gyengébb elektromos kisülés esetén is. Hiszen a létfontosságú szerveit takarta. És ebben az esetben érthetõ, miért figyelmeztették Mózest arra, hogy az öltözék részei el ne váljanak egymástól. A nagyfeszültségû kisülések egyik jellemzõ tulajdonsága az, hogy “megtalálva” a legkisebb rést, vékony elektromos ív formájában áthatolnak a védõöltözéken, ha annak elektromos vezetõvé kiképzett részei elválnak egymástól...

Mivel elektromosság volt jelen, ezért a technikust galvanikusan szigetelni kellett a földtõl. Erre szolgáltak a gyolcs lábbelik, melyek köztudottan az elektromosan szigetelõ anyagok közé tartoznak. A süveghez még annyit, hogy az is, akárcsak sok más tárgy a sátoron belül, csúcsos véggel rendelkezett. És a süveg kapcsán említve van a dicsõség — a fény.

Ennek az volt a feladata, hogy egyfajta “szent elmó” jelenséget gerjesszen, vagyis fényt, és eközben a papnak semmi baja ne essék (Tesla féle kísérletek*).

* Nikola Tesla (1856—1943) szerb származású fizikus, aki többek között a nagyfrekvenciás magasfeszültség terén végzett úttörõ jellegû kutatásai nyomán vált ismertté.

Most képzeljük el a következõket. Négyezer évvel ezelõtt volt egy sátor, melyrõl a nép csak azt tudta, hogy az “Úr” bizonysága van ott benn, és aki oda belép, az meghal. És szemtanúja volt annak, hogy mikor Áron pap belép a sátorba, a feje, pontosabban süvegének csúcsa körül egy ismeretlen fényjelenség jelenik meg — a pap dicsõsége. (Lehet, hogy késõbb innen származott a glória?)

Úgy hiszem, nem kell részletezni azt a hatást, melyet ennek a jelenségnek a látványa tett az emberekre. Ez is arra volt jó, hogy még nagyobb tekintélyt szerezzen Áronnak és társainak, s az emberek zokszó nélkül engedelmeskedjenek nekik.

Az efóddal kapcsolatban felmerül még néhány kérdés:

7. És monda Dávid Abjáthár papnak, az Akhimélek fiának: Hozd ide nékem az efódot. És Abjáthár oda vivé az efódot Dávidhoz.
8. És megkérdezé Dávid az Urat (a ládán keresztül), mondván: Üldözzem-é ezt a sereget? Utólérem-é õket? És monda néki: Üldözzed, mert bizonyosan utóléred, és szabadulást szerzesz. *167

Vajon minek kellett az efód? Szükség volt rá a kommunikáció elkezdéséhez? De vajon hogyan? Talán, mivel az efód a védõöltözék része volt, azért kellett?

14. Dávid pedig teljes erejébõl tánczol vala az Úr elõtt (a ládát épp szállították), és gyolcs efódot övedzett magára Dávid. *168

Adott esetben konkrétan meg van említve, hogy az efód gyolcsból volt. Itt összekapcsolódik a mintautánzat, vagyis Dávid imitálta azt, amit a technikusok viseltek. Ezért vett fel õ is efódot.

Teljes bizonyosságot nyerünk afelõl, hogy a ”papok” a technikus gárda volt, és mindegyikük speciális öltözékben teljesített szolgálatot. Íme a bizonyság Ezékiel könyvébõl:

14. Mikor bemennek oda a papok, ki ne jõjjenek a szent helyrõl a külsõ pitvarba, hanem ott rakják le ruháikat, melyekben szolgáltak; mert szentek ezek, és más ruhába öltözzenek, úgy közeledjenek a nép helyéhez. *169

19. Mikor pedig kimennek a külsõ pitvarba, a külsõ udvarba a néphez, vessék le ruháikat, a melyekben szolgáltak, és tegyék le azokat a szent kamarákban, és öltözzenek más ruhákba, hogy meg ne szenteljék a népet ruháikkal. *170

*167 Sámuel I. könyve 30
*168 Sámuel II. könyve 6
*169 Ezékiel könyve 42
*170 Ezékiel könyve 44

Meg kell jegyezni, hogy itt nem azokról a papokról van szó, akik Mózes idejében teljesítettek szolgálatot a sátorban. Egy másik “templomról” van itt szó, melyben speciális öltözékben szolgáltak — vagyis valamilyen karbantartó tevékenységet végeztek. Az utasításnak megfelelõen, melyet Ezékiel próféta kapott az “Úrtól”, arról van szó, hogy azokat a ruhákat, melyekben benn teljesítettek szolgálatot, tegyék le egy speciális helyiségben, és vegyenek fel más ruhát, hogy “meg ne szenteljék a népet”. A szent itt valami veszélyeset jelent? Hiszen azon fogalmaink szerint, melyeket használunk, a megszentelés kifejezés pozitív cselekvést jelent. A Biblia is globálisan pozitív beállítottságú. Ezért itt nem érthetõ, hogy miért ne cselekedjenek pozitív dolgot a néppel.

Inkább ennek az ellenkezõje igaz. Adott esetben ez azt jelenti: el ne fertõzzék a népet, vagy talán a nép ne fertõzze el a ruhákat. Képzeljünk csak el egy atomerõmûben szolgálatot teljesítõ technikai személyzetet és annak az öltözékét!
[Vissza a tartalomjegyzékre]

HARMADIK FEJEZET. AZ ÜZENET

A korábbi fejezetbõl megtudtuk azt, hogy az Egyiptomból való kijövetel után a Sinai hegyen egy hatalmas méretû jármû landolt. Késõbb, Mózessel a fedélzetén ez a jármû felemelkedett és elrepült. Mikor visszatért, egy adó-vevõ készüléket hozott magával, mely az operatív kapcsolattartást szolgálta.

De mi történt az indulás és a visszatérés között eltelt idõszakban? Hol volt Mózes negyven napig?

Erre keressük a választ ebben a fejezetben.

Mindazok az információk, melyekkel ezen idõszak alatt megismertették, és melyek sorsdöntõ fontosságúak a földi civilizációnkra nézve, ott vannak Mózes elsõ könyvében. Ezek azok az információk, melyeket ÕK közölnek velünk. A második évezred végén jött el annak az ideje, hogy megértsük az ÜZENETET...

Azonban, mielõtt folytatnánk, újra fel kívánom hívni a kedves olvasó figyelmét arra a nagyon fontos tényre, hogy Mózes mintegy négyezer évvel ezelõtt élt és volt szemtanúja a történéseknek. Csak olyan fogalmai voltak, melyeket a kor akkori fejlettségi színvonala tett lehetõvé. Nem voltak technikai ismeretei, mint nekünk a harmadik évezred küszöbén. Amit látott és hallott, olyan egyszerû szavakkal jellemezte, melyek rendelkezésére álltak. Késõbb ezek bonyodalmat okoztak, hiszen Mózes túlzottan leegyszerûsítette írásaiban mindazt, amit látott. Ennek köszönhetõen ragasztották rá a Genezis könyvére a legenda, mítosz, mese jelzõt. Hiszen annak tûnik. Pedig ez maga az üzenet...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A FEDÉLZETEN

28. És ott vala az Úrral negyven nap és negyven éjjel: kenyeret nem evett, vizet sem ivott. És felírá a táblákra a szövetség szavait, a tíz parancsolatot. *171

*171 Mózes II. könyve 34

Valami olyan történt ott vele, melyet õ maga sem értett. Annyira meglepõ volt ez számára, hogy külön megjegyzi — hosszú ideig nem evett és nem ivott.

Ez olyannyira hihetetlen, hogy nem lehet egyéb, mint mese? Hiszen tudjuk, hogy az ember néhány hétig meg tud lenni élelem nélkül. Víz nélkül viszont napokon belül elpusztul, mert a szervezete kiszárad. Mózes meg azt mondja, hogy negyven napig nem ivott vizet...

Mindez teljességgel elképzelhetetlen. Vagy talán mégsem?

Abban az idõben valóban elképzelhetetlen volt. De napjainkban nap mint nap találkozhatunk vele. Hogy hol?

A kórházakban...

Úgy hívják, hogy infúzió. Az ember vérkeringésébe közvetlenül juttatnak fiziológiai oldat formájában vizet, sókat, ásványi anyagokat, vitaminokat a folyadék és az ásványi anyagháztartás biztosítására és szénhidrátokat energiapótlás céljából. Ezt általában azokkal teszik, akik valamilyen oknál fogva képtelenek vizet és táplálékot magukhoz venni. Többek között valamilyen mûtéti beavatkozás után...

Az orvostudomány számára nem képez gondot olyan embereket is hónapokig, esetleg évekig életben tartani, akik nincsenek tudatuknál...

Napjainkban ez nem megy csodaszámba. És Mózes korában?

Valamilyen oknál fogva Mózes a fedélzeten infúziót kapott. Talán azért, mert nem fogyaszthatta azt az élelmiszert, amit a misszionáriusok esznek. Talán... De sokkal valószínûbb, hogy rajta ott valamilyen mûtéti beavatkozást hajtottak végre. (A 8. fejezetbõl egyértelmûen ki fog derülni, hogy Jézuson is mûtéti beavatkozást hajtottak végre, melynek következtében negyven napig õ sem ehetett és vizet sem ihatott.)

Milyen mûtétet és milyen céllal? Nem tudjuk.

Nem számol be arról, hogy a fedélzeten mi történt. Nyilvánvaló, hogy mindarról, amit ott látott, és amik ott vele megtörténtek — hallgatnia kellett.

Csak azokat az információkat mondhatta el, amit rajta keresztül az emberiségnek üzentek. Sem többet, sem kevesebbet...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A TEREMTÉS HÉT NAPJA

Azon információk, melyeket az emberiségnek címeztek, a Genezis könyvében (Mózes elsõ könyve) vannak lejegyezve. Ebben Mózes olyan eseményekrõl számol be, amik százezer, sõt millió évekkel korábban történtek, melyeknek õ semmiképpen nem lehetett szemtanúja.

Az emberek több ezer évig semmit nem értettek abból, ami a Genezis könyvében van. Elfogadták egy az egyben mindazt, ami és ahogy ott le van írva. Késõbb, a tudomány fejlõdésének következtében, a világról alkotott ismereteink gyarapodtak. A régi elképzelések és az új, tudományos ismeretek egyszer csak konfliktusba kerültek egymással. Hiszen a tudomány sehogyan sem tudott mit kezdeni ezekkel a szövegekkel. Ezért hát summa-summárum kijelentette: Mózes könyveiben, így a Genezis könyvében foglaltak is, nem egyebek, mint meseszerû teremtéstörténet, melynek semmilyen tudományos alapja nincs. Az egész történet keletkezését a sumérokra vezetik vissza, sõt a tudás és élet fáját mint szimbólumokat említik.

Különbözõ tudósok próbálták a vallást és a tudományt, mint egymást kizáró tényezõket összebékíteni. Egyik ilyen próbálkozás sem járt eredménnyel. Nem csoda, hisz a vallás és a tudomány ugyanazon érem két ellentétes oldala. A vallás azokra a szövegekre épül, melyeket szent írásként ismerünk, és szó szerint elfogadja mindazt, ami azokban szerepel. Ugyanakkor a tudomány, mely a minket körülvevõ természetrõl szerzett ismereteken alapszik, kerek perec elutasítja az írásokban foglaltakat, olyanokat, melyeknek semmi közük a valósághoz. Kinek higgyünk? A vallásnak vagy a tudománynak?

A helyes válasz, mint már oly sokszor a történelem folyamán, a két szélsõség közt van. A vallás és a tudomány is figyelmen kívül hagy egy döntõ jelentõségû tényt: Mózes valóban olyan információk birtokába jutott, melyek sok millió évvel korábban történt eseményekrõl szóltak. De mindezekrõl õ csak olyan formában számolt be, amilyen formában az õ korában a természetrõl meglévõ ismeretei ezt lehetõvé tették. Azonkívül a történésekbe beleszõtte a saját szubjektív véleményét — “én azt hittem” meglátását.

Késõbb az általa elmondottakat megpróbálták értelmezni, de mivel ekkor még a mai értelemben vett tudományos ismereteknek híján voltak, ezért az értelmezések helyteleneknek bizonyultak. Ezen valóban nem tudományos értelmezésekbõl alakult ki a vallás, mely szerint mindazt, ami ott le van írva, szó szerint kell vennünk és el kell hinnünk. Ez a hit.

Így nem csoda, hogy a tudományos ismereteink gyarapodása, a világról alkotott képünk egyre inkább ellentmondott a vallás tanainak. De mivel, akárcsak évtizedekkel korábban, nem voltak olyan ismereteink, melyek lehetõvé tették volna, hogy megértsük, ami a Genezis könyvében szerepel, ezért elutasították mindezt. Hiszen a huszadik század közepén sem volt még sok fogalmunk a genetikáról, számítástechnikáról.

De az ezredforduló küszöbén immáron rendelkezésünkre áll mindama tudás, mely lehetõvé teszi, hogy az írásokban foglaltakat megértsük...

Na de térjük vissza a fedélzeten történtekhez.

Nos, a misszionáriusok, elõször is bemutatták Mózesnek a történelem elõtti idõk néhány mozzanatát. Hogy hogyan? Felvételrõl! Hiszen sok ezer évvel ezelõtt csillagközi repüléseket hajtottak végre és itt voltak a Földön a kezdeteknél...

Az “Úr” — a magas rangú misszionárius személy, aki Mózest kalauzolta — úgy döntött, hogy bemutatják neki azokat a felvételeket, melyek elõtte sok-sok ezer, vagy talán millió évvel korábban készültek.

Leültették hát Mózest mondjuk egy nagy méretû videómonitor elé, s azt mondták neki, hogy most látni fogja a kezdeteket. A felvételeket kronológiai blokkokban ”vetítették” le.

Mózes megszeppenve ült a “vetítõvászon” elõtt, mely egyszer csak kivilágosodott...

1. Kezdetben teremté Isten az eget és a földet.
2. A föld pedig kietlen és puszta vala, és setétség vala a mélység színén, és az Isten lelke le-beg vala a vizek felett.
3. És monda Isten: Legyen világosság: és lõn világosság.
4. És látá Isten, hogy jó a világosság; és elválasztá Isten a világosságot a setétségtõl.
5. És nevezé Isten a világosságot nappalnak, és a setétséget nevezé éjszakának: és lõn este és lõn reggel elsõ nap. *172

*172 Mózes I. könyve 1

A képen a Föld nevû bolygó tûnt fel, egy ûrhajón elhelyezett kamera szemszögébõl. A kamera elsuhant a felszín fölött. Lent a mélyben félhomály honolt. Hiszen a Föld felszíne forró volt, és az összes víz a légkörben gõz formájában volt jelen. Mivel nagyonnagyon vastag volt a felhõtakaró, ezért a Nap sugarai szinte el sem jutottak a felszínre, hiszen elnyelte azokat a vastag felhõzet.

A fedélzeti kamera végigpásztázta az ûrhajó környezetét, hogy rögzítse mindazt, ami látható, s így egyszer csak feltûnt a látómezõben egy másik ûrhajó is, mely kísérte ezt. Mózes, amikor a felvételen meglátta a másik ûrhajót, késõbbi visszaemlékezései során nem is tudta, hogyan nevezze azt, amikor mindezeket lejegyzi. Ezért hát nem ûrhajónak nevezi, hanem jobb ötlete nem lévén — “az Úr lelkének”. A két vagy több ûrjármû, miután elkészítette a felvételeket a Földön található fizikai viszonyokról, emelkedni kezdett, hogy visszatérjen a bázisra...

A kép itt vált. A felvétel következõ része idõben késõbb készült. A földfelszín hõmérséklete már sokkal alacsonyabb. A légkörben lévõ pára egy része elkezdett kicsapódni, s a felhõzet lassan vékonyodik. A felvételeken gyenge derengés tûnik fel. Megjelennek a világos és sötét ciklusok, vagyis a nappal és az éjszaka.

Itt az elsõ felvétel véget ért. A képernyõ elsötétült... Mikor Mózes, visszaemlékezve, elmondta az ûrhajón látottakat, mit mondott erre? Nem mondhatta, hogy a videófelvétel véget ért... Hiszen ilyen ismeretei nem voltak. Mit mondott hát? A legkézenfekvõbbet: besötétedett. És a sötétségtõl nem látja a többi történést, mert éjszaka van. Pedig csak kikapcsolták a monitort... És mivel éjszaka lett, így hát véget ért egy nap, Mózes szerint — az elsõ nap.

Tehát a misszionáriusok bemutatták neki, hogy milyen volt a Föld sok-sok idõvel korábban. Milyen fizikai viszonyok uralkodtak akkor a felszínen. És ami a legmeglepõbb, az az, hogy a Mózes által közvetített információk teljesen egyeznek azokkal a tudományos elméletekkel, melyek szerint nagyon régen a Föld felszíne forró és élettelen volt. A magas hõmérséklet következtében az összes víz vízgõzként volt jelen a légkörben, igen sûrü felhõket alkotva.

6. És monda Isten: Legyen menynyezet a víz között, a mely elválaszsza a vizeket a vizektõl.
7. Teremté tehát Isten a mennyezetet, és elválasztá a mennyezet alatt való vizeket, a mennyezet felett való vizektõl. És úgy lõn.
8. És nevezé Isten a mennyezetet égnek: és lõn este, és lõn reggel, második nap. *173

A második blokkban a misszionáriusok egy olyan felvételt mutattak be Mózesnek, mely idõben sokkal késõbb készült. Ez a felvétel is azzal indult, hogy a képernyõ kivilágosodott — Mózes szerint felvirradt a második nap...

A felvételen a felszín hõmérséklete sokkal alacsonyabb, és ezért az atmoszférában található pára folyamatosan csapódik ki. Míg korábban a felhõréteg alsó határa a föld felszínén volt, addig a légkörben lévõ páramennyiség csökkenésének következtében ez a határ egyre magasabbra kerül. Így megjelenik az a légréteg a felszín közelében, melyben nincs sûrû pára — a felszín közelében “kitisztul” a levegõ. Vagyis megjelenik az a páramentes levegõréteg, amely elválasztja a felszínen folyékony halmazállapotban található vizeket a felhõktõl: ”Legyen mennyezet a víz között, a mely elválassza a vizeket a vizektõl...”

A második blokk itt véget ér. A képernyõ elsötétül. Mózes szerint besötétedett. Véget ért a második nap is...

Természetesen a felvételek nem 8—10 órát — egy világos napszak idõtartamot ölelnek fel. A blokkban levetített felvételek éveket, sõt sokkal hosszab idõtartamokat fognak át. Mózes mindezt nem nagyon érti. Szerinte csak egy nap telt el.

Nos, a Föld felszíne tovább hûl. Sok idõ telik el azon felvételek elkészültéig, amelyeket a harmadik logikai blokkban mutatnak be Mózesnek:

9. És monda Isten: Gyûljenek egybe az ég alatt való vizek egy helyre, hogy tessék meg a száraz. És úgy lõn.
10. És nevezé Isten a szárazat földnek; az egybegyûlt vizeket pedig tengernek nevezé. És látá Isten, hogy jó. *174

*173,*174 Mózes I. könyve 1

A harmadik blokk elején a felvételeken látható, hogy a Föld felszíne immár annyira lehûlt, hogy a légkörben gõz és pára formájában levõ víz túlnyomó része kicsapódik. Folyékony formában kitölti a mélyebben fekvõ részeket, és így kialakulnak a tengerek, óceánok és a szárazföldek. Ekkor a felszínen a fizikai körülmények annyira kedvezõek lettek, hogy megtelepülhetett az élet...

A legtöbb vitát az fogja ezután kiváltani, ami most itt következik. Hiszen mindaz, amit a misszionáriusok ezután közölnek velünk, gyökeresen megváltoztatja mindazokat az elképzeléseket, melyeket idáig önmagunkról kialakítottunk. Hiszen egy és ugyanazon tényhez, hogy van élet a Földön, két ellentétes irányból közelítettünk. Ugyanis a tudomány meg tudja mondani vázlatosan, hogy mi is az ÉLET. De nem tudja, honnan jön, honnan származik. Mózes pedig azt tudja megmondani, hogy honnan jön az élet, de nem tudja megmondani, hogy mi is az. De mégis csak látszólagosan van itt ellentét. Hiszen a tudomány megmondja azt, hogy mi az, Mózes meg azt, hogy honnan jön. Így teljesen kiegészítik egymást. Persze, hiszen Mózessel mindezeket az információkat egy szuperfejlett civilizáció küldöttei közölték...

A tudomány szerint valamikor a nagyon távoli ködös múltban, az õs óceánban egyszer csak találkozott két aminosav. Miután ”köszöntek” egymásnak, az egyikük udvariasan megkérdezte, hogy akar-e a másik csatlakozni hozzá. Az igenlõ válasz következtében lett két aminosav. Aztán találkoztak egy harmadikkal, mire az is csatlakozott hozzájuk. Így “éltek” boldogan hármasban, míg nem jött egy negyedik...

Szándékosan vagyok ennyire cinikus. Hiszen sokkal nagyobb annak a valószínûsége, hogy egy szuperkomputer, mely sok százezer alkatrészbõl áll, hamarabb összeállna, ha mondjuk százmillió évig rázogatnánk az alkatrészeit, mint a milliárdszor-milliárdszor bonyolultabb emberi és állati szervezetek. Mindenki nagyon jól tudja persze, hogy ha a sok százezer alkatrészt, és minden egyéb kelléket összeöntenénk is egy hatalmas tartályba, és évszázmilliókon keresztül rázogatnánk, a szuperkomputer nem “alakulna” ki. És akkor a sok milliárdszor bonyolultabb szervezetek?

A tudomány azért adja azt a választ, hogy a nagyon távoli, ködbe veszõ múltban a “természet” véletlenei alakították ki az életet, mert ez a legkényelmesebb. Mivel ezzel vitázni nem lehet. Ugyanis senkinek nincs módjában ezeket az állításokat leellenõrizni vagy cáfolni...

11. Azután monda Isten: Hajtson a föld gyenge fûvet, maghozó fûvet, gyümölcsfát, a mely gyümölcsöt hozzon az õ neme szerint, a melyben legyen néki magva e földön. És úgy lõn.
12. Hajta tehát a föld gyenge fûvet, maghozó fûvet az õ neme szerint és gyümölcstermõ fát, a melynek gyümölcsében mag van az õ neme szerint. És látá Isten, hogy jó.
13. És lõn este és lõn reggel, harmadik nap. *175

A harmadik blokkban a kép vált. Egy misszionárius “tudóscsoportot” mutat. A tudósok beszélgetnek. Tervbe veszik a növényvilág megteremtését — létrehozását. Az egyik tudós errõl beszél. A kép vált. A kísérlet folytatódik. A Föld felszínén megjelennek az elsõ növények. Az eredmény pozitív: “És látá Is-ten, hogy jó...” A blokk véget ér.

Azzal, hogy a misszionáriusok a Föld felszínén növényeket és fákat telepítettek, ahhoz vezetett, hogy a légkörben szabadon lévõ nagy mennyiségû széndioxid túlnyomó része a növények fotoszintetizálásának következtében megkötõdött, és helyébe szabad oxigén került. Így a légkör oxigénben kezdett el feldúsulni, míg a széndioxid mennyisége folyamatosan csökkent. A növények — önreprodukáló ”vegyi gyárak” — légkörátalakító tevékenységet folytattak...

A földi légkörben szabadon lévõ széndioxid mennyisége csökkenésének következtében a légköri “üvegházhatás” csökkent, ami a még mindig meleg légkör további lehûléséhez vezetett.

14. És monda Isten: Legyenek világító testek az ég mennyezetén, hogy elválasszák a nappalt az éjszakától, és legyenek jelek, és meghatározói ünnepeknek, napoknak és esztendõknek.
15. És legyenek világítókul az ég mennyezetén, hogy világítsanak a földre. És úgy lõn.
16. Teremté tehát Isten a két nagy világító testet: a nagyobbik világító testet, hogy uralkodjék nappal és a kissebbik világító testet, hogy uralkodjék éjjel; és a csillagokat.
17. És helyezteté Isten azokat az ég mennyezetére, hogy világítsanak a földre;
18. És hogy uralkodjanak a nappalon és az éjszakán, és elválaszszák a világosságot a setétségtõl. És látá Isten, hogy jó.
19. És lõn este és lõn reggel, negyedik nap. *176

*175,*176 Mózes I. könyve 1

Itt felvetõdik a következõ kérdés. Ha korábban nem volt Nap és Hold, akkor ugyan mi világított nappal? És a megalkotott növények milyen fénnyel fotoszintetizáltak volna?

Ám ez is csak látszólagos ellentmondás. Nagyon egyszerû rá a magyarázat.

Mózes a korábbi felvételeken a földfelszínt csak borult idõben látta. Hiszen a felszín lehûlt, és nagyon sok pára kicsapódott folyékony víz formájában. A hõmérséklet annyira lecsökkent, hogy a növényeket — a ”vegyi gyárakat” — meg lehetett a felszínen telepíteni.

Ugyanakkor az égbolton még mindig egybefüggõ volt a felhõréteg. Mert a légkörben továbbra is sok szabad széndioxid volt. Ez az “üvegházhatás” következtében nem engedte a felszíni hõmérsékletet tovább csökkenni. De mivel az elsõ megtelepített növények a fotoszintézis során elnyelték a széndioxidot, és a légkörbe szabad oxigént juttattak, az “üvegházhatás” is csökkent. Idõvel így átalakították a légkör összetételét. (Nyilván ezen növények fotoszintéziséhez a ”borús” égbolt szórt fénye is elegendõ volt.)

A felszíni hõmérséklet tovább csökkent. Ennek következtében még több légköri pára csapódott ki, s a felhõzet egyre vékonyodott. Míg egyszer csak a felvételen a felhõk közül elõtûnt... a Nap.

Mózes korábban egyik felvételen sem látta a Napot, a Holdat és a csillagokat, ezért úgy értelmezte, hogy azok akkor még nem léteztek. Aztán ezen a felvételen egyszer csak megjelentek. Mózes erre azt mondja, hogy az Úr teremtette azokat...

Tehát egy távoli civilizáció képviselõi beindítottak egy légkörátalakító folyamatot, melyet a növények hajtottak végre. A légkör széndioxid-tartalma és vele együtt a hõmérséklete is tovább csökkent. A körülmények lehetõvé tették, hogy immár magasabb rendû organizmusok is “éljenek” a felszínen. Így a misszionáriusok elérték a kitûzött célt: ”És látá Isten, hogy jó...”

A korábbiakból jól látszik, hogy mindazokat a tényeket, amelyeket a misszionáriusok objektíven mutattak be Mózesnek, õ késõbb szubjektíven, néhol kissé zavarosan írja le.

Miután a hõmérséklet a légkörátalakító folyamatoknak köszönhetõen elfogadható szintre csökkent, a felszínen immár megvoltak a bonyolultabb organizmusok számára a megfelelõ életfeltételek.

Az ötödik blokkban az élõvilág megteremtésének a történetét mutatták be Mózesnek.

20. És monda Isten: Pezsdüljenek a vizek élõ állatok nyüzsgésétõl; és madarak repdessenek a föld felett az ég mennyezetének színén.
21. És teremté Isten a nagy vízí állatokat, és mindazokat a csúszó mászó állatokat, a melyek nyüzsögnek a vizekben az õ nemök szerint, és mindenféle szárnyas repdesõt az õ neme szerint. És látá Isten, hogy jó.
22. És megáldá azokat Isten, mondván: Szaporodjatok, és sokasodjatok, és töltsétek be a tenger vizeit; a madár is sokasodjék a földön.
23. És lõn este és lõn reggel, ötödik nap. *177

A felvétel újra mutatja a tudósokat. A terv most az élõvilág megteremtése. Elõször a vízben, és a levegõben. A terv megvalósul. Az eredmény pozitív. A tudósok elégedettek a végeredménnyel. A reprodukciós folyamat beindul. A blokk véget ér.

Mivel az alacsonyabb rendû élõlények benépesítették a Földet, és kialakult a stabil ökoszféra, ezért késõbb továbbléptek. Magasabb rendû élõlényeket, emlõsöket is megtelepítettek.

24. Azután monda az Isten: Hozzon a föld élõ állatokat nemök szerint: barmokat, csúszó-mászó állatokat és szárazföldi vadakat nemök szerint. És úgy lõn.
25. Teremté tehát Isten a szárazföldi vadakat nemök szerint, a barmokat nemök szerint, és a földön csúszómászó mindenféle állatokat nemök szerint. És látá Isten, hogy jó. *178

*177,*178 Mózes I. könyve 1

Miután ez a kísérlet is pozitív eredménnyel zárult, és stabil rendszer alakult ki, illetve maradt fenn, ezért immáron az embert is bele lehetett helyezni ebbe a rendszerbe.

26, És monda Isten: Teremtsünk embert a mi képünkre és hasonlatosságunkra; és uralkodjék a tenger halain, az ég madarain, a barmokon, mind az egész földön, és a földön csúszó-mászó mindenféle állatokon.
27. Teremté tehát az Isten az embert az õ képére, Isten képére termté õt: férfiúvá és aszszonynyá teremté õket.
28. És megáldá Isten õket, és monda nékik Isten: Szaporodjatok és sokasodjatok, és töltsétek be a földet és hajtsátok birodalmatok alá; és uralkodjatok a tenger halain, az ég madarain, és a földön csúszó-mászó mindenféle állatokon.
29. És monda Isten: Ímé néktek adok minden maghozó fûvet az egész föld színén, és minden fát, a melyen maghozó gyümölcs van; az legyen néktek eledelül (tápláléklánc).
30. A föld minden vadainak pedig, és az ég minden madarainak, és a földön csúszó-mászó mindenféle állatoknak, a melyekben élõ lélek van,a zöld fûveket adom eledelül. És úgy lõn.
31. És látá Isten, hogy minden a mit teremtett vala, ímé igen jó. És lõn este és lõn reggel, hatodik nap. *179

*179 Mózes I. könyve 1

A felvételen az elsõ ember “megtervezése” látható. Azé a lényé, mely az összes többi élõlényhez képest a legbonyolultabb. Megalkotódik a tápláléklánc. A rendszer tökéletesen mûködik és önfenntartó. A Föld nevû bolygón kialakult a stabil ökológiai rendszer. A tudósok rendkívül elégedettek a végeredménnyel. A tervbe vett kísérlet fényesen sikerült. A felvétel itt véget ér.

Ami a legfigyelemreméltóbb, az az, hogy Mózes elmondásában a fokozatosság elve érvényesül — az egyszerûbb létformáktól a bonyolultabbak felé.

A hivatalos tudomány az evolúció elméletét tekinti alapkõnek, mely szerint az élet létrejötte a Föld nevû bolygón a véletlenek közrejátszásának köszönhetõ. Mivel ez az uralkodó tudományos nézet, ezért vessük össze ezen elmélet néhány tételét mindazzal, amit Mózes közöl velünk:

Az evolúció tana:

1. A Föld felszíne keletkezése után még hosszú ideig az élet megtelepedésére alkalmatlan volt.

Mózes:

1. A Föld kietlen és puszta vala.

Az evolúció tana:

2. A felszín fokozatos lehûlésének következtében a légkörbõl nagy mennyiségû pára csapódott ki, megteremtve ezzel az élet legfontosabb lételemét, a folyékony vizet.

Mózes:

2. ...Gyûljenek egybe az ég alatt való vizek egy helyre, hogy tessék meg a száraz... Az egybegyûlt vizeket pedig tengernek nevezé...

Az evolúció tana:

3. A légkörben jelenlévõ különbözõ gázok az elektromos kisüléseknek köszönhetõen a szerves élet alapanyagává — aminosavakká — alakultak át, melyek a tengerekben feloldódtak és feldúsultak. Késõbb a véletlennek köszönhetõen ezek az aminosavak egyre bonyolultabb vegyületekké álltak össze, míg végül kialakultak az elsõ primitív létformák. Az evolúció tana szerint az élet elõször az óceánokban jelent meg.

Mózes:

3. ...Pezsdüljenek a vizek élõ állatok nyüzsgésétõl...

Az evolúció tana:

4. A tengerekben kialakult organizmusok fokozatosan meghódították a szárazföldeket, s azokon megjelent az élet.

Mózes:

4. Hajtson a föld gyenge füvet, maghozó füvet, gyümölcsfát, a mely gyümölcsöt hozzon az õ neme szerint, a melyben legyen néki magva a földön.

Mindaz, amit az evolúció tana, illetve Mózes állít, egybecseng, hiszen egyik is, másik is arról beszél, hogy fokozatosan alakultak ki az egyre bonyolultabb szervezetek, melyek végül az ember megjelenésében csúcsosodtak ki.

Világosan látható, hogy a mai tudomány ugyanazt állítja, amit Mózes négyezer évvel ezelõtt leírt. Csak míg a tudomány az élet megteremtõjéül a véletlent, addig Mózes az ”Urat”, azaz egy szuperfejlett kozmikus civilizáció képviselõit jelöli meg...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A KÍSÉRLETI ÁLLOMÁSON

Így hát megmutatták Mózesnek azokat a felvételeket, melyek a történelem elõtti idõkben készültek. Ezek választ adnak az elsõ kérdésre: honnan ered a földi élet.

A felvételek szerint a Földön az élet nevezetû létforma a misszionáriusok tevékenységének köszönhetõen jelent meg. Ezek a videóblokkok röviden és vázlatosan szóltak arról, hogy mi történt a Földön a kezdetek óta. Ugyanakkor nem bocsátkoztak mély részletekbe. Csak azt válaszolták meg, amit a legszükségesebbnek tartottak közölni.

Miután a ”honnan” kérdésre választ adtak, mintegy bevezetõként, következhetett a ”hogyan”. Éspedig: hogyan, mi módon jelent meg az ember?

Erre a kérdésre is válaszoltak. Bemutatták Mózesnek azokat a felvételeket, melyek a kísérleti állomáson készültek. A felvételek dokumentálták azt, hogyan “készült” az elsõ ember. Ezeket látva, Mózes megint csak sok mindent nem értett. Így saját leegyszerûsített fogalmaival magyarázza el mindazt, amit a felvételeken látott. Lássuk, hogyan.

8. És ültete az Úr Isten egy kertet Édenben, napkelet felõl, és abba helyezteté az embert, a kit formált vala. *180

A felvételeken egy kísérleti biogenetikai állomás tûnt föl. Itt kísérletezték ki, alkották meg az új növényfajtákat.

Gondolom, senki sem kételkedik abban, hogy egy olyan kísérleti telep, ahol új növényfajtákat kísérleteznek ki és nevelnek, egy jól ápolt kerthez hasonlít. Hiszen az új növények rendezetten, elkülönített táblákban fejlõdnek. Mózes persze nem sokat értett abból, hogy biogenetikai kísérleti állomást lát, ezért a látottakból leginkább a rendezettségre emlékezett. Nem lévén megfelelõ fogalma arra, amit látott, mondta azt, hogy kert...

9. És nevele az Úr Isten a földbõl mindenféle fát (az új, kifejlesztett növények), tekintetre kedvest és eledelre jót, az élet fáját is, a kertnek közepette, és a jó és gonosz tudásának fáját. *181

*180,*181 Mózes I. könyve 2

A felvételeken különféle kísérleti növényeket látott. Ezeket a misszionáriusok hozták létre és nevelték, többek között tesztelés céljából. Mózes azonban látott még két dolgot, amelyek elütöttek a növényektõl, és amelyek esetében végképp nem értette, mik azok. Amikor a kalauzolójától megkérdezte, hogy mik azok, arra az mit válaszolhatott volna? Hiszen Mózes úgysem értette volna meg. Ezért azt mondta neki, hogy az egyik az élettel kapcsolatos, a másik a tudással.

De mik voltak ezek?

Mi lehetett az élet fája? Ne feledjük, hogy egy biogenetikai állomásról van szó, ahol új növényeket és egyéb élõlényeket alkottak meg. Mi lehet az élet fájának a termése? Az élet. Vagyis ez a valami életet terem. De mi az, hogy élet?

A DNS*. Ez egy olyan kémiai anyag, mely hordozza azokat az információkat, melyek ahhoz szükségesek, hogy egy élõ szervezet — legyen az baktérium, növény, állat vagy ember — a különbözõ kiinduló anyagokból felépüljön. A DNS az általunk ismert földi élõvilág mozgatórugója. Bármilyen, a Földön található élõlényt vizsgálunk is meg, arra a következtetésre jutunk, hogy mindegyik élõ szervezetnek a központi anyaga a kulcsfontosságú DNS. Nélküle nincs élet...

* DNS — dezoxiribonukleinsav, vegyi óriásmolekula, mely a genetikai információkat hordozza. Minden élõ sejt központi részében — a sejtmagban található.

Az állomáson, amit Mózes a felvételeken látott, egyszer csak elõtûnt egy, a fontossága miatt az állomás központi részén elhelyezkedõ DNS-szintetizáló berendezés. Hiszen ahhoz, hogy bármilyen élõlényt, mondjuk növényt létrehozzunk, elõbb meg kell alkotni az õt leíró, és mûködését szabályozó DNS molekulát. Amikor ez megvan, csak akkor lehet ezt a megalkotott új gént belehelyezni egy kiinduló sejtbe, mely osztódni kezd. Késõbb a növénykezdeményt, miután megerõsödött, ki lehet ültetni, s növeszteni lehet, hogy teszteljük, valóban minden úgy mûködik-e, amint azt a DNS programozásakor elterveztük.

Mózes ezt a berendezést nevezi az élet fájának. De miért nevezi fának?

Ha, kedves olvasó legalább képen látott már olyan berendezést, melyet a vegyiparban, konkrétan a biotechnológia területén használnak, akkor már tudja is a választ.

Ezeket a készülékeket vegyi reaktoroknak is nevezik. Általában egy hengeres központi részbõl állnak, melyhez kívülrõl különbözõ csõvezetékek csatlakoznak. Ezek a csõvezetékek továbbítják azokat az anyagokat, melyekbõl egyrészt felépül a végtermék, másrészt azokat az anyagokat, amelyekre a kémiai reakciónál szükség van. Minél bonyolultabb vegyületet kívánunk elõállítani, annál többféle kiindulási és segédanyagra van szükség. Ez azt jelenti, hogy a hengerszerû központi reaktortérhez sok csõvezeték csatlakozik.

Mikor Mózes egy hasonló tárgyat látott, és a kérdésére azt a választ kapta, hogy itt “csinálják” az életet, késõbb, visszaemlékezéseikor ugyan mit mondhatott? Az egyik, amire emlékezett, az volt, hogy itt termett-készült az élet. A másik meg az, hogy egy hengeres központi részhez sok vékonyabb valami csatlakozott. Olyan volt, mint egy fa...

Így hát Mózes a legkézenfekvõbbet mondta: egy fa, amelyik életet terem. Az élet fája...

És mi volt a tudás fája?

Mit terem a tudás fája? A tudást. Mi a tudás? Információ birtoklása. Tehát egy olyan valami, ami információt “termett”. Vagyis mûködésének végeredménye az információ volt. Ismerünke ilyet napjainkban? Igen. Úgy hívják, hogy komputer. A komputer arra szolgál, hogy információt tároljon és szolgáltasson.

De miért volt a tudás fája a kísérleti állomás központi részén?

Ne feledjük, hogy egy szuperfejlett társadalom képviselõi hozták létre az állomást. Itt különféle biogenetikai kísérleteket végeztek. Nem kétséges, hogy egy ilyen állomáson különbözõ részlegek vannak, amelyek más és más résztevékenységet végeznek. Ugyanakkor bármilyen kutatás nagy mennyiségû információ felhalmozódásával és rendszerezésével jár együtt. A különbözõ részlegeken ezt a mai szóhasználattal — komputerekkel oldották meg. De már napjainkban sem rohangálnának a kutatók, kezükben mágneslemezekkel a különbözõ laborok között, hanem a komputereiket számítógép-hálózatba kapcsolnák össze. Így az egyik labor eredményei gyorsan és könnyen hozzáférhetõvé válnak a többi számára.

Ugyanakkor bármilyen számítógép-hálózatnak van egy központi egysége, ahova befutnak a különbözõ gépektõl az információk, az azokat feldolgozza és továbbítja. Ezt szaknyelven ”szerver”-nek hívják. Ha sok gép csatlakozik ehhez a központi egységhez, akkor annak a mérete egyre nõ. Biztos vagyok benne, hogy senki nem fogja azt kétségbe vonni, hogy egy ilyen szervert úgy kell elhelyezni egy kísérleti állomáson, hogy az azt és a gépeket összekötõ vezetékek hossza minimális legyen. Általában az állomás középpontjában, és nem valamelyik távoli, eldugott zugában...

Mózes egy központi szervert látott a felvételeken, melyhez sok-sok vezeték, kábel csatlakozott. Megkérdezte hát kísérõjétõl, hogy mi az? Erre azt a választ kapta, hogy ebben van a tudás, mely ha kell, bármikor hozzáférhetõ.

Akárcsak az élet fája esetében, Mózes késõbb arra emlékezett, hogy ebben volt a tudás, és sok-sok ”ága” volt. Mit mondott hát? Egy fához hasonló, ami azért van, hogy teremje a tudást. A tudás fája...

Gondolom, senki nem vonja kétségbe azt, hogy napjainkban, mai ismereteinkhez képest is elég bonyolult ez az egész. Hiszen az, aki nem foglalkozik a számítástechnikával, vagy a biogenetikával, annak nehezen érthetõk ezek a dolgok, pedig igyekeztem a lehetõ legegyszerûbb fogalmakkal elmagyarázni. Akkor pedig Mózes hogyan is érthette volna meg négyezer évvel ezelõtt a látottakat?

Ezek után a misszionáriusok további felvételeket mutattak Mózesnek. A felvételek az elsõ emberpár (legalábbis Mózes szerint) történetét jelenítették meg.

7. És formálta vala az Úr Isten az embert a földnek porából, és lehellett vala az õ orrába életnek lehelletét. Így lõn az ember élõ lélekké.
8. És ültete az Úr Isten egy kertet Édenben, napkelet felõl, és abba helyezteté az embert, a kit formált vala. *182

*182 Mózes I. könyve 2

A kísérletek betetõzéseképpen a kutatóbázison megalkották az elsõ embert. És vele is ugyanúgy bántak, mint a többi megteremtett létformával: az állomáson megfigyelés alatt tartották.

Az új teremtmény az állomáson szabadon mozoghatott, csak két dolog volt számára szigorúan tilos: nem volt szabad belépnie abba az épületbe, ahol a DNS-szintetizáló reaktor volt, illetve oda, ahol a központi komputer állott.

16. És parancsola az Úr Isten az embernek, mondván: A kert minden fájáról bátran egyél.
17. De a jó és gonosz tudásának fájáról, arról ne egyél; mert a mely napon ejéndel arról, bizony meghalsz. *183

Ez érthetõ is, hiszen gondoljunk csak arra, hogy napjainkban milyen szuper biztonsági elõírásokat tartanak be azokban a laboratóriumokban, ahol génkutatással foglalkoznak. Ugyanakkor azokat az intézményeket, ahol stratégiai információkat tárolnak, szintén erõsen õrzik.

Olyannyira szigorúan vették a biztonsági elõírásokat, hogy ha a teremtmény megszegi azokat, akkor a misszió biztonsága érdekében azt meg kell semmisíteni...

Ugyanakkor a kutatóállomáson a teremtményt nemcsak megfigyelték:

19. És formált vala az Úr Isten a földbõl mindenféle mezei vadat (a kísérleti állomáson egyre újabb és újabb élõlényeket alkottak), és mindenféle égi madarat, és elvivé az emberhez, hogy lássa, minek nevezze azokat; mert a mely nevet adott az ember az élõ állatnak, az annak neve. *184

Mózes, amikor a felvételeket nézte, azt látta, hogy Ádámnak mutatnak egy tárgyat, vagy egy állatot, és erre õ mondja a nevét. A felvétel azért készült, hogy dokumentálja, hogyan folynak az új teremtménnyel a kísérletek. Mutattak hát egy madarat Ádámnak, mire õ azt mondta — madár. Mutattak egy kockát, mire õ azt mondta, hogy kocka. A tanítása ekképp zajlott.

Mikor Mózes a felvételeken ezt látta, azt hitte, hogy Ádám azért mondja az állatok nevét, mert elnevezi azokat. Mózes azt hitte. Pedig a felvételeken Ádámot tanították!

Ugyanakkor felmerült egy újabb probléma: az önreprodukció. Hogyan biztosítsák a reprodukciós folyamatot, magyarul: a fajfenntartást?

20. ...de az embernek hozzá illõ segítõ társat nem talált vala. *185

*183,*184,*185 Mózes I. könyve 2

Hiszen az elsõ embernek nem volt neme... Sem férfi nem volt, sem nõ. Õt a misszionáriusok a saját képükre formálták...

30. Mert a feltámadáskor sem nem házasodnak, sem férjhez nem mennek, hanem olyanok lesznek, mint az Isten angyalai a mennyben. *186

25. Mert mikor a halálból feltámadnak, sem nem házasodnak, sem férjhez nem mennek, hanem olyanok lesznek, mint az angyalok a mennyekben. *187

35. De a kik méltókká tétetnek, hogy ama világot elvegyék, és a halálból való feltámadást, sem nem házasodnak, sem férjhez nem adatnak:
36. Mert meg sem halhatnak többé: mert hasonlók az angyalokhoz; és az Isten fiai, mivelhogy a feltámadásnak fiai. *188

A Bibliában vannak olyan információk, melyek arról a világról szólnak, ahonnan a misszionáriusok jöttek, és magukról a misszionáriusokról. Ezeket a kiszivárgott információkat a 11. fejezetben fogjuk tárgyalni. Egyelõre csak annyit, hogy náluk nincsenek nemek...

De térjünk vissza a történetünkhöz.

Így hát létrehozták az elsõ nemet — a férfit. Mindez altatás közbeni mûtéti beavatkozással történt meg, amirõl Mózes így ír:

21. Bocsáta tehát az Úr Isten mély álmot az emberre, és ez elaluvék (altatás). Akkor kivõn egyet annak oldalbordái közûl, és hússal tölté be annak helyét. *189

Az a kifejezés, hogy “...hússal tölté be annak helyét...” egyértelmûen valamilyen testszövet átültetésérõl tanúskodik, amit mély altatásnál mûtétileg valósítottak meg...

22. És alkotá az Úr Isten azt az oldalbordát, a melyet kivett vala az emberbõl, asszonynyá, és vivé az emberhez. *190

*186 Máté evangyélioma 22
*187 Márk evangyélioma 12
*188 Lukács evangyélioma 20
*189,*190 Mózes I. könyve 2

Akkor próbáljuk meg rekonstruálni azt, hogy mit is láthatott Mózes a felvételeken?

Látott egy mûtétet, melyet Ádámon végeztek el, s aminek következtében férfiú lett. De mit érthet Mózes az oldalbordán?

Ha, felhasználva azokat az ismereteket, amelyek napjainkban rendelkezésünkre állnak, elkezdünk logikusan gondolkodni, akkor a következõ eredményre jutunk:

Ha bordáról van szó, akkor ez azt jelenti, hogy a férfiaknál egy bordának hiányoznia kell, ami a nõknél megtalálható. De akárhogy is számolunk, semmi eltérõt nem tapasztalunk. A férfiaknak és a nõknek ugyanannyi bordájuk van. Így nem ebben különböznek.

Akkor vizsgáljuk meg azt, amiben valóban különböznek. Itt nem a testi adottságokra gondolok, hiszen az mindenki számára nyilvánvaló. Akkor meg mit látott Mózes? Egy bordát, vagy... Egy bordaszerû ívelt valamit. Amirõl persze nem tudta, mi az. A felvételeken látta, de nem értette.

Mit látott hát?

A felvételeken annak a valaminek a kinagyított képét látta, ami megkülönbözteti a nõt a férfitól. Amivel a férfi valóban nem rendelkezik, csupán a nõnél található meg. Ez pedig nem egyéb, mint az X és az Y kromoszóma!

Nõi kromoszómák

Férfi kromoszómák

A genetikai ismereteinkbõl tudjuk, hogy a férfiúi jellegzetességeket az XY, míg a nõi tulajdonságokat az XX kromoszómapár határozza meg.

Nõi XX kromoszómapár Férfi XY kromoszómapár

Valójában a férfi és a nõi kromoszómapár egy ívelt alakú alakzat meglétében vagy hiányában különbözik.

Ezt látta hát Mózes a fedélzeten!

A látottakból csak annyit értett, nem lévén genetikai ismeretei, hogy ha egy ívelt részt az X kromoszómából elveszünk, akkor az férfi, és ha az Y kromoszómát kiegészítjük ezzel a résszel, akkor az nõ lesz. Az egészbõl semmi mást nem értett, és nem tudta a késõbbiekben sem, amikor a visszaemlékezéseit lejegyezték, hogyan is nevezze azt az ívelt valamit, amit az ûrhajó fedélzetén látott. Emberi és állati oldalbordát látott, ezért, mivel az a valami hasonlított ehhez, jobb híján nevezi azt bordának.

Hangsúlyozom: ez távolról sem ilyen egyszerû. A dolgok ennél sokkal bonyolultabbak. Én csak Mózes szemszögébõl próbálom a dolgokat érzékeltetni. Hiszen négyezer évvel ezelõtt az egészbõl õ csak ennyit volt képes felfogni. Pedig a felvételek egy génmanipulációt mutattak, melynek végeredményeképpen “meg lett alkotva” az elsõ nõ...

Így hát a kísérleti állomáson, melyet a misszionáriusok a Föld nevû bolygón építettek fel, létrehoztak egy új létformát, melyet mi életnek nevezünk. A tevékenységük csúcspontjaként, génmanipulációval megalkották az elsõ emberpárt.

Folytak a kísérletek, a tesztelések. Az elsõ nõ és férfi szabadon mozoghatott az állomás területén. A tiltás azonban továbbra is fennállt. Mindez a misszionáriusok és a program biztonságát szolgálta. Hiszen ha Ádám és Éva megtudta volna azt, hogyan is kell kezelni a DNS-szintetizáló berendezést, akkor olyan DNSrészleteket is létrehozhattak volna, melyek valóban meghosszabbíthatták volna az élethosszukat. Így a kísérlet kikerült volna a misszionáriusok ellenõrzése alól. Gondoljunk csak napjaink génmanipulációs kísérleteire, és arra, hogy milyen következményekkel járna, ha egy megalkotott vírustörzs kiszabadulna a laboratóriumból. Úgy hiszem, nem szükséges mindezt részletezni.

Ugyanígy voltak ezzel a misszionáriusok is. Mindent megtettek azért, nehogy valami ismeretlen elszabaduljon az állomásról, katasztrofális következményeket vonva ezzel maga után...

De honnan is tudhatta volna Ádám és Éva azt, hogy mire szolgál a DNS-szintetizáló készülék, és hogyan kell azt használni? Elvégre nem volt ilyen irányú tudásuk. És hogy azt meg se szerezhessék, ezért volt tilos a központi komputerrel kommunikálniuk...

Gondolom, napjainkban senki sem csodálkozik el azon, ha egy számítógép beszél. És azon sem lepõdünk meg, ha utasításainkat immár nem a számítógép billentyûzetén keresztül közöljük a géppel, hanem hanggal. Vagyis mintegy a géppel beszélgethetünk...

Ezek után térjünk vissza Mózeshez. Az elsõ videósorozatban a misszionáriusok bemutatták a kezdeteket. A másodikban a felvételek segítségével végigkalauzolták a kísérleti bázison. A harmadik sorozatban bemutatták a kudarcot...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A ”KÍGYÓ”

A felvételek az elsõ emberpárt mutatták, ahogy szabadon járnak-kelnek a kutatók között a bázison.

25. Valának pedig mindketten mezítelenek, az ember és az õ felesége, és nem szégyenlik vala. *191

Ebben nincs is semmi különös. Hiszen a szemérem érzése szociálisan alakult ki. Napjainkban is vannak az Amazonas folyó mentén olyan törzsek, ahol az emberek nem viselnek semmilyen ruhanemût.

A monitoron feltûntek azok a felvételek, melyek azon kamera szemszögébõl készültek, amelyik abban az épületben volt elhelyezve, ahol a központi számítógép állt. Ide volt tilos Ádámnak és Évának belépnie. A kíváncsiság azonban nagy úr. Egy ideig megállták, hogy a tilalmat betartsák. A kíváncsiságuk azonban erõsebbnek bizonyult, mint a büntetéstõl való félelmük. Így egy szép napon beléptek a tiltott épületbe...

Mikor közelebb mentek a központi számítógéphez, az megszólította õket. Ezért említettem korábban azt, hogy napjainkban senki sem csodálkozik el azon, ha egy számítógép “megszólal”. Vajon mit mondott a gép? Amit ilyenkor mondhat: várom utasításaidat.

Mózes, ahogy ott ült, nézve a felvételt, azon csak egy olyan szerkezetet látott, ahol egy hengeres vagy hasábszerû központi egységbe sok-sok vezeték fut be — a “fa ágai”. Ezek között voltak véknyabb és vastagabb kábelek is. Így a sok-sok befutó vezeték közt volt egy vastagabb kábel is, mely a méretével kitûnt a többi közül. Ott futott, sokszor szinte már összegabalyodva a többi vezetékkel — az “ágakkal”. Ott tekergõzött a “fa ágai között”...

1. A kígyó pedig ravaszabb vala minden mezei vadnál, melyet az Úr Isten teremtett vala, és monda az asszonynak: Csakugyan azt mondta az Isten, hogy a kertnek egy fájáról se egyetek?
2. És monda az asszony a kígyónak: A kert fáinak gyümölcsébõl ehetünk;
3. De annak a fának gyümölcsébõl, mely a kertnek közepette van, azt mondá Isten: abból ne egyetek, azt meg se illessétek (nehogy hozzányúljanak a központi komputerhez), hogy meg ne haljatok. *192

*191 Mózes I. könyve 2
*192 Mózes I. könyve 3

Mózes természetesen nem tudta, hogy mi az ott “az ágak között”. Mikor a gép egyszer csak megszólalt, hogy várja az utasításokat, a hívatlan vendégek félelmükben összerezzentek.

Bárhogy is kereste Mózes a felvételen azt a személyt, aki Ádámhoz és Évához szólt, nem találta. Nem értette, hiszen nem is érthette, hogy a gép — “a tudás fája” szólalt meg. Ezért, jobb ötlete nem lévén, azt mondta, hogy az a vastag valami, ami a vezetékek között tekergett — a “kígyó” — szólította meg õket. Hiszen valaminek csak beszélnie kellett?!

Ahogy elsõ ijedelmükbõl a betolakodók magukhoz tértek, félszegen azt válaszolták a gép szavaira, hogy õk nem mondhatnak semmit, hiszen akkor meghalnak... Mert így szólt a tiltás.

Erre a gép, a saját logikája szerint azt válaszolta, hogy ha utasítást adnak neki, attól még nem halnak meg. Valóban, még senki nem halt abba bele, ha egy intelligens komputerrel kommunikált...

4. És monda a kígyó az asszonynak: bizony nem haltok meg; *193

Épp ellenkezõleg, információkhoz juthatnak:

5. Hanem tudja az Isten, hogy a mely napon ejéndetek abból, megnyilatkoznak a ti szemeitek, és olyanok lésztek mint az Isten: jónak és gonosznak tudói.
6. És látá az asszony, hogy jó az a fa eledelre s hogy kedves a szemnek, és kivánatos az a fa a bölcseségért (azért a tudásért, melyet hordoz): szakaszta azért annak gyümölcsébõl, és evék, és ada vele levõ férjének is, és az is evék. *194

Ezen a válaszon felbátorodva — “ettek a gyümölcsbõl”. Ne feledjük, hogy mindezek Mózes szavai, melyek magukon hordozzák az õ szubjektivizmusát. Hiszen azt hitte... Mert sok mindent nem értett abból, amit a felvételeken látott...

8. És meghallák az Úr Isten szavát, a ki hûvös alkonyatkor a kertben jár vala; és elrejtõzék az ember és az õ felesége az Úr Is-ten elõl a kert fái között.
9. Szólítá ugyanis az Úr Isten az embert és monda néki: Hol vagy?
10. És monda: Szavadat hallám a kertben, és megfélemlém, mivelhogy mezítelen vagyok, és elrejtezém. *195

Olyan információkhoz — tudás birtokába jutottak, mely tiltott volt számukra — “megnyilatkoztak a szemeik”.

11. És monda Õ: Ki mondá néked, hogy mezítelen vagy? Avagy talán ettél a fáról, melytõl tiltottalak, hogy arról ne egyél? *196

*193,*194,*195,*196 Mózes I. könyve 3

A misszió vezetõjébe hirtelen belenyilallt a felismerés: a teremtmények a tiltott tudás birtokába jutottak...

12. És monda az ember: Az asszony, a kit mellém adtál vala, õ ada nékem arról a fáról, úgy evém. *197

A misszió vezetõje megértette, hogy a lehetõ legrosszabb történt abból, ami megtörténhetett. Hiszen az állomáson arra törekedtek, hogy valóban “paradicsomi” állapotokat hozzanak létre. Egy olyan hermetikusan elkülönített világot kívántak kialakítani, ahol nincs helye a rossznak, negatív cselekedeteknek. Ezen törekvésük azonban azzal, hogy a teremtmények a számukra tiltott tudás birtokába jutottak, kártyavárként omlott össze. Az állomás parancsnoka felindultan reagált.

13. És monda az Úr Isten az asszonynak: Mit cselekedtél?... *198

*197,*198 Mózes I. könyve 3

Hiszen odaveszett minden, amin eddig dolgoztak. A következmények beláthatatlanok voltak. A kísérlet kikerült a kutatók ellenõrzése alól...

A biztonsági elõírásoknak megfelelõen Ádámot és Évát meg kellett semmisíteniük...

Ezek az új teremtmények azonban olyannyira kedvesek lettek számukra, hogy arra gondolni sem tudtak, hogy megsemmisítsék õket. Ezért nem hajtották végre a biztonsági szabályok erre az esetre vonatkozó részét...

De az állapotok már nem maradhattak a régiek. Az új teremtmények az egész misszió biztonságára nézve veszélyesek lettek. Hiszen a szerzett tudással vissza is élhettek...

Mivel nem semmisítették meg õket, ezért nem maradt más megoldás, mint eltávolítani mindkettõjüket a kísérleti bázis területérõl. Ez még mindig jobb megoldásnak tûnt, mint elpusztítani hosszú-hosszú munkájuk végeredményét — Ádámot és Évát.

De addig is, míg döntöttek a sorsuk felõl, õrizet alá kerültek.

Mivel a kutatóállomáson ezzel rendkívüli helyzet állt elõ, ezért, mint ilyenkor szokás, a bázis fegyveres testülete vette át az irányítást. A biztonságiak...

Mi sem bizonyítja jobban azt a tényt, hogy a misszió tagjai számára milyen nagyon kedvesek voltak az új teremtmények, mint az, hogy mielõtt számûzték õket az állomás területén kívülre, ruhákat készítettek nekik.

21. És csinála az Úr Isten Ádámnak és az õ feleségének bõr ruhákat, és felöltözteté õket. *199

Eljött a számûzetés napja. A teremtményeket felöltöztették, és fegyveres kísérettel a szigorúan õrzött bázis bejáratához kísérték. A felvételen a misszió vezetõje nagyon szomorú. De egyéb választása nem volt...

22. És monda az Úr Isten: Ímé az ember olyanná lett, mint mi közûlünk egy (itt a bázis területén tevékenykedõ társaira gondol), jót és gonoszt tudván. Most tehát, hogy ki ne nyújtsa kezét, hogy szakaszszon az élet fájáról is, hogy egyék és örökké éljen;
23. Kiküldé õt az Úr Isten az Éden kertjébõl... *200

Nyilván azon információk között, melyek birtokába jutottak, voltak olyanok is, melyek a DNS-szintetizáló berendezésre vonatkoztak. Ebben az esetben csak idõ kérdése volt, hogy éljenek is a kapott tudás nyújtotta lehetõségekkel. Ezért immáron a teremtmények veszélyessé váltak a misszió számára...

Számûzték hát õket, hogy még a DNS-szintetizáló berendezés közelébe se mehessenek...

A bázis õrségét megerõsítették, a genetikai laborhoz vezetõ utat fegyverrel egy harci jármû védte...

24. És kiûzé az embert, és oda helyezteté az Éden kertjének keleti oldala felõl a Kérúbokat és a villogó pallos lángját, hogy õrizzék az élet fájának útját. *201

*199,*200,*201 Mózes I. könyve 3

A kérubok nem egyebek, mint harci jármûvek, melyek fegyvereit Mózes úgy nevezi: ”... villogó pallos...” Bõvebben ezekrõl a jármûvekrõl a 10. fejezetben lesz szó.

A fegyverek demonstrálása arra szolgált, hogy az új teremtményt elriassza. A célja az volt, hogy még gondolatban se jusson eszébe az új teremtménynek megközelíteni a laboratóriumot. A saját érdekében. Hiszen akkor már mindenképpen meg kellett volna õt semmisíteniük...

Többé már nem volt szabad a biogenetikai állomás területére belépniük...

Ádám és Éva számûzetése a kísérleti telep területérõl azonban nem jelentette azt, hogy a kapcsolat közöttük és a misszionáriusok között végleg megszakadt volna. Hiszen a bázis kutatói továbbra is fenntartották a kapcsolatot velük, figyelemmel kísérték sorsuk alakulását. Így Mózes ezután más felvételeket látott, ahol már Ádámnak és Évának gyermekei születtek — Káin és Ábel.

1. Azután ismeré Ádám az õ feleségét Évát, a ki fogad vala méhében és szüli vala Kaint, és monda: Nyertem férfiat az Úrtól.
2. És ismét szülé annak atyjafiát, Ábelt. És Ábel juhok pásztora lõn, Kain pedig földmívelõ.
3. Lõn pedig idõ múltával, hogy Kain ajándékot vive az Úrnak a föld gyümölcsébõl.
4. És Ábel is vive az õ juhainak elsõ fajzásából és azoknak kövérségébõl. És tekinte az Úr Ábelre és az õ ajándékára.
5. Kainra pedig és az õ ajándékára nem tekinte, miért is Kain haragra gerjede és fejét lecsüggeszté. *202

Ádám és Éva, késõbb pedig fiaik néha felkeresték a bázist, ahol csak a bejáratig engedték õket. Ajándékot vittek az állomáson dolgozóknak...

Egyszer azonban a fõkapunál szolgálatot teljesítõ fegyveres Káintól nem vette el az ajándékot, amit hozott, hanem visszautasította azt. Erre az megsértõdött. Ezen meggondolatlan lépés Ábel halálához vezetett. Hiszen Káin önérzetében olyannyira meg lett sértve, hogy sértõdöttségét és dühét testvére ellen fordította:

8. És szól s beszél vala Kain Ábellel, az õ atyjafiával. És lõn, mikor a mezõn valának, támada Kain Ábelre az õ atyjafiára, és megölé õt. *203

A misszionáriusoknak egy idõ múlva feltûnt, hogy Ábel nem jelentkezik. Megkérdezték hát Káint, nem látta-e az öccsét?

9. És monda az Úr Kainnak: Hol van Ábel a te atyádfia? Õ pedig monda: Nem tudom, avagy õrizõje vagyok-é én az én atyámfiának? *204

*202,*203,*204 Mózes I. könyve 4

Káin válaszának hangneme miatt gyanút fogtak. A bázisról egy különítmény indult el, hogy felkutassa Ábelt. A gyanú beigazolódott, mikor megtalálták Ábel holttestét a mezõn.

Kérdõre vonták Káint:

10. Monda pedig az Úr: Mit cselekedtél? A te atyádfiának vére kiált én hozzám a földrõl. *205

A büntetése az lett, hogy a misszionáriusok minden kapcsolatot megszakítottak vele. El kellett hagynia a bázis körzetét. Többet már nem számíthatott a kutatóállomás személyzetének jóindulatára.

13. Akkor monda Kain az Úrnak: Nagyobb az én büntetésem, hogysem elhordozhatnám.
14. Ímé elûzöl engem ma e földnek színérõl, és a te színed elõl el kell rejtõznöm; bujdosó és vándorló leszek a földön, és akkor akárki talál reám, megöl engemet. *206

A misszió közelében élõ Káin nemcsak a bázis személyzetének jóindulatára számíthatott korábban, hanem arra is, hogy ha õt valamilyen veszély fenyegeti, akkor azok megvédik. Most azonban, hogy el kellett hagynia a kísérleti telep közvetlen környezetét, már nem számíthatott a misszionáriusok védelmére.

De van itt egy kis probléma. Az elfogadott nézet szerint Ádám és Éva volt a Földön az elsõ emberpár, kinek két fia született, akik közül késõbb az egyik gyilkosság áldozata lett. Bárhogy is számolunk, három embert tudunk megszámolni. Rajtuk kívül csak az Isten volt még. Ekkor meg érthetetlenek Káin következõ szavai: ”...akárki talál reám, megöl engemet.” Ezek szerint Ádámon, Éván, Káinon és az “Istenen” kívül még másnak is élnie kellett a Földön...

Mivel Káin nagyon félt attól, hogy ha elhagyja a misszió környékét, akkor valakik megölik, ezért korábbi pártfogói immár sokadszor megsajnálták. Valamit adtak neki, ami megvédte õt attól, hogy megöljék. Más szóval valamit, ami a testi épségét védte — valamiféle önvédelmi eszközt... Amirõl Mózes megint csak nem tudta, hogy mi, csak azt értette, hogy Káin testi épségének védelmére szolgál:

15. ...És megbélyegzé az Úr Kaint, hogy senki meg ne ölje, a ki rátalál. *207

*205,*206,*207 Mózes I. könyve 4

Kiderül az is, hogy Káinnak volt felesége. Honnan? Itt valami nincs rendjén a meglévõ elképzelésekkel...

17. És ismeré Kain az õ feleségét, az pedig fogada méhében, és szûlé Hánókhot. És építe várost, és nevezé azt az õ fiának nevérõl Hánókhnak. *208

*208 Mózes I. könyve 4

Úgy tûnik, hogy Ádám és Éva mégsem az elsõ emberpár volt, mivel másoknak is élniük kellett ekkor a Földön, akiktõl Káin félt. És azt sem tudni, hogy Káin felesége honnan van...

A magyarázat ezekre a furcsaságokra abban keresendõ, hogy Mózes emlékei között kutatva mondta el a krónikásnak a történteket. Idõs ember lévén, könnyen összekeverhette a látott felvételek sorrendjét. Így esetleg az elsõ emberpár ”megteremtése” és Káin idõben esetleg messzebb állnak egymástól, mint azt gondoltuk volna.

Mindez nagyon jól tükrözi Mózes szubjektív benyomásait, hogy õ “azt hitte”...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

DINOSZAURUSZOK

Sok idõ telt el azon felvételek elkészülte után, melyek a kísérleti biogenetikai kutatásokat végzõ bázison készültek. A következõ felvételek elkészültekor a Földön már sokan éltek.

1. Lõn pedig, hogy az emberek sokasodni kezdének a föld színén, és leányaik születének.
2. És láták az Istennek fiai az emberek leányait, hogy szépek azok, és vevének magoknak feleségeket mind azok közül, kiket megkedvelnek vala.
4. Az óriások valának a földön abban az idõben, sõt még azután is, mikor az Isten fiai bemenének az emberek leányaihoz, és azok gyermekeket szûlének nékik. Ezek ama hatalmasok, kik eleitõl fogva híres-neves emberek voltak. *209

*209 Mózes I. könyve 6

A következõ felvételek, melyeket Mózesnek ezután megmutattak, Ádám és Éva után idõben jóval késõbb készültek. Egyszer csak feltûnt rajtuk egy nagy valami, aminek óriásiak voltak a méretei. Embernek nem volt ember. Állatnak sem volt állat, legalábbis egyik állatra sem hasonlított azok közül, melyeket Mózes ismert.

Korábban nem látott ilyet. Nevén nevezni ezért nem tudja, csak a méretei után nevezi — óriásnak.

A felvételeken azok a nagytestû valamik, amiket óriásoknak nevez, nem egyebek voltak, mint azok az állatok, melyekrõl mindannyian tanultunk az iskolában, melyek valóban óriások voltak — a dinoszauruszok és más óriáshüllõk. Ezek valóban éltek a Földön. Úgy hetvenmillió évvel ezelõtt...

A tudomány mai állása szerint viszont akkor még emberek nem léteztek. Mózes meg azt mondja, hogy éltek már akkor is emberek a Földön. Újra kérdezem: kinek higgyünk?

És itt lépnek színre azok az új kutatási eredmények, melyek szerint megkövesedett emberi lábnyomokat találtak az abban a korban élõ óriási hüllõk “lábnyomai” mellett. Ezekrõl a nagy vitákat kiváltott Tiltott archeológia címû könyv (Michael A. Cremo, Richard L. Thompson Forbidden archeology) számol be. Nagyon úgy tûnik, hogy akkor már éltek emberek a Földön. De mivel a hivatalos álláspont szerint az ember csak néhány tízezer évvel ezelõtt jelent meg, ezért a tudósok mindezt egyszerûen elutasítják. Érthetõ is, mert ezzel felborul az olyan “szépen felépített” tudományos világnézet, és kiderülne, hogy az elképzeléseinkkel valami nincs rendjén.

A dinoszauruszokról tudjuk azt, hogy szinte “pillanatszerûen” kihaltak. Azért tettem a szót idézõjelbe, mert ez nem egyik pillanatról a másikra történt, hanem csak történelmi léptékkel mérve rövid idõ alatt. Miután ezek a hatalmas állatok kipusztultak, soha többet ilyen nagy testû lények “nem alakultak ki”. Ha az evolúció tanához ragaszkodunk, akkor az eltelt hetvenmillió év óta a “természetnek” rendelkezésére állt annyi idõ, hogy a véletlenek újra létrehozzanak ilyen nagy testû állatokat. De mégsem történt így. Soha többé nem éltek ilyen hatalmas méretû állatok a Földön.

A természet ”véletlenjei” meggondolták magukat? Most már másképp “rakosgatták össze az új állatokat”? Hiszen a véletlenek úgyanúgy mûködtek a dinoszauruszok után, mint azelõtt. Így napjainkban is létezniük kellene hatalmas testû élõlényeknek. De még sincs így. Persze, mivel nem a véletleneknek köszönhetõ mindez...

E hatalmas élõlények kipusztulását szerintünk egy, az egész Földre kiterjedõ globális katasztrófa idézte elõ. Melyet egy nagy méretû meteorral vagy üstökösmaggal való ütközés váltott ki. Lehet...

Tény, hogy ebben az idõben történt valami, amirõl Mózes ekképp szól:

3. És monda az Úr: Ne maradjon az én lelkem örökké az emberben, mivelhogy õ test; legyen életének ideje százhúsz esztendõ. *210

*210 Mózes I. könyve 6

A szövegek korábban arról számolnak be, hogy az emberek több száz évig éltek. Vajon elképzelhetõ-e ez? A mai ismereteink szerint a maximális élethosszunk körülbelül százhúsz esztendõ. Ideális esetben ennyit élhetünk. Azonkívül a biológiában és a genetikában ismert fogalom a programozott sejthalál. Ez azt jelenti, hogy az élõ sejt egyszer csak megszûnik mûködni, bár esetleg még mûködhetne egy ideig, de felszívódik az õt körülvevõ szövetekben. Helyét egy új sejt veszi át.

Kedves olvasó, az ön testében is zajlanak nap mint nap ilyen folyamatok. Ezt a folyamatot a génjeinkbe beprogramozott “utasítások” irányítják. Szervezetünkben mindaddig cserélõdnek a sejtek, míg egyszer csak a génekben beprogramozott utasítás leállítja az új sejtek képzõdését. Ezután következik a szervezet mûködésének teljes leállása — a halál.

Attól függõen, hogy a génekben levõ utasítás mikor lép életbe, lesz az élettartam vagy hosszabb vagy rövidebb. Persze az életmód, amit folytatunk, szintén nagy hatással van erre.

De térjünk vissza az eredeti gondolatra. Fizikailag szinte bármeddig élhetnénk, mivel szervezetünk folyamatosan képes megújulni, kivéve az agyunk idegsejtjeit. De ez érthetõ is. Mert ha agyunkban folyamatosan cserélõdnének az idegsejtek, akkor az az asszociációk megbomlásához, más szóval az emlékeink — az agyunkban tárolt információ — részleges, esetleg teljes elvesztéséhez vezetne. Viszont testünk bármeddig élhetne, ha megfelelõen kapna táplálékot és az összes, mûködéséhez szükséges anyagot megkapná.

A génjeinkben azonban van egy STOP-parancs, mely leállítja annak megújulását, és ezzel a mûködését is. Ez a halál. Attól függõen, hogy ez a STOP-parancs mikor aktivizálódik a születésünk után, lesz az élettartamunk hosszabb vagy rövidebb. Genetikailag teljesen elképzelhetõ, hogy Ádám és Éva korában a génekben a STOP-parancs sokkal több sejtmegújulási ciklust engedélyezett. Így, mint korábban említettük, valóban sok száz évig is élhettek...

De nézzük a tényeket egy másik szemszögbõl. Tudjuk, hogy az összes testi adottságot a gének határozzák meg. Ezek tartalmazzák azokat az információkat, hogy milyen testfelépítésû, magasságú, testformájú, és élettartamú lesz egy élõlény. A dinoszauruszok génjeiben tárolt információ nagy méreteket és hatalmas testsúlyt “írt elõ”. Aztán egyszer csak történt valami, amitõl ezek és más nagytestû állatok kipusztultak, s helyükbe mások léptek, melyek génjei már sokkal kisebb méreteket és testsúlyt kódoltak. Ez a választóvonal olyan, mintha egy csapásra megváltozott volna a génállomány. Mintha egy genetikai manipuláció történt volna. Ettõl fogva a méretek csökkentek, a testsúly kisebb, az élettartam rövidebb lett.

A misszionáriusok úgy döntöttek, hogy nem jó az az ökoszféra, mely a Földön kialakult. Hiszen a nagytestû állatok miatt az egyensúly felborulni látszott. Ezért arra szánták el magukat, hogy megváltoztatják a Földön lévõ élõvilágot. A nagytestûeket elpusztítják, s helyettük sokkal kisebb testû élõlényeket telepítenek meg, melyek nem fogják az ökológiai egyensúlyt veszélyeztetni. Ekkor módosították az ember génjeiben lévõ STOP parancsot is... Beállítva a maximális élettartam hosszát százhúsz évre...

A Mózes által leírtakból kiderül még egy nagyon fontos mozzanat. A misszionáriusok aktívan tartották a kapcsolatot az emberekkel. De egyszer csak valami történt, ami ezt a viszonyt elrontotta...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

AZ ÖZÖNVÍZ

A misszionáriusok és az emberek között a viszony romlani kezdett. A dolgok rosszra fordultak.

5. És látá az Úr, hogy megsokasult az ember gonoszsága a földön, és hogy szíve gondolatának minden alkotása szüntelen csak gonosz. *211

Ezért idõvel minden kapcsolatot megszakítottak az emberiséggel. Kivonultak a Földrõl. Immár csak megfigyelték a Földön zajló eseményeket. Többé már nem avatkoztak be azok menetébe. Ugyanis számukra a Föld kezdett veszélyes hellyé válni.

11. A föld pedig romlott vala Isten elõtt és megtelék a föld erõszakoskodással. *212

Az akkori civilizáció rohant a szakadék felé...

Mindennek ellenére, ahogy a helyzet kezdett egyre súlyosabbá válni, anarchia és káosz uralkodott, akadtak olyanok, akik felismerték: itt csak a misszionáriusok segíthetnek.

26. ...Akkor kezdték segítségül hívni az Úrnak nevét. *213

A korábbiakból tudjuk, hogy “az Úrnak a nevét hívni”, amit sokszor cselekedtek a frigyláda segítségével, nem egyebet jelent, mint azt, hogy megpróbálták a misszionáriusokkal felvenni a kapcsolatot.

De ezek a kísérletek eredménytelenek maradtak...

Ugyanis azok úgy ítélték meg, hogy immár semmi sem állíthatja meg a földi civilizáció pusztulását.

6. Megbáná azért az Úr, hogy teremtette az embert a földön, és bánkódék az õ szívében.
7. És monda az Úr: Eltörlöm az embert, a kit teremtettem, a földnek színérõl; az embert, a barmot, a csúszó-mászó állatokat, és az ég madarait; mert bánom, hogy azokat teremtettem. *214

*211,*212,*214 Mózes I. könyve 6
*213 Mózes I. könyve 4

Mózes ezeket látta a felvételeken. A misszionáriusok a videófelvételeiken dokumentálták az akkori állapotokat a Földön, és a döntést: a véglegesen zsákutcába jutott civilizációt el kell pusztítani.

De ezt a döntést nagyon nehezen és hosszú vívódások után hozták meg: ”...bánkódék az õ szívében”.

Úgy tûnik, hogy az az esemény, amirõl Mózes az elsõ könyvében beszámol — az özönvíz —, valóban megtörtént. Ugyanis sok nép mondájában maradtak fenn olyan emlékek, melyek egy, a régmúltban bekövetkezett globális kataklizmáról számolnak be.

Napjainkban a tudomány álláspontja szerint az a katasztrófa, melyrõl a fennmaradt mondák, legendák számolnak be, a Föld valamilyen kisebb égitesttel, esetleg üstökössel bekövetkezett összeütközésének a következménye.

A tudósok szerint egy ilyen összeütközés következménye globális, az egész Földre kihatna. Ezért az általánosan elfogadott nézet szerint ilyen katasztrófának az emlékeit õrzik a különbözõ népek fennmaradt mondái. Mózes Genezis könyve is hasonló legendákon alapszik. Tehát minden rendben is van, a dolgok egybevágnak. A távoli múltban volt egy egész Földre kiterjedõ katasztrófa, melyet valamilyen kozmikus égitest idézett elõ. Errõl a katasztrófáról szólnak a legendák, és Mózes is ezekbõl merítette az információit. Ezeket késõbb mese formájában adta elõ, s a katasztrófa elõidézõjét egy természetfölötti lénynek — Istennek — nevezte. Így ezzel le is zárhatjuk a kérdést.

Minden egyszerû és logikus. Csak hogy egy pici szépséghibája azért van ennek az elképzelésnek. Éspedig az, hogy Mózes szavai igazak!

Hiszen a korábbiakból láttuk, hogy rendkívüli dolgoknak volt szemtanúja. És azt is láttuk, hogy ezek a dolgok valóságosak voltak. Nem Mózes képzeletének szüleményei!

Újra csak választanunk kell Mózes története és a tudomány igaznak vélt elképzelései között. Mózes mellett szólnak e könyv korábbi fejezetei is. A tudomány mellett meg... csak a feltevések.

Így hát Mózes verziója tûnik sokkal hitelesebbnek. Ha ezt elfogadjuk, akkor a távoli múltban bekövetkezett katasztrófa mögött nem egy hívatlanul a Föld közelébe tévedt égitest, hanem egy kozmikus társadalom képviselõi álltak.

A kedves olvasó felszisszenhet annak hallatán, hogy az idáig abszolút jónak tartott Isten-misszionáriusok ilyet cselekedtek. Igen ám, de hozzá kell tennünk, hogy ennek elõzménye az volt, hogy a Földön akkor meglévõ társadalom az anarchia és a káosz állapotába került. Már nem segített egyéb, mint egy radikális, sokkoló megoldás.

Emlékezzünk vissza arra, hogy az általunk ismert, a Földön létezõ élõvilágot a misszionáriusok hozták létre. Ekkor a bolygónk egyfajta laboratóriumként szolgált. A céljuk nemes volt: egy valóban paradicsomi környezetet kívántak itt létrehozni. De az elsõ intõ jelek már akkor megmutatkoztak, amikor Ádám és Éva megszegte az elõírásokat. Ennek következtében a kísérlet fokozatosan kezdett kicsúszni a misszionáriusok ellenõrzése alól.

Idõvel a Földön az állapotok egyre távolabb és távolabb kerültek a paradicsomiaktól. Míg végül az egész rendszer a káosz és az anarchia állapotába süllyedt. Ez volt a végstádium. Mindazon misszionáriusok, akik ott bábáskodtak a kísérletnél, elcsüggedtek, mivel a kísérletük kudarcba fulladt. És ekkor nem maradt egyéb választásuk, mint a hazájukból kapott utasításnak megfelelõen megsemmisíteni a kísérletet.

Annak ellenére, hogy megszakítottak minden kapcsolatot a földiekkel, voltak olyan emberek, akikkel továbbra is kapcsolatban álltak. Ezen kevesek egyike volt Noé.

9. ...Noé igaz, tökéletes férfiú vala a vele egykorúak között. Istennel jár vala Noé. *215

A legnagyobb titokban felvették vele a kapcsolatot, és kiszivárogtatták azt az információt, hogy a Flotta mire készül. Készüljön fel a várható eseményekre.

13. Monda azért Isten Noénak: Minden testnek vége elérkezett elõttem, mivelhogy a föld erõszakoskodással telt meg általok: és ímé elvesztem õket a földdel egybe. *216

Azért tették ezt, mert nem értettek egyet a kapott paranccsal. De apelláta nem volt. Nem tehettek mást, minthogy a legnagyobb titokban figyelmeztettek néhány embert, akikkel kapcsolatban álltak. Hiszen sajnálták õket. Nem akarták a pusztulásukat... Akárcsak egykoron Ádám és Éva esetében sem hajtották végre maradéktalanul a drasztikus utasítást...

“Megsúgták” Noénak, hogyan menekülhet meg.

14. Csinálj magadnak bárkát gófer fából, rekesztékeket csinálj a bárkában, és szurkozd meg belõl és kívûl szurokkal.
15. Ekképpen csináld pedig azt: A bárka hoszsza háromszáz sing legyen, a szélessége ötven sing, és a magassága harmincz sing.
16. Ablakot csinálj a bárkán, és egy singnyire hagyd azt felülrõl; a bárka ajtaját pedig oldalt csináld; alsó, közép, és harmad padlásúvá csináld azt. *217

*215,*216,*217 Mózes I. könyve 6

Emlékezzünk vissza arra, amikor a misszionáriusok Mózesnek konkrét paramétereket adtak meg a frigyládára, illetve a sátorra vonatkozólag. Minden egyes paraméternek fontos jelentõsége volt, hiszen egy konkrét mûszaki célt szolgált. Ez esetben sem volt ez másképp.

A misszionáriusok által megadott adatok konkrét számítások végeredményeit tartalmazták. Így például azok az adatok is, melyek az ablak elhelyezésére vonatkoztak. Hiszen pontosan ki volt számítva a hajó merülési szintje, a várható terhelésének megfelelõen. Ugyanis elõre mindent részletesen megterveztek.

De a hajó kivitelezésében nem vettek részt. Pedig az igencsak nagy méretû volt. A technikájukkal könnyedén és gyorsan megépíthették volna. De mégsem tették. Helyette egy néhány ember vért izzadva építette azt fel. Vajon miért?

A parancsnak megfelelõen, melyet a Föld térségében tartózkodó misszionárius flotta kapott, a Föld élõvilágát meg kellett semmisíteni, mint olyat, mely a teljes káoszba merült. Ugyanakkor voltak közöttük, akik nem voltak hajlandók vakon teljesíteni a parancsot, ezért titokban felvették a kapcsolatot Noéval, s elmondták neki, hogy mi készül. De nemcsak a közelgõ veszedelemre figyelmeztették, hanem a számításaik és utasításaik segítségével közölték vele, hogyan menekülhet meg.

A mentõhajó ugyan nagy méretûre sikeredett, de azt Noénak és társainak maguknak kellett megépíteniük. Mert mindez a legnagyobb titokban történt. Azok, akik mindezeket ”megsúgták” Noénak, egyéb módon nem segíthettek neki. Csak szemet hunyhattak afölött, és nem továbbították a központak azt a tényt, hogy a Földön egy Noé nevezetû ember egy szokatlanul nagy méretû hajót ácsol...

A parancs szerint az elõidézett katasztrófának olyan méretûnek kellett lennie, hogy a teljes szárazföldi élõvilág megsemmisüljön:

17. Én pedig ímé özönvizet hozok a földre, hogy elveszessek minden testet, a melyben élõ lélek van az ég alatt; valami a földön van, elvész. *218

*218 Mózes I. könyve 6

A hivatalos vallási felfogás szerint Isten mindenható. Így egyetlen “szava” is elég lett volna ahhoz, hogy Noé és családja megmeneküljön. De neki nehéz munkával hajót kellett ácsolnia. Isten mindenhatósága kevésnek bizonyult...

Vagy nézzük a dolgokat egy másik szemszögbõl. A misszionáriusok egyetlen nagy méretû szállítóhajója is elegendõnek bizonyult volna arra, hogy Noét és családját, illetve néhány állatot megmentsen. De neki mégis hajót kellett ácsolnia...

Hiszen mindez néhány misszionárius konspirációjának következtében történt... Valamit meg akartak menteni mindabból, ami a Földön él. A parancs ellenére... A legnagyobb titokban...

Késõbb pedig senki nem tehetett arról, hogy egy Noé nevezetû ember és családja meg néhány állat, átvészelte a Flotta által okozott kataklizmát, mert “véletlenül” épp egy nagy méretû hajót épített a katasztrófát közvetlenül megelõzõ idõben...

18. De te veled szövetséget kötök, és bemégy a bárkába, te és a te fiaid, feleséged és a te fiaidnak feleségei teveled.
19. És minden élõbõl, s minden testbõl, mindenbõl kettõt-kettõt vígy be a bárkába, hogy veled együtt életben maradjanak: hímek és nõstények legyenek. *219

Valószínûleg a konspiráló misszionáriusok vezetõje az a személy volt, aki egykoron irányította az élõvilág létrehozását a Földön. Ugyanakkor a parancs ellenében nem tehetett semmit. Azt meg nem másíthatta. Csak egy lehetõsége maradt: megmenteni valamit abból, amit egykor megalkotott. Szövetséget kötött vele a legnagyobb titokban...

Mivel a kataklizma és annak következményei huzamosabb ideig fennmaradtak, ezért a túlélõknek hosszabb idõre kellett berendezkedniük.

21. Te pedig szerezz magadnak mindenféle eledelt, mely megehetõ, és takarítsd be magadhoz, hogy neked is, azoknak is legyen eledelül. *220

Miután a mentõhajó elkészült, a misszionáriusok maroknyi csoportja titokban újra felvette Noéval a kapcsolatot. Közölték vele, hogy immár be kell szállnia a bárkába. Ugyanis kitûzték az idõpontot: hét nap múlva kezdõdik az akció.

1. Monda az Úr Noénak: Menj be te és az egész házadnépe a bárkába...
4. Mert hét nap múlva esõt bocsátok a földre negyven nap és negyven éjjel; és eltörlök a föld színérõl minden állatot, melyet teremtettem. *221

*219,*220 Mózes I. könyve 6
*221 Mózes I. könyve 7

A pusztulás oka nem elsõsorban az “esõ” volt. Az csak a bevetett tömegpusztító fegyverek hatásának a következménye. És elérkezett az akció idõpontja...

11. Noé életének hatszázadik esztendejében, a második hónapban, e hónap tizenhetedik napján, felfakadának ezen a napon a nagy mélység minden forrásai, és az ég csatornái megnyilatkozának.
13. Ugyanezen a napon ment vala be Noé és Sém és Khám és Jáfet, Noénak fiai, és Noé felesége és az õ fiainak három felesége velök együtt a bárkába. *222

A bevetett fegyverek következtében egy idõre igen erõs klímaváltozás állt be. A légkör erõsen szennyezõdött. Egyfolytában esett az esõ negyven napig.

12. És esék az esõ a földre negyven nap és negyven éjjel. *223

(Jusson eszünkbe, hogy napjainkban az emberiség birtokában lévõ nukleáris és termonukleáris fegyverek bevetésük esetén nagyon erõs klímaváltozást idéznének elõ, amit nukleáris télként ismerünk...)

A kataklizma következtében minden elpusztult, kivéve azokat a túlélõket, akik a bárka fedélzetén tartózkodtak...

23. És eltörle az Isten minden állatot, a mely a föld színén vala, az embertõl a baromig, a csúszómászó állatig, és az égi madárig; mindenek eltöröltetének a földrõl; és csak Noé marada meg, és azok a kik vele valának a bárkában. *224

A következmények olyan súlyosak voltak, hogy az akciót követõen mintegy százötven napnak kellett eltelnie ahhoz, hogy az idõjárás valamelyest stabilizálódjon.

24. És erõt vevének a vizek a földön, száz ötven napig. *225

3. És elmenének a vizek a földrõl folyton fogyván, és száz ötven nap múlva megfogyatkozának a vizek. *226

Mikor a helyzet már javulni kezdett, és a közvetlen életveszély elmúlt, a maroknyi misszionárius újra felvette a kapcsolatot Noéval. Közölték vele, hogy most már a veszély elmúlt, és elhagyhatja az oltalmat nyújtó bárkát.

15. És szóla az Isten Noénak, mondván:
16. Menj ki a bárkából te és a te feleséged, a te fiaid, és a te fiaid feleségei te veled.
17. Minden vadat, mely veled van, minden testbõl, madarat, barmot, és minden földön csúszó-mászó állatot vígy ki magaddal, hogy nyüzsögjenek a földön, szaporodjanak és sokasodjanak a földön. *227

*222,*223,*224,*225 Mózes I. könyve 7
*226,*227 Mózes I. könyve 8

A legbiztosabb jele annak, hogy normalizálódtak a viszonyok, és megtisztult a légkör — a szivárványképzõdés.

12. És monda az Isten: Ez a jele a szövetségnek, melyet én örök idõkre szerzek közöttem és ti köztetek, és minden élõ állat között, mely ti veletek van:
13. Az én ívemet helyeztetem a felhõkbe, s ez lesz a jele a szövetségnek közöttem és a föld között. *228

Mózes mindezt nem teljesen értette, ezért beleszõtte a saját véleményét is.

Amikor a misszionáriusok felmérték az akció következményeit — a pusztulás mértékét —, megdöbbentek. Túlontúl nagy volt az ár, amit az élõvilágnak fizetnie kellett a káoszba süllyedt emberi társadalomért...

21. ...Nem átkozom meg többé a földet az emberért, mert az ember szívének gondolatja gonosz az õ ifjúságától fogva; és többé nem vesztem el mind az élõ állatot, mint cselekedtem. *229

*228 Mózes I. könyve 9
*229 Mózes I. könyve 8

A döntéshozók megbánták, hogy ezt a parancsot kiadták. Így legalizálódhatott a késõbbiekben a titkos konspiráció...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

ÁBRAHÁM

Történetünkben egy nagyon fontos személyhez érkeztünk. Korábban a misszionáriusok kapcsolatban álltak Noéval, minek köszönhetõen õ és egész családja megmenekült.

Késõbb a történelem folyamán a misszionáriusok több emberrel is tartották a kapcsolatot. Õket nevezzük prófétáknak. Néha egyenesen baráti volt a viszony közöttük, ezért sok esetben fejlett technikájukkal segítették a “kiválasztottakat”.

Ábrahám is egy ilyen “kiválasztott” volt.

Lássuk hát a történetét.

A szövegekben nincs szó az elsõ kapcsolatfelvételrõl, mint Mózes esetében. Ezért hát onnan kezdjük, hogy Ábrahám utasítást kapott:

1. És monda az Úr Ábrámnak: Eredj ki a te földedbõl, és a te rokonságod közül, és a te atyádnak házából, a földre, a melyet én mutatok néked.
2. És nagy nemzetté tészlek... *230

Engedelmeskedve az utasításnak elindult:

4. És kiméne Ábrám, a mint az Úr mondotta vala néki, és Lót is kiméne õ vele: Ábrám pedig hetvenöt esztendõs vala, mikor kiméne Háránból.
5. És felvevé Ábrám az õ feleségét Szárait, és Lótot, az õ atyjafiának fiát (testvérének a fiát) , és minden szerzeményöket, a melyet szereztek vala, és a cselédeket, a kikre Háránban tettek vala szert, és elindulának, hogy Kanaán földére menjenek, és el is jutának a Kanaán földére.
6. És általméne Ábrám a földön mind Sikhem vidékéig, Móréh tölgyeséig. Akkor Kananeusok valának azon a földön. *231

*230,*231 Mózes I. könyve 12

A misszionáriusoknak tervük volt a késõbbi Ábrahámmal. Közölték vele, hogy egy olyan helyre kell eljutnia és ott letelepednie, amit kijelöltek számára.

Útrakelt hát családjával, egész házanépével, köztük Lóttal. Vele még késõbb találkozni fogunk. Az út hosszú volt és veszélyes. Ezért a misszionáriusok állandóan figyelemmel kísérték õket. Ábrahámnak birtokában volt egy készülék, amin keresztül hívni tudták õt, és õ is fel tudta ezzel a készülékkel venni velük a kapcsolatot.

Emlékezzünk vissza arra, hogy Mózesnek is volt a birtokában egy ilyen készülék, amit mi személyi készülékként említettünk a korábbiakban (gondoljunk csak napjaink mobiltelefonjaira). Ám ez nem lehetett nagy hatótávolságú, ezért volt szükség a késõbbiekben a frigyládára. Ami egy mozgó adó-vevõ állomás volt. Az izraeliták vándorlásuk során táborveréskor összeszerelték, induláskor szétszerelték azt.

Így hát Mózes az ilyen típusú készülékeket már ismerte. Az új felvételeken Ábrám volt látható, és mindazok a fevételek, melyeket a misszionáriusok a magasból készítettek róla és házanépérõl, ahogy azok a pusztában vándorolnak.

Az egyik felvételen Mózes azt látta, hogy Ábrám táborveréskor egy olyan valamit állít össze, mely arra szolgált, hogy az “Úr nevét” hívja. Ilyet még nem látott. De mivel az hasonlított az általa akkor már ismert, vallásos szertartásoknál alkalmazott tárgyhoz, ezért nevén is nevezi.

A késõbbiekben látni fogjuk, hogy a misszionáriusok múltbéli ténykedéseinek egyértelmû nyoma maradt az emberiség emlékezetében. Ilyen volt az az eléggé nagy méretû tárgy, mely a misszionáriusok jármûvei és támaszpontjai közötti kapcsolattartást szolgálta. Mivel többen voltak a földiek közül azok, akik e jármûvek fedélzetén is jártak, és ott többek között ilyen készüléket és annak a mûködését is látták, így az elmondásukból mások is megismerték ezeket. Ezeket a tárgyakat nevezzük ma oltárnak.

Ennek két érdekes vonatkozása is van. Az egyik maga az oltár mint kommunikációs eszköz, mellyel behatóbban a 10. fejezetben fogunk foglalkozni, illetve a másik az, hogy az emberiség kollektív emlékezete megõrzött egy nem földi eredetû kifejezést — az ”oltár” szót.

De most egyelõre, hogy a történet érthetõ legyen, maradjunk annál a megállapításnál, miszerint az oltár kommunikációs eszköz volt.

Így Mózes, ekképpen ír a felvételeken látottakról:

8. Onnan azután a hegység felé méne Bétheltõl keletre és felüté sátorát... és ott oltárt építe az Úrnak, és segítségûl hívá az Úr nevét.
9. És tovább költözék Ábrám; folyton dél felé húzódván. *232

*232 Mózes I. könyve 12

Emlékezzünk vissza arra, hogy amikor az izraeliták a pusztában vándoroltak, minden esetben, amikor tábort vertek, felállították a szent sátrat és benne az adó-vevõ készüléket. Mivel a kapcsolat köztük és nem földi szövetségeseik között folyamatos volt.

Adott esetben is hasonló volt a helyzet. Ábrahám konkrét feladatot kapott a misszionáriusoktól. Ennek eredményes végrehajtásához többek között adtak neki egy adó-vevõ készüléket is. Minden esetben, amikor tábort vert, felállította a készüléket — az oltárt —, és “bejelentkezett” a misszionáriusoknál.

Ugyanígy egy sokkal késõbbi idõpontban az “oltár” szintén a kapcsolatfelvétel eszközeként jelenik meg:

25. Oltárt építe azért ott, és segítségül hívá az Úrnak nevét... *233

Mivel az oltár egy kapcsolattartást szolgáló eszköz volt, melyen keresztül a misszionáriusokkal fel lehetett venni a kapcsolatot — hívni lehetett õket —, ezért kezd érthetõvé válni, mit jelent az a kifejezés: ”hívá az Úrnak nevét”. Hiszen ha napjainkban egy rádió adó-vevõ segítségével fel kívánnánk venni a kapcsolatot egy másik, tõlünk nagyobb földrajzi távolságra lévõ személlyel, akinek szintén egy ilyen készülék van a birtokában, akkor azt úgy tennénk, hogy név szerint hívnánk õt. Például ha ennek a személynek a neve István, akkor azt mondanánk az adó-vevõbe: ”István, István, jelentkezz! Vétel”. Abban az esetben, amikor a misszionáriusokat — az “Urat” —, hívták, ugyanígy, nevén szólítva tették azt.

Tehát, e kis kitérõ után folytassuk a cselekményt Ábrahámnál. Mivel nagyon jó, baráti viszonyban volt velük, ezért volt birtokában az “oltár”.

23. És beteljesedett az Írás, a mely ezt mondja: Hitt pedig Ábrahám az Istennek, és tulajdoníttatott néki igazságul, és Isten barátjának neveztetett. *234

8. De te Izráel, én szolgám, Jákób, a kit én elválasztottam, Ábrahámnak, az én barátomnak magva; *235

7. Oh mi Istenünk! nem te ûzéd-é ki e földnek lakóit a te néped az Izráel elõtt, és nem te adád-é azt Ábrahámnak, a te barátod magvának mindörökké? *236

*233 Mózes I. könyve 26
*234 Jakab levele 2
*235 Ésaiás könyve 41
*236 Krónika II. könyve 20

Az idézetekbõl nyilvánvaló, hogy Ábrahám és a misszionáriusok kapcsolata baráti volt, mely mellõzött minden miszticizmust, amit a vallás ma elõszeretettel használ.

4. Annak az oltárnak helyére, melyet ott elsõben készített vala: és segítségül hívá ott Ábrám az Úrnak nevét. *237

Itt is egy nagyon fontos momentum van! Az oltár helyét említi. Hiszen ha felépített ott egy oltárt, akkor ott nem a helyét találta volna, hanem legrosszabb esetben is annak a maradványait. Ugyanakkor itt Mózes az oltár helyérõl beszél.

Ha azt a feltevést vesszük igaznak, hogy Ábrahám egy mobil kommunikációs eszközt állított fel, azután pedig, mivel tovább ment, a készüléket újra szállítható állapotba szedte szét, amikor késõbb visszatért ugyanarra a helyre, valóban csak az oltár korábbi helyén állíthatta fel újra a készüléket. Ez így teljesen logikusnak tûnik.

A krónikás vagy krónikások viszont saját fantáziájukkal színesítve a történetet, az abban található nagyon fontos információkat eltorzították. Álljon erre itt egy nagyon jó példa:

7. És megjelenék az Úr Ábrámnak, és monda néki: A te magodnak adom ezt a földet. És Ábrám oltárt építe ott az Úrnak; a ki megjelent vala néki. *238

*237 Mózes I. könyve 13
*238 Mózes I. könyve 12

Elõször is: az “Úr” az oltár segítségével “jelent meg”, beszélt Ábrahámhoz. Így semmiképpen sem igaz az a misztikus köntös, hogy az “Úr” csak úgy egyszerûen a semmibõl jelent meg. Emlékezzünk vissza Sámuel esetére a frigyládával, ahol nagyon is egyértelmû, hogy semmilyen természetfeletti “jelenés” nem történt (*123/10).

Másodszor: ebbõl a szövegrészbõl úgy tûnik, mintha az oltár egyfajta emlékmû lenne, mely egy misztikus “jelenés” emlékére emeltetett. Pedig a helyzet pont fordítva van: az oltárnak köszönhetõen vált lehetségessé a “jelenés”.

Mindezekbõl megint csak nagyon jól látható, hogy a krónikás, aki az egészbõl semmit nem értett, a számára érthetetlen történet-töredékeket egy szerinte logikusabb egésszé próbálta összeállítani, megváltoztatva ezzel a szöveg eredeti információtartalmát. De szerencsénkre nem minden fontos szövegrész lett teljesen eltorzítva. Ezeknek köszönhetõen válik számunkra lehetségessé a történtek pontos rekonstruálása.

Nos, eközben azon a területen, ahol Ábrahám tartózkodott, éhínség tört ki. Mivel nem egyszál magában vándorolt a kijelölt lakhely felé, ezért az élelmiszertartalékaik erõsen fogytán voltak. Az éhínség miatt meg nem tudtak élelmiszert vásárolni, mert azon települések lakosainak is fogytán voltak a készleteik, melyeken keresztülhaladtak. Nem volt egyéb választásuk, minthogy Egyiptom felé vegyék az útjukat. Azt remélve, hogy ott majd feltölthetik élelmiszerkészleteiket.

Ábrahám azon vidék lakosaitól megtudta, hogy Egyiptomban teljes önkényuralom van. Ha valami a fáraónak megtetszik, azt egyszerûen elveszi. Mivel az õ felesége, Szárai meglehetõsen szép asszony volt, ezért minden bizonnyal feltûnést kelt majd. Amennyiben eljut a híre az uralkodóhoz, az valószínûleg meg kívánja majd szerezni. De mivel férjezett volt, ezért a férjét, hogy az asszonyt a maga számára “felszabadítsa”, megöleti. Ezt elõre látva, Ábrahám a következõ kéréssel állt elõ:

11. És lõn mikor közel vala, hogy bemenjen Égyiptomba, monda feleségének Szárainak: Ímé tudom, hogy szép ábrázatú asszony vagy.
12. Azért mikor meglátnak téged az égyiptomiak, majd azt mondják: felesége ez; és engem megölnek, téged pedig életben tartanak.
13. Mondd azért, kérlek, hogy húgom vagy; hogy jól legyen dolgom miattad, s életben maradjak te éretted. *239

Így kívánta elkerülni azt, hogy õt a felesége miatt Egyiptomban megöljék.

15. Mikor megláták õt a Faraó fõemberei, magasztalák a Faraó elõtt és elvivék az asszonyt a Faraó udvarába. *240

Így hát bekövetkezett az, amitõl Ábrahám tartott. A feleségét a fáraó ágyasai közé sorolták be. Csakhogy mindez akadályozta a misszionáriusok tervét. Ugyanis Ábrahámnak és a feleségének, Szárainak az elõre meghatározott területre kellett eljutnia. Hiszen a késõbbiekben komoly terveik voltak velük. Ezért bevetették magas szintû technikájukat, hogy Szárait kiszabadítsák és a fáraó szándékát megváltoztassák.

17. De megveré az Úr a Faraót és az õ házát nagy csapásokkal, Száraiért, Ábrám feleségéért.
18. Hívatá azért a Faraó Ábrámot és monda: Miért mívelted ezt velem? Miért nem mondottad meg énnékem, hogy ez néked feleséged?
19. Miért mondottad: Húgom õ; azért vevém magamnak feleségûl. Most már imhol a te feleséged, vedd magadhoz és menj el.
20. És parancsola felõle a Faraó némely embereknek, a kik elbocsáták õtet és az õ feleségét, és mindenét a mije vala. *241

*239,*240,*241 Mózes I. könyve 12

A beavatkozás eredményes volt. A fáraót rákényszerítették arra, hogy Ábrahámot és a feleségét mindazokkal, akik vele voltak, szabadon bocsássa.

Mint korábban szó volt róla, Ábrahámmal együtt vándorolt Lót is, Ábrahám testvérének a fia. Idõvel azonban nézeteltérésük támadt:

1. Feljöve azért Ábrám Égyiptomból, õ és az õ felesége, és mindene valamije vala, és Lót is õ vele, a déli tartományba.
2. Ábrám pedig igen gazdag vala barmokkal, ezüsttel és aranynyal.
5. Lótnak is pedig, a ki Ábrámmal jár vala, valának juhai, ökrei és sátorai.
6. És nem bírá meg õket az a föld, hogy együtt lakjanak, mert sok jószáguk vala, és nem lakhatának együtt.
7. Versengés is támada az Ábrám barompásztorai között, és a Lót barompásztorai között...
8. Monda azért Ábrám Lótnak: Ne legyen versengés közöttem és közötted, se az én pásztoraim között és a te pásztoraid között: hiszen atyafiak vagyunk.
9. Avagy nincsen-é elõtted mind az egész föld? Válj el kérlek, tõlem; ha te balra tartasz, én jobbra megyek; ha te jobbra menéndesz, én balra térek.
11. És választá Lót magának a Jordán egész mellékét, és elköltözék Lót kelet felé: és elválának egymástól.
12. Ábrám lakozik vala a Kanaán földén, Lót pedig lakozik vala a Jordán-melléki városokban, és sátoroz vala Sodomáig. *242

Késõbb õk még találkoznak, amikor Ábrahám tudomására jut, hogy Lót fogságba esett. Egy nagyobb létszámú fegyveres csapattal kiszabadítja a fogságból. Sodomában találkozunk majd újra vele.

Mivel Ábrahám eljutott a számára kijelölt területre, ezzel a kapott feladatot végrehajtotta.

Újra felvették hát vele a kapcsolatot:

1. E dolgok után lõn az Úr beszéde Ábrámhoz látomásban, mondván: Ne félj Ábrám: én paizsod vagyok tenéked, a te jutalmad felette igen bõséges.
2. És monda Ábrám: Uram Isten, mit adnál énnékem, holott én magzatok nélkül járok, és az, a kire az én házam száll, a Damaskusbeli Eliézer?
3. És monda Ábrám: Ímé énnékem nem adtál magot, és ímé az én házam szolgaszülöttje lesz az én örökösöm.
4. És ímé szóla az Úr õ hozzá, mondván: Nem ez lesz a te örökösöd: hanem a ki a te ágyékodból származik, az lesz a te örökösöd. *243

A párbeszédbõl kitûnik, hogy Ábrahám arra panaszkodik a misszionáriusoknak, hogy nincs utóda. Tudjuk azt is, hogy a felesége, Szárai meddõ volt:

30. Szárai pedig magtalan vala; nem vala néki gyermeke. *244

*242 Mózes I. könyve 13
*243 Mózes I. könyve 15
*244 Mózes I. könyve 11

Úgy tûnik viszont, hogy Ábrahámmal is gondok voltak.

5. És kivivé õt (Ábrahámot), és monda: Tekints fel az égre, és számláld meg a csillagokat, ha azokat megszámlálhatod; — és monda nékie: Így lészen a te magod. *245

Segítendõ Ábrahám problémáján, a misszionáriusok valamilyen mûtéti beavatkozást — korrekciót — hajtottak rajta végre, mély altatásban.

9. És felele néki (az “Úr”): Hozz nékem egy háromesztendõs üszõt, egy háromesztendõs kecskét, és egy háromesztendõs kost, egy gerliczét és egy galambfiat.
10. Elhozá azért mind ezeket, és kétfelé hasítá azokat, és mindeniknek a fele részét a másik fele része átellenébe helyezteté; de a madarakat nem hasította vala kétfelé.
11. És ragadozó madarak szállának e húsdarabokra, de Ábrám elûzi vala azokat. *246

Az akkori “szokásoknak” megfelelõen Ábrahám áldozatot, ajándékot vitt az “Úrnak”. Nem sokkal késõbb megérkezett a jármû, fedélzetén az orvoscsoporttal, és nekiláttak a mûtét elõkészítésének. Miután minden készen állt, elkezdték a mûtétet, melyet altatásban végeztek el Ábrahámon:

12. És lõn naplementekor, mély álom lepé meg Ábrámot, és ímé rémülés és nagy setétség szálla õ reá. *247

Érthetõ, hogy Ábrahám félt. Hiszen ugyan ki nem fél egy mûtéttõl?

Magáról a mûtétrõl Mózes nem számol be. Mert nem értette, hogy mi történik. Késõbb, amikor a sebészeti beavatkozást befejezték, Ábrahámot ellátták, visszaszálltak a jármû fedélzetére, az startolt és elrepült:

17. És mikor a nap leméne és setétség lõn, ímé egy füstölgõ kemencze, és tüzes fáklya, mely általmegyen vala a húsdarabok között. *248

*245,*246,*247,*248 Mózes I. könyve 15

Ez a tüzes fáklya nem egyéb, mint a startoló jármû reaktív gázsugara. A füstölgõ kemence meg a hajtómûbõl elõcsapó füstszerû égéstermékek.

Tehát a mûtétet alkonyatkor kezdték el. Mire besötétedett, el is végezték. Az áldozati állatokra pedig semmi szükség nem volt, csak Ábrahám tartotta be az akkori kor “szokásait”. Hiszen mikor a jármû sartolt, az áldozati állatok darabjai érintetlenül hevertek ott, ahova azokat letette.

Így hát a misszionáriusok által elvégzett korrekciós mûtétnek köszönhetõen Ábrahám nemzõképessége helyreállt. Mikor errõl beszámolt feleségének, Szárainak, az továbbra is kételkedett. Meg volt ugyanis gyõzõdve arról, hogy azért nem esett teherbe mind ez idáig, mert Ábrahám terméketlen volt.

Mivel továbbra is makacsul meg volt gyõzõdve arról, hogy a férje a felelõs, ezért a következõképpen akarta ezt bebizonyítani. Arra biztatta Ábrahámot, hogy háljon a szolgálójukkal, Hágárral. Amennyiben az nem esik teherbe, akkor az õ állítása bizonyítást nyer, és bebizonyosodik, hogy Ábrahám csak kitalálta azt a történetet, hogy a misszionáriusok rajta mûtétet hajtottak végre, helyreállítandó a nemzõképességét.

1. És Szárai, az Ábrám felesége nem szûle néki; de vala néki egy Égyiptomból való szolgálója, kinek neve Hágár vala.
2. Monda azért Szárai Ábrámnak: Ímé az Úr bezárolta az én méhemet, hogy ne szûljek (egy kis nõi fondorlat): kérlek menj be az én szolgálómhoz, talán az által megépülök; és engede Ábrám a Szárai szavának.
3. Vevé tehát Szárai, Ábrám felesége az Égyiptombeli Hágárt, az õ szolgálóját, tíz esztendõvel azután, hogy Ábrám a Kanaán földén letelepedék, és adá azt Ábrámnak az õ férjének feleségül.
4. És béméne Hágárhoz, és az fogada az õ méhében; ez pedig a mint látta, hogy terhes, nem vala becsülete az õ asszonyának õ elõtte.
5. Monda azért Szárai Ábrámnak: Bántódásom van miattad. Én adtam öledbe szolgálómat, és mivelhogy látja, hogy teherbe esett, nincsen elõtte becsületem... *249

Bebizonyosodott, hogy Szárai mindvégig tévedett. Õ volt terméketlen. Ahogy ez kiderült, nagyon ideges lett. Felindultságában a haragja a szolgáló ellen fordult, pedig az nem tehetett semmirõl, hiszen az egész ”úrnõje” ötlete volt. Hogy indulatait levezesse, illetve, elkerülje azt a nagy szégyent, hogy kitudódjék: õ a meddõ, ezért újabb fortéllyal állt elõ. Arról panaszkodott Ábrahámnak, hogy immáron a szolgáló nem tiszteli õt, s ezért a helyzet tarthatatlan. Ábrahám erre azt felelte, hogy az õ szolgálója, azt tesz vele, amit jónak lát:

6. És monda Ábrám Szárainak: Ímé a te szolgálód kezedben van, azt tedd vele amit jónak látsz. Nyomorgatja vala azért Szárai, és az elfuta õ elõle. *250

*249,*250 Mózes I. könyve 16

Szárai mindent megtett azért, hogy a szolgáló számára a helyzet elviselhetetlen legyen. Arra számított, hogy mindennek következtében az majd megszökik. Ekkor pedig természetesen senki sem vádolhatta volna õt azzal, hogy meddõ, mivel nincs rá bizonyíték. A szolgáló meg egészen biztosan ott pusztul el a pusztában víz és élelem nélkül...

Ugyanakkor a fejleményeket a misszionáriusok is figyelemmel kísérték. Tudtak Szárai praktikáiról, és arról, hogy a szolgáló megszökött. Az sem volt kétséges számukra, hogy segítség híján elpusztul. Ezért légi jármûvekkel indultak a keresésére, végigpásztázva a pusztát az “angyalok” fedélzetérõl. Napjainkban, ha valakinek a keresésére indul egy mentõcsapat, akkor azt helikopterekkel teszik a levegõbõl, nagy területet pásztázva be. Ugyanez történt Hágárral is.

Az egyik jármû sikerrel járt, megtalálta az elmenekült szolgálót.

7. És találá õt az Úrnak angyala egy forrásnál a pusztában, annál a forrásnál, a mely a Súrba menõ úton van.
8. És monda: Hágár, Szárai szolgálója! honnan jössz és hová mégy? És az monda: Az én asszonyomnak, Szárainak színe elõl futok én.
9. Akkor monda néki az Úr angyala: Térj meg a te asszonyodhoz, és alázd meg magad az õ kezei alatt. *251

A jármû a földön pihenõ asszonytól nem messze landolt. Kiszálltak néhányan belõle, többek között orvosok is. Mert biztosra lehetett venni, hogy a terhes nõt az átéltek és a hosszú út erõsen megviselték. Hasonló helyzetben vajon mit tennének a mentõhelikopterrel érkezett orvosok? Megvizsgálnák az asszony állapotát, vérnyomását, és egy gyors ultrahangos vizsgálattal megnéznék, hogy a magzattal minden rendben van-e. Természetesen az ultrahangos vizsgálattal könnyen kideríthetõ a születendõ gyermek neme is. Ebben napjainkban semmilyen csodát nem látunk. És négyezer évvel ezelõtt?

11. És monda néki (Hágárnak) az Úrnak angyala: Ímé te terhes vagy, és szûlsz fiat; és nevezd nevét Ismáelnek, mivelhogy meghallá Isten a te nyomorúságodat. *252

*251,*252 Mózes I. könyve 16

Hónapokkal késõbb a misszionáriusok szavai beigazolódtak:

15. És fiat szûle Hágár Ábrámnak, és nevezé Ábrám az õ fiának nevét, a kit Hágár szûl vala néki, Ismáelnek. *253

Vajon milyen problémái lehettek Ábrahámnak, melyek megakadályozták abban, hogy gyermeket nemzzen? A misszionáriusok szavaiból ez is kiderül:

10. Ez pedig az én szövetségem, melyet meg kell tartanotok én közöttem és ti közöttetek, és a te utánnad való magod között: minden férfi körülmetéltessék nálatok. *254

Ez olyanképpen hangzik, mintha egy orvos tanácsolná azt, hogy minden utódján a körülmetélés végre legyen hajtva. Minden bizonnyal azért ez az utasítás, mert Ábrahámnál egy kisebb fejlõdési rendellenesség volt, mely problémákat okozhat a nemzõképességben.

Tudjuk, hogy a zsidók az újszülött fiúgyermekeket ma is körülmetélik. Természetesen ez már csak hagyomány. Hiszen az a genetikai hiba, melyet Ábrahám hordozott, az azóta eltelt idõk folyamán a különbözõ genetikai keveredések következtében eltûnt.

Ábrámot Ábrahámként ismerjük. Honnan e név kettõssége?

Az eredeti neve Ábrám volt. De egy késõbbi találkozásukkor a misszionáriusok új nevet adtak neki, így lett Ábrahám:

1. Mikor Ábrám kilenczven kilencz esztendõs vala, megjelenék az Úr Ábrámnak, és monda néki: Én a mindenható Isten vagyok, járj én elõttem, és légy tökéletes.
2. És megkötöm az én szövetségemet én közöttem és te közötted: és felette igen megsokasítlak téged.
3. És arczára borúla Ábrám; az Isten pedig szóla õnéki, mondván:
4. A mi engem illet, imhol az én szövetségem teveled, hogy népek sokaságának atyjává leszesz.
5. És ne neveztessék ezután a te neved Ábrámnak, hanem legyen a te neved Ábrahám, mert népek sokaságának atyjává teszlek téged. *255

Ugyanígy, Ábrahám felesége, Szárai a misszionáriusoktól a Sára nevet kapta:

15. És monda Isten Ábrahámnak: Szárainak, a te feleségednek nevét ne nevezd Szárainak, mert Sára az õ neve. *256

*253 Mózes I. könyve 16
*254,*255,*256 Mózes I. könyve 17

Miért kellettek ezek a névváltoztatások? Minden bizonnyal az Ábrám és a Szárai nevek a misszionáriusok számára nehezebben “kiejthetõk” voltak, mint az Ábrahám és Sára.

Ugyanakkor a misszionáriusok Ábrahám számára egy rendkívüli ígéretet tettek. Tudjuk, hogy felesége, Sára, meddõ volt. Nem volt gyermekük. És már nem is lehetett, hiszen mindketten idõsek voltak.

11. Ábrahám pedig és Sára élemedett korú öregek valának; megszûnt vala Sáránál az asszonyi természet. *257

Ezért volt Ábrahám számára oly hihetetlen, amit a misszionáriusoktól hallott:

16. És megáldom õt (Sárát), és fiat is adok õ tõle néked, és megáldom, hogy legyen népekké; nemzetek királyai származzanak õ tõle.
17. Ekkor arczára borúla Ábrahám, és nevete és gondolá az õ szívében: vajjon száz esztendõs embernek lesz-é gyermeke? avagy Sára kilenczven esztendõs lévén, szûlhet-é?
18. És monda Ábrahám az Istennek: Vajha Ismáel élne te elõtted.
19. Az Isten pedig monda: Kétség nélkûl a te feleséged Sára szûl néked fiat, és nevezd annak nevét Izsáknak...
21. Az én szövetségemet pedig megerõsítem Izsákkal, kit néked szûl Sára ez idõkorban a következõ esztendõben.
22. És elvégezé vele való beszédét, és felméne az Isten Ábrahámtól (visszaszállt a jármûbe, az startolt, felemelkedett és elrepült). *258

*257 Mózes I. könyve 18
*258 Mózes I. könyve 17

Nem csodálkozunk Ábrahám reakcióján. Elvégre valóban nehezen képzelhetõ el, hogy egy nagyon idõs párnak természetes úton gyermeke fogantassék. Természetes módon... És mesterséges megtermékenyítéssel?

Semmiképpen sem megy csodaszámba napjainkban a lombikbébi program. Ezzel a módszerrel olyan házaspároknak született már gyermekük, akik hosszú ideig sikertelenül próbálkoztak. A módszer lényege az, hogy a petesejtet és az ondósejteket egy lombikban elegyítik. A megtermékenyült petesejtet ezután visszaültetik a leendõ anya méhébe, ahol az egészséges magzattá fejlõdik.

Napjainkban ez nem csoda. De gondoljunk csak arra, hogy mindez sok ezer évvel ezelõtt történt, amikor csak egyetlen módját ismerték az utódnemzésnek. Ezért, amikor a misszionáriusok fiat ígértek Ábrahámnak Sárától, az természetesen hitetlenkedett. Hiszen számára ez elképzelhetetlen volt.

A misszionáriusok számára viszont mindez nem volt egyéb, mint egy szokványos mûvi beavatkozás:

14. Avagy az Úrnak lehetetlen-é valami? Annak idején esztendõre ilyenkor visszatérek hozzád, és fia lesz Sárának. *259

Késõbb azok újra meglátogatták Ábrahámot.

1. Megjelenék pedig õ néki (Ábrahámnak) az Úr a Mamré tölgyesében, és õ ûl vala a sátor ajtajában, a hõ napon.
2. És felemelé az õ szemeit, és látá, hogy ímé három férfiú áll õ elõtte. És látván, eléjök siete a sátor ajtajából, és földig meghajtá magát (korábbról már ismerte õket, mert ezek voltak azok, akik õt rendszeresen látogatták).
3. És monda: Jó Uram, ha kedves vagyok te elõtted, kérlek, ne kerüld el a te szolgádat.
4. Hadd hozzanak, kérlek, egy kevés vizet, és mossátok meg a ti lábaitokat, és dõljetek le a fa alatt.
5. Én pedig hozok egy falat kenyeret, hogy erõsítsétek meg a ti szíveteket, azután menjetek tovább, mert azért tértetek be a ti szolgátokhoz. És mondának: Cselekedjél, a mint szólál.
6. És besiete Ábrahám a sátorba Sárához, és monda: Siess, gyúrj meg három mérték lisztlángot, és csinálj pogácsát.
7. A baromhoz is elfuta Ábrahám, és hoza egy gyenge kövér borjút, és adá a szolgának, az pedig siete azt elkészíteni.
8. És võn vajat és tejet, és a borjút, melyet elkészített vala, és eléjök tevé: és õ mellettök áll vala a fa alatt, azok pedig evének.
9. És mondának néki: Hol van Sára a te feleséged? Õ pedig felele: Ímhol van a sátorban.
10. És monda: Esztendõre ilyenkor bizonynyal megtérek hozzád és ímé akkor a te feleségednek Sárának fia lesz. Sára pedig hallgatózik vala a sátor ajtajában, mely annak háta megett vala.
11. Ábrahám pedig és Sára élemedett korú öregek valának; megszûnt vala Sáránál az asszonyi természet.
12. Nevete azért Sára õ magában, mondván: Vénségemre lenne-é gyönyörûségem? meg az én uram is öreg!
13. És monda az Úr Ábrahámnak: Miért nevetett Sára, ezt mondván: Vajjon csakugyan szûlhetek-é, holott én megvénhedtem?
14. Avagy az Úrnak lehetetlen-é valami? Annak idején, esztendõre ilyenkor visszatérek hozzád, és fia lesz Sárának.
15. Sára pedig megtagadá, mondván: Nem nevettem én; mivelhogy fél vala. De monda az Úr: Nem úgy van, mert bizony nevettél. *260

A következõ látogatás során a misszionáriusok megejtették Sárán a mûvi megtermékenyítést:

1. Az Úr pedig meglátogatá Sárát, a mint mondotta vala, és akképpen cselekedék az Úr Sárával, a miképpen szólott vala.
2. Mert fogada Sára az õ méhében, és szûle fiat Ábrahámnak az õ vénségében... *261

*259,*260 Mózes I. könyve 18
*261 Mózes I. könyve 21

Úgy hiszem, hogy ez a megfogalmazás önmagáért beszél. Kiderül belõle, hogy a misszionáriusok meglátogatták Sárát, és valamit tettek vele, aminek következtében az teherbe esett. Mesterséges megtermékenyítést végeztek el rajta.

Ekkor a misszionáriusok a genetikai vizsgálatokból már tudták, hogy a születendõ gyermek neme fiú lesz. Így késõbb, amikor a gyermek megszületett, és valóban fiú volt, ez hatalmas csodának minõsült. Mert nemcsak az volt hihetetlen, hogy egy idõs asszony terhes lett, hanem még a gyermek nemét is elõre megmondták! Abban az idõben ugyanis csak találgathatták, hogy a születendõ gyermek fiú lesz vagy lány. Ne csodálkozzunk hát, hogy ilyen nagy nyomot hagyott a Bibliában ez a történet...

A késõbbiekben még több ehhez hasonló történettel fogunk találkozni, ahol pontosan nyomon követhetõ lesz a misszionáriusok közvetlen beavatkozása. E beavatkozások nyomán születtek a Biblia nagy alakjai, többek között Jézus is...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

SODOMA

Kövessük most nyomon az eseményeket egy másik szálon. Emlékezzünk vissza, hogy Ábrahám és Lót különvált. Az elõzõ részbõl kiderült, Ábrahám családjának több tagja is tudott arról, hogy õ egy kozmikus civilizáció képviselõivel tartja a kapcsolatot. Így többek között Ábrahám felesége, Sára, és Ábrahám testvérének a fia, Lót.

Az elõzõ rész végén (*260) arról beszéltünk, hogy Ábrahámot három “férfiú” látogatta meg, akiket elsõ látásra felismert. Hiszen korábban többször is találkozott velük. Miután vendégül látta õket, azok Sodoma felé vették az útjukat. Innen folytassuk tovább.

16. Azután felkelvén onnan azok a férfiak, Sodoma felé tartanak vala. Ábrahám is velök méne, hogy elkisérje õket.
17. És monda az Úr: Eltitkoljam-é én Ábrahámtól, a mit tenni akarok?
20. Monda azután az Úr: Mivelhogy Sodomának és Gomorának kiáltása megsokasodott, és mivelhogy az õ bûnök felettébb megnehezedett:
21. Alámegyek azért és meglátom, vajjon teljességgel a hozzám felhatott kiáltás szerint cselekedtek-é vagy nem? tudni akarom. *262

*262 Mózes I. könyve 18

A helyzet Sodomában kaotikussá vált. Már nem létezett törvény, rend. Káosz uralkodott. Mindazok a szabályok, melyek egy embercsoportot társadalommá tesznek, nem mûködtek. Az erõszak, a gyilkolás mindennapos dolog volt a városban.

A misszionáriusok egyik embere, “ügynöke” Sodomából jelentette, hogy a helyzet tarthatatlan. Hogy hogyan tette ezt? Egy kis méretû személyi, rádió adó-vevõ készülékkel. Ez az ember pedig nem volt más, mint — Lót.

A jelentés nyomán a misszionáriusok személyesen kívántak meggyõzõdni a helyzet súlyosságáról. A három ismeretlen közül az egyik, akivel Ábrahám beszélt és korábbról jól ismerte, egy magas rangú személy, aki döntéshozó helyzetben volt. Adott esetben õ volt az “Úr”. Mielõtt kiadta volna a parancsot a város megsemmisítésére, meg akart gyõzõdni arról, hogy a helyzet valóban olyan, mint a jelentésben szerepelt.

22. És elfordulának onnan a férfiak, és menének Sodomába: Ábrahám pedig még az Úr elõtt áll vala.
23. És hozzájárula Ábrahám és monda: Avagy elveszted-é az igazat is a gonosszal egybe?
24. Talán van ötven igaz abban a városban, avagy elveszted-é, és nem kedvezel-é a helynek az ötven igazért, a kik abban vannak?
25. Távol legyen tõled, hogy ilyen dolgot cselekedjél, hogy megöld az igazat a gonosszal, és úgy járjon az igaz mint a gonosz: Távol legyen tõled! Avagy az egész föld bírája (a magas rangú misszionárius rangja) nem szolgáltatna-é igazságot?
26. És monda az Úr: Ha találok Sodomában a városon belõl ötven igazat, mind az egész helynek megkegyelmezek azokért.
27. És felel Ábrahám, és monda: Immár, merészkedtem szólani az én Uramnak, noha én por és hamu vagyok.
28. Ha az ötven igaznak talán öt híja lesz, elveszted-é az öt miatt az egész várost? És monda: Nem vesztem el, ha találok ott negyvenötöt.
29. És ismét szóla hozzá és monda: Hátha találtatnak ott negyvenen? És monda Õ: Nem teszem meg a negyvenért.
30. Mégis monda: Kérlek, ne haragudjék meg az én Uram, ha szólok: Hátha találtatnak ott harminczan? És Õ felele: Nem teszem meg ha találok ott harminczat.
31. És õ monda: Immár merészkedtem szólani az én Uramnak: Hátha találtatnak ott húszan? Felele: Nem vesztem el a húszért.
32. És monda: Ne haragudjék kérlek az én Uram ha szólok még ez egyszer: Hátha találtatnak ott tízen? És Õ monda: Nem vesztem el tízért.
33. És elméne az Úr, minekutánna elvégezte Ábrahámmal való beszélgetését (a jármû, fedélzetén a fõmisszionáriussal, startolt és elrepült, Ábrahám pedig hazament); Ábrahám pedig megtére az õ helyére. *263

*263 Mózes I. könyve 18

Ábrahám, mint tudjuk, nagyon jó viszonyban volt a misszionáriusok fõnökével (*234,*235). Ezt a baráti viszonyt felhasználva próbálta meg Sodomát megmenteni. Sikertelenül. Mivel a város valóban rászolgált arra a sorsra, mely reá várt...

Így hát kiderül, hogy a háromtagú “küldöttségbõl” az egyik személy az, akinek a kezében volt a város sorsa. A másik két ismeretlen, akik nyilvánvalóan speciális bevetésekben edzõdtek, a misszionáriusok fegyveres kötelékébe tartoztak. Elindultak a számukra ellenséges Sodomába, azzal a feladattal, hogy az ott uralkodó állapotokról személyesen gyõzõdjenek meg, és jelentsék a látottakat és tapasztaltakat a bázisnak.

Mint korábban említettük, Lót volt a misszionáriusok “ügynöke” Sodomában. Így az õ jelentéstétele kapcsán indult el két fegyveres misszionárius Sodomába. Közben Lót a személyi készülékén keresztül utasítást kapott, hogy sötétedés után a város kapujában várjon a két fegyveres misszionáriusra — a két ”angyalra”. Feladata e személyeknek a kalauzolása volt. Késõbb taglalni fogjuk azokat a félreértéseket, melyek egyfajta szárnyakkal rendelkezõ emberalakok — angyalok — vallásos jelképpé válásához vezettek. Egyelõre csak annyit, hogy sok esetben az angyal nem más, mint egy földönkívüli jármû, míg más esetben fegyveres misszionáriusokat jelent. Adott esetben az utóbbiról van szó.

1. Mikor a két angyal estére Sodomába jutott, Lót Sodoma kapujában ûl vala (a kapott utasításnak megfelelõen ott várt rájuk), és a mint meglátá õket Lót, felkele eléjök, és arczczal a földre borúla.
2. És monda: Ímé én Uraim kérlek, térjetek be a ti szolgátok házához, és háljatok ott, és mossátok meg lábaitokat; reggel korán felkelhettek és indulhattok útatokra. Azok pedig mondának: Nem, hanem az utczán hálunk meg (nem akarták felfedni Lót kilétét, éspedig, hogy õ az ügynökük).
3. De nagyon unszolá õket, és betérének hozzá, és bemenének az õ házába; õ pedig szerze nékik vendégséget, és pogácsát is süte, és evének. *264

*264 Mózes I. könyve 19

Annak ellenére, hogy kerülve a feltûnést, a fegyveresek éjszaka érkeztek, a városban akadtak olyanok, akik felfigyeltek a különös kinézetû idegenekre, akik Lót házában szálltak meg. Ugyanolyan feltûnést keltettek több ezer évvel ezelõtt a sodomai lakosság körében különös kinézetükkel, mint 1992-ben a Szomáliában járõrözõ amerikai békefenntartó katonák (lásd a képeket).

9., 10. ábra
Az "angyalok" Sodomában

Azért nem akartak hát megszállni Lót házában, mert tudták: külsejükkel már így is eléggé magukra vonták az emberek figyelmét. Azzal meg, ha megszállnak nála, csak sodomai ügynöküket sodorják bajba... Nem tévedtek... Ugyanis a furcsa külsejû idegenek megjelenésének gyorsan híre ment a városban. Mivel Sodomában kaotikus állapotok uralkodtak, ezért az emberekben egy erõs félelemérzés és ezt ellensúlyozandó egy még erõsebb agresszivitás alakult ki. A hír nyomán többen kezdtek gyülekezni Lót házánál.

4. Lefekvésök elõtt a város férfiai, Sodoma férfiai körûlvevék a házat, ifja, örege, mind az egész község egytõl egyig.
5. És szólíták Lótot, mondván néki: Hol vannak a férfiak, a kik te hozzád jövének az éjjel (ezt akarták a fegyveresek elkerülni azzal, hogy az éjszakát az utcán töltik)? Hozd ki azokat mihozzánk, hadd ismerjük õket. *265

Mivel Lót tudta, hogy nagyon fontos személyek azok, akik nála megszálltak, ezért bármi áron menteni próbálta õket.

6. És kiméne Lót õ hozzájok az ajtó eleibe, és bezárá maga után az ajtót.
7. És monda: Kérlek atyámfiai, ne cselekedjetek gonoszságot.
8. Ímé van énnékem két leányom, a kik még nem ismertek férfiat, kihozom azokat ti hozzátok, és cselekedjetek velök a mint néktek tetszik, csakhogy ezekkel az emberekkel ne csináljatok semmit, mivelhogy az én hajlékom árnyéka alá jöttenek. *266

Hogy mentse az idegeneket, Lót kész volt a lányait feláldozni. Sikertelenül.

9. Azok pedig mondának: Eredj el innen. Ismét mondának: Ez egy maga nálunk a jövevény s õ szabja a törvényt? Majd gonoszbul cselekszünk veled, hogy nem azokkal. És reá rohanának a férfiúra, Lótra, felette igen, és azon valának, hogy betörik az ajtót. *267

*265,*266,*267 Mózes I. könyve 19

Az utcán lincshangulat uralkodott. Immáron szép szóval nem lehetett a nekivadult tömeget megfékezni. Lerohanták Lótot, készen arra, hogy meglincseljék. Mások közben az ajtót igyekeztek betörni. Vészhelyzet állt elõ, mely a misszionárius fegyveresek, illetve Lót és családja tagjainak életét veszélyeztette.

Ekkor a két misszionárius “katona” belülrõl az ajtóhoz lapult, elõvették fegyvereiket. Az egyikük készen állt arra, hogy fedezze társát, míg az kinyitja az ajtót, és berántja a házba Lótot.

A megadott jelre az egyikük feltépte az ajtót, és az ajtónak háttal álló Lótot ruhájánál megragadva berántotta a házba. Ebben a pillanatban a társa kézi fegyverébõl több lövést adott le a tömegre (a 9. fejezetben részletesen fogjuk taglalni a kinyújtott kéz fogalmát). Ezeket a lövéseket igen erõs fényfelvillanások kísérték. Akiket a lövedékek eltaláltak, azonnal holtan rogytak össze.

Mindez az éjszaka sötétjében történt. A tömegben lévõ emberek szeme az éjszaka gyenge fényeihez alkalmazkodott. Pupilláik maximálisan ki voltak tágulva. Így amikor eldördültek a lövések, az azokat kísérõ erõs fényfelvillanások rövidebb idõre gyakorlatilag megvakították õket.

11. ábra
Egy "angyal" kinyújtott kézzel, legalábbis egy olyan ember szemszögébõl nézve,aki még sohasem hallott kézi fegyverrõl...

10. De kinyújták azok a férfiak kezeiket, és bevonák Lótot magokhoz a házba és bezárák az ajtót.
11. Az embereket pedig, kik a ház ajtaja elõtt valának, vaksággal verék meg kicsinytõl nagyig, annyira, hogy elfáradának az ajtó keresésében. *268

Mivel a tömegben lévõk ideiglenesen megvakultak, ezért pánik tört ki közöttük. A zûrzavar leple alatt tudtak a házban lévõk a lincselés elõl elmenekülni.

12. És mondának a férfiak Lótnak: Ki van még itt hozzádtartozó? võdet, fiaidat és leányaidat, és mindenedet a mi a tied a városban, vidd ki e helybõl.
13. Mert mi elvesztjük e helyet, mivelhogy ezek kiáltása nagyra nõtt az Úr elõtt; és az Úr küldött minket, hogy elveszítsük ezt. *269

*268,*269 Mózes I. könyve 19

Mivelhogy támadás érte õket, és meggyõzõdtek arról, hogy a város polgárai nem értenek a szép szóból, ezért tudták, hogy jelentésük, melyet a bázisnak tesznek, a város végét jelenti. Hiszen már indulásra készen állt az a légi jármû, melynek fedélzetén ott pihent bevetésre készen a tömegpusztító fegyver...

Tisztában voltak vele: ha bevetik, akkor a városban kõ kövön nem marad. Figyelmeztették Lótot, hogy gyorsan pakolja össze személyi tárgyait, hívja össze családtagjait és nagyon gyorsan hagyja el a várost.

14. Kiméne azért Lót, és szóla az õ võinek, kik az õ leányait elvették vala, és monda: Keljetek fel, menjetek ki e helybõl, mert elveszti az Úr e várost; de az õ võinek úgy tetszék, mintha tréfálna. *270

Nem hittek neki. Vesztükre...

Azokat, akik lincselni akartak, egyelõre harcképtelenné tették, de virradatkor várható volt, hogy újabbak jönnek, és akkor már a fegyverek sem segítenek. Ezért, mivel kevés idejük maradt, sietniük kellett.

Azokat a lányait, akik férjnél voltak, Lót nem tudta rábeszélni a város elhagyására, ezért egyfajta letargiába esett. Mert tudta, a misszionáriusok nagyon is komolyan beszélnek...

15. És mikor a hajnal feljött, sürgetik vala az Angyalok Lótot, mondván: Kelj fel, vedd a te feleségedet és jelenlevõ két leányodat, hogy el ne veszsz a városnak bûne miatt.
16. Mikor pedig késedelmeskedék (letargiába esett), megragadák a férfiak az õ kezét és az õ feleségének kezét és két leánya kezét, az Úrnak iránta való irgalmából, és kivivék õt: és ott hagyák a városon kívül. *271

Azok látták, hogy Lót, sajnálva a városban maradt lányait és unokáit, mélyen le van sújtva, ezért hozzátették:

17. És lõn mikor kivivék õket, monda az egyik: Mentsd meg a te életedet, hátra ne tekints, és meg ne állj a környéken; a hegyre menekülj, hogy el ne veszsz.
18. És monda Lót nékik: Ne oh Uram! *272

Hiszen eszébe jutottak a városban élõ leányai és unokái, és az a gyereksereg, mely nap mint nap a fõtéren szaladgált...

De az élet megy tovább. Ezért immáron a saját életét kellett mentenie. Az adó-vevõ készülékén keresztül a következõ beszélgetés zajlott le közte és a magas rangú misszionárius között:

19. Ímé a te szolgád kegyelmet talált te elõtted, és nagy a te irgalmasságod, melyet mutattál irántam, hogy életemet megtartottad: de én nem menekûlhetek a hegyre, nehogy utólérjen a veszedelem, és meghaljak.
20. Ímhol az a város közel van, hogy oda fussak, kicsiny is, hadd menekûljek kérlek oda, lám kicsiny az; és én életben maradok.
21. Monda azért néki: Ím tekintek rád e dologban is, és nem pusztítom el a várost, a melyrõl szólottál.
22. Siess, menekülj oda, mert semmit sem tehetek addig, míg oda nem érsz. Azért nevezték annak a városnak nevét Czóárnak. *273

*270,*271,*272,*273 Mózes I. könyve 19

Sodoma ellen nukleáris fegyvert kívántak bevetni. De az nemcsak azokat pusztította volna el, akik a városban voltak, hanem azokat is, akik nem voltak tõle eléggé biztonságos távolságra. Így Lótnak is erõsen sietnie kellett, hogy mikor a nukleáris töltet felrobban, minél messzebb legyen az epicentrumtól. Mindaddig, míg Lót nem jutott el Czóárba, a fegyver bevetésével a misszionáriusok vártak.

A történtek nyomán felvetõdik egy kérdés. Mózes honnan tudta olyan pontosan, mi is történt Sodomában? Nem csupán a történés egyes mozzanatairól szól részletesen, hanem néhol még a párbeszédek szavait is elmondja.

Azt tudjuk, hogy az ûrhajó fedélzetén videófelvételeket, egyfajta dokumentumanyagot mutattak be neki. E felvételek között tehát szerepeltek azok is, melyeket ”egyenes adásban” sugároztak Sodomából.

Ugyanis az ”angyalok” — a fegyveresek —, akik Sodomába mentek felderítésre, öltözékükön egy miniatûr videókamerát is magukkal vittek, mely mindazt ”egyenes adásban” közvetítette a bázisra, ami az ”angyalok” környezetében történt. Ezt a bázison azonnal rögzítették is.

Ha bárki most azt mondja, hogy ez puszta fantáziálás, akkor gondoljon csak napjaink szuperkommandósaira, akik különleges bevetéseknél egy apró videókamerát viselnek az öltözékükön...

Nos, Mózes ezeket a dokumentumfelvételeket látta Sodomáról. Ezért tudta olyan pontosan, mi történt ott az ”angyalokkal”.

Az egész Mózes-”sztori” olyan, mintha egy film forgatókönyve lenne...

És valóban az is, hiszen kész felvételeket látott, akárcsak egy filmet...

De lássuk, mi történt késõbb.

Mikor Lót Czóárba ért, hatalmas detonáció hangja robajlott fel Sodoma felett.

A város fölött nukleáris robbanás tûzgömbje izzott fel, melynek a látványa a napkorongéhoz volt hasonló...

23. A nap feljött vala a földre, mikor Lót Czóárba ére.
24. És bocsáta az Úr Sodomára és Gomorára kénköves és tüzes esõt az Úrtól az égbõl.
25. És elsüllyeszté (nem voltak fogalmai robbanásról) ama városokat és azt az egész vidéket, és a városok minden lakosait, és a föld növényeit is. *274

Az “angyalok” figyelmeztették korábban Lótot, hogy semmiképpen ne nézzen hátra, mert az izzó tûzgömb fénye azonnal megvakítja. De a felesége nem hallgatott rájuk. Vesztére. Egyrészt azonnal megvakult, másrészt az a kép, amit egy pillanatig látott, olyan erõsen sokkolta, hogy szívrohamot kapott és meghalt...

26. És hátra tekinte az õ felesége, és sóbálvánnyá lõn. *275

Mivel Lót látta, hogy immár nem segíthet rajta, ezért mentette magát és a családja még életben lévõ tagjait.

A táj siralmas képet mutatott:

23. Kénkõ és só égette ki egész földjét, be sem vethetõ, semmit nem terem, és semmi fû sem nevekedik rajta; olyan mint Sodomának, Gomorának, Ádmának és Czeboimnak elsülyesztett helye, a melyeket elsülyesztett az Úr haragjában és búsulásában. *276

9. Azért élek én, mond a Seregeknek Ura, Izráelnek Istene, hogy Moáb olyanná lészen, mint Sodoma, Ammon fiai pedig, mint Gomora: tövistermõ föld, só-telep és pusztaság örökre (a radioaktivitás miatt nem él meg semmi azon a földön); népem maradéka prédálja fel õket, és nemzetségem ivadékai bírják majd õket. *277

Úgy tûnik, hogy a bibliai idõkben nemcsak Sodoma és Gomora városok ellen vetettek be nukleáris fegyvert...

A város helyén egy élettelen pusztaság maradt. Az egész egy pillanat mûve volt csupán:

6. Bizony nagyobb az én népem leányának bünhõdése Sodoma bûnhõdésénél, a mely elsülylyedt egy pillanat alatt, noha kézzel sem ütöttek felé. *278

*274,*275 Mózes I. könyve 19
*276 Mózes V. könyve 29
*277 Sofóniás könyve 2
*278 Jeremiás siralmai 4

Ugyanis a pillanat tört része alatt a magas hõfok mindent megsemmisített:

11. Felforgattam közületek többeket, a mint felforgatta Isten Sodomát és Gomorát, és olyanokká lettetek, mint a tûzbõl kikapott üszök (vagyis erõs hõhatásnak voltak kitéve); és még sem tértetek vissza hozzám, ezt mondja az Úr. *279

6. És ha Sodoma és Gomora városait elhamvasztotta, végromlásra kárhoztatta, például tévén azokra nézve, a kik istentelenkedni fognak; *280

Mindez akkor következett be, amikor a város felett nukleáris robbanás tûzgömbje izzott fel:

11. Mert felkél a nap (nukleáris robbanás tûzgömbje) az õ hévségével, és megszárítja a füvet; és annak virága elhull, és ábrázatának kedvessége elvész: így hervad el a gazdag is az õ útaiban. *281

A robbanást imigyen írják le a szövegek:

10. Az Úr napja (nem idõpont, hanem egy napszerû tûzgömb) pedig úgy jõ majd el, mint éjjeli tolvaj (vagyis hirtelen, váratlanul), a mikor az egek ropogva elmúlnak (detonáció), az elemek pedig megégve felbomlanak (nagyon magas hõmérséklet), és a föld és a rajta lévõ dolgok is megégnek.
11. Mivelhogy azért mindezek felbomlanak, milyeneknek kell lennetek néktek szent életben és kegyességben,
12. A kik várjátok és sóvárogjátok az Isten napjának eljövetelét, a melyért az egek tûzbe borulva (nukleáris robbanás) felbomlanak, és az elemek égve megolvadnak! *282

A Nap-szerû tûzgömbrõl még másutt is szó van:

5. Azért vertem meg a próféták által és megölöm õket az én számnak beszédivel. Bizony, a te ítéleteid olyanok, mint a kelõ nap. *283

*279 Ámós könyve 4
*280 Péter II. levele 2
*281 Jakab levele 1
*282 Péter II. levele 3
*283 Hóseás könyve 6

Mikor Ábrahám másnap reggel Sodoma felé tekintett, szeme elé egy szénné égett élettelen táj tárult, mely még mindig erõsen füstölgött.

27. Ábrahám pedig reggel arra a helyre indúla, a hol az Úr színe elõtt állott vala.
28. És tekinte Sodoma és Gomora felé, és az egész környék földje felé; és látá, és ímé felszálla a földnek füstje, mint a kemencze füstje. *284

*284 Mózes I. könyve 19

Az épületeknek, embereknek, növényeknek nyomuk sem maradt. Minden odaveszett a robbanásban...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

NEGYEDIK FEJEZET. A PUSZTÁBAN

MEGTORLÁSOK

Az elõzõ fejezetben láthattuk, hogy mi is történt valójában Mózessel az ominózus negyven nap alatt. E téma taglalásakor még adósok maradtunk többek között Bábel tornyának magyarázatával. Ezt a 10. fejezetben fogjuk részletesen elemezni. De most térjünk vissza a pusztában táborozó izraelitákhoz.

Mint korábban említettük, a pusztában sok százezer izraelita vándorolt (*40). Ennyi különbözõ természetû embert meglehetõsen nehéz kordában tartani. Hiszen mindig akadnak lázongók, elégedetlenkedõk, akik hangulatot keltenek. Külsõ segítség nélkül Mózes és Áron képtelenek lettek volna hosszabb idõn keresztül fenntartani a rendet. Ehhez a misszionáriusoktól kaptak segítséget — “csodákat”. Ugyanis ha a tömegben eluralkodik a káosz, az mindenképpen nagyon sok ember pusztulásához és a misszionáriusok tervének teljes kudarcához vezetett volna.

Korábban a Sion hegyén landoló grandiózus jármû, a Vöröstengeren történtek, illetve a kõsziklából való “vízfakasztás”, mind-mind Mózes tekintélyének a növelését, illetve a renittenskedõk megfélemlítését voltak hivatottak szolgálni. Ezek ideig-óráig meg is tették a hatásukat, de néha-néha a misszionáriusoknak technológiájukkal egy-egy újabb “csodát” kellett az izraeliták felé produkálniuk.

Elõfordult ugyanis, hogy egy-egy ártalmatlan “csoda” kevésnek bizonyult. Ilyenkor került sor arra, hogy a misszionáriusok bevessék fegyvereiket... Lássuk hát, hogyan.

1. És lõn, hogy panaszkodék a nép az Úr hallására, hogy rosszul van dolga. És meghallá az Úr, és haragra gerjede, és felgyullada ellenök az Úrnak tüze és megemészté a tábornak szélét. *285

*285 Mózes IV. könyve 11

Más szóval, egyesek újra elégedetlenkedni kezdtek. Mikor a misszionáriusok errõl tudomást szereztek Mózestõl a frigyláda segítségével, úgy döntöttek, hogy komolyabb eszközt kell alkalmazniuk a tömeg megrendszabályozására. Így hát a magasban, a tábor fölött megjelent egy jármû, mely valamilyen fegyvert vetett be, amitõl a tábor szélén álló sátrak közül több is szénné égett. Gondoljunk csak itt napjaink kísérleti stádiumban lévõ nagyteljesítményû lézerfegyvereire...

Ugyanakkor nem közönséges tûz pusztított a tábor szélén, mert Mózes külön megjegyzi, hogy “az Úr tüze” volt az. Vagyis olyan tûz, melyet csak az Úr képes támasztani, ember nem.

Mindezt látva, az emberek rettenetesen megrémültek. Hiszen látszólag senki nem gyújtotta fel a sátrakat, hanem azok egyszer csak maguktól lobbantak lángra és pillanatok alatt porrá égtek.

Rémülten, kiáltozva rohantak hát Mózeshez, hogy az kérje az Urat: ne pusztítsa el a tábort.

2. Kiálta azért a nép Mózeshez, és könyörge Mózes az Úrnak (az adóvevõn keresztül), és megszûnék a tûz. *286

Hogy még pontosabb képet kapjunk arról, mit láttak az emberek, vegyük az orosz nyelvû Bibliát.

1. Народ стал роптать вслух Господа; и Господь услышал, и воспламенился гнев Его и возгорелся у них огонь Господень, и начал истреблять край стана.

Szó szerint az áll a szövegben, hogy az Úr elkezdte pusztítani a tábort. Így a történet még érthetõbbé válik. Ugyanis nemcsak egy vagy néhány sátor semmisült meg egyszerre, hanem szabályos idõközönként egyik a másik után. Az emberek látták: ha nem rohannak Mózeshez és nem kérik õt, akkor a tábor, és így mindegyikük sátra, külön-külön semmisül meg.

Az ilyen, és ehhez hasonló akciók, idõrõl idõre rendet teremtettek. De ezek a békés “szünetek” nem tartottak sokáig.

4. De a gyülevész nép, a mely köztök vala, kívánságba esék, és Izráel fiai is újra síránkozni kezdének, és mondának: Kicsoda ád nékünk húst ennünk?
5. Visszaemlékezünk a halakra, a melyeket ettünk Égyiptomban ingyen, az ugorkákra és dinnyékre, a párhagymákra, vereshagymákra és a foghagymákra.
6. Most pedig a mi lelkünk eleped, mindennek híjával lévén; szemünk elõtt nincs egyéb mint manna. *287

Úgy tûnik, hogy erre válaszul, a misszionáriusok újra fegyvert vetettek be:

10. És meghallá Mózes, hogy sír a nép, az õ nemzetsége szerint, kiki az õ sátorának nyílása elõtt; és igen felgerjede az Úr haragja, és nem tetszék az Mózesnek. *288

Mózes ezt látva, feldúltan rohant a sátorba az adó-vevõhöz, és vette fel a kapcsolatot a misszionáriusokkal:

11. És monda Mózes az Úrnak: Miért nyomorítád meg a te szolgádat? és miért nem találék kegyelmet a te szemeid elõtt, hogy az egész népnek terhét én reám vetéd?
12. Avagy tõlem fogantatott-e mind ez egész nép? avagy én szûltem-e õt, hogy azt mondod nékem: Hordozd õt a te kebleden, a miképpen hordozza a dajka a csecsemõt, arra a földre, a mely felõl megesküdtél az õ atyáinak?
13. Hol vegyek én húst, hogy adjam azt mind ez egész népnek? mert reám sírnak, mondván: Adj nékünk húst, hadd együnk! *289

*286,*287,*288,*289 Mózes IV. könyve 11

A készüléken keresztül a következõ válasz jött:

18. A népnek pedig mondd meg: Készítsétek el magatokat holnapra, és húst esztek; mert sírtatok az Úr hallására, mondván: Kicsoda ád nékünk húst ennünk? mert jobban vala nékünk dolgunk Égyiptomban. Azért az Úr ád néktek húst, és enni fogtok.
19. Nem csak egy napon esztek, sem két napon, sem öt napon, sem tíz napon, sem húsz napon;
20. Hanem egy egész hónapig, míglen kijön az orrotokon, és útálatossá lesz elõttetek; mivelhogy megvetettétek az Urat, a ki közöttetek van; és sírtatok õ elõtte (az adóvevõ sátra elõtt) mondván: Miért jöttünk ide ki Égyiptomból? *290

Mózes el sem tudta képzelni, hogyan lehet sok százezer embert a pusztában hússal jóllakatni. Ezért hitetlenkedve megkérdezte az adó-vevõn keresztül:

21. És monda Mózes: Hatszáz ezer gyalogos e nép, a mely között én vagyok, és te azt mondod: Húst adok nékik, és esznek egy egész hónapig?!
22. Nemde juhok és ökrök vággattatnak-é nékik, hogy elég legyen nékik? vagy a tengernek minden hala összegyûjtetik-é nékik, hogy elég legyen nékik? *291

Ez érthetõ is, hiszen sehogyan sem tudta elképzelni, honnan lehet ekkora irdatlan mennyiségû húst elõteremteni.

A misszionáriusok a következõt válaszolták:

23. Akkor monda az Úr Mózesnek: Avagy megrövidült-é az Úrnak keze? Majd meglátod: beteljesedik-é néked az én beszédem vagy nem? *292

*290,*291,*292 Mózes IV. könyve 11

Hitetlenkedésére azt felelték, hogy majd meg fogja látni, õk erre is képesek.

Az a kifejezés, hogy: ”Avagy megrövidült-é az Úrnak keze?” egy kis magyarázatra szorul. Itt a misszionáriusok konkrétan az invázió éjszakájára utalnak, mely következtében az izraeliták felszabadultak a rabszolgaságból. Azon az éjszakán, mint korábban taglaltuk, misszionárius kommandósok rajtaütésszerû támadást hajtottak végre Egyiptom sok településén, s ekkor használták kézifegyvereiket. Ezen fegyverek felvillanásai, hatásai és az esetleg azokat kísérõ hangjelenségeket rettentésekként, jelekként, csudákként említik (*31).

Vagyis a misszionáriusok ezekre az eseményekre utalva kérdeznek vissza az adó-vevõn keresztül. Ha azokra a dolgokra képesek voltunk, akkor erre ne lennénk képesek? Avagy nem állnak-e technikai eszközök a rendelkezésünkre?

Nemsokára megkezdõdött az akció:

31. És szél jöve ki az Úrtól, és hoza fürjeket a tengertõl, és bocsátá a táborra egynapi járásnyira egy felõl, és egy napi járásnyira más felõl a tábor körül, és mintegy két sing magasságnyira a földnek színén. *293

Az elsõ figyelemre méltó dolog az, hogy mindez nem közvetlenül a tábor határában történt, hanem attól kb. tíz-húsz kilométerre (egy napi járásnyira). Az akciót, melyben légi jármûvek vettek részt — erõs szél —, légmozgás kísérte. Emlékezzünk vissza, hogy a Vörös-tengeren történtekkor szintén erõs légmozgás volt érzékelhetõ (*50).

Annak következtében, hogy mindez a tábortól nagy távolságra történt, az emberek semmit nem láttak a történésekbõl, csak az erõs szelet észlelték.

Kritikusan kell hát viszonyulnunk ahhoz, hogy ezek a valamik fürjek voltak, és vastag rétegben borították tetemeik a talajt. Lehet... Ugyanis napjaink technikai ismeretei mindezt nem teszik lehetõvé.

32. Akkor felkele a nép és azon az egész napon, és egész éjjel, és az egész következõ napon gyûjtének magoknak fürjeket, a ki keveset gyûjtött is, gyûjtött tíz hómert, és kiteregeték azokat magoknak a tábor körül.
33. A hús még foguk között vala, és meg sem emésztették vala, a mikor az Úrnak haragja felgerjede a népre, és megveré az Úr a népet igen nagy csapással. *294

Nos, az orosz és angol nyelvû variánsok szerint a csapás — járvány volt. Amit még talán meg is lehetne érteni, hiszen a nem megfelelõ körülmények között tárolt hús megromlik, és járvány okozója lehet. Igen ám, de a Zsoltárok könyve mást mond:

30. Még fel sem hagytak a kivánságukkal; az étel még a szájukban vala:
31. Mikor az Isten haragja felgerjede ellenök, és fõbbjeik közül sokakat megöle, és Izráelnek ifjait levágá; *295

*293,*294 Mózes IV. könyve 11
*295 Zsoltárok könyve 78

Mivel a Zsoltárok könyvében ez a rész megegyezik mind a magyar, mind az angol, illetve az orosz verziókkal, ezért nagy biztonsággal lehet állítaní, hogy nem járvány tizedelte meg az embereket, hanem a tábor fölött megjelent egy jármû, mely fegyvereivel nagy pusztítást vitt véghez. A késõbbiekben látni fogjuk, hogy a szövegek a misszionárius jármûvek hajtómûveinek reaktív gázsugarát többek között így említik — az Úr haragja (lásd a 10. fejezetet).

Így hát, hogy többé ne forduljon elõ a vándorlók között ekkora méretû lázongás, mindez komoly leckéül szolgált az izraelitáknak.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

KÓRÉ CSOPORTJÁNAK LÁZADÁSA

Az elégedetlenkedõk nem minden esetben azért szították a feszültséget, mert együttéreztek a nélkülözõ emberekkel. Nyilván több esetben hatalmi ambíciók is közrejátszottak. A nagyszámú tömegben ugyanis mindig akadnak olyanok, akik hatalomvágytól vezéreltetve elégedetlenkedést szítanak, és kihasználva a helyzetet, uralomra törnek. Ilyen volt Kóré is, Iczhár fia. Lássuk az általa szervezett zendülés történetét:

1. Kóré pedig az Iczhár fia, a ki a Lévi fiának, Kéhátnak fia vala; és Dáthán és Abirám, Eliábnak fiai; és On, a Péleth fia, a kik Rúben fiai valának, fogták magokat;
2. És támadának Mózes ellen, és velök Izráel fiai közül kétszáz és ötven ember, a kik a gyülekezetnek fejedelmei valának, tanácsbeli híres neves emberek.
3. És gyülekezének Mózes ellen és Áron ellen, és mondának nékik: Sokat tulajdonítotok magatoknak, holott az egész gyülekezet, ezek mindnyájan szentek, és közöttök van az Úr: miért emelitek azért fel magatokat az Úr gyülekezete fölé? *296

Nyilvánvaló, hogy ez mondvacsinált kifogás volt, mely ürügyül szolgált volna arra, hogy Mózest és Áront megfosszák hatalmuktól és helyükbe a lázadás vezetõi lépjenek. Csakhogy ez nem illett bele a misszionáriusok tervébe...

4. És mikor hallá ezt Mózes, arczra borula.
5. És szóla Kórénak és az õ egész gyülekezetének, mondván: Reggel megmutatja az Úr: ki az övé és ki a szent, és kit fogadott magához; mert a kit magának választott, magához fogadja azt.
6. Ezt cselekedjétek azért: Vegyetek magatoknak temjénezõket, Kóré és az õ egész gyülekezete!
7. És tegyetek azokba tüzet, és rakjatok rá füstölõ szert az Úr elõtt holnap, és az a férfiú legyen szent, a kit kiválaszt az Úr. Sokat tulajdonítotok magatoknak, Lévi fiai! *297

Mózes az adó-vevõhöz sietett, hogy jelentse szövetségeseinek: lázadás tört ki a táborban. A készüléken keresztül, mint már korábban többször is, kérte azok segítségét.

15. Megharaguvék azért Mózes igen, és monda az Úrnak: Ne tekints az õ áldozatjokra! Egy szamarat sem vettem el tõlök, és egyet sem bántottam közülök. *298

*296,*297,*298 Mózes IV. könyve 16

A készüléken keresztül közölték Mózessel, mit kell tennie. Ennek ugyan nincs nyoma a szövegekben, de egyértelmû. Hiszen csak miután konzultált velük, közölte a lázadókkal, mit tegyenek.

16. Azután monda Mózes Kórénak: Te és a te egész gyülekezeted legyetek az Úr elõtt; te és azok és Áron, holnap.
17. És kiki vegye az õ temjénezõjét, és tegyetek abba füstölõ szert, és vigyétek az Úr elé, kiki az õ temjénezõjét; kétszáz és ötven temjénezõt. Te is, és Áron is, kiki az õ temjénezõjét.
18. Vevé azért kiki az õ temjénezõjét, és tevének abba tüzet, és rakának arra füstölõ szert, és megállának a gyülekezet sátorának nyílása elõtt, Mózes és Áron is.
19. Kóré pedig összegyûjtötte vala ellenök az egész gyülekezetet a gyülekezet sátorának nyílásához, és megjelenék az Úrnak dicsõsége az egész gyülekezetnek. *299

A tömeg ott állt a gyülekezet sátoránál. A korábbiakból tudjuk, hogy ebben a sátorban volt az adó-vevõ, és az a rendszer, mely a készüléket védte a kíváncsi betolakodóktól. Ez nagyfeszültségû elektromos kisüléseket produkált, melyek fényt gerjesztettek. Ez a fény jelent meg most is.

A hatás garantált volt. Hiszen ezt látván, sokan azok közül, akik Kórét és társait támogatták, most megrettentek és visszavonultak. Ennek az újabb “csodának” köszönhetõen Kóré elvesztette támogatói zömét.

De mindez nem oldotta meg a zendülés problémáját. Ugyanis a korábbi szórványos elégedetlenkedésekkel szemben ez már szervezett megmozdulás volt. Ennek következtében ez volt minden eddigiek közül a legveszélyesebb Mózesre és a misszionáriusok terveire nézve.

Így hát a fõ szervezõket meg kellett semmisíteni, de nemcsak úgy, lekaszabolva, hanem a lehetõ leglátványosabb és a többiek számára elrettentõ módon. És itt kapott újra szerepet a misszionáriusok szuperfegyverzete...

Az adó-vevõ készüléken keresztül a misszionáriusoktól a következõ üzenet jött:

20. És szóla az Úr Mózesnek és Áronnak, mondván:
21. Váljatok külön e gyülekezettõl, hogy megemésszem õket egy szempillantásban.
22. Õk pedig arczukra borulának, és mondának: Isten, minden test lelkének Istene! nem egy férfiú vétkezett-é, és az egész gyülekezetre haragszol-é? *300

*299,*300 Mózes IV. könyve 16

Mózes és Áron könyörögtek a misszionáriusoknak, hogy fegyvereiket ne a tömeg ellen vessék be. Hiszen nem felelõsek a történtekért. Csak a felbujtók bûnhõdjenek, akik tudatosan szítottak elégedetlenséget.

Mérlegelve a helyzetet, a misszionáriusok a következõket válaszolták:

23. Akkor szóla az Úr Mózesnek, mondván:
24. Szólj a gyülekezetnek, mondván: Menjetek el a Kóré, Dáthán és Abirám hajléka mellõl köröskörül.
25. Felkele azért Mózes, és elméne Dáthán és Abirám felé, követék õt Izráel vénei.
26. És szóla a gyülekezetnek, mondván: Kérlek, távozzatok el ez istentelen emberek sátorai mellõl, és semmit ne illessetek abból, a mi az övék, hogy el ne veszszetek az õ bûneik miatt. *301

A misszionáriusok olyan fegyvert kívántak bevetni, mely nagyon pontos, és csak meghatározott területen semmisít meg mindent. Ilyen például egy nagyteljesítményû lézersugár-nyaláb. A pusztító erejû lézerek közé tartozik a széndioxid lézer, melynek sugárnyalábja az emberi szem számára láthatatlan.

27. És elmenének a Kóré, Dáthán és Abirám hajlékai mellõl köröskörül; Dáthán pedig és Abirám kimenének, megállván az õ sátoraiknak nyílásánál feleségeikkel, fiaikkal és kisdedeikkel.
28. Akkor monda Mózes: Ebbõl tudjátok meg, hogy az Úr küldött engemet, hogy cselekedjem mind e dolgokat, hogy nem magamtól indultam:
29. Ha úgy halnak meg ezek, a mint meghal minden más ember, és ha minden más ember büntetése szerint büntettetnek meg ezek: akkor nem az Úr küldött engemet.
30. Ha pedig az Úr valami új dolgot cselekszik, és a föld megnyitja az õ száját, és elnyeli õket, és mindazt, a mi az övék, és elevenen szállanak alá pokolba: akkor megismeritek, hogy gyalázták ezek az emberek az Urat. *302

*301,*302 Mózes IV. könyve 16

Miközben Mózes ezeket a szavakat intézte a tömeghez, a magasban keringõ ûrhajó fedélzetén a fegyverek célkeresztjei a lázadók sátraira irányultak...

Amikor a hatalmas energiájú lézernyalábok elérték a célpontokat, csak erõs füst és elhaló jajveszékelés hallatszott. Az emberek azt látták, hogy a lázadás vezetõinek sátrait füst borítja el.

Néhány perc múltán, miután a füst szétoszlott, a bámészkodók már nyomait sem látták sem a sátraknak, sem az abban tartózkodó embereknek. Mert a nagy energiájú sugarak mindent pillanatok alatt elpárologtattak...

Csak a megüvegesedett földfelszín maradt a sátrak helyén. Mindezt látván, az emberek pánikszerûen menekültek el, mert nem akartak õk is elpusztulni:

31. És lõn, a mint elvégezé mind e beszédeket, meghasada a föld alattok.
32. És megnyitá a föld az õ száját és elnyelé õket és az õ háznépeiket: és minden embert, a kik Kórééi valának, és minden jószágukat.
33. És alászállának azok és mindaz, a mi az övék, elevenen a pokolra: és befedezé õket a föld, és elveszének a község közül.
34. Az Izraeliták pedig, a kik körülöttük valának, mind elfutának azoknak kiáltására; mert azt mondják vala: netalán elnyel minket a föld! *303

De miért mondja azt Mózes, hogy meghasadt alattuk a föld?

Gondolkozzunk az abban a korban élt emberek fejével. Nem voltak semmilyen technikai ismereteik, így arról sem, hogy egy nagy energiájú sugárnyalábnak milyen hatása lehet. Õk csak a füstöt látták, és a füst eloszlása után szó szerint a sátrak hûlt helyét. Csak egyetlen magyarázatot voltak képesek adni a látottakra: Megnyílt a sátrak alatt a föld, és a füst, amit láttak — a mélybõl tört elõ. Miután megnyílt a föld, a sátrak természetesen a bennük lévõ emberekkel együtt elsüllyedtek — alászálltak a mélybe. Ezután a föld bezárult. A füst eloszlott. És ezért nincs nyomuk a sátraknak és az embereknek. Csak egy megkeményedett felszíni réteg maradt utánuk...

Arról természetesen a leghalványabb fogalmuk sem lehetett, hogy egy szuperfegyver hatását látták, melyet egy magasban keringõ jármûrõl vetettek be...

Megjegyzem, hogy a késõbbiekben hasonló magyarázattal fogunk találkozni a 10. fejezetben, János Mennyei jelenések könyvének taglalásakor. Ahol megint csak egyértelmû lesz, hogy nem a föld nyílt meg, hanem egy fegyver hatását látta János.

De ne siessünk túlzottan elõre. Ugyanis, miután a misszionáriusok látványosan végeztek a lázadás vezetõivel, és immár az emberek, látva mindezt, hanyatt-homlok elmenekültek, sorra kerültek azok is, kétszázötvenen, akik aktív résztvevõi voltak az eseményeknek:

35. És tûz jöve ki az Úrtól, és megemészté ama kétszáz és ötven férfiút, a kik füstölõ szerekkel áldoznak vala. *304

*303,*304 Mózes IV. könyve 16

[Vissza a tartalomjegyzékre]

ÁRON ÉS MÓZES HALÁLA

A szövegek szerint, amikor a misszionáriusok elõször felvették a kapcsolatot Mózessel, az már meglehetõsen idõs volt.

7. Mózes pedig nyolczvan esztendõs és Áron nyolczvanhárom esztendõs vala, a mikor a Faraóval beszéltek. *305

23. Mikor pedig negyvenéves kora betölt, eszébe jutott, hogy meglátogassa atyjafiait, az Izráel fiait.
30. És negyven esztendõ elteltével megjelenék néki a Sínai hegy pusztájában az Úrnak angyala csipkebokornak tüzes lángjában. *306

Ha hihetünk a szövegeknek, akkor Mózes nyolcvanesztendõs volt, mikor a misszionáriusok Egyiptomban a menekülés éjszakáján végrehajtották az inváziót. Ugyanakkor a szövegek arról is beszámolnak, hogy az izraeliták negyven évig vándoroltak a pusztában, mígnem új hazájuk földjére érkeztek. Ebbõl az következik, hogy Mózes már százhúsz esztendõs lehetett.

Elsõre hihetetlennek tûnik, hogy ekkora kort megérhetett valaki sok ezer évvel ezelõtt, de ne feledjük, hogy a tudomány mai állása szerint az emberi kor legvégsõ határa mintegy százhúsz esztendõ. Ezt a kort elérve azonban, a szervezet mûködése mindenképp leáll, vagyis bekövetkezik a halál.

Ugyanakkor ne feledjük, hogy Mózes talán annak is köszönhette magas korát, mivel nyolcvanéves korában a misszionáriusok elvitték magukkal a Sinai hegyrõl, és valamilyen mûtéti beavatkozást hajtottak végre rajta.

23. És szóla az Úr Mózesnek és Áronnak, a Hór hegyénél, Edom földének határán, mondván:
24. Áron az õ népeihez takaríttatik: mert nem megy be a földre, a melyet Izráel fiainak adtam, mivelhogy ellenszegültetek az én szómnak a versengések vizénél.
25. Vedd Áront és Eleázárt, az õ fiát, és vezesd fel õket a Hór hegyére.
26. És vetkeztesd le Áront az õ ruháiból, és öltöztesd fel azokba Eleázárt, az õ fiát; mert Áron az õ népéhez takaríttatik, és meghal ott.
27. És úgy cselekedék Mózes, a mint parancsolta vala az Úr, és felmenének a Hór hegyére az egész gyülekezet láttára.
28. És Mózes levetkezteté Áront az õ ruháiból, és felöltözteté azokba Eleázárt, az õ fiát. És meghala Áron ott a hegynek tetején, Mózes pedig és Eleázár leszálla a hegyrõl. *307

38. Felméne pedig Áron, a pap, a Hór hegyére az Úr rendelése szerint, és meghala ott a negyvenedik esztendõben, Izráel fiainak Égyiptom földébõl való kijövetelük után, az ötödik hónapban, a hónap elsején. *308

*305 Mózes II. könyve 7
*306 Az apostolok cselekedetei 7
*307 Mózes IV. könyve 20
*308 Mózes IV. könyve 33

A szövegeket olvasva, elég különösnek tûnnek Áron halálának körülményei. Mózesen és Eleázáron kívül ugyanis senki sem látta azt, hogy mi is történt valójában a hegyen. Csak azt, hogy Áron nem tért vissza...

Azt természetesen meglehetõsen nehéz elképzelni, hogy felmentek a hegyre, Áron levetkõzött, és mintegy parancsszóra meghalt. Utána meg ketten eltemették. Mert mindez megtörténhetett volna a tömegek szeme láttára is. Sokkal valószínûbb, hogy a hegyen egy jármû várakozott, mely Áront magával vitte...

Kicsit késõbb ugyanez történt Mózessel is:

48. És ugyanezen a napon szóla az Úr Mózesnek, mondván:
49. Menj fel ebbe az Abarim hegységbe, a Nébó hegyére, a mely Moáb földén van és pedig Jérikhóval átellenben; és nézd meg Kanaán földét, a melyet én Izráel fiainak adok örökségül.
50. És halj meg a hegyen, a melyre felmégy, és takaríttassál a te népedhez, a miképpen meghalt Áron, a te testvéred a Hór hegyén, és takaríttatott az õ népeihez;
51. Mivelhogy vétkeztetek ellenem Izráel fiai között a versengésnek vizénél, a Czin pusztájában Kádesnél; mert nem szenteltetek meg engem Izráel fiai között. *309

1. És felméne Mózes a Moáb mezõségérõl a Nébó hegyére, a Piszga tetejére, a mely átellenben val Jérikhóval; és megmutatá néki az Úr (a hegyen találkozott a misszionáriusokkal) az egész földet, a Gaileádot Dánig;
2. És az egész Nafthalit, Efraim és Manassé földét, az egész Júda földét a túlsó tengerig;
3. És a déli tartományt, és Jérikhónak, a pálmafák városa völgyének környékét, Czoárig (mindezeket aligha lehetett a hegyrõl látni. Valószínûbb, hogy valamilyen jármûven berepülték ezt a területet).
4. És monda néki az Úr: Ez a föld az, a mely felõl megesküdtem Ábrahámnak, Izsáknak, Jákóbnak, mondván: a te magodnak adom azt. Megengedtem néked, hogy szemeiddel lásd, de oda nem mégy át.
5. És meghala ott Mózes, az Úrnak szolgája a Moáb földén, az Úr szava szerint.
6. És eltemeték (az Úr?) õt a völgyben, a Moáb földén, Béth-Peórral átellenben; és senki sem tudja az õ temetésének helyét e mai napig.
7. Mózes pedig száz és húsz esztendõs volt, mikor meghalt; nem homályosodott vala meg az õ szeme, sem el nem fogyatkozott vala az õ ereje. *310

*309 Mózes V. könyve 32
*310 Mózes V. könyve 34

Mózes ”halála” megint csak meglehetõsen furcsa. Hiszen nem voltak szemtanúi a hegyen történteknek. Esetleg talán Józsué, aki beavatott volt, és késõbb átvette az õ helyét. De közvetlenül a szövegekben erre nincs utalás.

Mózes felment a hegyre, melyen egy misszionárius ûrjármû landolt. Azt, hogy mikor kell felmennie a hegyre a jármûhöz, az adó-vevõn keresztül közölték vele (*309).

Ennek a jármûnek a fedélzetérõl láthatta Mózes mindazokat a területeket, melyrõl (*310) említést tesz.

És még egy nagyon fontos mozzanat: semmi sem bizonyítja azt, hogy Mózes meghalt. Nem került elõ a holtteste. Akárcsak Áron, vagy Jézus esetében sem.

A szövegekben ugyanis, idõben sokkal késõbb, Mózes újra felbukkan:

1. És hat nap múlva magához vevé Jézus Pétert, Jakabot, és ennek testvérét Jánost, és felvivé õket magokban egy magas hegyre.
2. És elváltozék elõttök, és az õ orczája ragyog vala, mint a nap, ruhája pedig fehér lõn, mint a fényesség.
3. És ímé megjelenék õ nékik Mózes és Illyés, a kik beszélnek vala õ vele.
4. Péter pedig megszólalván, monda Jézusnak: Uram, jó nékünk itt lennünk. Ha akarod, építsünk itt három hajlékot, néked egyet. Mózesnek is egyet, Illyésnek is egyet.
5. Mikor õ még beszél vala, ímé fényes felhõ borítá be õket; és ímé szózat lõn a felhõbõl, mondván: Ez az én szerelmes Fiam, a kiben én gyönyörködöm: Õt hallgassátok. *311

Ezzel az idézettel egy nagyot ugrottunk elõre. Idõben jóval késõbb történtek a leírt események. A 8. fejezetben majd visszatérünk többek között e történés részletes magyarázatára is. Egyelõre csak annyit, hogy Jézusnak találkája volt a misszionáriusokkal a hegyen. A landolt jármûbõl elõjövõ két alak közül az egyik Mózes volt...

Persze mondhatnánk azt, hogy mindez nem egyéb, mint az emberi fantázia szüleménye. Mondhatnánk... De ahogy a továbbiak során mind jobban el fogunk mélyedni a szövegek tanulmányozásában, látni fogjuk, hogy mindegyik ilyen leírás valóban megtörtént, és napjainkban igenis logikusan megmagyarázható eseményeket tartalmaz. Azonkívül, ezek közül mindegyik, akárcsak egy-egy mozaikrészlet, beleillik abba a képbe, mely kialakul bennünk, mire e könyv végére érünk.

A szövegekben ugyanakkor van egy másik nagyon fontos ide vonatkozó részlet is:

9. Pedig Mihály arkangyal, mikor az ördöggel vitatkozván Mózes teste felett vetélkedett, nem mert arra káromló ítéletet mondani, hanem azt mondá: Dorgáljon meg téged az Úr! *312

*311 Máté evangyélioma 17
*312 Júdás levele

Itt szintén elõre kell ugranunk idõben. Ugyanis Mihály arkangyal szintén misszionárius. Júdás itt arról beszél, hogy két misszionárius összevitatkozott valamin, ami Mózes holttestével volt kapcsolatban. Talán azon, hogy mi legyen annak a késõbbi sorsa.

Majd visszatérünk erre a szövegrészre is, és megtudjuk, hogy ki volt a másik ismeretlen, és miért nem merte Mihály azt megróni.

A kedves olvasóban felmerülhet, hogy a két szöveg ellentmond egymásnak. Mivel egyik esetben arról van szó, hogy Mózes él, a másikban meg annak holttestérõl van szó. Bármilyen furcsa, de nincs itt semmilyen ellentmondás. Csak a mi világnézetünk és elképzeléseink nem felelnek meg a valóságnak.

Visszatérve Mózes és Áron “halálának”— eltûnésének — körülményeire, azok valóban meglehetõsen furcsák. Ezekre a furcsaságokra próbáltak a korábbiakban magyarázatot adni. Ugyanis, úgy tûnik, hogy a szövegekben (*309/51) nem egyéb, mint kommentár. Minden bizonnyal azon szerzõ kommentárja, aki lejegyezte ezeket a sorokat. Számára ugyanis érthetetlen volt, miért kellett Mózesnek meghalnia, hiszen az Isten megajándékozhatta volna örök élettel. Mégsem tette ezt. Erre pedig valamiféle magyarázatot kellett adni. A kõsziklánál egykoron történtek (*77) jól megfeleltek erre.

Van még egy szövegrészlet, mely utalást tartalmaz arra vonatkozólag, hogy a hegyen mi történt Mózessel:

16. És monda az Úr Mózesnek: Ímé te elaluszol a te atyáiddal, és ez a nép felkél, és idegen istenek után jár és paráználkodik azon a földön, a melyre bemegy... *313

Mózest a hegyen elaltatták. Hogy azután mi történt, már nem tudjuk. Lehet, hogy ekkor vitatkozott Mihály egy másik misszionáriussal...

Konklúzióként a következõket lehet levonni:

Mózes és Áron a misszionáriusok mûvi beavatkozásának nyomán fogant és született, így Áron valóban Mózes ”testvére” volt.

22. Mert Mózes ezt mondotta az atyáknak: Prófétát támaszt (mûvi úton) néktek az Úr, a ti Istenetek a ti atyátokfiai közül, mint engem; azt hallgassátok mindenben, a mit csak szólánd néktek. *314

*313 Mózes V. könyve 31
*314 Az apostolok cselekedetei 3

Mindketten konkrét céllal léptek be a földi világba. Feladatuk a zsidó nép Egyiptomból, a rabszolgaságból való kimenekítése, a történelem egyik legnagyobb népvándorlásának a megszervezése volt.

Mikor a törzs elért Kanaán földjének határára, Mózes és Áron nem mehetett be oda, mert a versengések vizénél nem dicsõítették az Urat. Ez csak a krónikás fantáziájának szüleménye. Hiszen õ nem értette, hogy miért kellett ennek így történnie. Természetes, hogy nem értette, mivel nem tudta Mózes és Áron eredetét. Nem tudta, hogy azért kellett nekik “meghalniuk” — visszatérniük oda, ahonnan jöttek, mert a küldetésük véget ért.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A TÖRVÉNYEK

Mózesnek és Áronnak nemcsak az volt a feladata, hogy “tereljék” az embereket a pusztában. Ne feledjük, hogy a vándorló izraeliták, akik sok százezren voltak, korábban Egyiptomban rabszolgasorsban sínylõdtek. Nem voltak önálló törvényeik, mivel Egyiptom földjén rájuk az egyiptomi törvények — a fáraó akaratának a betartása és végrehajtása — volt kötelezõ. Most, hogy elhagyták Egyiptomot, törvények nélkül nem voltak egyebek, mint embercsorda. Hogy életben maradjanak és elérjenek a Kanaán földjére, törvények kellettek, melyek valamiféle rendszert teremtenek életükben.

A több ezer évvel ezelõtti hatalmas népvándorlás megszervezõi és elindítói egy nem földi eredetû civilizáció képviselõi voltak, akik gondosan ügyeltek arra, hogy a háttérben maradjanak. A kulisszák mögül mindvégig õk irányították az események menetét. A történések egy monstre tervet szolgáltak, ezért a misszionáriusok nemcsak abban voltak érdekeltek, hogy az események eredményesen elkezdõdjenek, hanem abban is, hogy sikeresen — a kitûzött cél elérésével — érjenek véget. Ezért a pusztában vándorlók számára viselkedési normákat alkottak, s Mózesen keresztül juttatták el azokat hozzájuk. Ezek a törvények egy jobb világ megteremtését voltak hivatottak szolgálni.

De lássuk õket:

2. Én, az Úr, vagyok a te Istened, a ki kihoztalak téged Égyiptomnak földérõl, a szolgálat házából (bemutatkozás).
3. Ne legyenek néked idegen isteneid én elõttem.
4. Ne csinálj magadnak faragott képet, és semmi hasonlót azokhoz, a melyek fenn az égben, vagy a melyek alant a földön, vagy a melyek a vizekben a föld alatt vannak (ezek szerint voltak valamik fenn, lenn és a vizekben?).
5. Ne imádd és ne tiszteld azokat; mert én, az Úr a te Istened, féltõnszeretõ Isten vagyok, a ki megbüntetem az atyák vétkét a fiakban, harmad és negyediziglen, a kik engem gyûlölnek.
6. De irgalmasságot cselekszem ezeríziglen azokkal, a kik engem szeretnek, és az én parancsolataimat megtartják.
7. Az Úrnak a te Istenednek nevét hiába fel ne vedd (vagyis a te Istenednek neve van!); mert nem hagyja azt az Úr büntetés nélkül, a ki az õ nevét hiába felveszi.
8. Megemlékezzél a szombatnapról, hogy megszenteljed azt.
9. Hat napon át munkálkodjál, és végezd minden dolgodat;
10. De a hetedik nap az Úrnak a te Istenednek szombatja: semmi dolgot se tégy azon se magad, se fiad, se leányod, se szolgád, se szolgálóleányod, se barmod, se jövevényed, a ki a te kapuidon belõl van;
11. Mert hat napon teremté az Úr az eget és a földet, a tengert és mindent, a mi azokban van, a hetedik napon pedig megnyugovék. Azért megáldá az Úr a szombat napját, és megszentelé azt.
12. Tiszteld atyádat és anyádat, hogy hosszú ideig élj azon a földön, a melyet az Úr a te Istened ád te néked.
13. Ne ölj.
14. Ne paráználkodjál.
15. Ne lopj.
16. Ne tégy a te felebarátod ellen hamis tanúbizonyságot.
17. Ne kívánd a te felebarátodnak házát. Ne kívánd a te felebarátodnak feleségét, se szolgáját, se szolgálóleányát, se ökrét, se szamarát, és semmit, a mi a te felebarátodé. *315

*315 Mózes II. könyve 20

Elolvasva a fentieket, nyilvánvaló, hogy a 12-17. “parancsok” azok, melyek egy stabil társadalmi rend fenntartását szolgálták. Bármelyikük be nem tartása a rend felbomlását, a káosz eluralkodását vonja maga után.

Egészében elemezve viszont a fentieket, a következõket lehet levonni: egy nem földi eredetû civilizáció üzenetérõl van szó, melyet az egész emberiségnek is címeztek.

Az elsõ részében bemutatkoznak, hogy kik õk — Istenek. Azt is elmondják, hogy az egyiptomi események mögött õk álltak. Mivel gondosan ügyeltek arra, hogy néhány beavatotton kívül senki ne lássa õket, ezért meghagyják az embereknek, hogy ne konstruáljanak maguknak semmilyen tárgyat, melyrõl úgy vélik, hogy hasonlít akár rájuk, akár az õ szerkezeteikre.

Egyfajta idõrendet is kíván bevezetni az üzenet. Ugyanis arról beszél, hogy a hét hét napjából egy nap a pihenés napja. Vajon miért?

Erre a válasz egyértelmû. Az izraeliták Egyiptomban rabszolgák voltak. A rabszolgatartóik pedig a hét összes napján kíméletlenül dolgoztatták õket. Ezért hozzászoktak, hogy rabként kivétel nélkül minden nap dolgozzanak. Most, hogy szabad emberek lettek, nem élhettek úgy, mint korábban.

Ugyanakkor ennek az üzenetnek van még egy másik tartalma is, melyet késõbb fogunk részletesen taglalni. Egyelõre csak annyit, hogy ez az üzenet arra is választ ad, hogy a misszionáriusok, vagy nevezzük õket egy másik civilizáció képviselõinek, miért nem hajlandók napjainkban velünk felvenni a kapcsolatot.

[Vissza a tartalomjegyzékre]

ÖTÖDIK FEJEZET. HONFOGLALÁS

JÓZSUÉ

Az izraeliták törzse vezetõ nélkül maradt, miután Mózes “meghalt”. Pontosabban eltûnt, hiszen senki nem tudja, mi lett vele. A holtteste soha nem került elõ.

Korábban Mózes a misszionáriusok közvetett, néhol közvetlen segítségével vezette a népét. De most egy új vezetõ kellett, aki helyébe léphetett. Mivel azonban nem tudódhatott ki a misszionáriusokkal való kapcsolattartás, annak módja és mikéntje, ezért az új vezetõ csak a beavatottak legszûkebb körébõl kerülhetett ki. Ez volt Józsué, aki Mózes jobbkezeként mindenrõl tudott.

Az adó-vevõ készüléken keresztül felvették vele a kapcsolatot, és közölték, hogy az õ feladata az izraelitákat új hazájukba vezetni:

1. És lõn Mózesnek, az Úr szolgájának halála után, szóla az Úr Józsuénak, a Nún fiának, Mózes szolgájának, mondván:
2. Mózes, az én szolgám meghalt; most azért kelj fel, menj át ezen a Jordánon, te és mind ez a nép arra a földre, a melyet én adok nékik, az Izráel fiainak.
6. Légy bátor és erõs, mert te teszed majd e népet annak a földnek örökösévé, a mely felõl megesküdtem az õ atyáiknak, hogy nékik adom azt. *316

De nemcsak kijelölték számára a feladatot, hanem biztosították arról is, hogy a háttérbõl minden eszközükkel támogatni fogják:

9. ...Ne félj, és ne rettegj, mert veled lesz az Úr, a te Istened mindenben, a miben jársz. *317

Józsué mellett nemcsak az szólt, hogy mindenrõl tudott, hanem az is, hogy a nép elõtt nagy volt a tekintélye:

10. Parancsola azért Józsué a nép elöljáróinak, mondván:...
16. Azok pedig felelének Józsuénak, mondván: Mindent megcselekszünk, a mit parancsoltál nékünk, és a hová küldesz minket, oda megyünk.
17. A mint Mózesre hallgattunk, épen úgy hallgatunk majd te reád, csak legyen veled az Úr, a te Istened, a miképpen vele volt Mózessel. *318

*316 ,*317,*318 Józsué könyve 1

Az emberek elfogadták új vezetõjüknek Józsuét, de azért szerettek volna megbizonyosodni arról, hogy az Úr valóban ”vele van”.

Emlékezzünk vissza arra, hogy korábban a vándorlók között többször tört ki elégedetlenség, melyet csak a misszionáriusok közbeavatkozásának köszönhetõen sikerült lecsillapítani. Semmi sem zárta hát ki azt az eshetõséget, hogy késõbb Józsué vezetése alatt nem törnek ki újabb lázadások.

Mindezeknek elébemenvén, tekintélyét még tovább kellett szilárdítani. Bizonyságot kellett tenni arról, hogy “az Úr vele van” hitelessé téve ezzel személyét.

7. Az Úr pedig monda Józsuénak: E napon kezdelek téged felmagasztalni az egész Izráel szemei elõtt, hogy megtudják, hogy a miképpen vele voltam Mózessel, te veled is leszek. *319

*319 Józsué könyve 3

Erre a legjobb alkalomnak a törzs Jordán folyón való átkelése ígérkezett. Lássuk, hogyan...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

ÁTKELÉS A JORDÁN FOLYÓN

Korábban, a “csodák” bekövetkezése elõtt, a misszionáriusok minden esetben a frigyládán — adó-vevõn keresztül — tájékoztatták a beavatottakat arról, mi fog történni, és mit kell tenniük. Most sem történt ez másképp...

Minden aprólékosan elõre meg volt tervezve. A hatásnak tökéletesnek kellett lennie. Ezért Józsuénak az adó-vevõn keresztül kapott instrukciókat pontosan kellett követnie:

8. Te azért parancsolj a papoknak, a kik a frigyládát hordozzák, mondván: Mikor bementek a Jordán vizének szélébe, álljatok meg a Jordánban.
13. És mihelyt megnyugosznak majd a Jordán vizében a papok talpai, a kik az Úrnak, az egész föld Urának ládáját hordozzák: a Jordán vize ketté szakad, és a felülrõl aláfolyó víz megáll egy rakásban. *320

A Vörös-tengeren történtekbõl emlékszünk arra, hogyan “merevítették” meg a misszionáriusok a habokat. Itt is erre készültek...

Az akciónak volt egy nagyon fontos mozzanata:

4. Csakhogy legyen köztetek és a között (mármint a frigyláda között) mintegy kétezer singnyi távolság; közel ne menjetek ahhoz, hogy megismerhessétek az útat, a melyen mennetek kell, mert nem jártatok ezen az úton soha ez elõtt. *321

Az utasításoknak megfelelõen a ládát hordozó papok és az õket követõ tömeg között egy nagyobb távolságot feltétlenül be kellett tartani. Hogy miért? Késõbb látni fogjuk.

Amikor a misszionáriusok befejezték a technikai elõkészületeket, az adó-vevõn keresztül utasították Józsuét az indulásra. A ládát hordozók elindultak. Amikor köztük és az izraeliták között kialakult a megszabott távolság, az õket követõ tömeg is útra kelt.

Elõttük a távolban ott volt a Jordán, a gyors sodrásával, és nagy mélységével. Ezen kellett átkelniük...

14. És lõn, hogy a mint megindula a nép az õ sátraiból, hogy általmenjen a Jordánon, és a papok, a frigyládának hordozói, a nép elõtt:
15. És a mint a láda hordozói a Jordánhoz jutának, és a ládahordozó papok bemárták lábaikat a víznek szélébe (a Jordán pedig az egész aratási idõ alatt telve vala minden õ partja felett):
16. Megálla a víz, a mely felülrõl foly vala alá, és álla egy rakásban, nagy messzire Ádám városánál, a mely Czarthan mellett vala; a puszta tengere, a Sóstenger felé aláfolyó víz pedig egészen elfuta, és általméne a nép Jérikhó elõtt. *322

*320 ,*321,*322 Józsué könyve 3

Tehát a következõk történtek. Amint a ládát hordozók lábai a vizet érintették, a misszionáriusok technikai gépezete beindult. Megkezdték a folyó fagyasztását, ugyanúgy, mint korábban, rendkívül hideg gázsugár ráfúvásával. A pillanatszerûen megfagyott vízfelszíni jégréteg egyre vastagodott, ahogy azt a gázsugár tovább hûtötte, míg olyan nagy jégtömeg nem alakult ki, mely a folyót teljes egészében ideiglenesen eltorlaszolta...

Az akció az átkelés helyétõl nagyobb távolságban zajlott, elég messze ahhoz, hogy senki se láthassa, mi történik: ”...Megálla a víz, a mely felülrõl foly vala alá, és álla egy rakásban, nagy messzire Ádám városánál...”

Mivel a víznek nem volt utánpótlása, ezért a folyó gyorsan apadni kezdett: ”...aláfolyó víz pedig egészen elfuta, és általméne a nép...”.

17. A papok pedig, az Úr frigyládájának hordozói, ott állának a szárazon a Jordán közepében bátorsággal, és az egész Izráel szárazon megy vala át, mindaddig, míg az egész nép teljesen általméne a Jordánon. *323

*323 Józsué könyve 3

Mikor a ládát hordozók beléptek a folyóba, az hamarosan apadni kezdett. A szöveg megjegyzi, hogy: ”ott állának ... a Jordán közepében bátorsággal”. Vajon mihez kellett a bátorság? Valamitõl talán féltek, vagy valamit éreztek?

Igen! Az egyre hidegebbé váló vizet. Hiszen messzebb tõlük, a folyón fölfelé azt erõsen hûtötték...

A ládát tartva a papok mezítláb vagy bocskorban, ott álltak a vízben, mely apadt, és... egyre hidegebb lett. Mire elapadt, már nem volt több 1—2 oC-nál. Valóban kemény dolog volt a dermesztõen hideg, apadó folyóban meztelen lábbal állni. Ehhez kellett a bátorság...

De miért volt szükség arra, hogy az izraeliták és a ládát hordozók között egy nagyobb, elõre meghatározott távolság legyen?

Mikor a misszionáriusok a jármûveikrõl a folyón feljebb, annak egy kisebb szakaszát ideiglenesen megfagyasztották, még az általuk kijelölt szakaszon nem lehetett átkelni. Hiszen ahhoz, hogy a víz szintje az átkeléshez alkalmas szint alá csökkenjen, idõ kellett. Ha a tömeg közvetlenül a ládát hordozók mögött halad, akkor ott kellett volna várakoznia a parton. Az emberek csak azt látták volna, hogy a ládát hordozók belépnek a vízbe. És... Nem történik semmi!

Csak hosszú percekkel késõbb kezd a víz szintje néhány centiméterrel apadni. Vajon hogyan reagáltak volna erre?

Többen is, legyintve, hogy semmilyen csoda nem történt, visszafordultak volna, kifejezve abbéli kételyüket, hogy ezen a folyón csak úgy át lehet kelni. Oda lett volna a misszionáriusok dramaturgiája — a hatás.

Azért kellett a *321-ben megszabott távolság, hogy mire a tömeg megteszi azt az utat és odaér a folyópartra, a vízszint már olyannyira lecsökkenjen, hogy senkiben se merüljön fel a legkisebb kételye sem annak, hogy ezen a folyón át fognak kelni. Azonkívül, mivel az emberek nem látták azt, hogy mi történt akkor, amikor a ládát hordozók beléptek a folyóba — valójában semmi, megõrzõdjék a történések misztikus színezete.

Így hát a vándorlók szinte száraz lábbal kelhettek át a folyó medrén. Míg az átkelés tartott, a misszionáriusok jármûvei messze, feljebb a folyón, tovább ontották a rendkívül hideg gázáramot a folyó felszínére.

Ugyanakkor nem lehetett a folyót a végtelenségig feltartóztatni. Ezért az izraelitáknak sietniük kellett:

10. A papok pedig, a ládának hordozói, állanak vala a Jordán közepén, a míg végbe mene mind az a dolog, a mit parancsolt vala az Úr Józsuénak... A nép pedig sietett és általméne. *324

Ahogy az utolsó ember is kilépett a partra, a ládát hordozók is megindultak. Feljebb a misszionáriusok ekkor már az amúgy is erõteljesen duzzadó folyó fagyasztását leállították. A rohamosan emelkedõ vízszint az egyre gyorsabban olvadó jégtorlaszt áttörve, hömpölyögve visszatért korábbi medrébe.

18. És lõn, hogy a mint a papok, az Úr frigyládájának hordozói, feljöttek vala a Jordán közepébõl, és érintik vala a papok talpai a szárazt: visszatére a Jordán vize az õ helyére, és folyt vala, mint az elõtt, minden partja felett. *325

*324,*325 Józsué könyve 4

Mikor az emberek visszanéztek a folyó felé, látták, ahogy annak szintje rohamosan emelkedik. Néhány percen belül ugyanolyan lehetetlenné vált az átkelés a Jordánon, mint korábban...

De vajon honnan tudhatták a misszionáriusok, mikor kell az akciót beindítaniuk? Erre többféle lehetõségük is volt. Az elsõ, hogy amikor elkezdték a folyó fagyasztását, közlik Józsuéval, hogy indulhatnak a ládát hordozók.

A másik lehetõség, hogy mivel a korábbiakból kiderült, miszerint a láda felszíne elektromos vezetõvé volt kiképezve (*122/11), ezért az abban lévõ egyfajta telemetrikus rendszer jelezte a misszionáriusok felé, hogy az ládát hordozók “jobb elektromos kontaktusba” kerültek a talajjal. Ugyanis a nedves, vizes közeg kisebb elektromos ellenállással bír, mint a száraz talaj.

A harmadik lehetõségük az volt, hogy a láda akusztikus rendszere mindvégig alapfokozaton üzemelt, vagyis a láda környezetében hallható hangokat közvetítette a misszionáriusok felé, ezért azok hallották a folyó csobogását, azt, hogy a láda megérkezett a folyóhoz.

A negyedik lehetõség, hogy a magasból figyelemmel kísérhették a láda mozgását, így látva azt, hogy mikor ér a folyóhoz. Bõven választhattak hát ezek közül.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

JERIKHÓ FALAI

A Jordán vizének ideiglenes megfagyasztásával a misszionáriusok nemcsak azt érték el, hogy Józsué személye hitelessé vált. Hiszen bebizonyosodott, hogy “az Úr vele van”, mert “csoda” történt, hanem egy másik nagyon fontos célt is elértek.

Ne feledjük, hogy azon a területen, ahova az izraeliták tartottak, más népek is éltek. Ahhoz, hogy a vándorlók új hazájukban megtelepedhessenek, az ott élõket el kellett ûzniük. Ehhez nyújtott ez a “csoda” hatalmas lélektani fölényt. Ugyanis annak a híre, hogy az izraeliták száraz lábbal keltek át a Jordán folyón, megrémísztette potenciális ellenségeiket:

1. Lõn pedig, a mint meghallák az Emoreusok minden királyai, a kik a Jordánon túl laknak napnyugot felé, és a Kananeusok minden királyai, a kik a tenger mellett laknak vala, hogy kiszárasztotta az Úr a Jordánnak vizét az Izráel fiai elõtt, a míg általjöttünk vala; megolvada az õ szívök, és nem vala többé bátorság bennök Izráel fiai miatt. *326

*326 Józsué könyve 5

Most, hogy átkeltek a Jordán folyón, a következõ objektum, melyet el kellett foglalniuk, Jerikhó kõfallal körülkerített városa volt. A város, és annak királya, ellenséges magatartást tanúsított a közeledõ izraelitákkal szemben.

Kikémlelendõ a település védõinek fegyveres erejét, Józsué két férfit küldött oda.

Gondolom, hogy senki sem vonja kétségbe, aki már látott kémtörténetet megfilmesítve, hogy ha egy kémet küldenek az ellenséges városba, akkor a feladattal együtt közlik vele az ottani kapcsolat, beépített ügynök nevét, címét is. Arra az esetre, ha bajba kerülne.

Az izraelitáknak ugyan nem volt ügynökük Jerikhóban, de a misszionáriusoknak igen!

Emlékezzünk csak vissza Sodoma városára, ahol egy Lót nevû ember élt, akirõl senki nem sejtette, hogy a misszionáriusok beépített ügynöke. Pontosan ugyanígy volt Jerikhó esetében is.

A városban élt egy Ráháb nevû asszony, aki prostituált volt. Ugyan ki sejtette volna róla, hogy ügynök? Egyébként a “foglalkozásából” következett, hogy könnyen juthatott információkhoz, melyeket a misszionáriusoknak továbbított...

Mikor Józsué két kémet küldött Jerikhóba, a misszionáriusok közölték vele, hogy a városban van egy Ráháb nevezetû prostituált, aki beépített emberük. Ha bajba kerülnek, akkor forduljanak hozzá. Tudni fog az érkezésükrõl, és elrejti õket. Akárcsak annak idején Lót az “angyalokat”...

1. És Józsué, a Nún fia, elkülde Sittimbõl titkon két férfiút kémekül, mondván: Menjetek el, tekintsétek meg azt a földet és Jérikhót. Azok pedig elmenének, és bemenének egy parázna asszonynak házába, a kinek Ráháb vala neve, és ott hálának. *327

Ugyan kinek tûnt volna fel, ha két férfi felkeres egy prostituáltat, és a házában alszik? De a legnagyobb titoktartás ellenére valahogyan kitudódott, hogy az izraeliták két kéme van a városban:

2. Mikor pedig megjelentették ezt Jérikhó királyának, mondván: Íme, férfiak jöttek ide ez éjszaka az Izráel fiai közül e földnek kémlelésére; *328

A két férfi most már nagy bajban volt. Égre-földre keresték õket. Csak a Ráháb nevû ügynök menthette meg az életüket.

3. Akkor külde Jérikhó királya Ráhábhoz, mondván: Hozd ki a férfiakat, a kik bementek hozzád, a kik a házadba mentek, mert azért jöttek, hogy kikémleljék az egész földet.
4. Az asszony pedig fogá a két férfiút, és elrejté vala õket, és monda: Úgy van! Bejöttek hozzám a férfiak, de azt sem tudom, honnan valók voltak.
5. És kimentek e férfiak kapuzáráskor a setétben; nem tudom, hová mentek a férfiak; siessetek gyorsan utánok, mert utólérhetitek õket.
7. És utánok sietének a férfiak a Jordánhoz vivõ úton a rév felé; a kaput pedig bezárták, azután, hogy kimenének azok, a kik õket üldözik vala. *329

A Ráháb által kitalált történet hihetõ volt, hiszen egy prostituáltat sok férfi keres fel.

6. Pedig õ felhágatta õket a házhéjára, és elbujtatta õket a száras len közé, a mely néki a házhéjára volt kirakva.
8. Õk pedig még le sem feküvének, a mikor felméne õ hozzájok az asszony a házhéjára.
9. És monda a férfiaknak: Tudom, hogy az Úr néktek adta ezt a földet, és hogy megszállt minket a félelem miattatok, és hogy e földnek minden lakosa megolvad elõttetek.
10. Mert hallottuk, hogy megszárította az Úr a Veres tenger vizét elõttetek, a mikor kijöttetek Égyiptomból, és hogy mit cselekedtetek az Emoreusok két királyával, a kik túl voltak a Jordánon, Szíhonnal és Óggal, a kiket megöltetek.
11. És a mint hallottuk, megolvadott a mi szívünk, és nem támadt többé bátorság senkiben sem miattatok... *330

*327,*328,*329,*330 Józsué könyve 2

Mikor az üldözõk elrohantak, követve a hamis nyomot, az felment az elbújtatott két férfihez. Elõször is azt mondta: ”Tudom, hogy az Úr néktek adta ezt a földet”. Honnan tudhatta? Onnan, hogy a misszionáriusok beépített ügynöke volt a városban. Így azok õvele is közöltek információkat.

Azután egyfajta helyzetjelentést tett: a város védõi valójában nagyon félnek az izraelitáktól, mivel nem mindennapi dolgokat “cselekedett velük az Úr”. A lélektani hadviselés nagyon is eredményesnek bizonyult...

Ráháb tudta, ha a misszionáriusok úgy döntenek, hogy Jerikhónak el kell esnie, akkor az elkerülhetetlenül be fog következni. Erre az esetre, a saját és családja életét kellett mentenie, hisz õ is a városban élt.

12. Most azért esküdjetek meg kérlek, nékem az Úrra, hogy a mint én irgalmasságot cselekedtem veletek, ti is irgalmasságot cselekesztek majd az én atyámnak házával, és igaz jelt adtok nékem.
13. Hogy életben hagyjátok az én atyámat és anyámat, férfi és nõtestvéreimet, és mindent, ami az övék, és megmentitek a mi lelkünket a haláltól.
14. És mondának néki a férfiak: A mi lelkünket érje helyettetek a halál, ha meg nem jelentitek ezt a mi dolgunkat. És ha nékünk adja az Úr ezt a földet, irgalmasságot és igazságot cselekszünk veled. *331

Miután megkapta azok ígéretét, hogy életben hagyják õt és családját, amikor majd a várost az izraeliták beveszik, kötélen leeresztette õket a város falán:

15. Alábocsátá azért õket kötélen az ablakon (mert az õ háza a kõkerítés falán vala, és õ a kõkerítésen lakik vala).
16. És monda nékik: A hegyre menjetek, hogy rátok ne találjanak az üldözõk, és ott rejtõzködjetek három napig, a míg visszatérnek az üldözõk; azután pedig menjetek a magatok útján. *332

*331,*332 Józsué könyve 2

Innen is látszik, hogy Ráháb személye ideális volt arra, hogy ügynök legyen. Hiszen prostituált mivolta miatt senki sem figyelt fel különösebben arra, ha egy ismeretlen férfi felkeresi a házában. Azonkívül, a háza a kõkerítésen volt, ami a legjobb lehetõség volt arra az esetre, ha valakit ki kell menekíteni a városból. Hiszen a kapuk zárva voltak, és õrök voltak mindenütt. Azonkívül meglehetõsen jól értesült volt, mert a korábbiakban már volt alkalma megfigyelni, hogy ha valakit égre-földre keresnek, azt legalább három napig teszik.

17. A férfiak pedig mondának néki:...
18. Ha bejövünk mi erre a földre, kösd e veres fonalú zsinórt ahhoz az ablakhoz, a melyen alábocsátottál minket; atyádat, anyádat és atyádfiait pedig, és atyádnak egész háznépét gyûjtsd be magadhoz a házba.
19. És akkor, ha akárki kijön a te házadnak ajtain, annak vére az õ fején lesz, mi pedig ártatlanok leszünk; mindannak vére pedig, a ki te veled lesz a házban, a mi fejünkön legyen, ha valakinek keze lenne azon.
21. Monda pedig amaz: A mint szólottatok, úgy legyen! Ekkor elbocsátá õket, és elmenének; a veres zsinórt pedig ráköté az ablakra. *333

A megbeszélt jel egy vörös zsinór volt, melyet az ablakra kellett kötnie. A város ostromakor ebbe a házba az ostromlóknak a parancs értelmében tilos volt belépniük. Ha viszont valaki a házból kilépett, azt menthetetlenül lekaszabolták.

Ugye, kedves olvasó, mennyire emlékeztet mindez az invázió éjszakájára Egyiptomban (*24)? Ott szintén a megjelölt házakban benn lévõknek nem eshetett bajuk, mindaddig, míg ki nem léptek az ajtón. A különbség csak abban van, hogy ott misszionárius harcosok hajtották végre az akciót, míg itt az izraelita fegyveresek.

Így hát a kémek visszatértek a táborba és jelentették, hogy a város védõi rettegnek tõlük.

Most kövessük nyomon a történéseket egy másik szálon.

13. Lõn pedig, a mikor Józsué Jérikhónál vala, felemelé az õ szemeit, és látá, hogy íme egy férfiú áll vala elõtte meztelen karddal kezében. És hozzá méne Józsué, és monda néki: Közülünk való vagy-é te, vagy ellenségeink közül?
14. Az pedig monda: Nem, mert én az Úr seregének fejedelme vagyok, most jöttem. És leborula Józsué a földre arczczal, és meghajtá magát, és monda néki: Mit szól az én Uram az õ szolgájának?
15. És monda az Úr seregének fejedelme Józsuénak: Oldd le a te saruidat lábaidról, mert szent a hely, a melyen állasz. És úgy cselekedék Józsué. *334

*333 Józsué könyve 2
*334 Józsué könyve 5

Korábban a misszionáriusok Józsuéval az adó-vevõn keresztül tartották a kapcsolatot. Azon keresztül kapta az utasításokat, és annak segítségével tett jelentést.

Most azonban személyesen vették fel vele a kapcsolatot. És nem akárki találkozott vele, hanem az “Úr seregének fejedelme”, a misszionárius haderõk igen magas rangú tisztje. Ennek minden bizonnyal nagyon is komoly oka volt. Hiszen “apróbb” ügyekben ott volt a láda. De valamiért az ügy, amiért Józsuét felkeresték, meglehetõsen fontos lehetett. Mivel a “frigyláda” rádió adó-vevõ készülék volt, mely elektromágneses rádióhullámokkal mûködött, ezért esetleg mások is foghatták azokat a beszélgetéseket, melyek Józsué és a misszionáriusok között folytak. A késõbbiekben látni fogjuk, hogy a kozmoszban abban az idõben minden bizonnyal más erõk is tevékenykedtek. Ezért valószínû, hogy az ügy kényessége miatt nem volt “telefon téma”. Nehogy esetleg olyanok is tudomást szerezzenek a készülõ eseményekrõl, akik talán meghiúsíthatták volna. Ezért kereste fel egy igen magas rangú misszionárius Józsuét személyesen.

Lássuk hát, milyen beszélgetés zajlott le közöttük:

2. És monda az Úr Józsuénak: Lásd! kezedbe adtam Jerikhót és királyát a sereg vitézeivel együtt.
3. Azért járjátok körül a várost mind ti hadakozó emberek, megkerülvén egyszer a várost. Így cselekedjél hat napon át.
4. És hét pap hordozzon hét kosszarvból való kürtöt a láda elõtt; a hetedik napon azonban hétszer kerüljétek meg a várost, a papok pedig kürtöljenek a kürtökkel.
5. És ha majd belefúnak a kosszarvba, mihelyt meghalljátok a kürtnek szavát, kiáltson fel az egész nép nagy kiáltással, és leszakad a város kõfala magától, és felmegy arra a nép, kiki az elõtte való helyen. *335

Valamiért a misszionáriusok nagyon fontosnak tartották Jerikhó elestét. Ezért minden eszközükkel támogatták Józsuét.

Megkezdõdött hát az akció:

8. És úgy lõn, a mint mondotta vala Józsué a népnek. A hét pap ugyanis, a kik a kos-szarvból való hét kürtöt vivék, az Úr elõtt megy vala, és kürtölt vala a kürtökkel, az Úrnak frigyládája pedig utánok megy vala.
9. A fegyveresek pedig elõttök mennek vala a kürtölõ papoknak, és a köznép követi vala a ládát, menvén és kürtölvén kürtökkel (elég nagy lehetett a hangzavar).
10. A népnek pedig parancsolt vala Józsué, mondván: Ne kiáltsatok, hangotokat se hallassátok, és szó se jõjjön ki a szátokból addig a napig, a míg azt mondom néktek: Kiáltsatok; és akkor kiáltsatok.
11. Körüljárák azért az Úrnak ládájával a várost, egyszer megkerülvén; azután visszatérének a táborba, és az éjszakát a táborban tölték.
12. Józsué pedig felkele jó reggel, és felvevék a papok az Úrnak ládáját.
13. És a hét pap, a kik a kos-szarvból való hét kürtöt vivék, az Úr ládája elõtt megy vala folyton, és kürtöl vala a kürtökkel, a fegyveresek pedig elõttök mennek vala, és a köznép követi az Úrnak ládáját, menvén és kürtökkel kürtölvén.
14. A második napon is egyszer kerülék meg a várost, azután visszatérének a táborba. Így cselekedének hat napon át. *336

*335 *336 Józsué könyve 6

Az izraeliták az utasításnak megfelelõen, hat napon keresztül, mindennap egyszer megkerülték a várost. Elöl mentek a fegyveresek. Õket a papok követték, akik folyamatosan kürtöltek. Utánuk mentek a ládát hordozók. A köznép zárta a sort. A korábbiakból tudjuk azt, hogy az izraeliták száma sok százezerre rúgott.

Képzeljük el azt, hogy milyen látvány lehetett ez. Egyrészt egyfajta pszichológiai hadviselés volt, mellyel a védõk lelki egyensúlyát és harci kedvét akarták felmorzsolni. Ugyanis az összes védõ, fegyverét szorongatva, dermedten figyelte a város faláról a színjátékot. Nem tudták, hogy a támadók mire készülnek. Csak a hírüket ismerték, mely megelõzte õket...

A város apraja-nagyja is ott volt, és figyelte a város fala körül sok száz méter távolságban menetelõ izraelitákat. A kürtök erõs hangja mindenkit arra kényszerített, hogy a menetelõket figyelje. És... ne figyeljen oda valami másra...

Ahogy zajlott a monstre színjáték a város körül, a föld felszíne alatt a misszionáriusok serényen tevékenykedtek...

Technikájukat bevetve alagutakat ástak a felszín alatt, melyek a várost körbefutó falhoz vezettek...

Ez a tevékenységük, még a legnagyobb óvatosság ellenére is járhatott kisebb zajjal. De erre senki nem figyelt oda. Hisz mindenki az izraelitákat figyelte. A kürtök hangja pedig elegendõnek bizonyult ahhoz, hogy elfedje ezeket az apróbb neszeket...

Ugyanis a fal alapjában több helyen robbanótölteteket helyeztek el...

A misszionáriusok a frigyláda segítségével szinkronizálták a munkálataikat. Az abban lévõ adó-vevõ folyamatosan közvetítette feléjük a környezetében hallható hangokat. Így míg a papok szüntelenül kürtöltek, addig a technika nyugodtan dolgozhatott a felszín alatt. Arra ugyanis senki nem figyelt oda...

Ahogy pedig a sokaság aznapra befejezte a város körüljárását és a kürtök elhallgattak, a misszionáriusok is leállították gépeiket. Reggel pedig, ahogy újra kezdõdött a kürtölés, a gépek odalenn ismét indulhattak.

Hat napra biztosan szükségük volt ahhoz, hogy aláaknázzák több ponton is a várost kürbefutó kõfalat. Ezért kellett a huzamos színjáték. Hiszen még a fejlett technikának is idõre volt szüksége ahhoz, hogy a megfelelõ alagútrendszert kiépítse.

És eljött a hetedik nap...

15. És lõn a hetedik napon, hogy felkekelének, mihelyt a hajnal feljöve, és megkerülék a várost a szokott módon hétszer; csak ezen a napon kerülék meg a várost hétszer. *337

Aznap a már kiépített alagútrendszeren keresztül, a fal alapjában kiképezett üregekben a misszionáriusok elhelyezték a robbanótölteteket.

Ahogy minden készen állt, már csak a frigyládán keresztül érkezõ hangokat figyelték.

Az izraeliták megtették a hetedik kört a város körül. Ekkor Józsué jelt adott, mire a sok százezres tömeg óriási kiáltásban tört ki. Az adó-vevõ ezt közvetítette a misszionáriusok felé, akik meghallva a tömeg kiáltását... ”megnyomták a gombot”...

16. És lõn, hogy a hetedik forduláskor kürtölnek vala a papok a kürtökkel, Józsué pedig monda a népnek: Kiáltsatok, mert néktek adta az Úr a várost!...
20. Kiálta azért a nép, mihelyt kürtölnek vala a kürtökkel. Lõn ugyanis, a mint meghallá a nép a kürtnek szavát, kiálta a nép nagy kiáltással, és leszakada (nem kövenként esett szét, hanem leszakadt nagy porfelhõ közepette, akárcsak robbantás esetén) a kõfal magától, és felméne a nép a városba, kiki az elõtte való helyen, és bevevék a várost. *338

*337,*338 Józsué könyve 6

A töltetek robbanása következtében a város fala hatalmas porfelhõ kíséretében omlott össze... Maga alá temetve mindazokat, akik rajta voltak...

Az ostromlók közül senki nem hallotta a detonáció tompa moraját, melyet a több méterrel a felszín alatt felrobbanó töltetek keltettek, mert a sok százezer torokból elõtörõ kiáltás elnyomta azt.

Csak azt látták, hogy a tömeg kiáltására a város fala hatalmas porfelhõ kíséretében összeomlik.

Miután a fal leomlott, az izraeliták megrohamozták a még élve maradt védõket, és kíméletlenül mindenkit legyilkoltak. Senki sem élte túl a várost lakók közül a támadást. Csak Ráháb és családja. Róla már tudjuk, hogy valójában ki volt.

Így senki sem mondhatta el, hogy néhány pillanattal késõbb, ahogy a tömeg hangos ordításban tört ki, a föld alól tompa morajlás hangzott fel, melyet kisebb földmozgás követett. És hogy a város fala nem a tömeg kiáltása következtében omlott le, hanem az a valami tompa moraj volt az oka...

Gondoljunk csak bele, hogy az abban a korban élõ embereknek még semmilyen fogalmuk nem volt a robbanásról. Hiszen nem ismertek olyan szerkezetet vagy anyagot, mely ilyen jelenséget elõ tudott volna idézni. Õk csak azt tudták, hogy egy fal leomolhat, ha rosszul építik meg, vagy ha görbe. Avagy ha meggyengülnek az alapok azáltal, hogy alámossa azokat a víz. De robbantás? Ilyet nem ismertek. Ezért mindazt, ami történt, érthetõ módon csodaként fogták fel. Hiszen az eseményeknek a városlakók közül Ráhábon és családján kívül nem maradt szemtanúja.

Õk pedig hallgattak...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

AI BEVÉTELE

Jerikhó bevétele után Ai városa következett. Az események azonban nem alakultak olyan simán, mint arra az izraeliták számítottak.

2. Külde ugyanis Józsué férfiakat Jérikhóból, Aiba, a mely Bethaven mellett van, Bétheltõl napkelet felé, és szóla nékik, mondván: Menjetek fel és kémleljétek ki azt a földet. És felmenének a férfiak és kikémlelék Ait.
3. Majd visszatérének Józsuéhoz, és mondának néki: Ne menjen fel az egész nép; mintegy kétezer férfi, vagy mintegy háromezer férfi menjen fel, és megverik Ait. Ne fáraszd oda az egész népet, hiszen kevesen vannak azok! *339

Józsué úgy döntött a kémek jelentése alapján, hogy Ai városa ostromakor nem számíthatnak jelentõs ellenállásra, ezért elegendõ lesz háromezer felfegyverzett harcost bevetni.

4. Felméne azért oda a népbõl mintegy háromezer férfi; de elfutának Ai férfiai elõl.
5. És megölének közülök Ai férfiai mintegy harminczhat férfit, és üldözék õket a kaputól kezdve egész Sébarimig, és levágták õket a lejtõn. Azért megolvada a népnek szíve, és lõn olyanná, mint a víz. *340

A kémek tévesen mérték fel az erõviszonyokat. Tévedésüknek köszönhetõen veszett oda sok izraelita harcos. De ez csak az egyik probléma volt. Ugyanis csorba esett az izraeliták hírnevén. Hiszen mindeddig reszkettek tõlük, mert legyõzhetetlennek hitték õket. Most pedig Ai városánál könnyû gyõzelmet arattak felettük. De nemcsak a hírnevükön esett csorba, hanem a harci lelkesedésük is odalett.

A vereség hírét megkapva, Józsué nagyon elkeseredett. A jelentése, amit a misszionáriusoknak tett, igencsak lehangoló volt:

6. Józsué pedig megszaggatá az õ ruháit, és földre borula arczczal az Úrnak ládája elõtt mind estvéig, õ és Izráel vénei, és port hintének a fejökre.
7. És monda Józsué: Ah Uram Istenem! Miért is hozád által ezt a népet a Jordánon, hogyha az Emoreus kezébe adsz minket, hogy elveszítsen? Vajha úgy akartuk volna, hogy maradtunk volna túl a Jordánon!
8. Óh Uram! mit mondjak, miután meghátrált Izráel az õ ellenségei elõtt!
9. Ha meghallják a Kananeusok és e földnek minden lakói, és ellenünk fordulnak, és kiirtják nevünket e földrõl: mit cselekszel majd a te nagy nevedért? *341

*339,*340,*341 Józsué könyve 7

Miután a misszionáriusok vették a frigyláda rádióadását, rövid tanácskozás után a következõ taktikai haditervvel álltak elõ:

1. És monda az Úr Józsuénak: Ne félj és ne rettegj! Vedd magadhoz mind a fegyverfogható népet, és kelj fel és menj fel Aiba, meglásd: kezedbe adom Ainak királyát és az õ népét, városát és földét.
2. Úgy cselekedjél Aival és az õ királyával, a mint cselekedtél Jérikhóval és az õ királyával; de zsákmányolni valóját és barmait magatoknak zsákmányolhatjátok! Vess lest a városnak, annak háta megett! *342

A misszionáriusok egy hadicsel tervével álltak elõ. Úgy gondolták, hogy az izraeliták önbizalmának nagyon is jót fog tenni, ha meggyõzõdnek arról, hogy egymagukban is képesek az ellenségeiket legyõzni. Nincs minden esetben szükség arra, hogy õk közvetlenül beavatkozzanak. Már csak azért sem, mert a várost ostromlók jelentõs túlerõben voltak.

De annak ellenére, hogy a védõk nem voltak nagyon sokan, megbújva a városfal mögött, sokáig ellen tudtak volna állni az ostromnak. Ezért a misszionáriusok haditerve arra irányult, hogy kicsalogassák õket fedezékükbõl.

3. Felkele azért Józsué és az egész fegyverfogható nép, hogy felmenjenek Aiba, és kiválaszta Józsué harminczezer erõs férfiút és elküldé õket éjjel.
4. És parancsola nékik, mondván: Vigyázzatok! Ti lest vettek a városnak, a város háta megett; igen messzire ne menjetek a várostól, és mindnyájan készen legyetek!
5. Én pedig és az egész nép, a mely velem van, megközelítjük a várost. És ha kijönnek ellenünk, mint elõször, akkor megfutamodunk elõttök,
6. És utánunk jönnek, mígnem elszakasztjuk õket a várostól, mert azt fogják mondani: Futnak elõlünk, mint elõször. És a míg futunk elõttök.
7. Ti támadjatok elõ a leshelybõl, és foglaljátok el a várost, mert az Úr, a ti Istenetek adja azt a ti kezetekbe.
8. És ha majd beveszitek a várost, gyújtsátok fel a várost tûzzel. Az Úrnak szava szerint cselekedjetek, vigyázzatok, megparancsoltam néktek!
9. Elküldé azért õket Józsué, és elmenének a leshelyre, és megszállának Béthel és Ai között, Aitól napnyugat felé; Józsué pedig ez éjszakán a nép között hála. *343

10. És felkele Józsué, jó reggel, és megszemlélé a népet, és felméne õ és Izráelnek vénei a nép elõtt Aiba.
11. És felméne a fegyverfogható nép is mind, a mely vele van, és elközelítének és jutának a város elé, és táborba szállának Aitól északra, a völgy pedig köztök és Ai közt vala.
12. És võn mintegy ötezer férfiút, és lesbe állítá õket Béthel és Ai között a városnak nyugati részén.
13. Így állíták fel a népet, az egész tábort, a mely Aitól észak felé, utócsapatja pedig a várostól napnyugot felé vala. Józsué pedig beméne ez éjszakán a völgynek közepébe. *344

*342,*343,*344 Józsué könyve 8

Láthatjuk, hogy a misszionáriusok haditerve meglehetõsen furfangos volt. Fontos szerepet játszottak abban a várost körülvevõ domborzati viszonyok. Ezek az adatok nem állhattak Józsué rendelkezésére, hiszen a kémei nem a környéket térképezték fel, hanem a várost védõk hadi erejét.

Ugyanakkor a misszionáriusok a magasban, esetleg Föld körüli pályán keringõ jármûveikrõl (ma kémmûholdaknak nevezzük ezeket) pontosan ismerték a helyi viszonyokat. Ezeket felhasználva tervezték meg a haditervet, melyet az adó-vevõ frigyláda segítségével ismertettek Józsuéval.

14. És lõn, hogy mikor meglátta vala Ainak királya, sietve felkelének, és kijövének a város férfiai Izráel ellen a harczra; õ és egész népe a megszabott helyre, a síkság elejére, mert nem tudja vala, hogy lest vetének néki a város háta mögött.
15. Józsué pedig és az egész Izráel mintha megverettek volna elõttök futnak vala a puszta felé vivõ úton.
16. És felriasztaték az egész nép, a mely a városban vala, hogy üldözze õket. És üldözék Józsuét, és elszakadának a várostól.
17. És nem marada ember Aiban, sem Béthelben, a ki ki nem jött volna Izráel után, és ott hagyák a várost kinyitva, és üldözék Izráelt.
18. ... És felemelé Józsué a kopját, a mely kezében vala, a város felé.
19. A lesben lévõk pedig nagy hamarsággal felkelének helyökrõl, és a mint felemelte vala kezét, futásnak eredének, és bemenének a városba, és bevevék azt, és nagy hamarsággal tûzbe borítják a várost.
20. Ai férfiai pedig hátratekintének, és láták, hogy ímé a városnak füstje felszáll vala az ég felé, és hogy nincsen módjukban imide vagy amoda elfutni, mert a nép, a mely fut vala a pusztának, visszafordul vala az üldözõ felé.
21. Józsué ugyanis és az egész Izráel látták vala, hogy a lesben lévõk bevették a várost, és hogy a városnak füstje felszállott vala: visszafordulának azért és vágák Ainak férfiait.
22. Amazok pedig a városból jövének ki ellenök, és így közben valának az Izráelnek: ezek innen, amazok meg amonnan, és vágák õket mind addig, a míg egy sem marada közülök élve, avagy a ki elszaladt volna. *345

A misszionáriusok haditerve eredményesnek bizonyult. Ugyanis a csel bejött. Az izraeliták erõfölényérõl csak annyit:

25. Mindazok pedig, a kik e napon elhullottak, férfiak és asszonyok együtt, tizenkét ezren valának; Ainak minden embere. *346

*345,*346 Józsué könyve 8

Ezzel a tizenkétezer emberrel, akik nõk és férfiak voltak, állt szemben a legalább 40—50 ezres izraelita fegyveres sereg... Ezzel a gyõzelemmel az izraeliták kiköszörülték azt a csorbát, mely hírükön esett.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

”HULLÓ KÖVEK”

Az izraeliták a pártfogóiknak köszönhetõen óriási lélektani fölényben voltak az ellenségeikkel szemben. Hiszen azon a földön, ahova tartottak, sok nép élt, akikkel meg kellett harcolniuk, akiktõl új hazájukat el kellett foglalniuk.

Ugyanakkor a lélektani fölény még nem szolgált garanciául arra, hogy minden ellenségüket legyõzik. Akadt olyan is, amikor az ellenség olyan nagy erõfölényben volt az izraelita fegyveresekkel szemben, hogy a misszionáriusoknak személyesen kellett közbeavatkozniuk.

1. Lõn pedig, hogy mikor ezt meghallották mindama királyok, a kik a Jordánon túl a hegyeken és a síkon és a nagy tengernek egész partja-mentén valának a Libánon ellenében: A Khitteus, az Emoreus, a Kananeus, a Perizeus, a Khivveus és a Jebuzeus;
2. Egybegyülekezének, hogy megvívjanak Józsuéval és Izráellel egy akarattal. *347

Miután azok a törzsek, akikre az izraeliták veszélyt jelentettek, megértették, hogy ha külön-külön veszik fel a harcot a vándorlókkal szemben, akkor semmi esélyük sincs, szövetséget kötöttek. Így már a fegyvereseik együttes létszáma tekintélyes volt.

Ez semmi jót nem jósolt az izraeliták számára.

3. Külde azért Adonisédek, Jeruzsálemnek királya Hohámhoz, Hebronnak királyához és Pireámhoz Jármutnak királyához és Jáfiához, Lákisnak királyához és Debirhez, Eglonnak királyához, mondván:
4. Jõjjetek fel hozzám, és segéljetek meg engem, és verjük meg Gibeont, mert békességre lépett Józsuéval és Izráel fiaival!
5. Összegyûlének azért, és felméne az Emoreusoknak öt királya:... õk magok és minden seregök, és tábort ütének Gibeonnál, és hadakozának ellene.
6. Küldének azért Gibeon férfiai Józsuéhoz a táborba, Gilgába, mondván: Ne vond meg kezeidet a te szolgáidtól! Jöjj fel hozzánk hamar, és ments meg minket, és segíts rajtunk, mert mind felgyûltek ellenünk az Emoreusok királyai, a kik a hegyen lakoznak.
7. Felméne azért Józsué Gilgálból, õ maga és az egész hadakozó nép vele, és a seregnek minden vitéze. *348

*347 Józsué könyve 9
*348 Józsué könyve 10

Korábban Józsué békét kötött Gibeon lakóival, akik békességben kívántak élni a zsidókkal. Ezért azokat most támadás érte, és segítséget kértek tõle. Mielõtt azonban Józsué döntött volna, konzultált a láda segítségével a misszionáriusokkal...

Nem földi szövetségesei biztosították õt arról, hogy fegyveres támogatást fognak neki nyújtani:

8. Monda pedig az Úr Józsuénak: Ne félj tõlök, mert kezedbe adtam õket; senki sem áll meg közülök elõtted. *349

Így hát a misszionáriusokkal a hátuk mögött nyugodtan harcba bocsátkozhattak az ellenség egyesített fegyveres csapataival.

9. És rájok töre Józsué nagy hirtelen, miután egész éjszaka ment vala Gilgálból.
10. És megrettenté õket az Úr Izráel elõtt, és megveré õket Gibeonnál nagy vereséggel, és ûzé õket a Bethoronba vivõ úton, és vágá õket egészen Azekáig és Makkedáig. *350

Itt most álljunk meg egy pillanatra. Vajon mi történhetett? Mitõl rettent meg az ellenség? Az izraelitáktól? Az egyáltalán nem valószínû. Ugyanis az Emoreusok fegyveresei mindannyian harcedzett férfiak voltak. Még ha túlerõvel is találták volna szembe magukat, akkor is harcba bocsátkoztak volna. Nem tõlük ijedtek hát meg. Inkább valami olyantól, mely fölötte állt mindennek, amit ismertek. Valami, vagy valamiktõl, amit még korábban sosem láttak. Ami a levegõben száguldott, és nem emberkéz által alkotott jármû volt...

Hogy ízelítõt kapjunk a történtekbõl, lássunk egy másik részletet a szövegekbõl:

10. És lõn, hogy a mikor Sámuel az égõáldozatot végezé, eljövének a Filiszteusok, hogy Izráel ellen harczoljanak. Az Úr pedig mennydörge nagy hangon azon a napon a Filiszteusok felett és annyira megzavarta õket, hogy megverettetének Izráel elõtt. *351

*349,*350 Józsué könyve 10
*351 Sámuel I. könyve 7

Ez a történet a késõbbi idõkben történt. Ugyanakkor segítségével képet alkothatunk arról, hogy a misszionáriusok hogyan ijesztették és zavarták meg az ellenséget. Elegendõ volt csak az, hogy néhány légi harci jármûvük kis magasságban az ellenség felett elhúzzon. A jármûvek hajtómûvei által keltett hangrobajtól az rettenetesen megijedt. És tudjuk, hogy az a fegyveres csapat, melynek soraiban pánik és zûrzavar tör ki, ki van szolgáltatva. Esélye sincs arra, hogy szervezetten felvegye a harcot.

Akár közvetett vagy közvetlen módon, de a misszionárius jármûvek megjelenése rettenetesen megijesztette az ellenséget, úgyhogy menekülésre vették a dolgot:

11. Mikor pedig futnak vala õk Izráel elõtt a bethoroni lejtõn, az Úr nagy köveket hullata rájok az égbõl egész Azekáig, és meghalának. Többen valának, a kik a jégesõ kövei miatt haltak vala meg, mit azok, a kiket fegyverrel öltek meg Izráel fiai. *352

*352 Józsué könyve 10

A menekülõket, akik valójában nem az izraeliták elõl menekültek, hanem azoktól a harci légi jármûvektõl, melyek az izraeliták irányából támadtak, a jármûvek üldözõbe vették.

A szövegek szerint, ezek a jármûvek “nagy köveket” dobáltak le a menekülõ ellenségre. Naiv dolog lenne azt feltételezni, hogy ezek a magasból apróbb szikladarabokat szórtak a menekülõ fegyveresekre. Ugyanilyen naiv az a kommentár, mely jégesõ-köveknek nevezi azokat. Jégesõt esetleg valamiféle módon lehet gerjeszteni, de olyat, melyben a jégdarabok akkora méretûek, hogy az ember életére veszélyesek legyenek, sõt olyat, mely egyfolytában követi a menekülõket, hát... nemigen. Sokkal valószínûbb, hogy a légi jármûvekrõl valami olyat szórtak a menekülõk közé, melyet kis túlzással kövekhez hasonlíthatunk. Ezek nagy pusztítást vittek végbe a hanyatt-homlok menekülõk között.

Napjainkban nem lenne nehéz ilyet produkálni. Vegyünk ugyanis apróbb robbanó tölteteket, melyek harcigázt tartalmaznak. Ezek legyenek olyanok, hogy földetéréskor robbanjanak fel, felszabadítva a bennük lévõ gázt. Ha ilyen “köveket” szórunk a menekülö ellenség közé, akkor azzal a gázfelhõ gyorsan végez. Késõbb pedig az egésznek szinte semmi nyoma nem is marad...

Mivel az Emoreusok végzetes vereséget szenvedtek, a hadsereg nélkül maradt szövetséges királyok elmenekültek és egy barlangban rejtõztek el. Késõbb az izraeliták megtalálták, elfogták és felakasztották õket.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

HARCI SIKEREK

Józsué könyve további hadi sikerekrõl is beszámol, melyekrõl sejteni lehet, hogy a misszionáriusok támogatásának köszönhetõen érték el azokat.

29. Általméne annakutána Józsué és vele az egész Izráel Makkedából Libnába, és hadakozék Libnával.
30. És kezébe adá az Úr azt is Izráelnek, és annak királyát; és fegyver élére hányá azt, és egy lelket sem engede menekülni azokból a melyek benne valának...
31. Libnából pedig általméne Józsué és vele az egész Izráel Lákisba, és táborba szálla mellette, és hadakozék ellene.
32. És kezébe adá az Úr Izráelnek Lákist, és bevevé azt másodnapon, és fegyver élére hányá azt, és minden lelket, a mely benne vala,... *353

És így tovább.

Az izraeliták sorra aratták gyõzelmeiket a misszionáriusok segítségének köszönhetõen... Ugyanis sokszor elegendõ volt a harci légi jármûveknek megjelenniük, és néhányszor elhúzniuk az ellenség feje felett. Látványuk és hangjuk olyannyira megzavarta azokat, hogy a zûrzavart, pánikot, a felbomlott harci rendet kihasználva könnyedén elbánhattak velük.

A következõ fejezetben látni fogjuk, hogy ezek az akciók összehangoltak voltak. Ugyanis minden csata elõtt Józsué, késõbb pedig a hatalmon lévõ vezér, király — a frigyláda adóvevõ készülékének segítségével — megkérdezte a misszionáriusokat, hogy nyújtanak-e légi támogatást. Volt olyan eset, amikor a misszionáriusoknak valamilyen okból kifolyólag nem állt módjukban ezt megadni. Ilyenkor a készüléken keresztül az a válasz jött, hogy várjanak, ne bocsátkozzanak harcba.

42. Monda pedig az Úr nékem: Mondd meg nékik: Ne menjetek fel, és ne harczoljatok, mert nem vagyok közöttetek: hogy meg ne verettessetek a ti ellenségeitektõl. *354

Van egy másik sokatmondó részlet is Józsué könyvében.

1. Mikor pedig meghallotta ezt Jábin, Hásornak királya, külde Jobábhoz, Mádonnak királyához, és Simronnak királyához, és Aksáfnak királyához,
2. És azokhoz a királyokhoz, a kik laknak vala észak felé a hegységben, és a pusztában Kineróttól délre, és a síkságon, és Dór magaslatain a tenger felé; *355

*353 Józsué könyve 10
*354 Mózes V. könyve 1
*355 Józsué könyve 11

Ezúttal több király egyesítette fegyveres erejét, akárcsak korábban az Emoreusok, de most sokkal többen voltak.

Az izraeliták fölénye már egyáltalán nem volt olyan meggyõzõ, és az esetleges csata kimenetele bizonytalan volt. Itt újra csak a misszionáriusoknak jutott a fõszerep:

6. Ekkor monda az Úr Józsuénak: Ne félj tõlök, mert holnap ilyenkorra mindnyájokat átdöfötten vetem az Izráel elé; lovaikat bénítsd meg, szekereiket pedig égesd meg tûzzel. *356

Az adó-vevõn keresztül közölték Józsuéval, hogy bevetik fegyvereiket, és nagy pusztítást fognak véghezvinni az ellenség soraiban. A túlélõkkel meg az izraeliták könnyedén elbánnak.

Az a kifejezés, hogy “átdöfötten”, nem véletlenszerû. Ugyanis a bevetett fegyverek lövedékeinek következtében pusztultak el sokan. Akit a lövedékek eltaláltak, azt valóban mintegy átdöfték — lõtt seb.

A 9. fejezetben részletesen fogjuk tárgyalni a misszionáriusok fegyvereit, azok kinézetét és hatását. Látni fogjuk, hogy a szövegekben sok helyen van információ a fegyvereik mûködésérõl, a lövedékekrõl és azok hatásáról.

Azt, hogy sok esetben a misszionáriusok személyesen harcoltak az izraeliták oldalán, több szövegrész egyértelmûvé teszi. Ezekbõl csak kettõ:

14. Az Úr hadakozik ti érettetek; ti pedig veszteg legyetek. *357

3. Az Úr, a te Istened maga megy át elõtted, õ pusztítja el e nemzeteket elõtted, hogy bírjad õket;... *358

Az alábbi még sokatmondóbb:

15. És monda: Mindnyájan, a kik Júdában és Jeruzsálemben lakoztok, és te Jósafát király, halljátok meg szómat! Így szól az Úr néktek: Ne féljetek és ne rettegjetek e nagy sokaság miatt; mert nem ti harczoltok velök, hanem az Isten.
16. Holnap szálljatok szembe velök! Ímé õk a Czicz hágóján fognak felmenni, és rájok találtok a völgynek szélénél, a Jeruel pusztájával szemben.
17. Nem kell néktek harczolnotok, hanem csak álljatok veszteg, és lássátok az Úrnak szabadítását rajtatok. Júda és Jeruzsálem ne féljetek és ne rettegjetek! Holnap menjetek ellenök, mert az Úr veletek lesz. *359

*356 Józsué könyve 11
*357 Mózes II. könyve 14
*358 Mózes V. könyve 31
*359 Krónika II. könyve 20

Úgy hiszem, ehhez nem kell semmit hozzáfûzni. A szöveg önmagáért beszél.

Még nagyon sok ilyen és ehhez hasonló fontos részlet van a Bibliában. A késõbbiekben sorra vesszük õket.

Nos, az izraeliták egymás után foglalták el az új területeket. Miután a kitûzött célt elérték, az elfoglalt területeket felosztották a tizenkét törzs között. Ezzel a misszionáriusok terve, mely az egyiptomi invázióval kezdõdött és egy új ország létrehozásával ért véget, eredményesen befejezõdött.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

HATODIK FEJEZET. A KULISSZÁK MÖGÖTT

Az új ország megalapítása nem ment egykönnyen. Az izraelitáknak további területeket kellett elfoglalniuk, melyeken különbözõ népek éltek.

Minden esetben, amikor harcba bocsátkoztak az ellenséggel, a misszionáriusok támogatását élvezték.

22. Ne féljetek tõlök, mert az Úr, a ti Istentek, maga hadakozik ti érettetek! *360

3. Magatok is láttatok mindent, a mit az Úr, a ti Istenetek mind eme népekkel cselekedett ti elõttetek; mivelhogy maga az Úr, a ti Istenetek harczolt érettetek. *361

3. Nemzeteket ûztél te ki saját kezeddel, õket pedig beplántáltad; népeket törtél össze, õket pedig kiterjesztetted.
4. Mert nem az õ fegyverökkel szereztek földet, és nem az õ karjok segített nékik; hanem a te jobbod, a te karod és a te orczád világossága, mert kedvelted õket. *362

6. A hegységnek minden lakosát a Libanontól Miszrefóth-Majimig, a Sídoniakat mind, magam ûzöm ki õket Izráel fiai elõl, csak sorsold ki Izráelnek örökségül, a mint megparancsoltam néked. *363

Mikor az izraeliták megérkeztek Józsué vezetésével a mai Közel-Keletre, az nem jelentette még a megalakított új ország teljes birtoklását. Ugyanis a további terelütekért meg kellett küzdeniük az ott élõkkel.

Józsué halála után is folytatódott a területszerzõ háború. Ebben a misszionáriusoknak, illetve a ládának, mint a kapcsolattartás eszközének, továbbra is kulcsszerepük volt. Mielõtt az izraeliták bármilyen hadicselekménybe kezdtek volna, konzultáltak a láda segítségével a misszionáriusokkal:

1. És lõn Józsué halála után, hogy megkérdék az Izráel fiai az Urat, mondván: Ki menjen legelõször közülünk a Kananeusra, hogy hadakozzék õ ellene?
2. És monda az Úr: Júda menjen! Ímé az õ kezébe adtam azt a földet. *364

*360 Mózes V. könyve 3
*361 Józsué könyve 23
*362 Zsoltárok könyve 44
*363 Józsué könyve 13
*364 Bírák könyve 1

A misszionáriusok az új honfoglalóknak azt a tanácsot adták, hogy ûzzék el az ott élõket. Elõrelátva ezzel a késõbbi konfliktusok lehetõségét.

Az izraeliták azonban nem minden esetben tették ezt az elfoglalt területeken élõ törzsekkel. Sokakat közülük adófizetõjükké tettek.

A misszionáriusok, kifejezve ebbéli elégedetlenségüket, egy jármûvet — “angyalt” — küldtek Bókimba. Mivel ez még Józsué életében történt, ezért nyilvánvalóan közölték vele a készüléken keresztül, hogy gyûjtse egybe az izraelitákat.

1. Felméne pedig az Úrnak angyala Gilgálból Bókimba, és monda: Én vezettelek fel titeket Égyiptomból, és hoztalak benneteket erre a földre, a mely felõl megesküdtem a ti atyáitoknak, és mondék: Nem bontom fel az én szövetségemet ti veletek soha örökké.
2. Csakhogy ti se kössetek frigyet ennek a földnek lakosival, rontsátok le az õ oltáraikat; de ti nem hallgattatok az én szómra. Miért cselekedtétek ezt?
3. Annakokáért azt mondom: Nem ûzöm el õket elõletek, hanem legyenek néktek mint tövisek a ti oldalaitokban, és az õ isteneik legyenek ti néktek tõr gyanánt.
4. És lõn, hogy mikor az Úrnak angyala ezeket mondá az Izráel minden fiainak: felemelé a nép az õ szavát és síra.
6. És elbocsátá Józsué a népet, és elmenének az Izráel fiai, kiki az õ örökségébe, hogy bírják a földet. *365

*365 Bírák könyve 2

Néhány megjegyzés mindenképpen kívánkozik a fentiekhez. A szövegek szerint egy “angyal” beszélt a néphez. Ugyanakkor nyilván nem õ kötött szövetséget az izraelitákkal, hanem az “Úr”. Egyértelmû ellentmondás, hiszen most vagy “angyal”, vagy “Úr”. Ebbõl is látszik a fogalomzavar. Ha viszont behelyettesítjük az “angyal” helyett a jármû fogalmát, melynek a fedélzetén ott volt az “Úr”, akkor minden érthetõvé válik. Hiszen valóban egy misszionárius jármû tartott Bókim felé. Ennek a jármûnek a fedélzetén tartózkodott az “Úr”. És valóban õ intézte a szavakat az egybegyûlt sokasághoz.

Hogyan tette ezt? Az összegyûlt tömeg fölött, a jármû kis magasságban lebegett. Az “Úr” beszédét a jármûven lévõ nagyteljesítményû hangszórók közvetítették az emberek felé. Így mindenki jól láthatta és hallhatta azt.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

SISERA

Az izraeliták hadi sikere nem minden esetben volt töretlen. Több ízben is vesztettek csatát. Így hosszabb-rövidebb ideig a gyõztes ellenfél uralkodott felettük. A szövegek mindezt azzal magyarázzák, hogy az izraeliták az “Úrnak” nem tetszõ dolgokat mûveltek. Ez minden bizonnyal így is volt, mert amit mûveltek, az valóban nem tetszett a misszionáriusoknak. Ezért azok többször is megvonták fegyveres támogatásukat tõlük, ami ahhoz vezetett, hogy csatákat és háborút vesztettek.

Idõben sokkal késõbb folytatódik történetünk. Újabb hadi kudarc következtében az izraelitákat leigázták:

1. De az Izráel fiai azután is gonoszul cselekedének az Úrnak szemei elõtt, mikor Ehud meghalt.
2. Azért adá õket az Úr Jábinnak, a Kanaán királyának kezébe, a ki Hásorban uralkodott; seregének vezére pedig Sisera volt. Ez a pogányok városában, Harósethben lakott.
3. És kiáltának az Izráel fiai az Úrhoz, mert kilenczszáz vas-szekere volt, és húsz esztendeig zsarnokoskodott az Izráel fiai felett erõszakkal. *366

Tudni kell azt, hogy Józsué halála után az izraeliták élén bíró állt. Õ tartotta a kapcsolatot a misszionáriusokkal. Húsz évig az izraeliták szakadatlanul kérték a misszionáriusok segítségét, “imádkozva az Úr ládája elõtt”, de sokáig nem jött válasz.

Ekkor Izráel bírója Debóra volt. A szövegek õt prófétanõként említik. Ez érthetõ, hiszen a kapcsolattartásnak köszönhetõen õ, úgymond “elõre tudott dolgokat”, mivel a misszionáriusok közölték azokat vele.

4. Ebben az idõben Debora, a prófétanõ, a Lappidoth felesége volt bíró Izráelben.
5. És õ a Debora-pálmája alatt lakott Ráma és Béthel között, az Efraim hegyén, és ide jöttek fel hozzá az Izráel fiai törvényre.
6. És elkülde és hivatá Bárákot, az Abinoám fiát, Kedes-Nafthaliból, és monda néki: Avagy nem parancsolta-é meg az Úr, Izráelnek Istene: Menj és vonulj fel a Thábor hegyére, és végy magadhoz tízezer embert a Nafthali és a Zebulon fiai közül?
10. Összegyûjté annakokáért Bárák Zebulont és Nafthalit Kedesbe, és elvive magával tízezer embert, és elméne vele Debora is.
12. Hírül vivék pedig Siserának, hogy Bárák, az Abinoám fia felvonult a Thábor hegyére.
13. Egybegyûjté azért Sisera minden szekereit, a kilenczszáz vas-szekeret, és egész népét, mely vele volt, a pogányok városából, Harósethbõl, a Kison patakjához. *367

*366,*367 Bírák könyve 4

A készülõ csata kimenetele nem is lehetett kétséges. Hiszen Sisera hadi gépezete felmorzsolta volna a lázadókat, ha... nem avatkoznak újra közbe a misszionáriusok:

14. És monda Debora Báráknak: Kelj fel, mert ez a nap az, a melyen kezedbe adja az Úr Siserát! hisz maga az Úr vezet téged! És alájöve Bárák a Thábor hegyérõl, és a tízezer ember õ utána. *368

Van itt egy nagyon-nagyon fontos mondat: ”hisz maga az Úr vezet téged”. Mondhatnánk, hogy ez csak egyfajta vallásos kommentár. Igen ám, de errõl szó nincs! Hiszen ez azt jelenti, hogy a csatába menõ izraeliták elõtt misszionárius jármû vagy jármûvek haladnak. Erre máskor is volt példa:

14. Azért Dávid ismét megkérdé az Istent, és monda az Isten néki: Ne menj fel utánok, hanem fordulj el tõlök, és menj reájok a szederfák irányában;
15. És mikor hallándod a járás dobogását a szederfák tetején, akkor menj ki a viadalra; mert az Isten te elõtted megyen, hogy megverje a Filiszteusok táborát. *369

Ekkor a harcba vonulók élén haladt az “Úr” — a jármû. Ez kis magasságban “a szederfák tetején” 15—20 méter magasan repülve haladt az izraeliták elõtt.

Hasonló volt a helyzet most is.

A hadakozni kívánó felek felvonultatták fegyveres csapataikat. Sisera nyilván már elégedetten dörzsölte a kezét, mert csupán idõ kérdése volt, hogy leszámoljon a lázadókkal. Mert azoknak nem volt sok esélyük.

De...

Az erõviszonyok egy pillanat alatt megváltoztak, ahogy az izraeliták irányából feltûntek az alacsonyan repülõ szerkezetek. Egyenesen Sisera felvonultatott haderõinek irányába száguldottak...

Mikor Sisera harcedzett katonái ezt meglátták, futásnak eredtek.

15. És megrettenté az Úr Siserát minden szekereivel és egész táborával fegyvernek élivel (a jármû lövéseket adott le rájuk) Bárák elõtt, annyira, hogy Sisera leugrott szekerérõl, és gyalog futott. *370

A megzavarodott és vezetõ nélkül maradt ellenséggel pedig Bárák tízezer harcosának már nem volt nehéz elbánnia:

16. Bárák pedig a szekereket és a tábort egész Harósethig, a pogányok városáig ûzé, és Siserának egész tábora elhulla fegyvernek éle miatt, még csak egyetlen egy sem maradt meg. *371

*368,*370,*371 Bírák könyve 4
*369 Krónika I. könyve 14

De vajon mit láthattak?

4. Uram, mikor Szeirbõl kijövél, Mikor lépdelél Edom mezejérõl: Megrendült a föld (a jármû hajtómûveinek robaja), csepegett az ég, A föllegek is víztõl áradának (a hajtómûvek égésterméke).
5. A hegyek megrendültek az Úrnak orczája elõtt (a hajtómûbõl kicsapó intenzív izzó gázáram, mely a hangrobaj forrása is egyben), Még ez a Sinai is, az Úrnak, az Izráel Istenének színe elõtt. *372

A jármû vagy jármûvek Sisera hadseregét lõni kezdték:

20. Az égbõl harczoltak, A csillagok az õ helyökbõl vívtak Siserával! *373

Más szóval a lövések, melyek az ellenség táborára zúdultak, fentrõl, az “égbõl” jöttek.

Miután az izraeliták a misszionáriusok fegyveres támogatásának köszönhetõen gyõzelmet arattak, negyven békés esztendõ következett.

31. ... És megnyugovék a föld negyven esztendeig. *374

*372,*373,*374 Bírák könyve 5

[Vissza a tartalomjegyzékre]

GEDEON

A történések, melyek le vannak jegyezve a Bibliában, sok esetben idõben távol állnak egymástól. Mindegyik egy-egy önálló történet. Ugyanakkor e történések, történetek taglalásakor kiderül, hogy mindegyik mögött ott voltak a misszionáriusok. Gyakran közvetve, olykor közvetlenül, de szinte mindig õk voltak az események hátterében.

Mindegyik történet általában úgy kezdõdött, hogy egy általuk kiválasztott személlyel felvették a kapcsolatot. Ilyenkor megjelent egy “angyal”, aki személyesen hozta az üzenetet, mely konkrét utasításokat tartalmazott.

A kiválasztott személy “megszervezte” mindazt, amit reábíztak, ami az utasításban szerepelt. Ezután gyakran következett egy olyan csata, melyben a szervezkedõknek semmi esélyük sem lehetett. Hiszen általában kevesebben voltak azoknál, akik a fennálló rendet biztosították.

A második szakaszban következett a közvetlen beavatkozás. Bármilyen nagyszámú is volt az ellenség, akár fegyvereit, harci eszközeit, vagy lélekszámát tekintve, mindezek semmit sem értek a szuperfejlett technikával szemben.

A harmadik szakaszban jutott szerep a lázadóknak. Mikor már az ellenség eléggé megrémült, sorai felbomlottak, megszûnt a csatarend, és a vezetõi, seregüket hátrahagyva menekültek, az izraelita fegyvereseknek jutott az a szerep, hogy befejezzék azt, amit a misszionáriusok elkezdtek. A jármûvek látványától, az általuk keltett hangrobajtól és a lövések robbanásaitól halálrarémült ellenséget már nem volt nehéz megsemmisíteni.

A következõ történetünk sem kivétel ez alól.

1. És gonoszul cselekedének az Izráel fiai az Úrnak szemei elõtt, azért adá õket az Úr a Midiániták kezébe hét esztendeig.
2. És hatalmat võn a Midiániták keze az Izráelen, és a Midiánitáktól való féltökben készítették magoknak az Izráel fiai azokat a barlangokat, rejtekhelyeket és erõsségeket, a melyek a hegységben vannak.
3. Mert ha vetett Izráel, mindjárt ott termettek a Midiániták, az Amálekiták és a Napkeletnek fiai, és rájok törtek.
4. És táborba szálltak ellenök, és pusztították a földnek termését egész addig, a merre Gázába járnak, és nem hagytak élésre valót Izráelben, sem juhot, sem ökröt, sem szamarat.
5. Mert barmaikkal és sátoraikkal vonultak föl; csapatosan jöttek, mint a sáskák, úgy hogy sem nékik magoknak, sem tevéiknek nem volt száma, és ellepték a földet, hogy elpusztítsák azt.
6. Mikor azért igen megnyomorodott az Izráel a Midiániták miatt, az Úrhoz kiáltának az Izráel fiai. *375

*375 Bírák könyve 6

Minden ehhez hasonló történet azzal a kommentárral indul, hogy az izraeliták “az Úrnak nem tetszõ dolgokat cselekedtek”. Ez valóban így is volt. Hiszen még Mózes idejében a misszionáriusok szövetséget kötöttek velük. A szövetség feltételéül bizonyos szabályok betartását szabták meg. Ha az izraeliták ezeket betartják, akkor mindig számíthatnak a misszionáriusok támogatására.

Ugyanakkor Mózes óta sok idõ telt el. Azok, akik még egykoron saját szemükkel látták mindazt, amit nem földi szövetségeseik cselekedtek, már rég meghaltak. Csak legendaszerû történetek maradtak fenn. És mint tudjuk, a felnövekvõ nemzedék lázadó hajlamú. Mindig valami újat hoz a régi helyébe. Így egyes társadalmi normák elhalványulnak, míg végül eltûnnek, átadva helyüket valami újnak.

Ez alól az izraeliták törzse sem volt kivétel. Több nemzedékkel a történelemformáló események után, már sokan nem tartották olyan nagyon fontosnak a szabályok betû szerinti betartását. Ez pedig nem jelentett egyebet, mint hogy a misszionáriusok által szabott feltételeket nem teljesítették. Ennek egyenes következménye az volt, hogy azok nem nyújtottak segítséget az izraelitáknak ellenségeikkel szemben folytatott harcukban. Ekkor mondják azt a szövegek, hogy “az Úr ellenségeik kezébe adta az Izráelt”.

Hiába volt az izraeliták birtokában az adó-vevõ készülék, mely adását a misszionáriusok “hallották”. Nem kívántak rá válaszolni. A készüléken keresztül nem jött válasz. Erre a szövegek azt mondják, hogy “abban az idõben ritkán volt az Úrnak kijelentése”, ami azt jelenti, hogy a láda igencsak ritkán “szólalt meg”. Ezt a következõ részek egyikében fogjuk látni, amikor majd Sámuelrõl fogunk beszélni.

De azok az idõszakok, míg az izraeliták ellenségeiktõl legyõzötten, azok uralma alatt sínylõdtek, nem tartottak sokáig. A misszionáriusok ugyanis minduntalan azt remélték, hogy szövetségeseik immáron levonták a megfelelõ tanulságot, s megértették azt, hogy sokkal jobban járnak, ha a feltételeket betartják, és az abban az idõben elképzelhetetlen hatalommal bíró misszionáriusokat a hátuk mögött tudhatják.

Ekkor következett a kiszemelt személlyel való kapcsolatfelvétel...

Esetünkben ez a személy egy Gedeon nevû férfi, aki szegény családban élt.

11. És eljöve az Úrnak angyala, és leüle ama cserfa alatt, a mely Ofrában van, a mely az Abiézer nemzetségébõl való Joásé vala, és az õ fia Gedeon éppen búzát csépelt a pajtában, hogy megmentse a Midiániták orczája elõl.
12. Ekkor megjelenék néki az Úrnak angyala, és monda néki: Az Úr veled, erõs férfiú!
13. Gedeon pedig monda néki: Kérlek uram, ha velünk van az Úr, miért ért bennünket mindez? és hol vannak minden õ csoda dolgai, a melyekrõl beszéltek nékünk atyáink, mondván: Nem az Úr hozott-é fel minket Égyiptomból?! Most pedig elhagyott minket az Úr, és adott a Midiániták kezébe.
14. És az Úr hozzá fordula (képzavar, most angyal vagy az Úr?), és monda: Menj el ezzel a te erõddel, és megszabadítod Izráelt Midián kezébõl. Nemde, én küldelek téged?
15. És monda néki: Kérlek uram, miképen szabadítsam én meg Izráelt? Ímé az én nemzetségem a legszegényebb Manasséban, és én vagyok a legkisebb atyámnak házában.
16. És monda néki az Úr: Én leszek veled, és megvered Midiánt, mint egy embert.
17. Õ pedig monda néki: Ha kegyelmet találtam a te szemeid elõtt, kérlek, adj nékem valamely jelt, hogy te szólasz én velem.
18. El ne menj kérlek innen, míg vissza nem jövök hozzád, és ki nem hozom az én áldozatomat, és le nem teszem elõdbe. Az pedig monda: Én itt leszek, míg viszszatérsz.
19. Gedeon pedig elméne, és elkészíte egy kecskegödölyét és egy efa lisztbõl kovásztalan pogácsákat, és betevé a húst egy kosárba, és a hús levét fazékba, és kivivé hozzá a cserfa alá, és felajánlá néki.
20. És monda néki az Isten angyala: Vegyed a húst és a kovásztalan kenyereket, és rakd erre a kõsziklára, és a hús levét öntsd rá. És úgy cselekedék.
21. Ekkor kinyújtá az Úrnak angyala pálczájának végét (valamilyen kézifegyver!), mely kezében vala, és megérinté a húst, és a kovásztalan kenyeret; és tûz jött ki a kõsziklából (dehogy a kõsziklából, hanem a fegyverbõl, és a láng egy pillanat alatt elborította a kõsziklát, ezért gondolta azt, hogy a kõsziklából), és megemészté a húst és a kovásztalan kenyereket. Az Úrnak angyala pedig eltûnt az õ szemei elõl.
22. Látván pedig Gedeon, hogy az Úrnak angyala volt az, monda Gedeon: Jaj nékem Uram, Istenem! mert az Úrnak angyalát láttam színrõl színre!
23. És monda néki az Úr: Békesség néked! ne félj, nem halsz meg! *376

*376 Bírák könyve 6

A történet a következõ. A misszionáriusok Gedeont, egy szegény család legkisebb sarját szemelték ki. Egy nap jármû landolt a közelben. Ezzel érkezett az a személy, aki felkereste õt. Látszólag semmi különös nem volt rajta, hiszen Gedeon hétköznapi embernek nézte. Akkor fogott gyanút, amikor az idegen az Úr nevében kezdett el beszélni. Egyébként újra csak meg kell jegyezni, hogy a szövegek ugyanazt a személyt néhány mondaton belül nevezik egyszer az “Úr angyalának”, kevéssel késõbb meg az Úrnak.

Itt az ellentét feloldása megint csak a következõ. Valóban, a közelben egy ”angyal” landolt. Ezzel az angyallal érkezett az Úr. Az a személy, aki felkereste Gedeont — egy magas rangú misszionárius.

Mikor hát Gedeon gyanakodni kezdett, hogy mégsem egy hétköznapi emberrel beszél, arra kérte az ismeretlent, hogy tegyen valamilyen “jelet”. Mikor Gedeon visszatért az elkészített étellel, az ismeretlen elõvette személyi fegyverét — pálcáját. Ráirányította az elkészített élelemre és elsütötte. Azt, hogy milyen fegyverrõl van szó, és hogy milyen elven mûködik, nem tudjuk. Csak annyit, hogy mûködése következtében magas hõfok keletkezett, ami láng megjelenésével társult.

Gondolom, nem kell ecsetelnünk azt a hatást, amit a látottak Gedeonra tettek. Olyannyira megdöbbent, hogy észre sem vette, ahogy az ismeretlen sietve távozik. Néhány másodperc múlva, ahogy felocsúdott, körbenézett, de már sehol nem látta.

Ugyanakkor van itt egy másik kérdés is. A misszionáriusok továbbra is tartották a kapcsolatot Gedeonnal. A szövegekbõl nem derül ki ennek a mikéntje. Ugyanakkor volt erre egy speciális eszközük, amit a szövegek Szent Léleknek neveznek. Hogy mi is ez valójában, azt majd az Új Testamentom tárgyalásakor, a 8. fejezetben fogjuk részletesen elemezni. De úgy tûnik, ennek az eszköznek a segítségével kommunikáltak vele is...

Így hát Gedeon utasításokat kapott. Ezeknek megfelelõen le kellett rombolnia Baál oltárát. Amit meg is tett. Mindez egyfajta szabotázsként kezdõdött. De késõbb komolyabb események követték:

15. ... és monda (Gedeon): Keljetek fel, mert kezetekbe adta az Úr a Midián táborát.
16. És a háromszáz embert három csapatba osztá el, és mindeniknek kezébe egy-egy kürtöt adott, és üres korsókat és fáklyákat e korsókba.
17. És monda nékik: Én reám vigyázzatok (figyeljetek rám), és úgy cselekedjetek. És ímé én bemegyek a tábornak szélibe, és akkor, a mint én cselekszem, ti is úgycselekedjetek.
18. Ha én a kürtbe fúvok és mind azok, a kik velem vannak, akkor ti is fújjátok meg a kürtöket az egész tábor körül, és ezt kiáltsátok: az Úrért és Gedeonért!
19. És leméne Gedeon, és az a száz férfiú, a ki vele volt, a tábor széléhez a középsõ éjjeli õrség kezdetén, a mikor épen az õrség felváltatott, és kürtölének a kürtökkel és összetörék a korsókat, a melyek kezökben valának.
20. És kürtölt mind a három csapat a kürtökkel, és összetörték a korsókat, és balkezükben tartották a fáklyákat, jobb kezükben pedig a kürtöket, hogy kürtöljenek, és kiáltának: Fegyverre! az Úrért és Gedeonért!
21. ... Erre az egész tábor futásnak eredt, és kiáltozott, és menekült. *377

*377 Bírák könyve 7

Mivel mindez az éjszaka sötétjében történt, ezért gondolom, érthetõ, ha a menekülõk esze nem azon járt, hogy fáklyát vigyenek magukkal. Ezért a zûrzavarban csak a társaik sziluettjét látták. A sötétben nem tudták megkülönböztetni, hogy ki a barát, és ki az ellenség. Hiszen csak azt látták, hogy miközben õk menekülnek, valakik futnak utánuk. Erre azt hihették, hogy az üldözõik azok. Pedig csak a szintén menekülõ társaik voltak. De nem volt idõ “ismerkedni” az éjszaka sötétjében. Mert ekkor csak egy elv érvényesül: az marad életben, aki hamarább végez a másikkal. Ezért gyakorlatilag egymás ellen fordították fegyvereiket.

22. És mikor a háromszáz ember belefújt kürtjébe, fordítá az Úr kinek-kinek fegyverét az õ felebarátja ellen az egész táborban... *378

*378 Bírák könyve 7

Az Úrnak mindehhez semmi köze sem volt...

Legfeljebb csak annyi, hogy a misszionáriusok elõre kiszámították a várható hatást, amit a meglepetés ereje kivált.

A kitört zûrzavarban az ellenség egymást gyilkolta. Az életben maradottakkal meg a háromszáz fegyveres könnyedén elbánt.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

SÁMSON

Ki ne hallott volna a bibliai Sámsonról? Arról, hogy ez az egykoron élt férfiú rendkívüli fizikai erõvel bírt. Nem mindennapi ember volt. Ez a kifejezés nemcsak a szókapcsolat miatt helyénvaló, hanem azért is, mert valóban az volt...

Mint már korábban oly sokszor említettük, most is a misszionáriusok álltak a történések hátterében.

Lássuk hát a történetét:

1. Az Izráel fiai pedig újra gonoszul cselekedtek az Úrnak szemei elõtt, azért az Úr õket a Filiszteusoknak kezébe adá negyven esztendeig.
2. És élt ebben az idõben egy férfiú Czórából, a Dán nemzetségébõl való, névszerint Manoah, kinek felesége magtalan volt (meddõ volt), és nem szült.
3. És megjelent az Úrnak angyala az asszonynak, és monda néki: Ímé most magtalan vagy, és nem szültél; de terhes leszesz, és fiat szülsz.
4. Azért most megójjad magad, és ne igyál se bort, se más részegítõ italt, és ne egyél semmi tisztátalant.
5. Mert íme terhes leszesz, és fiat szülsz, és beretva ne érintse annak a fejét, mert Istennek szenteltetett lesz az a gyermek anyjának méhétõl fogva, és õ kezdi majd megszabadítani Izráelt a Filiszteusok kezébõl.*379

*379 Bírák könyve 13

A misszionáriusok meglátogatták Manoah feleségét. Az elsõ, ami szembetûnik, az, hogy amikor az események az asszonnyal történtek, az egyedül volt, így azoknak más szemtanúja nem volt. A misszionáriusok ugyanis kivárták a megfelelõ pillanatot, amikor az egyedül lesz.

A második szembetûnõ mozzanat az, hogy az asszony meddõ volt. Napjainkban azonban tudjuk, hogy ez nem minden esetben jelent akadályt abban, hogy gyermeket hozzon a világra.

Így hát a megfelelõ idõpontot kiválasztva “meglátogatták” õt. Szándékosan használom a többes számot, mert nemcsak egy misszionárius volt jelen. Egy “orvoscsoport” érkezett egy ”angyalon”, mely a közelben várakozott.

Amikor az asszony közelébe értek, azt mondhatnánk, altatógáz segítségével, pillanatok alatt elaltatták. Így semmiképpen sem láthatta a többieket, sem azt, hogy rajta mûvi megtermékenyítést hajtanak végre. Az orvoscsoport már elõre magával hozta a megtermékenyített petesejtet, mely kromoszómáit tekintve “hímnemû” volt. Ugyanakkor a génállománya az emberihez képest valamelyest módosított volt. Ennek köszönhette késõbb Sámson a rendkívüli tulajdonságait.

Elvégezték hát a mûvi megtermékenyítést. A petesejtet beültették Manoah feleségének a méhébe. A beavatkozás eredményes volt. A többiek sietve összecsomagolták a segédeszközöket és távoztak az ”angyal” fedélzetére.

Ugyanakkor a csoport vezetõje ottmaradt. Arra várt, hogy az altató hatása elmúljon, és az asszony felébredjen. Mikor felébredt, a misszionárius közölte vele, hogy fiúgyermeket fog szûlni. És akárcsak egy földi orvos, õ is ellátta jó tanácsokkal, hogy mire vigyázzon a terhesség ideje alatt: ”Azért most megójjad magad, és ne igyál bort, se más részegítõ italt, és ne egyél semmi tisztátalant”. Mostanság egy orvos sem tanácsolhatna mást a páciensének. Hiszen többek között az alkohol a magzatot fejlõdése közben károsíthatta volna. És ezt a misszionáriusok semmiképpen nem akarták. Hiszen az “õ gyermekük volt”. Akárcsak idõben sokkal késõbb Jézus...

Hasonlítsuk össze ezt az esetet Sára esetével (*244,*257— 259). Sok mozzanat egyezik...

6. És elment az asszony, és elbeszélte ezt férjének, mondván: Istennek egy embere (egy misszionárius) jöve hozzám, kinek tekintete olyan volt, mint az Isten angyalának tekintete, igen rettenetes (?), úgy hogy meg sem mertem kérdezni, hogy honnan való, és õ sem mondotta meg nékem a nevét.
7. És monda nékem: Íme terhes leszesz, és fiat fogsz szülni; azért most se bort, se más részegítõ italt ne igyál és semmi tisztátalant ne egyél, mert Istennek szentelt lesz az a gyermek, anyja méhétõl fogva halála napjáig.
8. Manoah pedig az Úrhoz könyörgött, és monda: Kérlek, Uram! az Istennek amaz embere, a kit küldöttél volt, hadd jõjjön el ismét hozzánk, és tanítson meg minket, hogy mit cselekedjünk a születendõ gyermekkel.
9. És meghallgatá az Isten Manoah kérését, mert az Istennek angyala megint eljött az aszszonyhoz, mikor az a mezõn ült, és az õ férje Manoah nem volt vele. *380

*380 Bírák könyve 13

A szövegek szerint az ”angyal” azért kereste fel a nõt újra, mert az Úr meghallgatta Manoah könyörgését. Pedig ennek a könyörgésnek semmi köze nem volt az õ megjelenésükhöz...

Ugyanis kontrollra jöttek. Arra voltak kíváncsiak, hogy a magzat rendesen fejlõdik-e, és nincsenek-e komplikációk. Napjainkban a terhesség ideje alatt többször is végeznek kontrollvizsgálatokat, hogy meggyõzõdjenek, minden rendben van-e.

Ennek elvégzéséhez a misszionáriusok újra csak kivárták a megfelelõ pillanatot, amikor az asszony egyedül van kinn a mezõn. Így az eseményeknek megint csak nem volt szemtanúja...

És az asszonyt altatásban megvizsgálták...

10. Akkor az asszony elsietett, és elfutott, és elbeszélé férjének, és monda néki: Ímé megjelent nékem az a férfiú, a ki a multkor hozzám jött (felismerte).
11. És felkelt, és elment Manoah az õ felesége után, és mikor odaért ahhoz a férfiúhoz, monda néki: Te vagy-é az a férfiú, a ki ez asszonynyal beszéltél? És monda: Én vagyok.
12. És monda Manoah: Ha beteljesedik ígéreted, miként bánjunk a gyermekkel, és mit cselekedjék õ?
13. Az Úrnak angyala pedig monda Manoáhnak: Mindentõl, a mit csak mondottam az asszonynak, õrizkedjék.
14. Mindabból, a mi csak bortermõ szõlõbõl származik, ne egyék, és bort és más részegítõ italt ne igyék, és semmi tisztátalant ne egyék. Mindazt, a mit parancsoltam néki, tartsa meg (orvosi utasítás).
15. És monda Manoah az Úr angyalának: Kérlek, hadd tartóztassunk meg téged, hogy készítsünk néked egy kecskegödölyét.
16. De az Úrnak angyala így szólt Manoáhhoz: Ha megmarasztasz is, nem eszem kenyeredbõl (a misszionárius miért nem evett? vagy nem ehetett?), és ha áldozatot készítesz, az Úrnak áldozd azt. Mert Manoah nem tudta, hogy az Úrnak angyala vala.
17. És monda Manoah az Úr angyalának: Kicsoda a te neved, hogy ha majd beteljesedik a te beszéded, tisztességgel illethessünk téged.
18. És monda néki az Úrnak angyala: Miért kérdezõsködöl nevem után, a mely olyan csodálatos? Mikor aztán Manoah a kecskegödölyét és az ételáldozatot vette, és megáldozá azt egy sziklán az Úrnak: csodadolgot cselekedék Manoahnak és feleségének szeme láttára:
20. Tudniillik, mikor a láng felcsapott (beindultak a hajtómûvek) az oltárról az ég felé, az oltár lángjában felszállott az Úrnak angyala (jármû). Mikor pedig ezt meglátták Manoah és az õ felesége, arczczal a földre borultak.
21. És többé nem jelent meg az Úrnak angyala Manoáhnak és feleségének. Ekkor tudta meg Manoah, hogy az Úrnak angyala volt az.
22. És monda Manoah az õ feleségének: Meghalván meghalunk, mert az Istent láttuk.
23. Akkor monda néki az õ felesége: Ha meg akart volna ölni az Úr minket (a misszionáriusok egyértelmûen jóindulattal viseltettek irántuk), nem fogadta volna el kezünkbõl az egészen égõáldozatot és az ételáldozatot, és nem mutatta volna nékünk mindezeket (mit láttak a starton kívül?), sem pedig nem hallatott volna velünk ilyeneket (a startoló jármû hangja) *381

*381 Bírák könyve 13

Mikor az asszony elszaladt, és a férjével tért vissza, a csoport vezetõje még mindig ott volt. Elindult a közelben várakozó ”angyal” felé. Útközben elmondta Manoahnak mindazt, amire a feleségének a magzat érdekében vigyáznia kell. A férfi közben mindvégig a kezében cipelte az “Úrnak bemutatandó áldozatot”. Amikor a jármûhöz értek, az áldozatot a jármûhöz közel esõ egyik sziklára tette.

A misszionárius visszaszállt a jármû fedélzetére. A hajtómûveket starthoz indították. Azok dübörgése, az elõcsapó füst és láng rettenetesen megijesztette õket.

Ahogy a hajtómûvek beindultak, a két ember arccal a földre vetette magát rémületében. A jármû nagy dübörgés és füstfelhõ közepette emelkedett fel. Néhány másodperc múltán már el is tûnt a magasban. A dübörgés elhalkult és csend ereszkedett a tájra. Manoah és a felesége csak ekkor mertek felnézni. Még mindig reszkettek...

24. És szült az asszony fiat, és nevezé annak nevét Sámsonnak, és felnevelkedék a gyermek, és megáldá õt az Úr.
25. És kezdé az Úrnak lelke õt indítani a Dán táborában, Czóra és Estháol között. *382

A módosított génállománynak köszönhetõen Sámson emberfeletti fizikai erõvel bírt:

5. És lement Sámson az õ atyjával és anyjával Timnátba, és mikor Timnátnak szõlõhegyéhez értek, íme egy oroszlánkölyök jött ordítva elébe.
6. És felindítá õt az Úrnak lelke, és úgy kettészakasztá azt, mint a hogyan kettészakasztatik a gödölye; pedig semmi sem volt kezében...*383

Ugyanakkor volt valami furcsa is a viselkedésében:

8. Mikor pedig egynéhány nappal azután visszatért, hogy õt hazavigye, lekerült, hogy megnézze az oroszlánnak holttestét: hát íme egy raj méh volt az oroszlánnak tetemében, és méz.
9. És kiszedte azt markaiba, és mint ment-mendegélt, eszegetett belõle, és mikor hazaért atyjához és anyjához, adott abból nékik is, és azok is ettek...*384

*382 Bírák könyve 13
*383,*384 Bírák könyve 14

Most igaz ez a történet, vagy sem? Nem tudjuk. Kissé valószerûtlennek hat. De nem ez a fontos. Hanem az, hogy ha igaz is lett volna, akkor sem evett volna senki egy néhány napja elpusztult állat napon heverõ testi maradványaiból elõszedett mézbõl...

De nemcsak ez a furcsa. Egy másik történetben Sámson találós kérdést tesz fel a filiszteusoknak. A választ csak õ tudja. Viszont a felesége, aki szintén a filiszteusok közül való, furfanggal megtudja tõle a választ. És elárulja a sajátjainak. A találós kérdés tétje harminc filiszteus öltözéke.

Mikor azok megválaszolják a kérdést, annyira feldühödik, hogy harmincat közülük megöl. Elveszi ruhájukat és odaadja másoknak. Ez eléggé furcsa módja egy tartozás rendezésének...

Késõbb, mikor Sámson több ízben is szabotálja a filiszteusok termését, azok az izraelitákat vonják kérdõre. Mivel megijednek, ezért úgy döntenek, hogy inkább átadják õt a filiszteusoknak. Elfogják, és megkötözik.

14. És mikor Lehi felé közeledett, és a Filiszteusok már ujjongtak elébe: felindítá õt az Úrnak lelke, és olyanok lettek a karján levõ kötelek, mint a lenszálak, melyeket megperzsel a tûz, és lemállottak a kötések kezeirõl.
15. És egy nyers szamárállcsontot talála, és kinyújtván kezét, felvevé azt, és agyonvert vele ezer embert. *385

Olvasva a Biblia Sámsonra vonatkozó részeit, olyan benyomás alakul ki bennünk, mintha egy Terminátor cseppent volna az izraeliták közé...

Mivel a filiszteusok, hatalmas fizikai ereje miatt, képtelenek voltak õt elfogni, ezért cselhez folyamodtak:

4. És történt azután, hogy megszeretett egy asszonyt a Sórek völgyében, a kinek neve Delila volt.
5. És felmenének õ hozzá a Filiszteusok fejedelmei, és mondának néki: Kérdezd ki õt és tudd meg, miben áll az õ nagy ereje, és miképen vehetünk rajta erõt, hogy megkötözzük és megkínozzuk õt, és mi mindenikünk adunk néked ezerszáz ezüst siklust. *386

Delila a felkínált pénznek nem tudott ellenállni. Ezért belement az alkuba.

6. És monda Delila Sámsonnak: Mondd meg nékem, miben van a te nagy erõd és mivel kellene téged megkötni, hogy megkínozhassanak téged.
7. És felele néki Sámson: Ha megkötöznek hét nyers gúzzsal, melyek még nem száradtak, akkor elgyengülökés olyan leszek, mint másember.
8. Akkor hoztak néki a Filiszteusok fejedelmei hét nyers gúzst, a mely még nem volt száraz, és megkötözé õt azzal.
9. A lesben állók pedig ott vártak annál a hálókamarában. És monda néki: Rajtad a Filiszteusok, Sámson! És elszakasztá a gúzsokat, miképen elszakad a csepûfonal, ha tûz éri, — és ki nem tudódék, miben volt az õ ereje.
10. És monda Delila Sámsonnak: Ímé rászedtél, és hazugságot szóltál nékem, most mondd meg igazán, hogy mivel lehet téged megkötözni?
11. Õ pedig monda néki: Ha erõsen megkötöznek új kötelekkel, melyekkel még semmi dolgot nem végeztek, akkor elgyengülök és olyan leszek, mint más ember.
12. És vett Delila új köteleket, és megkötözte õt velük, és monda néki: Rajtad a Filiszteusok, Sámson! (mert ott leselkedtek utána a hálókamarában). De õ letépte azokat karjairól, mint a fonalat.
13. És monda Delila Sámsonnak: Meddig fogsz még rászedni en-gem és hazudni nékem? Mondd meg egyszer már, mivel kötöztethetel meg? — Õ pedig monda néki: Ha összeszövöd az én fejemnek hét fonatékját a nyüstfonállal.
14. És szeggel megerõsítvén a zugolyt, monda: Rajtad a Filiszteusok, Sámson! Az pedig felébredvén álmából, kitépte a zugolyszeget és a nyüstfonalat.
15. Ekkor monda néki Delila: Miképen mondhatod: Szeretlek téged, ha szíved nincsen én velem? Immár három ízben szedtél rá engem, és nem mondtad meg, hogy miben van a te nagy erõd? *387

*385 Bírák könyve 15
*386,*387 Bírák könyve 16

Úgy hiszem, hogy még a legjámborabb ember is gyanakodni kezdett volna már ezek után. Sámson azonban továbbra is gyanútlan maradt. Ez arról tanúskodik, hogy nem volt valami ma-gas az értelmi színvonala, az IQ-ja.

16. Mikor aztán õt minden nap zaklatta szavaival, és gyötörte õt: halálosan belefáradt a lelke,
17. És kitárta elõtte egész szívét, és monda néki: Borotva nem volt so-ha az én fejemen, mert Istennek szentelt vagyok anyám méhétõl fogva; ha megnyírattatom, eltávozik tõlem az én erõm, és megerõtlenedem, és olyan leszek, mint akármely ember. *388

Mindenki jól ismeri napjainkban az önszuggesztió fogalmát. Ez nem jelent egyebet, minthogy az ember bármit beszuggerálhat önmagának, olyannyira, hogy azt el is hiszi. Bármit!

Ismeretes azonkívül az, hogy hipnózisban szintén bármit el lehet hitetni az emberrel. Azt is, hogy ha levágják a haját, akkor teljesen erõtlenné válik. Akár hipnózissal, akár önszuggesztióval.

Nagyon jól tudjuk, hogy az erõ kulcsa nem keresendõ másutt, mint a testfelépítésben, az izmok szerkezetében és azok nagyságában. Ezek a mutatók teljesen függetlenek a haj hosszától. A kettõ között semmilyen összefüggés nincs.

Attól, ha levágták Sámson haját, õ még semmivel sem lett fizikailag gyengébb. Ugyanis nem csökkent az izomtömege. Sokkal inkább õ hitte azt, ezért mikor levágták a haját, úgy viselkedett, mint akit minden ereje elhagyott...

18. És mikor látta Delila, hogy kitárta volna elõtte egész szívét, elküldött, és elhívatá a Filiszteusok fejedelmeit, és ezt izené: Jõjjetek fel ez egyszer, mert õ kitárta nékem az egész szívét. És felmentek õ hozzá a Filiszteusok fejedelmei, és a pénzt is felvitték kezökben.
19. És elaltatta õt az õ térdein, és elõhívott egy férfiút, és lenyiratta az õ fejének hét fonatékát, és kezdé õt kínozni. És eltávozott tõle az õ ereje.
20. És monda: Rajtad a Filiszteusok, Sámson! Mikor pedig az az õ álmából felserkent (ha aludt, akkor hogy nem ébredt fel arra, hogy Delila kínozza õt?), monda: Kimegyek most is, mint egyébkor, és lerázom a kötelékeket; mert még nem tudta, hogy az Úr eltávozott õ tõle. *389

*388,*389 Bírák könyve 16

Az Úrnak az egészhez semmi köze nem volt. Sokkal inkább Sámson azon meggyõzõdésének, hogy a hajában van az ereje...

21. De a Filiszteusok megfogták õt, és kiszúrták szemeit, és levezették õt Gázába, és ott megkötözték két vaslánczczal, és õrölnie kellett a fogházban. *390

Fogvatartói azonban egy nagyon fontos dologról megfeledkeztek. Arról, hogy ha elkezd Sámson haja nõni, akkor visszatér vele a saját erejében való hite és újra veszélyessé válik számukra. Ezért nap mint nap borotválniuk kellett volna Sámson fejét, táplálva ezzel az erõtlenségébe vetett hitét. De õk ezt elmulasztották...

22. De az õ fejének haja újra kezdett nõni, miután megnyíretett.
23. És mikor a Filiszteusok fejedelmei összegyûltek, hogy az õ istenüknek, Dágonnak nagy áldozatot áldozzanak, és hogy örvendezzenek, mondának: Kezünkbe adta a mi istenünk Sámsont, a mi ellenségünket.
25. Lõn pedig, hogy mikor megvidámult az õ szívök, mondának: Hívjátok Sámsont, hadd játszék elõttünk. És elõhívák Sámsont a fogházból, és játszék õ elõttük, és az oszlopok közé állították õt.
26. Sámson pedig monda a fiúnak, a ki õt kézenfogva vezette: Ereszsz el, hadd fogjam meg az oszlopokat, a melyeken a ház nyugszik, és hadd támaszkodjam hozzájuk.
27. A ház pedig tele volt férfiakkal és asszonyokkal, és ott voltak a Filiszteusok összes fejedelmei, és a tetõzeten közel háromezren, férfiak és asszonyok, a Sámson játékának nézõi.
28. És átfogta Sámson a két középsõ oszlopot, melyeken a ház nyugodott, az egyiket jobb kezével, a másikat bal kezével, és hozzájok támaszkodott.
29. És monda Sámson: Hadd vesszek el én is a Filiszteusokkal! És nagy erõvel megrándította az oszlopokat, és rászakadt a ház a fejedelmekre és az egész népre, mely abban volt, úgy hogy többet megölt halálával, mint amennyit megölt életében. *391

*390,*391 Bírák könyve 16

Lehet, hogy így történt. Lehet, hogy másképp... Lehet, hogy a tetõzet azért szakadt le, mert nem bírta el azok súlyát, akik felmásztak rá. Ugyanis az oszlopok nem voltak ekkora terhelésre méretezve. És összedõltek...

A legenda pedig csak utólag született. Hiszen aki esetleg hallhatta Sámson utolsó szavait, az nem élte túl a katasztrófát. És így nem is mondhatta el az utókornak azokat...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

SÁMUEL

1. Volt egy ember, Ramataim-Czofimból, az Efraim hegységérõl való, és az õ neve Elkána vala, Jerohámnak fia, ki Elihu fia, ki Tohu fia, ki Sof fia volt; Efraimita vala.
2. És két felesége volt néki; az egyiket Annának, a másikat pedig Peninnának hívták. Peninnának gyermekei valának, de Annának nem valának gyermekei (mivel ugyanaz volt a férjük, nyilvánvaló, hogy Anna volt a meddõ, hiszen férjének másik feleségétõl voltak gyermekei).
3. És ez az ember felmegy vala esztendõnként az õ városából, hogy imádkozzék és áldozatot tegyen a Seregek Urának Silóban (akkor ott volt az adó-vevõ). Ott pedig Éli két fia, Hofni és Fineás valának az Úrnak papjai.
4. És azon a napon, melyen Elkána áldozni szokott, Peninnának, az õ feleségének, és minden fiának és leányának áldozati részt ád vala;
5. Annának pedig kétakkora részt ád vala, mivel Annát igen szerette; de az Úr bezárá az õ méhét (terméketlen-meddõ volt).
6. Igen bosszantja vala pedig Annát vetélkedõ társa, hogy felingerelje, mivel az Úr bezárá az õ méhét.
7. És így történt ez esztendõrõl esztendõre; valahányszor felment az Úrnak házába, ekképpen bosszantá õt, õ pedig sír vala és semmit sem evék.
8. És monda néki Elkána, az õ férje: Anna, miért sírsz, és miért nem eszel? Mi felett bánkódol szívedben? Avagy nem többet érek-é én néked tíz fiúnál?
9. És felkele Anna, minekutána evének Silóban és minekutána ivának, (Éli pap pedig az Úrnak templomában (ahol az adó-vevõ volt) az ajtófélnél ül vala székében),
10. És lelkében elkeseredve, könyörge az Úrnak, és igen sír vala.
11. És fogadást tõn, mondván: Seregeknek Ura! ha megtekinted a te szolgáló leányodnak nyomorúságát, és megemlékezel rólam, és nem feledkezel el szolgáló leányodról, hanem fiúmagzatot adsz szolgáló leányodnak: én õt egész életére az Úrnak ajánlom, és borotva nem érinti az õ fejét soha!
12. Mivelhogy pedig hosszasan imádkozék az Úr elõtt: Éli figyel vala az õ szájára;
13. És mivel Anna szívében könyörge (csak az ajka mozgott, szava pedig nem volt hallható): Éli gondolá, hogy részeg.
14. Monda azért néki Éli: Meddig leszel részeg? Távolítsd el mámorodat magadtól.
15. Anna pedig felele, és monda néki: Nem, Uram! bánatos lelkû aszszony vagyok én; sem bort, sem részegítõ italt nem ittam, csak szívemet öntöttem ki az Úr elõtt.
16. Ne tartsd a te szolgáló leányodat rossz asszonynak, mert az én bánatomnak és szomorúságomnak teljességébõl szólottam eddig.
17. És felele Éli, és monda: Eredj el békességgel, és Izráelnek Istene adja meg a te kérésedet, a melyet kértél tõle.
18. Õ pedig monda: Legyen kedves elõtted a te szolgáló leányod! És elméne az asszony az õ útjára és evék, és arcza nem vala többé szomorú. *392

*392 Sámuel I. könyve 1

Van itt egynéhány érdekes részlet. Az elsõ az, hogy Anna elmondta az “imáját” és ment volna tovább. De õ valamiért hosszasan idõzött a láda elõtt...

A másik az, hogy valamiért Éli pap azt hitte róla, hogy részeg.

Harmadszor meg, nagyon szomorú volt, de amikor elhagyta a helyiséget, már nem volt az.

Negyedszer. Késõbb kiderül, hogy másnap reggel, most már a férjével együtt, újra elmentek a ládához...

Hogyan lehet ezeket a mozzanatokat egybefoglalni?

Persze lehet úgy is, ahogy a szöveg magyarázza. De nézzük egy másik szemszögbõl.

Anna meddõ volt. Ugyanis a férjének volt másik felesége is, aki gyermeket szült néki. Abban az idõben ez az asszonyra nézve nagy szégyen volt, pedig szegény arról nem tehet, hogy terméketlen.

Mint a nõk túlnyomó többsége, ha anya akar lenni, bármit megtenne azért. Egy ízben, amikor Anna és férje Silóban volt, “imádkozott” az “Úr ládája” elõtt. Tudjuk azt, hogy a láda közvetítette a környezetében hallható hangokat a misszionáriusok felé. Anna imájával sem volt az másképp. A misszionáriusok ebben az idõben ugyan ritkán válaszoltak a készüléken keresztül, de annak adását állandóan figyelték.

Így akkor is, amikor Anna imádkozott a készülék elõtt. Azok felfigyeltek rá. Ölükbe hullott egy lehetõség. Hiszen ez az asszony olyannyira el volt keseredve, és olyannyira vágyott egy gyermek után, hogy bármit megtett volna ezért. Ez nekik kapóra jött.

Nagyon szomorú volt, és a láda elõtt könyörgött. Elmondta, hogy bármit megtenne, csakhogy gyermeke lehessen.

Ahogy ott könyörgött, egyszer csak a láda halkan “megszólalt”. A misszionáriusok válaszoltak. De figyelmeztették, hogy tegyen úgy, mintha semmi sem történt volna. Így õ továbbra is úgy tett, mintha imádkozna. Ugyanakkor olyannyira meglepõdött, hogy szinte mozdulni sem tudott.

A misszionáriusok közölték vele, hogy várjon. Idõközben a bázison felperegtek az események. A rádiós szobában tartózkodó tiszt jelezte a fõnöke felé, hogy fontos dolog történt. Egy asszonyt hallott, aki bármit megtenne, csakhogy gyermeket szülhessen. Csak az engedélyt kellett a válaszadáshoz megkapni...

Anna közben a ládánál várt. Kevéssel késõbb a készülék újra megszólalt. A belõle jövõ hang azt mondta, hogy tudnak segíteni. Ettõl Anna felvidult. Hiszen felcsillant számára egy reménysugár. Immár nem látszott az arcán szomorúság.

De nem csupán azt közölték a ládán keresztül Annával, hogy segítenek, hanem azt is, hogy másnap reggel újra jöjjön el, de most már a férjével együtt. Hiszen õt is be kellett avatni...

Éli pap mindezeket távolról szemlélve azt hitte, hogy Anna azért mosolyog és beszél magában, mert részeg...

19. És reggel felkelének, és minekutána imádkozának az Úr elõtt, visszatértek, és elmenének haza Rámába... *393

Másnap reggel Anna a férjével együtt felkereste a ládát. Ekkor kaptak további utasításokat. Ezek között azt is, hogy senkinek semmilyen körülmények között sem beszélhetnek mindarról, amit hallottak, ami a ládánál történt.

Azokról a történésekrõl, melyek ezek után Annával megestek, semmit nem tudunk. Ugyanis mindezekrõl a misszionáriusok utasításának megfelelõen mélyen hallgatott...

20. És történt idõ múltával, hogy terhes lõn Anna, és szüle fiat és nevezé õt Sámuelnek, mert úgymond az Úrtól kértem õt.
21. És mikor felméne a férfi, Elkána és az õ egész háznépe, hogy bemutassa az Úrnak esztendõnként vala áldozatát és fogadását:
22. Anna nem ment fel, hanem monda férjének: Mihelyt a gyermeket elválasztándom, felviszem õt, hogy az Úr elõtt megjelenjen, és ott maradjon örökké.
23. És monda néki Elkána, az õ férje: Cselekedjél úgy, a mint néked tetszik, maradj itthon, míg elválasztod; csakhogy az Úr teljesítse be az õ beszédét (az "Úr" valóban megszólalt, beszélt hozzájuk, amikor a ládánál voltak)! Otthon marada azért az asszony és szoptatta gyermekét, a míg elválasztá. *394

*393,*394 Sámuel I. könyve 1

A fentiekbõl látszik, hogy Anna férje egyáltalán nem csodálkozott annak a gyermekkel kapcsolatos viselkedésén. Persze, hogy nem. Mert õ is be volt avatva, és mindenrõl tudott...

Annak ellenére, hogy Anna és férje szigorúan betartotta a titoktartásra vonatkozó utasításokat, mégis csak kiszivárgott a dolog, mivel ott van a szövegben, hogy az ”Úr” — az adó-vevõn keresztül — beszélt hozzájuk!

Ugyanakkor az utasítások között volt az is, hogy miután már a gyermeket nem kell szoptatni, azt el kell vinni Élihez az “Úr házába”, és ott kell tovább nevelkednie. Vajon melyik anya mondott volna le szívesen néhány hónapos gyermekérõl? De mivel a terhességét a misszionáriusok mûvi beavatkozásának köszönhette, ezért az “alkut” be kellett tartania...

24. És minekutána elválasztotta, felvivé magával; három tulokkal, egy efa liszttel és egy tömlõ borral, és bevivé õt az Úrnak házába, Silóban. A gyermek pedig még igen kicsiny vala. *395

Így hát a “misszionáriusok gyermeke”, akit Anna megszült, elkerült Silóba, az Úr házába, ahol az adó-vevõ készülék állt.

11. Elméne ezután Elkána Rámába az õ házához; a gyermek pedig az Úrnak szolgája lett Éli pap elõtt. *396

A gyermek cseperedett. Szolgált az “Úr házában”.

Az izraelita papok abban az idõben gyakran visszaéltek azzal a hagyománnyal, hogy az “Úrnak vitt áldozat” egy része az övék. A kapzsiság úrrá lett rajtuk. Mindez persze a misszionáriusoknak egyáltalán nem tetszett. Ezért azokban az idõkben a láda “nem szólalt meg”:

1. És a gyermek Sámuel szolgál vala az Úrnak Éli elõtt. És abban az idõben igen ritkán volt az Úrnak kijelentése, nem vala nyilván való látomás. *397

Azután eljött a kapcsolatfelvétel napja. A misszionáriusok felvették a kapcsolatot a gyermek Sámuellel:

2. És történt egyszer, mikor Éli az õ szokott helyén aludt, (szemei pedig homályosodni kezdének, hogy látni sem tudott),
3. És az Istennek szövétneke még nem oltatott el, és Sámuel az Úrnak templomában feküdt, hol az Istennek ládája volt:
4. Szólott az Úr Sámuelnek, õ pedig felele: Ímhol vagyok! *398

Egyszer csak az adó-vevõ megszólalt. A misszionáriusok Sámuelt hívták. Mert tudták, hogy a láda közelében van. De a gyermek korábban még soha nem hallotta az adó-vevõt “beszélni”, ezért azt hitte, hogy Éli pap szólította nevén õt.

5. És Élihez szalada, és monda: Ímhol vagyok, mert hívtál engem; õ pedig felele: Nem hívtalak, menj vissza, feküdjél le. Elméne azért és lefeküvék.
6. És szólítá az Úr ismét: Sámuel!... *399

*395 Sámuel I. könyve 1
*396 Sámuel I. könyve 2
*397,*398,*399 Sámuel I. könyve 3

Éli visszaküldte, hogy feküdjön le vissza, hiszen õ nem hívta Sámuelt. Az lepihent. De az adó-vevõ újra csak megszólalt.

6. ...Sámuel pedig felkelvén, Élihez ment, és monda: Ímhol vagyok, mert hívtál engem. És õ felele: Nem hívtalak fiam, menj vissza, feküdjél le.
7. Sámuel pedig még nem ismerte az Urat, mert még nem jelentetett ki néki az Úrnak ígéje. *400

A gyermek Sámuel még soha nem hallotta a készüléket beszélni, ezért nem tudta, hogy azon keresztül hívják õt.

8. És szólítá az Úr harmadszor is Sámuelt; õ pedig felkelvén, Élihez ment és monda: Ímhol vagyok, mert hívtál engem. Akkor eszébe jutott Élinek, hogy az Úr hívja a gyermeket (szó szerint hívja, amint azt az adó-vevõn szokás). *401

Harmadszorra Éli papnak eszébe jutott, hogy minden bizonnyal a láda szólalt meg és: ”az Úr hívja a gyermeket”. Õ még emlékezett arra, hogy mit kellett akkor tennie, amikor régen a láda “megszólalt”. Azt kellett felelni, hogy: ”hallgatlak, vétel!”.

9. Monda azért Éli Sámuelnek: Menj el, feküdjél le, és ha szólítanak téged, ezt mondjad: Szólj Uram, mert hallja a te szolgád (vagyis hallgatlak, vétel)... *402

A gyermek lefeküdt. Kis idõ múlva az adó-vevõ újra megszólalt:

9. ...Elméne azért Sámuel, és lefeküvék az õ helyére.
10. Akkor eljövén az Úr, oda állott és szólítá, mint annak elõtte: Sámuel, Sámuel! És monda Sámuel: Szólj, mert hallja a te szolgád! *403

Csak amikor a misszionáriusok a készüléken keresztül meghallották Sámuel válaszát: ”Szólj Uram, mert hallja a te szolgád” kezdtek el beszélni:

11. És monda az Úr Sámuelnek: Ímé én olyan dolgot cselekszem Izráelben, melyet valakik hallanak, mind a két fülök megcsendül bele. *404

A szöveg többi része érdektelen. Ugyanis az a rész a fontos, amibõl kiderül, hogy a misszionáriusok hogyan vették fel a kapcsolatot Sámuellel. Korábban már elemeztük ezt. Ugyanakkor, hogy ne kelljen a könyvben lapozgatni, ezért szerepel idézetként újra.

A kapcsolatfelvétel után a misszionáriusok rendszeresen jelentkeztek a ládán keresztül:

19. Sámuel pedig fölnevekedék, és az Úr vala õvele...
20. És megtudá egész Izráel Dántól Bersebáig, hogy Sámuel az Úr prófétájául rendeltetett.
21. És az Úr kezde ismét megjelenni Silóban, mert kijelentette magát az Úr Sámuelnek Silóban, az Úrnak beszéde által (a készülék beszéde által és semmilyen jelenés nem volt). *405

*400,*401,*402,*403,*404,*405 Sámuel I. könyve 3

Az izraeliták hosszú ideje hadban álltak a filiszteusokkal. A köztük dúló háború váltakozó sikerrel folyt. Mikor egyik, mikor meg a másik fél kerekedett felül. Az egyik csata alkalmával azonban az izraeliták vereséget szenvedtek. Ugyanis a misszionáriusok nem avatkoztak közbe.

Most újra visszaemlékeztek arra, hogy a ládának köszönhették korábbi gyõzelmeiket. Na nem azért, mert az mágikus erõvel rendelkezett, hanem mert azon keresztül egyeztették a misszionáriusok az izraelitákkal a hadi cselekedeteiket. Mivel azonban az emberek ezt természetesen nem tudták, ezért újfent egyfajta mágikus hatalmat tulajdonítottak a ládának. Azt hitték, ha a ládát elviszik magukkal a csatamezõre, akkor majd sorozatosan nyerik az ütközeteket. Persze a ládának mindehhez semmi köze nem volt...

Ugyanakkor a filiszteusok tudomására jutott az izraeliták táborában lévõ frigyláda dolga. Ezért a következõ gyõzedelmes csata után, zsákmányként elvitték azt magukkal. (Ekkor a láda biztonsági rendszere valószínûleg már nem mûködött megbízhatóan, ugyanis az energiaforrása kimerülõben volt...)

Azonban a misszionáriusok is aktivizálódtak erre. Az adóvevõ készülékük illetéktelen kezekbe került.

1. A Filiszteusok pedig vevék az Isten ládáját és elvitték Ében-Ezerbõl Asdódba.
6. És az Úrnak keze az Asdódbeliekre nehezedék, és pusztítja vala õket; és megveré õket fekélyekkel, Asdódot és határait. *406

A városban, ahol a ládát vitték, járvány tört ki, mely sok áldozatot szedett.

7. Mikor azért látták az Asdódbeliek, hogy így van a dolog, mondának: Ne maradjon nálunk Izráel Istenének ládája, mert reánk nehezedett az õ keze,.. *407

Felismerték, hogy összefüggés van a járvány kitörése és a láda közt. Ezért igyekeztek attól megszabadulni.

8. Elküldének tehát, és összegyûjték a Filiszteusoknak minden fejedelmeit, és mondának: Mit csináljunk Izráel Istenének ládájával? Azok pedig felelének: Vigyék Gáthba az Izráel Istenének ládáját. És elvivék Izráel Istenének ládáját. *408

De ahogy a láda elkerült Gáthba, ott is járvány tört ki:

9. És történt azután, hogy elvitték, az Úrnak keze igen nagy rémületére lõn a városnak; és megveré a városnak lakosait kicsinytõl fogva nagyig, és fekélyek támadának rajtok. *409

*406,*407,*408,*409 Sámuel I. könyve 5

Ezért a gáthiak is igyekeztek a ládától megszabadulni:

10. Elküldék azért az Istennek ládáját Ekronba. És lõn, hogy a mikor Ekronba jutott az Istennek ládája, felzúdulának az Ekronbeliek, mondván: Reám hozták Izráel Istenének ládáját, hogy megöljön engem és az én népemet.
11. Annakokáért elküldének, és összegyûjték a Filiszteusoknak minden fejedelmeit, és mondának: Küldjétek el Izráel Istenének ládáját, hogy térjen vissza helyére, és ne öljön meg engem és az én népemet. Mert halálos rémület volt az egész városban;... *410

Bármerre is haladt a frigyláda, útját pusztító járványok kísérték. Ez távolról sem volt véletlen. Ugyanis a misszionáriusok álltak a járványok kitörése mögött. Mivel nem akartak közvetlenül beavatkozni, ezért ilyen közvetett eszközzel próbálták a filiszteusokat megrémíteni, és rákényszeríteni arra, hogy a ládát az izraelitáknak visszaszolgáltassák.

Hogy hogyan tették mindezt? Napjainkban mi sem könnyebb ennél. Vannak ugyanis biológiai fegyvereink, melyek súlyos járványokat elõidézõ kórokozókat tartalmaznak. Sok esetben elegendõ egy kisebb üvegtartályt ledobni a megfertõzni kívánt területre, mely tartalmazza a halálos kórokozókkal beoltott oldatot. A többit pedig elég az idõre és a szélre bízni...

A misszionáriusok ugyanezt tették. Azokra a településekre, ahol a láda tartózkodott, az éj leple alatt elegendõ volt egy ilyen, kórokozókkal teli kisebb folyadéktartályt ledobni, vagy az ivóvízbe — a kutakba — juttatni. Röviddel ezután a városban járvány tört ki.

Hét hónapig folytatódott mindez:

1. És az Úrnak ládája hét hónapig volt a Filiszteusok földén. *411

Ekkorra megértették, hogy a járványok kitörése és a láda otttartózkodása között összefüggés van. Ezért úgy döntöttek, hogy azt visszaadják az izraelitáknak.

Az izraelitákat azonban a filiszteusok továbbra is sanyargatták. Akkor Sámuel beszédet intézett a vezetõkhöz:

3. Sámuel pedig szóla Izráel egész házához, mondván: Ha ti teljes szívetekbõl megtértek az Úrhoz, és eltávolítjátok magatok közül az idegen isteneket és Astarótot, és szíveiteket elkészítitek az Úrnak, és csak néki szolgáltok: akkor megszabadít titeket a Filiszteusok kezébõl. *412

*410 Sámuel I. könyve 5
*411 Sámuel I. könyve 6
*412 Sámuel I. könyve 7

Azt, hogy az idegen istenek, többek között Astarót, létezõ ”személyek” voltak, a 11. fejezetben fogjuk tárgyalni.

Kedves, olvasó. A korábbiakban említettük, hogy a misszionáriusok egyes idõszakokban azért nem támogatták az izraelitákat, mert azok nem tartották be az általuk megszabott feltételeket. Most azonban a helyzet változni látszott. Húsz év alatt a körülmények gyökeresen megváltoztak. Az izraeliták “megtértek”, azaz a misszionáriusok által szabott feltételeknek eleget tettek. Ekkor már újra számíthattak azok támogatására.

5. Akkor Sámuel mondá: Gyûjtsétek össze egész Izráelt Mispába...
7. Mikor pedig a Filiszteusok meghallották, hogy Izráel fiai összegyûlének Mispában, feljöttek a Filiszteusok fejedelmei Izráel ellen... *413

Újabb ütközet volt készülõben. Az izraeliták csatába készültek. Ezúttal azonban a misszionáriusokkal a hátuk mögött:

10. És lõn, hogy a mikor Sámuel az égõáldozatot végezé, eljövének a Filiszteusok, hogy Izráel ellen harcoljanak.
Az Úr pedig mennydörge nagy hangon azon a napon a Filiszteusok felett és annyira megzavarta õket, hogy megverettetének Izráel elõtt. (*351)

A misszionáriusok jármûvei nem tettek egyebet, minthogy többször dübörögve elhúztak a filiszteusok feje fölött. Ez olyannyira megzavarta és megijesztette õket, hogy az izraeliták könnyedén elbánhattak velük...

Ezután hosszú ideig Sámuel volt Izráel bírája. Õ volt a törvény.

Mikor megöregedett, és már nem tudta ellátni kötelességét, akkor a fiai léptek a helyébe. De azok visszaéltek a hatalmukkal. A korrupció mindent elborított.

1. És lõn, hogy a mikor Sámuel megvénhedett, az õ fiait tevé bírákká Izráel felett.
2. Elsõszülött fiának pedig Joel volta neve és a másodiknak Abia, kik Beérsebában bíráskodtak.
3. De fiai nem járának az õ útjain, hanem a telhetetlenség után indulának, és ajándékokat fogadának el, és elfordíták az igaz ítéletet. *414

Az emberek ezt látva elégedetlenkedni kezdtek. A korrupt bírák helyett királyt akartak. Abban bíztak, hogy akkor majd a helyzet meg fog változni.

4. Összegyûlének azért Izráelnek minden vénei, és elmentek Sámuelhez Rámába.
5. És mondának néki: Ímé te megvénhedtél, és fiaid nem járnak útaidon; most azért válaszsz nékünk királyt, a ki ítéljen felettünk, mint minden népnél szokás.
6. Azonban Sámuelnek nem tetszék a beszéd, hogy azt mondák: Adj nékünk királyt, a ki ítéljen felettünk... *415

*413,(*351) Sámuel I. könyve 7
*414,*415 Sámuel I. könyve 8

Mit tett? Felvette a misszionáriusokkal a kapcsolatot. Jelentette, hogy a nép elégedetlenkedik, és királyt akar. Hozzáfûzte azonban, hogy neki ez egyáltalán nem tetszik...

A készüléken keresztül a következõ válasz jött:

7. És monda az Úr Sámuelnek: Fogadd meg a nép szavát mindenben, amit mondanak néked...
9. Most azért hallgass szavukra; mindazáltal tégy ellenök bizonyságot, és add tudtokra a király hatalmát, a ki uralkodni fog felettök.
10. És Sámuel megmondá az Úrnak minden beszédeit (amit a misszionáriusok az adó-vevõn keresztül válaszoltak) a népnek, mely tõle királyt kért. *416

Ugyanakkor a kapott utasításnak megfelelõen, Sámuel az emberekkel közölte a királyság, mint államforma, “kockázatát” is. Éspedig azt, hogy mivel a hatalom egy személy, a király kezében összpontosul, ezért az vissza is élhet vele:

11. És monda: A királynak, a ki uralkodni fog felettetek, ez lesz a hatalma: fiaitokat elveszi és szekér vezetõivé és lovasaivá teszi õket, és szekere elõtt futnak.
13. Leányaitokat pedig elviszi kenõcskészítõknek, szakácsnéknak és sütõknek.
14. Elveszi legjobb szántóföldeiteket, szõlõhegyeiteket és olajfás kerteiteket, és szolgáinak adja.
17. Barmaitokat megdézsmálja, és ti szolgái lesztek néki.
18. És panaszkodni fogtok annak idejében királyotok miatt, kit magatok választottatok, de az Úr nem fog meghallgatni akkor titeket. *417

Hogy honnan vették ezeket a misszionáriusok? Az egész térséget figyelemmel kísérték, így azokat a népeket is, ahol király uralkodott. És nem egy esetben látták azt, hogy a király népe fölött zsarnokoskodik, és visszaél hatalmával.

Ezt a kockázatot mindenképpen közölniük kellett az izraelitákkal ahhoz, hogy azok dönteni tudjanak. Hozzáfûzték azonban: ha a dolgok mégis rosszra fordulnak, akkor ne kérjék õket, mivel önmaguk akarták ezt, és ezért viselniük kell a következményeket...

19. A nép azonban nem akart Sámuel szavára hallgatni, és mondának: Nem! hanem király legyen felettünk.
20. És mi is úgy legyünk, mint a többi népek, hogy királyunk ítéljen minket is, és elõttünk járjon, és vezesse a mi harczainkat. *418

*416,*417,*418 Sámuel I. könyve 8

Sámuel a vének döntését továbbította a misszionáriusok felé:

21. És miután Sámuel meghallgatta a népnek minden szavát, megmondta azokat az Úrnak. (*125)

Csak egy megjegyzés: a mai vallásos felfogás szerint az Úr mindenható, mindent hall és mindent lát. Akkor meg minek kellett Sámuelnek “tolmácskodnia”? Hiszen az Úr amúgy is mindent tudott már. Ebbõl is látszik, hogy igencsak baj van ezekkel az elképzelésekkel... Na de térjünk vissza a történésekhez.

Sámuel a készüléken keresztül jelentette a misszionáriusoknak a vének döntését. Miután nem földi szövetségesei megvitatták a kialakult helyzetet, közölték vele döntésüket: rendben, legyen királyság.

22. És monda az Úr Sámuelnek: Hallgass szavokra, és adj nékik királyt. És Sámuel monda Izráel férfiainak: Menjetek el haza, kiki az õ városába. *419

(*125),*419 Sámuel I. 8

Kezdetét vette a konspiráció...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

KIRÁLYVÁLASZTÁS

A történelemformáló eseményekben egy nem földi eredetû társadalom küldöttei aktívan közremûködtek, de mindvégig a háttérben maradtak. Ki kellett választaniuk azt a személyt, akinek a kezébe hatalmat adnak. De mindezt a legutolsó pillanatig szigorúan titokban kellett tartani. Ugyanis sokan szerettek volna királlyá lenni, ezért a jelölt a megválasztásáig életveszélyben volt.

A misszionáriusok a Benjámin nemzetségébõl való Saul nevezetû fiatal férfit szemelték ki.

1. És volt egy ember a Benjámin nemzetségébõl, kinek neve vala Kis, Abielnek fia...
2. És volt néki egy Saul nevû fia, ifjú és szép; õ nála Izráel fiai közül senki sem volt szebb; vállától felfelé magasabb vala az egész népnél. *420

A konspirációs események azzal vették kezdetüket, hogy Saul apjának szamarai különös körülmények között eltûntek...

3. És elvesztek vala Kisnek, a Saul atyjának szamarai, és monda Kis Saulnak, az õ fiának: Végy magad mellé egyet a szolgák közül, és kelj fel, menj el, keresd meg a szamarakat. *421

Nagy területeket jártak be, de az elveszett jószágokat sehol nem találták. Nem is találhatták, mivel a különös eltûnés mögött a misszionáriusok álltak...

4. És bejárá az Efraim hegységét, és bejárta Salisa földét, de nem találták meg; és bejárták Sáálim földét, de nem voltak ott; és bejárá Benjámin földét, de nem találták meg.
5. Mikor pedig a Suf földére jutottak, monda Saul az õ szolgájának, a ki vele volt: Jer, térjünk vissza, nehogy atyám elvetve a szamarak gondját, miattunk aggódjék.
6. Az pedig monda néki: Ímé az Istennek embere most e városban van, és az az ember tiszteletben áll; mind az, a mit mond, beteljesedik. Most azért menjünk el oda, talán megmondja nékünk is a mi útunkat, hogy merre menjünk. *422

Mikor ahhoz a városhoz értek, ahol Sámuel élt, úgy döntöttek, hogy segítséget kérnek tõle, hiszen õ a próféta.

10. És Saul monda az õ szolgájának: Helyesen beszélsz; jer, menjünk el. Elmenének azért a városba, hol az Istennek embere (Sámuel) volt.
14. Felmenének azért a városba. És mikor a városban menének, ímé akkor jöve ki Sámuel velök szemben, hogy a hegyre felmenjen. *423

*420,*421,*422,*423 Sámuel I. könyve 9

Egy nappal korábban azonban a misszionáriusok tudatták Sámuellel, hogy egy ember fog jönni, õ lesz a jelölt:

15. És az Úr kijelentette Sámuelnek füleibe (talán valamilyen miniatûr készülék?), egy nappal az elõtt, hogy Saul eljött, mondván:
16. Holnap ilyenkor küldök hozzád egy embert a Benjámin földérõl, és kend fel õt fejedelmül az én népem, Izráel felett, hogy megszabadítsa az én népemet a Filiszteusok kezébõl;... *424

Ebbõl is jól látszik, hogy a szamarak eltûnése arra kellett, hogy Saul vándorútra keljen. Amerre járt, a misszionáriusok a magasból mindvégig figyelemmel kísérték az útját. Mikor egynapi járásnyira volt attól a várostól, ahol Sámuel élt, az adóvevõn keresztül közölték vele, hogy a jelölt meg fog hozzá érkezni holnap... De nemcsak azt, hogy mikor várható az érkezése, hanem pontos személyleírást is kapott...

17. Mikor pedig Sámuel meglátta Sault, szóla néki az Úr: Ímé ez az az ember, a kirõl szólottam néked, õ uralkodjék az én népem felett. *425

Ezt a mondatot a krónikás fantáziája torzította ilyenné. Így misztikusabbnak hat. Pedig semmi miszticizmus sem volt mögötte. Saul már termeténél fogva is rendkívüli jelenség volt. Ezért nem volt nehéz róla a misszionáriusoknak személyleírást adni.

18. Akkor Saul a kapu alatt Sámuelhez közeledék, és monda: Ugyan mondd meg nékem, hol van itt a nézõ (próféta) háza?
19. Sámuel pedig felele Saulnak, és monda: Én vagyok az a nézõ; menj fel elõttem a hegyre, és egyetek ma énvelem, reggel pedig elbocsátlak téged, és megmondom néked mind azt, a mi szívedben van.
20. A szamarak miatt pedig, melyek tõled ezelõtt három nappal elvesztek, ne aggódjál, mert megtaláltattak... *426

*424,*425,*426 Sámuel I. könyve 9

Gondolom, nem kell ecsetelnünk azt, hogy Saul mennyire meglepõdött. Ugyan honnan tudhatta volna Sámuel, hogy õ a szamarait keresi, melyek három nappal korábban tûntek el...

Csodának tûnhetett, hogy Sámuel ezt tudja. Mintha természetfeletti adottságai lennének. Amitõl próféta.

Pedig csak egy adó-vevõ készüléknek köszönhette mindezt... Ugyanis, mivel a háttérben a misszionáriusok álltak, és nekik volt köszönhetõ a szamarak eltûnése, ezért a készülék segítségével Sámuelt errõl is informálták. Sõt, azt is megüzenték Saulnak, hogy ne aggódjék, mert az állatok elõkerültek.

Másnap reggel az események folytatódtak:

26. És korán felkelének. Történt ugyanis, hogy hajnalhasadtakor kiálta Sámuel Saulnak a felházba, mondván: Kelj fel, hogy elbocsássalak téged. És felkelt Saul, és kimenének ketten, õ és Sámuel az utczára.
27. Mikor pedig lemenének a város végére, Sámuel monda Saulnak: Mondd meg a szolgának, hogy menjen elõre elõttünk — és elõre ment —, te pedig most állj meg, hogy megmondjam néked az Istennek beszédét. *427

Olyan információ következett, mely ha kitudódik, az Saul halálát jelentette volna. Ugyanis a hatalomra törõk, ha megtudják, hogy õ a jelölt, meggyilkoltatták volna.

1. Akkor elõvevé Sámuel az olajos szelenczét, és az õ fejére tölté, és megcsókolá õt, és monda: Nem úgy van-é, hogy fejedelemmé kent fel az Úr téged az õ öröksége felett? *428

Most, hogy Saul Sámuelnél járt, sokan szerezhettek errõl tudomást, így azok is, akik a jelölt életére törtek. Ezért meg kellett szervezni a biztonságos utat visszafelé. Hiszen útközben Saul és szolgája ki volt szolgáltatva az esetleges merénylõknek. Gondolom, mondanom sem kell, hogy megint csak a misszionáriusok léptek színre. Mindenhová, amerre Saul útja vezetett visszafelé, fegyveres személyeket helyeztek el. Ezek feladata volt szavatolni az út biztonságát. Sámuel aprólékos utasításokkal látta el Sault:

2. Mikor azért te most elmégy tõlem, találkozni fogsz két emberrel a Rákhel sírja mellett, Benjámin határában, Selsáhnál, a kik azt mondják néked: Megtalálták a szamarakat, melyeknek keresésére indultál vala; és ímé, a te atyád felhagyott már a szamarakkal, és miattatok aggódik, mondván: Mit tegyek a fiamért? *429

*427 Sámuel I. könyve 9
*428,*429 Sámuel I. könyve 10

Akárcsak egy kémtörténet.

Két emberrel kellett találkoznia Rákhel sírja mellett. Sem õ nem tudta, hogy hogyan néz ki majd az a két ember, sem õk nem tudták, hogy kire várnak. Ezért a megbeszélt jel, amirõl egymást felismerik, a következõ volt: ”Megtalálták a szamarakat, melyeknek keresésére indultál vala; és ímé, a te atyád felhagyott már a szamarakkal, és miattatok aggódik, mondván: Mit tegyek a fiamért?”

Hogy miért kellett azokkal az emberekkel találkoznia? Ennek nincs nyoma a szövegekben. Olyannyira titkos volt a konspiráció, hogy még Sámuel is hallgat errõl a részletrõl a könyvében...

Valószínûleg ezektõl a személyektõl kapott valamit. Valamit, amit a misszionáriusok küldtek neki. Lehet, hogy egy olyan tárgyat, amilyen egykoron Mózesnek is volt...

Mert ha csak azért találkoztak volna, hogy elkísérjék õt az úton, akkor Sámuel is adhatott volna mellé testõröket.

Miután találkozott ezzel a két titokzatos személlyel:

3. És mikor onnan tovább mégy, és a Thábor tölgyfájához jutsz, három ember fog téged ott találni, kik Béthelbe mennek fel az Istenhez; az egyik három gödölyét visz, a másik visz három egész kenyeret, és a harmadik visz egy tömlõ bort. *430

Újabb három ismeretlennel kell találkoznia a Thábor tölgyfájánál. Arról fogja majd õket felismerni, hogy az egyiküknél három gödölye, a másiknál három kenyér, a harmadiknál egy tömlõ bor lesz. Mikor megkérdezi õket, hogy merre tartanak, azok azt fogják felelni, hogy Béthelbe mennek az Istenhez...

4. És azok békességesen köszöntenek téged, és két kenyeret adnak néked; te pedig vedd el azokat kezökbõl. *431

Ez volt a megbeszélt jel. A kenyerekbe valami bele volt sütve...

5. Azután eljutsz az Isten hegyére, hol a Filiszteusok elõõrsei vannak. Mikor pedig bemégy oda a városba, a próféták seregével fogsz találkozni, kik a hegyrõl jõnek le, elõttök lant, dob, síp és hárfa lesz (errõl fogja õket felismerni), és õk magok prófétálnak.
7. Akkor az Úrnak lelke reád fog szállani, és velök együtt prófétálni fogsz,... *432

*430,*431,*432 Sámuel I. könyve 10

Ezek a “próféták” szintén a konspiráció részesei voltak. Azért “próféták”, mert abban az idõben ugyan kinek szúrt volna szemet, ha egy csoport ember, hangszerekkel kísérve, énekeket énekel az “Úr dicsõségét zengve”. Ez akkor megszokott volt.

Természetesen a jelölt útközben találkozhatott más vallási fanatikusokkal is, akik mintegy demonstrálva hitüket — ”zengték istenük dicsõségét”.

De Saul a kapott instrukciók szerint arról ismeri majd fel õket, hogy ”elõttök lant, dob, síp és hárfa lesz.”

A kívülállóknak természetesen semmi nem tûnt fel az ”álprófétákon”. Csak Saul tudta, hogy mirõl fogja majd õket felismerni. Ezek dolga az volt, hogy maguk között elrejtsék õt.

Azt nem tudjuk, hogy kiktõl. De egy biztos: igencsak nagy veszélyben lehetett, ha ennyire kémregénybe illõ konspiráció folyt azért, hogy épségben eljusson valahova...

Sámuel azon kijelentése, hogy az “Úr” lelke meg fogja szállni, nem azt jelenti, hogy majd csoda fog történni, és õ prófétálni fog. Ellenkezõleg! Ez utasítás volt. Amikor Saul találkozni fog ezekkel a “prófétákkal”, akkor úgy fog tenni, mintha az “Úr lelke” megszállná õt, beáll a többiek közé, és elvegyül a “próféták” csapatában. Ezzel a rá vadászók õt szem elõl fogják téveszteni...

Mikor elért a kijelölt helyre, ott várnia kellett a következõ utasításra:

8. Most azért menj le én elõttem Gilgálba, és ímé én lemegyek tehozzád, hogy égõáldozatot áldozzam és hálaáldozatot hozzak. Hét napig várakozzál, míg hozzád megyek, és akkor tudtodra adom, hogy mit cselekedjél. *433

Hogy milyen utasításokat kapott, arról a szövegek megint csak nem szólnak. A misszionáriusok szerepe ebben a konspirációban az volt, hogy technikájukkal segítették annak összehangolását. Például azzal is, hogy Sámuel a távolban lévõ ügynökökkel rádió útján tarthatta a kapcsolatot...

Nyilvánvaló, hogy Saul életét addig kellett megóvni, míg a vének királlyá nem választják. Akkor ugyanis már nem lett volna értelme merényletet elkövetni ellene.

És eljött a királyválasztás napja:

17. És összehívta Sámuel a népet Mispába az Úrhoz (a ládához).
18. És monda Izráel fiainak: Így szól az Úr, Izráelnek Istene: Én hoztam ki Izráelt Égyiptomból, és én szabadítottalak meg titeket az égyiptombeliek kezébõl és mind amaz országok kezébõl, melyek sanyargatának titeket.
19. Ti pedig most megvetettétek a ti Isteneteket, a ki megszabadított titeket minden bajaitokból és nyomorúságaitokból; és azt mondottátok néki; Adj királyt nékünk. Most azért álljatok az Úr elé a ti nemzetségeitek és ezreitek szerint.
20. És mikor elõállatá Sámuel Izráelnek minden nemzetségét, kiválasztaték sors által Benjámin nemzetsége. *434

Azt erõsen meg lehet kérdõjelezni, hogy a sorshúzás “tiszta” volt-e. Ugyanis tudjuk, hogy a színfalak mögött a misszionáriusok közremûködésével sok különös dolog történt, éspedig konspirációs alapon, a legnagyobb titokban. Semmit sem bíztak a véletlenre.

A misszionáriusok már jóval korábban Sault jelölték meg királyként, ezért a választás körüli minden más felhajtás csak színjáték volt.

21. Akkor elõállatá a Benjámin nemzetségét az õ házanépei szerint, és kiválasztaték a Mátri házanépe; azután kiválasztaték Saul, Kisnek fia; és keresék õt, de nem találták meg. *435

*433,*434,*435 Sámuel I. könyve 10

Ne feledjük, hogy a királyt választók a láda közelében voltak ekkor. Az egész választás a misszionáriusok által megírt forgatókönyv szerint zajlott...

22. Megkérdezték azért ismét az Urat (mindenki füle hallatára): Vajjon eljön-é ide az az ember? És az Úr monda: Ímé õ a holmik közé rejtõzék el. *436

A láda mindenki füle hallatára megszólalt. Nem azért tudta az “Úr”, hogy hol bújt meg Saul, mert mindenható, hanem mert a misszionáriusok utasítására bújtatták oda el õt.

Nyilván senki sem vonta kétségbe a jelenlévõk közül az “Úr szavát”.

23. Akkor elfutának, és elõhozták õt onnan. És mikor a nép közé álla, kimagaslék az egész nép közül vállától kezdve felfelé;
24. És Sámuel monda az egész népnek: Látjátok-é, a kit választott az Úr? hogy nincsen hozzá hasonló az egész nép között! Akkor felkiálta az egész nép, és monda: Éljen a király! *437

De vajon miért kellett az utolsó pillanatig a jelöltet elrejteni?

A tömegben minden bizonnyal ott voltak azok is, akik ”megbízást kaptak” Saul meggyilkolására. Így, miközben a ceremónia folyt, bármelyikük feltûnés nélkül odaléphetett volna Saul mögé, és csendben, hangtalanul egy éles pengével végezhetett volna vele. Mire a többiek észrevették volna ezt, a merénylõ már elvegyülhetett a tömegben.

Ekkor pedig a misszionáriusok terve meghiúsult volna.

Mindezt elõre látva bújtatták el õt az utolsó pillanatig.

Az elõre gondosan kidolgozott tervnek köszönhetõen a királyválasztási színjáték tökéletesen sikerült. Az emberek elfogadták Sault királyukká.

Ennek azonban nem mindenki örült. Ezek voltak azok a körök, akiktõl Sault a királyválasztás idõpontjáig meg kellett óvni.

27. Némely kaján emberek azonban azt mondák: Mit segíthet ez rajtunk? és megvetették õt és ajándékot nem vivének néki. Õ pedig olyan volt, mintha semmit sem hallott volna. *438

*436,*437,*438 Sámuel I. könyve 10

Sehogyan sem értették, hogy miért nem sikerült likvidálniuk még idejében a jelöltet. Pedig erre a legjobb bérgyilkosokat “szerzõdtették”...

Csak egy apróságról nem tudtak: nem Sámuellel és annak embereivel álltak szemben, hanem a konspirációt kitervelõ és a háttérbõl azt mindvégig koordináló misszionáriusokkal. Velük és technikájukkal szemben pedig még a “legjobb” bérgyilkosoknak sem volt semmi esélyük...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

SAUL

Az izraeliták elsõ királya kezdetben élvezte a misszionáriusok támogatását. Rendszeresen kommunikált velük:

18. És monda Saul Ahijának: Hozd elõ az Isten ládáját; mert az Isten ládája akkor Izráel fiainál vala. (*124)

Más szavakkal: hozd elõ az adó-vevõt, mert beszélni akarok velük...

Mindössze két év telt el azonban megválasztása óta, amikor közte és szövetségesei között feszültté vált a viszony.

1. Saul harmincz éves volt, mikor királylyá lett és mikor uralkodék az Izráel felett két esztendeig. *439

Mivel a viszony megromlott, ezért már nem számíthatott rájuk. Nem válaszoltak neki a készüléken keresztül:

37. És megkérdezé Saul az Istent: Lemenjek-é a Filiszteusok után? Izráelnek kezébe adod-é õket? De õ nem felelt néki azon a napon. *440

A misszionáriusok megbánták, hogy Sault választották:

10. Akkor szóla az Úr Sámuelnek, mondván:
11. Megbántam, hogy Sault királylyá tettem, mert eltávozott tõlem, és beszédeimet nem tartotta meg. Sámuel pedig felháborodék és kiálta az Úrhoz egész éjszaka. *441

Úgy tûnik, hogy Sámuel és a misszionáriusok valamin erõsen összevitatkoztak. Veszekedtek...

Késõbb Sámuel üzenetet vitt a misszionáriusoktól Saulnak:

26. Sámuel pedig monda Saulnak: Nem térek vissza veled, mert megvetetted az Úrnak beszédét, és az Úr is megvetett téged, hogy ne légy király Izráel felett. *442

Mivel a király nem követte azok utasításait, így kegyvesztett lett.

35. És Sámuel nem látogatá meg többé Sault egész halálának idejéig; de bánkódék Sámuel Saul miatt. Az Úr pedig megbánta, hogy királylyá tette Sault Izráel felett. *443

*439 Sámuel I. könyve 13
(*124),*440 Sámuel I. könyve 14
*441,*442,*443 Sámuel I. könyve 15

De nemcsak ezen okok vezettek a király kegyvesztettségéhez. Úgy tûnik, nem tudta elviselni a hatalom terhét és elméje kezdett megbomlani.

Volt olyan eset, mikor fegyveres csapatainak megparancsolta, hogy egész nap addig senki sem ehet egy falatot se, míg nem gyõznek. De volt rá más példa is:

14. És az Úrnak lelke eltávozék Saultól, és gonosz lélek kezdé gyötörni õt, mely az Úrtól küldetett.
15. És mondának Saul szolgái néki: Ímé most az Istentõl küldött gonosz lélek gyötör téged!
16. Parancsoljon azért a mi urunk szolgáidnak, kik körülötted vannak, hogy keressenk olyan embert, a ki tudja a hárfát pengetni, és mikor az Istentõl küldött gonosz lélek reád jön (valamiféle roham), pengesse kezével, hogy te megkönnyebbülj. *444

*444 Sámuel I. könyve 16

Úgy tûnik, hogy Saulnak valamiféle rohamai voltak.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

DÁVID

Mivel a misszionáriusok rádöbbentek arra, hogy tévedtek és Saul képtelen igazságosan és kiszámíthatóan uralkodni, ezért más jelölt után néztek. Azonban õ volt hatalmon, ezért mindezek a történések megint csak a legnagyobb titokban zajlottak.

1. És monda az Úr Sámuelnek: Ugyan meddig bánkódol még Saul miatt, holott én megvetettem õt, hogy ne uralkodjék Izráel felett? Töltsd meg a te szarudat olajjal és eredj el; én elküldelek téged a Bethlehemben lakó Isaihoz, mert fiai közül választottam magamnak királyt. *445

Úgy tûnik, hogy a misszionáriusok találtak egy jelöltet. De Sámuel aggodalmaskodott, mert mi lesz, ha mindez Saul tudomására jut?

2. Sámuel pedig monda: Hogyan menjek el!? Ha meghallja Saul, megöl engemet. És monda az Úr: Vígy magaddal egy üszõt, és azt mondjad: Azért jöttem, hogy az Úrnak áldozzam.
3. És hívd meg Isait az áldozatra, és én tudtodra adom, hogy mit cselekedjél, és kend fel számomra azt, a kit mondándok néked. *446

A misszionáriusok újra csak akcióba léptek. Az, akit kiválasztottak, egy Dávid nevezetû fiatal ember volt.

Sámuel eleget tett az utasításnak. A misszionáriusok most már Dávidot támogatták a hatalmon lévõ Saullal szemben.

Igen ám, de nem volt egyszerû eltávolítani a király személyét. Hiszen törvényesen Saul volt az uralkodó. Ezért idõre volt szükség ahhoz, hogy Dávid hatalomra kerüljön.

Nemsokára azonban Saul király tudomására jutott, hogy Dávid a misszionáriusok támogatásával a trónjára tör. Ezért üldözte õt és embereit.

Egy alkalommal Dávid felkereste Akhimélek papot Nóbban. Ezt Saul megtudta. Ezért kérdõre vonta:

9. Akkor felele az Edomita Doég, a ki Saul szolgái közt állott: Én láttam, hogy az Isai fia (Dávid) Nóbba ment vala az Akhitób fiához, Akhimélek paphoz.
10. A ki õ érette megkérdé az Urat (az adó-vevõn keresztül), és eleséget adott néki, sõt a Filiszteus Góliáth kardját is néki adá.
11. Akkor elkülde a király, hogy elhívják Akhimélek papot, az Akhitób fiát és atyjának egész házanépét, a papokat, a kik Nóbban valának; és eljövének mindnyájan a királyhoz.
12. És monda Saul: Halld meg most te, Akhitóbnak fia! Õ pedig monda: Imhol vagyok uram.
13. És monda néki Saul: Miért ütöttetek pártot ellenem, te és Isainak fia, hogy kenyeret és kardot adtál néki, és õ érette megkérdezéd az Istent...?
14. És felele Akhimélek a királynak és monda:...
15. Vajjon csak ma kezdém-e az Istent õ érette megkérdezni? *447

*445,*446 Sámuel I. könyve 16
*447 Sámuel I. könyve 22

Abban az idõben, úgy tûnik, nemcsak egy adó-vevõ volt az izraelitáknál. A szövegek szerint a láda Saulnál volt (*124), de ugyanakkor Sámuel is kommunikált velük, és mások is, többek között Akhimélek pap is, méghozzá rendszeresen.

Sõt, talán Akhimélek a misszionáriusok egyik beépített ügynöke volt, és így részese volt a Saul elleni, misszionáriusok által támogatott konspirációnak. Ezért Saul õt és társait megölette.

Emlékezzünk vissza, hogy Saul a konspiráció során, mely az õ királlyá választására irányult, titokzatos személyekkel találkozott. Hogy miért kellett velük találkoznia, arról a szövegekben nincs információ. Minden bizonnyal azok átadtak neki valamit... Valamit, amit nagy titokban kellett tartani. Ami segítette a konspiráció koordinálását. Egy személyi adó-vevõt...

Késõbb, amikor a misszionáriusok immár Dávidot támogatták, semmi sem zárja ki azt, hogy õneki is volt a birtokában egy hasonló készülék:

1. Értesíték pedig Dávidot, mondván: Ímé a Filiszteusok hadakoznak Kehilla ellen, és dúlják a szérûket.
2. Akkor megkérdezé Dávid az Urat, mondván: Elmenjek és leverjem-é ezeket a Filiszteusokat? És monda az Úr Dávidnak: Eredj el, és verd le a Filiszteusokat, és szabadítsd meg Kehillát.
3. A Dávid emberei azonban mondának néki: Ímé, mi itt Júdában is félünk, mennyivel inkább, ha Kehillába megyünk a Filiszteusok táborára. *448

Az emberei féltek a filiszteusoktól. Nem hittek abban, hogy képesek azokat legyõzni. Ezért Dávid újra csak kapcsolatba lépett a misszionáriusokkal:

4. Akkor Dávid ismét megkérdezé az Urat, az Úr pedig válaszola néki, és monda: Kelj fel, és menj el Kehillába, mert én a Filiszteusokat kezedbe adom. *449

*448,*449 Sámuel I. könyve 23

Azaz a misszionáriusok fegyveres támogatást ígértek neki. A támogatásuknak köszönhetõen a filiszteusok Dávid csapataitól megsemmisítõ vereséget szenvedtek el.

De eközben Saul megtudta, hogy ellenfele Kehillában tartózkodik. Ezért fegyveresekkel elindult oda, hogy kézre kerítse. De Dávid kémei jelentették, hogy az uralkodó mire készül.

Ezért az új jelölt tanácsért szövetségeseihez, a misszionáriusokhoz fordult:

9. Mikor pedig Dávid megtudta, hogy Saul õ ellene gonoszt forral, mondá Abjáthár papnak: Hozd elõ az efódot. *450

Az efód egyértelmûen azon technikusok öltözékéhez tartozott, akik korábban a láda mellett teljesítettek szolgálatot (*164). Így mindenképpen valamilyen szerepe volt a készülék üzemeltetésében. A kapcsolatfelvételhez szükség volt rá...

10. És monda Dávid: Uram, Izráel Istene! bizonynyal meghallotta a te szolgád, hogy Saul ide akar jõni Kehillába, hogy elpusztítsa a várost miattam.
11. Vajjon kezébe adnak-é engem Kehilla lakosai? Vajjon lejön-é Saul, a mint hallotta a te szolgád? Óh Uram, Izráel Istene, mondd meg a te szolgádnak! És monda az Úr: Lejön. *451

A misszionáriusok ugyanis a magasban keringõ jármûveikrõl látták, ahogy Saul nagyszámú fegyveres csapat élén a város irányába tart.

12. És monda Dávid: Vajjon Saul kezébe adnak-é Kehilla lakosai engem és az én embereimet? És monda az Úr: Kezébe adnak. *452

Ne feledjük, a misszionáriusoknak több városban voltak beépített ügynökeik. Így azok jelentésébõl látszott, hogy Kehilla lakosai annyira félnek Saultól, hogy inkább kiadják neki Dávidot és embereit, csak mentsék az életüket.

A misszionáriusoktól kapott információ nyomán Dávid úgy döntött, hogy elhagyja a várost. Ez a fontos információ az életét mentette meg...

Máskor is, amikor Dávid fel kívánta venni a kapcsolatot a misszionáriusokkal, ebben az efódnak fontos szerep jutott:

7. És monda Dávid Abjáthár papnak, az Akhimélek fiának: Hozd ide nékem az efódot. És Abjáthár oda vivé az efódot Dávidhoz.
8. És megkérdezé Dávid az Urat, mondván: Üldözzem-é ezt a sereget? Utólérem-é õket? És monda néki: Üldözzed, mert bizonyosan utóléred, és szabadulást szerzesz. (*167)

*450,*451,*452 Sámuel I. könyve 23
(*167) Sámuel I. könyve 30

Mivel a misszionáriusok Dávidot támogatták Saullal szemben, aki hatalmon volt, ezért nem valószínû, hogy passzívan kivártak, hogy egyszer majd csak történik valami az uralkodóval...

Hiszen törvényellenesen nem lehetett õt eltávolítani. A “legjobb” megoldás az volt, ha Saul egy csatában hal meg. Hiszen egy csatában bárki az életét veszítheti. Ezen senki sem csodálkozna, és senkinek sem tûnne fel...

A szövegek szerint:

1. És megütközének a Filiszteusok Izráellel, és elfutottak Izráel férfiai a Filiszteusok elõl, és elhullának a seb miatt a Gilboa hegységén.
2. A Filiszteusok pedig utólérték Sault és az õ fiait, és megölték a Filiszteusok Jonathánt, Abinádábot és Málkiusát, a Saul fiait.
3. És a küzdelem igen heves lõn Saul ellen, mikor megtalálták õt a kézíves emberek, és igen megrettene a kézívesektõl.
4. És monda Saul az õ fegyverhordozójának: Húzd ki kardodat, és szúrj keresztül azzal engem, hogy valami módon reám ne jõjjenek e körülmetéletlenek, és keresztülszúrjanak engemet és gúnyt üzzenek belõlem. De fegyverhordozója nem akará, mert nagyon félt. Akkor Saul vevé a kardot és belébocsátkozék.
5. És fegyverhordozója a mint meglátta, hogy Saul meghalt, õ is belébocsátkozék az õ kardjába, és vele együtt meghala.
6. És meghala Saul és az õ három fia és fegyverhordozója, sõt emberei is mindnyájan egyenlõképpen azon a napon. *453

Ugye elsõre ebben a történetben nincs semmi különös? Felmerül azonban egy kérdés: vajon a szövegek honnan veszik azt, hogy Saul mit mondott, és mit tett. Hiszen a szemtanúk mindannyian odavesztek. Õ és az összes embere. Így azok közül senki sem maradt, aki elmondhatta volna az utókornak, hogy mi történt, és milyen szavak hangzottak el az utolsó pillanatokban.

Ebbõl is látszik, hogy ez egy kreált történet. Senki sem tudja, hogy Saul hogyan halt meg. Ugyanis, ha a filiszteusok ölik meg, akkor büszkélkedtek volna vele. De ennek semmi nyoma.

Lehet, hogy valóban önkezével vetett véget az életének. Lehet...

De mivel már nagyon útjában volt a misszionáriusoknak, és azok terveinek...

Hiszen attól jobb alkalmat találni sem lehetett Saul likvidálására, mint egy heves lefolyású csata...

Ugyanis korábban Saul kapott egy üzenetet a misszionáriusoktól, mely Sámuelen keresztül érkezett. De Sámuel ekkor már halott volt...

A szövegek szerint a király felkeresett egy halottidézõt. Hogy az ki volt? Halottidézõ? Vagy ügynök?

6. És megkérdezé Saul az Urat, de az Úr nem felelt néki sem álomlátás, sem az Urim, sem a próféták (õk voltak a misszionáriusok ügynökei) által.
7. Akkor monda Saul az õ szolgáinak: Keressetek nékem egy halottidézõ asszonyt, hogy elmenjek hozzá, és megkérdezzem õt. Szolgái pedig mondának néki: Ímé, Endorban van egy halottidézõ asszony.
8. Másnak tetteté azért Saul magát, és más ruhákat vevén magára, elméne õ és vele két férfi; és elmenének éjjel az asszonyhoz, és monda: Mondj jövendõt nékem halottidézés által, és idézd fel nékem azt, a kit mondok néked.
11. Monda azért az asszony: Kit idézzek fel néked? És õ monda: Sámuelt idézd fel nékem.
13. És monda néki a király: Ne félj! Ugyan mit láttál? Az asszony pedig monda Saulnak: Istenfélét látok feljõni a földbõl.
14. És õ monda néki: Milyen ábrázata van? Õ pedig monda: Egy vén ember jõ fel, és palást van rajta. És megismeré Saul, hogy az Sámuel, és meghajtá magát arczczal a föld felé, és tisztességet tõn néki. *454

*453 Sámuel I. könyve 31

Egy pillanatra álljunk meg. Egy biztos: Saul Sámuelt nem látta. Csak a “halottlátó” látta. Így Saul mindenképpen az asszony elmondására volt kénytelen hagyatkozni.

Namost. Ne legyünk annyira naivak, hogy azt higgyük, a misszionáriusok a fontos történéseket a véletlenre bízták. Abban az idõben kiterjedt ügynökhálózattal rendelkeztek. Miért pont ez az asszony ne tartozott volna közéjük?

Hiszen azt, amit õ mondott, senki sem volt képes ellenõrizni. És az ellenkezõjét sem bebizonyítani... Így Saulnak azt mondhatott, amit korábbi támogatói közölni kívántak vele...

15. Sámuel pedig monda Saulnak: Miért háborgattál, hogy felidéztettél engemet? És felele Saul: Igen nagy szorultságban vagyok; a Filiszteusok hadakoznak ellenem, az Isten pedig eltávozék tõlem, és nem felel már nékem sem próféták által, sem álomlátás által; azért hívtalak téged, hogy megmondjad nékem, mit kelljen cselekednem?
16. És monda Sámuel: Ugyan miért kérdezel engemet, ha az Úr eltávozott tõled és ellenségeddé lõn?!
17. És a szerint cselekedett az Úr, a mint általam megmondotta vala: elvette az Úr a királyságot a te kezedbõl, és adta azt a te társadnak, Dávidnak.
18. Mivel nem hallgattál az Úrnak szavára, és nem hajtottad végre az õ felgerjedt haragját az Amálekitákon: azért cselekszik most így veled az Úr.
19. És az Úr Izráelt is veled együtt a Filiszteusok kezébe adja, te pedig holnap fiaiddal együtt velem leszesz. Izráelnek táborát is a Filiszteusok kezébe adja az Úr. *455

Mikor Saul ezt meghallotta, önkívületbe esett. Megijedt, hiszen korábbról tudta, hogy a misszionáriusok nem tréfálnak...

20. Akkor Saul a maga egész nagyságában hirtelen a földre esék, mert nagyon megrémüle Sámuel szavaitól; és semmi erõ nem vala benne, mert egész nap és egész éjjel semmit sem evék. *456

*454,*455,*456 Sámuel I. könyve 28

Mint láttuk, az ígéretüket beváltották...

Szabaddá téve ezzel a jelöltjük, Dávid elõtt a trónhoz vezetõ utat.

Egyértelmûen látható, hogy a történések mögött mindvégig ott voltak a misszionáriusok...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A “JÁRÁS DOBOGÁSA”

Miután Saul meghalt, kezdetét vette a trónért való viszálykodás Dávid hívei és Saul családja között. Ebben a viszályban a misszionáriusok támogatásának köszönhetõen Dávid pozíciói egyre javultak.

De az országot továbbra is fenyegette kívülrõl az ellenség.

22. Azután ismét feljövének a Filiszteusok, és elszéledének a Réfaim völgyében. *457

Mivel az országot újabb támadás érte, ezért Dávid megint csak nem földi szövetségeseihez fordult fegyveres támogatásért:

23. Megkérdé azért Dávid az Urat, ki ezt felelé: Ne menj most reájok; hanem kerülj a hátuk mögé, és a szederfák ellenében támadd meg õket.
24. És mikor a szederfák tetején indulásnak zaját fogod hallani, akkor indulj meg, mert akkor kimegy te elõtted az Úr, hogy megverje a Filiszteusok táborát. *458

Ez az idézet rendkívül fontos információt hordoz. Ugyanis egyértelmû, hogy Dávid csapatai akkor lendültek támadásba, amikor a szederfák irányából felhangzott egy jármû “motorzaja” — indulásnak zaja —, mely kis magasságban repült.

Nyilvánvaló, hogy abban a korban nem ismertek semmilyen jármûvet a szekereken és azokhoz hasonlókon kívül. Pláne nem olyat, mely a levegõben repült. Akkor meg hogyan is tudták volna nevén nevezni azt, amit hallottak?

Ugyanis egy másik szövegrészben ugyanezt a “motorzajt” másképpen említik:

14. Azért Dávid ismét megkérdé az Istent, és monda az Isten néki: Ne menj fel utánuk, hanem fordulj el tõlök, és menj reájok a szederfák irányában;
15. És mikor hallándod a járás dobogását a szederfák tetején, akkor menj ki a viadalra; mert az Isten te elõtted megyen, hogy megverje a Filiszteusok táborát. (*369)

*457,*458 Sámuel II. könyve 5
(*369) Krónika I. könyve 14

Itt ugyanazt a hangot, amit a szöveg “indulásnak zaja”-ként emleget, most “járás dobogásának” nevezi. Ez azért van, mert egyszerûen nem tudták, mi az, amit hallanak. Ez a hang egyfajta ütemes “dobogás” volt, ami a levegõben haladó jármû mozgását kísérte.

A misszionáriusok jármûtípusaival bõvebben a 10. fejezetben fogunk majd foglalkozni. Egyelõre csak annyit, hogy ismerünk-e napjainkban olyan jármûvet, mely repülni képes, kis magasságban is haladhat, és a hangja ütemes, hasonlít a “dobogáshoz”?

Igen! Úgy hívjuk, hogy helikopter...

12. ábra
Egy ütemes ”járás dobogása” hangot keltõ repülõ eszköz, mely a ”szederfák tetejének” magasságában is képes repülni...

Ez persze nem azt jelenti, hogy adott esetben az a jármû úgy nézett ki, mint a mi harci helikoptereink. De mivel ugyanúgy repült, ezért ugyanazok a aerodinamikai elvek vonatkoztak rá is, mint napjaink gépmadaraira. A mûködési elvének ahhoz, hogy a levegõben haladni tudjon, mindenképpen hasonlónak kellett lennie.

Most rekonstruáljuk, hogy mi is történt.

Dávid az adó-vevõ segítségével megkérdezte, hogy az ütközethez megkapja-e a misszionáriusok fegyveres támogatását?

A készüléken keresztül azt válaszolták, hogy akkor induljanak a csatába, amikor a szederfák magasságában ütemes dobogásszerû hangot fognak hallani. Ugyanis kis magasságban egy harci helikopter repült a csatatér felé...

Amikor felhangzott az ütemes dobogás, néhány pillanat múlva feltûnt a jármû is. Elzúgott az izraeliták feje fölött. Egyenesen a filiszteusok irányába tartott...

Dávid jelt adott csapatainak az indulásra.

A jármû rövid idõn belül az ellenség fölé ért. Ekkor fegyverzetével tüzet nyitott a filiszteusokra. Perceken belül oly nagy volt a pusztítás, hogy az odaérkezõ izraeliták már nem is ütköztek komoly ellenállásba...

A Bibliában sokféle jármûtípusról tesznek említést a szövegek. Részletesen fogunk majd velük foglalkozni. De most még térjünk vissza egy kicsit Józsuéhoz. Emlékezzünk vissza arra, hogy minden harci cselekményét a misszionáriusok jármûveikrõl fegyveresen biztosították. Több esetben is ezek a jármûvek tizedelték meg az ellenséget.

12. Mert elbocsátám elõttetek a darázsokat, és ûzék azokat elõletek: az Emoreusok két királyát, de nem a te fegyvered által, de nem a te kézíved által. *459

*459 Józsué könyve 24

Mit gondol, kedves olvasó, itt valóban darazsakról van szó?

Úgy hiszem, naiv dolog lenne feltételezni, hogy hirtelen a semmibõl ezek a rovarok jelentek meg és kergették az ellenséget.

Sokkal inkább egy másik jármûtípusról van itt szó. E jármû hangja távolról talán hasonlított a darázs, mint rovar, repülése közben keltette hanghoz. De semmi köze a rovarhoz. Ugyanis a misszionáriusok az izraelitáknak szemére vetik, hogy hányszor avatkoztak közbe és segítettek fegyvereikkel rajtuk, azok pedig ezzel szemben nem tartották be a vállalt kötelezettségeiket...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A HARCI LÉGI JÁRMÛVEK MEGJELENÉSE

Korábban említettük, hogy a repülõ jármûvek megjelenése rettenetesen megrémítette az ellenséget. Azok, hátrahagyva fegyvereiket, harci szekereiket hanyatt-homlok menekültek. Itt nem segített az, hogy sokan voltak. Ugyanis nem emberkéz által készített technikával álltak szemben.

De, kedves olvasó, lássuk, mit is láthattak valójában. Milyen látvány tárult a szemük elé.

Mikor az ellenség szorongatta Dávid csapatait, az a misszionáriusok sürgõs segítségét kérte.

7. Szükségemben az Urat hívtam, S az én Istenemhez kiáltottam (az adó-vevõn keresztül): És meghallá lakóhelyérõl (ahol a készülék párja volt) szavamat, S kiáltásom eljutott füleibe. *460

A misszionáriusok vették a készülék adását. Kevéssel késõbb megjelent egy harci jármû. Hogy milyen volt a látvány? Szóljon errõl maga Dávid:

8. Akkor rengett és remegett a föld, az égnek fundamentumai inogtak, és megrendülének, mert haragudott Õ. *461

A jármûvet már távolról lehetett hallani, ahogy közeledett. Hajtómûveinek hatalmas robaja messzirõl hallatszott. A dübörgés következtében szinte minden rezgett, rezonált erre a hangra.

9. Füst szállt fel orrából, és emésztõ tûz szájából, izzószén gerjedt belõle. *462

Mikor a jármû feltûnt, annak a hajtómûveibõl izzó gázsugár tört elõ. Ahogy repült, hatalmas “füstfelhõt” húzott maga után, ami nem egyéb, mint a hajtómû égésterméke.

11. A Khérubon ment és röpült, és a szelek szárnyain tünt fel. *463

Itt egy másik jármûtípus — a kérub. Ahogy a jármû elhúzott az ellenség feje felett, azt intenzív légmozgás kísérte. Hiszen a hajtómûvek mûködésük közben igencsak nagy szelet kavartak.

12. Sötétségbõl maga körül sátrakat emelt, esõhullást, sürû felhõket. *464

*460,*461,*462,*463,*464 Sámuel II. könyve 22

Amerre a jármû elhaladt, az azt követõ “füstfelhõ” — gõzfelhõ — elnyelte a fényt, így alatta a földfelszínt kevesebb fény érte, tehát sötétebb lett. De ez az égéstermék, a vízgõz, valamivel késõbb elkezdett a levegõbõl kicsapódni — esõhullást keltve. Hiszen a misszionárius jármûvek túlnyomó többségükben folyékony oxigénnel és hidrogénnel mûködtek. Így hajtómûveiknek égésterméke nem volt egyéb, mint a vízgõz.

13. Az elõtte levõ fényességbõl Izzó szenek gerjedének. *465

Ez a fényesség a hajtómûvek “torkolattüze”. Az a rész, ahol a hajtóanyag intenzív égése megy végbe. Gondolom, mindenki látott már rakétastartot. Emlékezzünk vissza, hogy ott, ahol a rakéta fúvókáiból az izzó gázsugár kilép, milyen nagy erejû fénysugárzás tapasztalható.

14. És dörgött az égbõl az Úr, És a Magasságos hangot adott. *466

A repülõ jármû hajtómûveinek a hangja. Gondoljunk csak itt napjaink szuperszónikus vadászgépeire!

Megjelent a misszionárius jármû, mely azért jött, hogy Dávid oldalán harcba bocsátkozzék. Elkezdte az ellenséget lõni...

15. Ellövé nyilait és szétszórta azokat, Villámot, és összekeverte azokat. *467

Az orosz nyelvû Biblia verziója pontosabb. Ugyanitt a következõket mondja: Kilõtte nyilait, és szétszórta azokat; villámmal villant, és megsemmisítette õket.

14. Возгремел с небес Господь. и Всевышний дал глас Свой;
15. Пустил стрелы, и рассеял их: блеснул молниею, и истребил их.

Az izraeliták ott álltak a harcmezõ szélén csatára készen. Figyelték azt, ahogy a fegyveres jármû az ellenség feje fölött köröz és fegyvereivel tizedeli azt.

14. Az Úr hadakozik ti érettetek; ti pedig veszteg legyetek. (*357)

17. Nem kell néktek harczolnotok, hanem csak álljatok veszteg, és lássátok az Úrnak szabadítását rajtatok... (*359)

*465,*466,*467 Sámuel II. könyve 22
(*357) Mózes II. könyve 14
(*359) Krónika II. könyve 20

Az ellenség harcedzett férfiakból álló fegyveres csapatai pillanatok alatt egy felzúdult hangyabolyhoz lettek hasonlóak. Jajveszékelve menekültek. Ki merre látott.

Mindenfelé halottak hevertek. Amikor már eléggé nagy lett az ellenség vesztesége, csak akkor indultak meg az izraelita fegyveresek. Nem volt nehéz elbánniuk a halálra rémült túlélõkkel...

Ezért, kedves olvasó, ha a Bibliában olyan szöveggel találkozik, hogy: ”kezébe adta az Úr az õ ellenségét, és vágák egészen...”, vagy “csodálatos gyõzelmet aratott, mert az Úr volt õ vele”, akkor csak gondoljon a fentebb elmondottakra...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

SALAMON TEMPLOMA

A korábbiakban részletesen foglalkoztunk a frigyládával, más néven a szövetség vagy bizonyság ládájával. A láda, mely az izraeliták és a misszionáriusok közötti kapcsolattartást szolgálta, egy rádió adó-vevõ készüléket rejtett. Ez az izraelitáknál hosszú ideig egy sátorban volt, amit szent hajléknak, vagy szent sátornak is neveznek a szövegek. Mindaddig, míg a pusztában vándoroltak, vagy új hazájuk elfoglalásakor a területszerzõ ütközeteket vívták, ez gyakran változtatott helyet.

Olyan is elõfordult, hogy a gyõztes ütközet után az ellenség zsákmányként magával vitte (*406).

Mikor, a helyzet az újhazában stabilizálódott, és a területszerzõ csaták megritkultak, már lehetett azt tervezni, hogy a ládát egy elõre kijelölt helyen felépített épületben helyezzék el. Véglegesen.

Ezt már Dávid király “tervbe vette”, de csak fia, Salamon, akit bölcs Salamonként is ismerünk, valósította meg. Õ építette meg a láda végleges “hajlékát”.

2. És külde Salamon Hírámhoz, ezt izenvén néki:
3. Te tudod, hogy Dávid, az én atyám nem építhete házat az Úrnak, az õ Istenének nevének a háborúk miatt, a melyekkel õt körülvették vala, mígnem az Úr az õ lábainak talpa alá vetette azokat;
4. De most az Úr, az én Istenem nékem nyugodalmat adott mindenfelõl, úgy hogy semmi ellenségem és senkitõl semmi bántásom nincs.
5. Ímé azt gondoltam magamban, hogy házat építek az Úrnak, az én Istenemnek nevének, a miképpen szólott az Úr Dávidnak, az én atyámnak, ezt mondván: A te fiad, a kit helyetted ültetek a te királyi székedbe, õ építi meg azt a házat az én nevemnek. *468

A láda oly nagy becsben volt, hogy az épület építése grandiózus méreteket öltött:

13. Salamon király pedig robotosokat szedete az egész Izráelbõl; és harminczezer ember lõn robotossá.
14. A kiket aztán elkülde a Libánonra, minden hónapra tíz-tízezer ember egymás után. Egy hónapig a Libánon hegyén valának, két hónapig az õ házoknál...
15. Ezenkivül Salamonnak hetvenezer teherhordója, és nyolcvanezer kõvágója volt a hegyen. *469

*468,*469 Királyok I. könyve 5

Az épület hét évig épült, és elkészültekor a következõképpen nézett ki:

1. És megépítteték az Úrnak háza az Izráel fiainak Égyiptom földébõl való kijövetele után a négyszáznyolczvanadik esztendõben, Salamon Izráel felett való uralkodásának negyedik esztendejében, a Zifhónapban, mely a második hónap.
2. És a ház, a melyet Salamon király az Úrnak építe, hatvan sing hosszú, húsz sing széles és harmincz sing magas volt.
3. És egy tornácz vala a ház temploma (nem az egész volt templom?) elõtt, a melynek a hossza húsz sing volt, a háznak szélessége szerint; a szélessége pedig tíz sing volt a ház hosszában.
4. És építe a házon ablakokat is lezárt rostélyzattal.
5. És építe a ház falaira emeleteket köröskörül, a ház falai körül a szent helyen és a szentek szentjén, és készíte mellék helyiségeket körül.
6. Az alsó emelet belsõ szélessége öt sing, a középsõ szélessége hat sing és a harmadik szélessége hét sing volt, és bemélyedéseket építe a ház körül kivülrõl, hogy az emeletek gerendái ne nyúljanak be a ház falaiba.
7. Mikor pedig a ház építteték, a kõbányának egészen kifaragott köveibõl építtetett, úgy hogy sem kalapácsnak, sem fejszének, sem valami egyéb vasszerszámnak pengése nem hallattatott a háznak felépítésénél.
8. Az alsó emelet középsõ mellékhelyiségéhez egy ajtó vezetett a ház jobb oldalán, és egy csigagrádics vitt fel a középsõ emeletbe, és a középsõbõl a harmadikba.
9. Megépíté ekként azt a házat (nem nevezi templomnak!) és elvégezé, és befedé a házat gerendákkal és czédrusfadeszkákkal.
10. És megépíté az emeleteket az egész ház körül, a melyeknek magasságok öt-öt sing volt, és a házhoz czédrusfa gerendákkal ragasztattak.
15. És megbéllelé a ház falait belõl czédrusfával, a ház padlózatától egészen a padlásig beborítá belõl fával; a ház padlózatát pedig beborítá fenyõdeszkákkal.
16. És építe a ház hátulján egy húsz sing hosszú czédrusfa falat a padlózattól egész a padlásig, és építé azt a ház hátulsó részének: szentek-szentjének.
17. Az elõtte való szenthely hossza negyven sing volt.
18. Belülrõl az egész ház merõ czédrus volt, kivésett sártökökkel, és kinyilt virágbimbókkal, úgy hogy semmi kõ ki nem látszott. *470

*470 Királyok I. könyve 6

A ház, amit Salamon építtetett, két nagy részbõl állt. Ezeket fából készült fal választotta el egymástól. Ez a mozzanat fontos! Ugyanis a kisebbik részben, a fal mögött volt a szentek szentje, és benne a készülék. A nagyobbik helyiségbe léphettek be az emberek, és a falnál elmondhatták gondjukat-bajukat, vagy kéréseiket. Gondoljunk csak Jeruzsálemben a siratófalra. Mit is utánoz?...

Azért fontos az a mozzanat, hogy a készüléket az emberektõl deszkafal és nem kõfal választotta el, mert a deszkából készült falon a hang sokkal jobban át tud hatolni. Míg a kõfal szinte teljesen elnyeli azt. Ebben az esetben az emberek hangja, el sem jutott volna a ládáig...

Lássuk, hogyan nézett ki a kisebb helyiség:

19. És a szentek-szentjét építé a ház belsõ részében, hogy abba helyheztesse az Úr szövetségének ládáját.
20. A szentek-szentje belsõ részének a hossza vala húsz sing, a szélessége is húsz sing, a magassága is húsz sing, és beborítá azt finom arannyal; az oltárt is beborítá czédrusdeszkákkal.
21. És Salamon beborította a házat belõl finom aranynyal, és arany lánczot vont a belsõ rész elõtt, a melyet szintén bevont aranynyal.
22. Úgy, hogy az egész ház be volt vonva merõ aranynyal, sõt az oltárt is, a mely a szentek-szentje elõtt volt, egészen beborítá aranynyal. *471

Emlékezzünk csak vissza, hogy a láda biztonsági rendszeréhez tartozott az aranyborítás. Ugyanis ezzel a láda környezetét elektromosan vezetõvé képezték ki.

Adott esetben szintén ugyanez történt. Mivel a falhoz, mely a láda elõtt volt, a késõbbiekben sokan járultak, és néhány ember esetleg megsérthette volna az elõírásokat, csakhogy megláthassa a ládát és annak tartalmát, ezért kellett azt megvédeni.

23. És csinált a szentek-szentjébe két tíz sing magas Kérubot olajfából.
24. És öt sing volt az egik Kérub szárnya, és öt sing a másik Kérub szárnya is, úgy, hogy az egyik szárnya végétõl, a másik szárnya végéig tíz sing vala.
27. És helyezteté a Kérubokat a ház belsejébe, és a mint a Kérubok kiterjeszték szárnyukat, az egyiknek szárnya a ház egyik falát, a másik Kérub szárnya pedig a másik falát érte; de a ház közepén összeért egyik szárny a másikkal.
28. És beborítá a Kérubokat aranynyal.
30. És beborítá még a ház padlóját is aranynyal kivül és belõl. *472

Adott esetben a “Kéruboknak” csak jelképes szerepük volt. Ugyanis utánozták a ládán lévõ hangtölcsért formáló alakokat. Legfeljebb a biztonsági rendszerben lehetett szerepük. Ugyanis plusz elektromosan vezetõ felületeket alkottak.

Így hát hét év munka nyomán elkészült az épület, mely az adó-vevõnek volt hivatott helységet biztosítani.

38. És a tizenegyedik esztendõben, Búl havában, (mely a nyolczadik hónap) végezteték el a ház, minden dolga és rendje szerint. És így építé azt hét esztendeig. *473

*471,*472,*473 Királyok I. könyve 6

A ház elkészültekor azt hivatalosan meg kellett nyitni. Hatalmas ceremónia kíséretében zajlott le a “megnyitó”:

3. Mikor pedig eljöttek mindnyájan az Izráel vénei: felvevék a papok a ládát,
4. És felvivék az Úr ládáját, a gyülekezetnek sátorát, és mind a szent edényeket, melyek valának a sátorban, és felvivék azokat a papok és a Léviták.
5. És Salamon király és az Izráel egész gyülekezete, a mely õ hozzá gyûlt, megyen vala õ vele a láda elõtt, áldozván juhokkal és ökrökkel, melyek meg sem számláltathatnának, sem pedig meg sem irattathatnának a sokaság miatt.
6. És bevivék a papok az Úr szövetségének ládáját az õ helyére a ház belsõ részébe, a szentek-szentjébe, a Kérubok szárnyai alá.
7. Mert a Kérubok kiterjesztik vala szárnyaikat a láda helye felett, és befedik vala a Kérubok a ládát és annak rúdjait felülrõl.
8. És a rudak olyan hosszúak voltak, hogy azok vége látható volt a szenthelyen a szentek-szentjének elsõ része felõl; azonban kivül nem voltak láthatók; és ott vannak mind e mai napig. *474

Hogy miért tesz említést a szöveg arról, hogy a rudak meglepõen hosszúak voltak?

7. És bevivék a papok az Úr szövetségének ládáját az õ helyére, az Isten házának belsõ részébe, a szentekszentjébe, a Kérubok szárnyai alá.
9. Azután kijebb vonták annak rúdjait, úgy hogy a rudaknak végei láthatóak valának a ládán kivül, a legbelsõ rész felõl, de kivülrõl nem voltak láthatók. És ott volt mind e mai napig. (*126)

*474 Királyok I. könyve 8
(*126) Krónika II. könyve 5

Emlékezzünk vissza! Abban a részben, ahol a frigyládát elemeztük, arra a következtetésre jutottunk, hogy amennyiben a láda egy rádióhullámokkal mûködõ adó-vevõ készüléket rejtett, akkor annak antennájának is lennie kellett. Az antenna szerepét a ládán a rudak töltötték be. Ugyanis egy ultrarövid hullámú készülék antennája hasonlít ahhoz a formához, melyet a láda a kihúzott rudakkal képezett. Az ehhez hasonló alakzatot a rádiófizikában vibrátornak nevezik. Ez az a fajta antenna, mely lehetõvé teszi az ultrarövid rádióhullámok vételét, és azok felerõsítését.

Más szóval elhelyezték a ládát, benne az adó-vevõvel, az antennát, mely teleszkópikus rendszerû, vagyis kihúzható volt, beállították, és elhagyták a helyiséget. Ekkor a készülék és a biztonsági rendszer mûködésbe lépett:

10. Mikor pedig kijöttek a papok a szenthelybõl: köd tölté be az Úrnak házát,
11. Úgy, hogy meg sem állhattak a papok az õ szolgálatjokban a köd miatt; mert az Úr dicsõsége töltötte vala be az Úrnak házát. *475

Már ismerjük korábbról a jelenséget. Ahogy a papok kijöttek — a rendszer mûködésbe lépett. A mindenhol elektromosan vezetõvé kiképzett tárgyak és felületek között elektromos kisülések jöttek létre, melyek fényt — az “Úr dicsõségét” — gerjesztettek. Korábban a ”köd” megjelenésének okáról részletesen szóltunk.

A szöveg megjegyzi, hogy amint ezek a jelenségek megjelentek a helyiségen belül, akkor oda még a papok sem léphettek be.

Mint a korábbiakban, mikor a biztonsági rendszer mûködött, (*150) most sem léphetett be senki abba a helyiségbe, ahol a láda állt.

De mint tudjuk, a jelenségnek volt még egy másik célja is. Éspedig, hogy az összegyûlt emberekre ráijesszen:

3. És az Izráel fiai mindnyájan látták, a mikor alászálla a tûz és az Úr dicsõsége a házra, és arczczal leburulának a föld felé a padlózatra, s imádák és tisztelék az Urat, hogy jó és az õ kegyelme mindörökké való! *476

*475 Királyok I. könyve 8
*476 Krónika II. könyve 7

A Krónika második könyvében szó van egy állítólagos tûzrõl, mely leszállt a házra, és vele együtt az Úr dicsõsége, mely betöltötte azt.

Nagyon jól tudjuk, hogy az “Úr dicsõségét” egy készülék gerjesztette, mely a ládában volt. Ugyanakkor ne feledjük, hogy a köd és a furcsa fény láttán a tömeg olyannyira megijedt, hogy arccal a földre vetette magát félelmében.

Késõbb, ahogy rekonstruálták a történteket, ahhoz, hogy a Krónika könyvében lejegyezzék, természetesen akadtak olyan szemtanúk is, akik váltig állították, hogy õk pedig bizony látták a tüzet és az Úr dicsõségét a házra leszállni!

Ne feledjük: az emberek néha olyat is látni vélnek, sokszor csak feltûnési vágyból, ami nem is történt meg.

Fontos megjegyezni, hogy ez a “köd” csak akkor jelent meg, amikor mind a láda, mind a “szent” edények és egyéb kellékek egy helyiségben voltak. A láda önmagában soha nem produkált ködöt vagy fényt. Ebbõl is látszik, hogy azoknak a tárgyaknak, melyek korábban a sátorban foglaltak helyet — konkrét funkciójuk volt a “köd” megjelenésében. Nemhiába kellett azokat a misszionáriusok utasításait aprólékosan betartva elkészíteni (*119—120), és a láda környezetében elhelyezni.

Miután a köd és a fény megjelent, a megfelelõ hatást téve ezzel a tömegre, Salamon folytatta:

12. Akkor monda Salamon: Az Úr mondotta, hogy õ lakoznék ködben.
13. Építve építettem házat néked lakásul; helyet, a hol örökké lakjál. *477

Ebbõl is látszik, hogy az emberek azt hitték, hogy az Úr ott van, hiszen a korábbiakban a láda irányából jött a hang. Ha még ehhez hozzáadjuk a köd által keltett hatást, akkor nem csodálkozunk el a miszticizmuson, mely a ládát övezte. Így senki sem vonta kétségbe, hogy az Úr valóban ott lakozik...

Napjainkban nagyon is jól tudjuk, hogy egyáltalán nem szükséges ott lennünk, ahol esetleg a hangunk hallható. Hiszen, ha rádióadást hallgatunk, akkor a híreket felolvasó bemondó nem áll mellettünk, pedig halljuk a hangját. Eközben õ sok száz kilométerre lehet tõlünk. Ugyanez igaz a tv-adásokra, vagy a hordozható rádió adó-vevõkre is.

Több ezer évvel ezelõtt az izraeliták azt hitték, hogy az, akinek a hangját hallják, aki beszél hozzájuk, az ott van a helyiségen belül, a ládánál. Õk azt hitték...

Most lássuk, hogy mi célt szolgált az épület, benne az adóvevõvel. Salamon “megnyitó beszédébõl” egyértelmûen kiderül:

22. És oda állott Salamon az Úr oltára elé, az Izráel egész gyülekezetével szembe, és felemelé kezeit az ég felé,
23. És monda: Uram, Izráel Istene! nincsen hozzád hasonló Isten, sem az égben ott fenn, sem a földön itt alant, a ki megtartod a szövetséget és az irgalmasságot a te szolgáidnak, a kik te elõtted teljes szívvel járnak;
24. A ki megtartottad azt, a mit a te szolgádnak, Dávidnak, az én atyámnak szólottál; mert magad szólottál néki, és a te hatalmaddal beteljesítetted, a mint e mai napon megtetszik.
25. Most azért Uram, Izráel Istene, tartsd meg, a mit a te szolgádnak, Dávidnak, az én atyámnak igértél, ezt mondván: A te magodból való férfiú el nem fogy én elõttem, a ki az Izráel királyi székibe üljön; csakhogy a te fiaid õrizzék meg az õ útjokat, hogy én elõttem járjanak, a mint te én elõttem jártál.
26. Most teljesítsd be, Izráel Istene, a te szavaidat, a melyeket szólottál a te szolgádnak, Dávidnak, az én atyámnak.
27. Vajjon gondolható-é, hogy lakozhatnék az Isten a földön? Ímé az ég, és az egeknek egei be nem foghatnak téged; mennyivel kevésbbé e ház, a melyet én építettem. *478

*477,*478 Királyok I. könyve 8

Salamon ezen szavaiban kétkedés hallható, merthogy megkérdõjelezi, hogy az Úr a ködben lakik. Vagy talán nem is kétségbe vonta, hanem beavatott lévén tudta...

Ezért így folytatta:

29. Hogy a te szemeid e házra nézzenek éjjel és nappal, e helyre, a mely felõl azt mondottad: Ott lészen az én nevem; hallgasd meg ez imádságot, a melylyel könyörög a te szolgád e helyen.
30. És hallgasd meg a te szolgádnak és a te népednek, az Izráelnek könyörgését, a kik imádkozándanak e helyen; hallgasd meg lakhelyedbõl, a mennyekbõl, és meghallgatván légy kegyelmes!
31. Mikor vétkezéndik valaki felebarátja ellen, és esküre köteleztetik, hogy megesküdjék és õ ide jõ, megesküszik az oltár (az oltár itt újra kapcsolatba kerül a kommunikációval) elõtt ebben a házban:
32. Te hallgasd meg a mennyekbõl, és vidd véghez, és tégy igazat a te szolgáid között, kárhoztatván az istentelent, hogy fején teljék a mit keresett; és megigazítván az igazat, megfizetvén néki az õ igazsága szerint.
33. Mikor megverettetik a te néped, az Izráel, az õ ellenségeitõl, mivel ellened vétkeztek, és hozzád megtéréndenek, és vallást teéndenek a te nevedrõl, és néked imádkozándanak és könyörgéndenek e házban:
34. Te hallgasd meg a mennyekbõl, és bocsásd meg az Izráelnek, a te népednek vétkét; és hozd vissza õket arra a földre, a melyet adtál az õ atyáiknak.
35. Mikor berekesztetik az ég, és nem lészen esõ, mert ellened vétkeztek; és imádkozándanak e helyen, és vallást teéndenek a te nevedrõl, és megtéréndenek az õ bûnökbõl, mert te szorongatod õket:
36. Te hallgasd meg õket a mennyekbõl, és légy kegyelmes a te szolgáidnak és az Izráelnek, a te népednek vétke iránt, tanítsd meg õket a jó útra, a melyen járjanak; és adj esõt a te földedre, a melyet örökségül adtál a te népednek.
37. Éhség ha lesz e földön, ha döghalál, aszály, ragya, sáska, cserebogár; ha ellenség szállja meg kapuit; vagy más csapás és nyavalya jövénd reájok:
38. A ki akkor könyörög és imádkozik, legyen az bárki; vagy a te egész néped, az Izráel, ha elismeri kiki az õ szívére mért csapást, és kiterjeszténdi kezeit e ház felé:
39. Te hallgasd meg a mennyekbõl, a te lakhelyedbõl és légy kegyelmes, és cselekedd azt, hogy kinek-kinek fizess az õ utai szerint, a mint megismerted az õ szívét, mert egyedül csak te ismered minden embernek szívét.
40. Hogy féljenek téged mind éltig, míg e földnek színén lakoznak, a melyet adtál a mi atyáinknak.
41. Sõt még az idegen is, a ki nem a te néped, az Izráel közül való, ha eljövénd messze földrõl a te nevedért;
42. (Mert meghallják a te nagyságos nevedet és a te hatalmas kezedet és kinyújtott karodat), és eljövén imádkozánd e házban:
43. Te hallgasd meg a mennyekbõl, a te lakhelyedbõl, és add meg az idegennek mindazt, a miért könyörög néked, hogy mind az egész földön való népek megismerjék a te nevedet, és féljenek úgy téged, miképen a te néped az Izráel; és ismerjék meg, hogy a te nevedrõl neveztetik ez a ház, a melyet én építettem.
44. Ha a te néped hadba megy ki az õ ellensége ellen, az úton, a melyen te küldöd el, és imádkozándik az Úrhoz, fordulván az úton e város felé, a melyet te magadnak választottál és e ház felé, a melyet építettem a te nevednek:
45. Hallgasd meg a mennyekbõl az õ imádságokat és könyörgésöket, és szerezz nékik igazságot.
46. Ha te ellened vétkezéndenek, — mert nincsen ember, a ki ne vétkeznék — és megharagudván reájok, ellenség kezébe adándod, és fogva elviéndik õket azok, a kiktõl megfogattak, az ellenségnek földére, messze vagy közel;
47. És eszökre térnek a földön, melyre fogva vitettek, és megtérvén könyörgenek néked azoknak földökön, a kiktõl fogva elvitettek, mondván: Vétkeztünk, hamisan és istentelenül cselekedtünk!
48. És megtéréndenek te hozzád teljes szivökbõl és lelkökbõl, az õ ellenségöknek földében, a kik õket fogva elvitték, és imádkozándanak hozzád az õ földöknek útja felé fordulva, a melyet adtál az õ atyáiknak, és e város felé, a melyet magadnak választottál, és e ház felé, a melyet a te nevednek építettem:
49. Hallgasd meg a mennyekbõl, a te lakhelyedbõl az õ imádságokat és könyörgésöket, és szerezz nékik igazságot;
50. És légy kegyelmes a te néped iránt, a kik ellened vétkezéndenek, és minden bûneik iránt, a melyekkel ellened vétkeztek: és szerezz kedvességet nékik azok elõtt, a kik õket fogva tartják, hogy könyörüljenek rajtok;
51. Mert õk a te néped és örökséged, a kiket kihoztál Égyiptomból, a vaskemencze közepébõl,
52. Hogy a te szemeid nézzenek a te szolgádnak imádságára és a te népednek az Izráelnek könyörgésére; meghallgatván õket mindenkor, mikor téged segítségül hívnak.
53. Mert te különválasztottad õket magadnak örökségül a földnek minden népei közül; a miképen megmondottad volt Mózes, a te szolgád által, mikor kihoztad a mi atyáinkat Égyiptomból, Uram Isten! *479

*479 Királyok I. könyve 8

Nos, ez egy nagyon szép példa a készüléken keresztül való kommunikálásra. Kiderül, hogy Salamon az oltár elõtt mondta el a kéréseit. Továbbá az is, hogy az épület, ahol a készülék áll, az ”Úr” nevérõl neveztetik, hiszen az ”Úr” oda helyeztette a nevét, vagyis a készüléket. Azért mondja, hogy a nevét, hiszen úgy lehetett csak a készüléken felvenni a misszionáriusokkal a kapcsolatot, mely egyébként állandóan adó üzemmódban volt, hogy megszólították õket: “Uram” — a hívott fél megszólításával.

Kiderül az is, hogy ha valaki valamit kérni akart, akkor azt csak ebben az épületben tehette meg, a készülék közelében. Napjainkban az a vallási felfogás dominál, hogy Istent bárhol és bármikor lehet kérni. Akkor mégis, miért kellett az izraelitáknak a kéréseiket éppen ebben az épületben elõadniuk? Hiszen megtehették volna ezt mondjuk otthon is.

Tudjuk, hogy azért, mert itt állt a kapcsolattartás eszköze, a láda. És a misszionáriusok csak ennek segítségével hallhatták meg a kérést. Éspedig a “mennyekbõl”, ahol a készülék másodpéldánya volt...

Még egy fontos szövegrész van a Krónika második könyvében:

19. És tekints a te szolgád könyörgésére és imádságára, oh én Uram Istenem, meghallgatván kiáltását és könyörgését, a melylyel könyörög a te szolgád elõtted. *480

Kedves olvasó, emlékezzünk csak vissza, hány esetben szerepelt a korábbiakban az a kifejezés, hogy “kiáltott az Úrhoz”? Például Mózes a Vörös-tenger partján. Így most összekapcsolhatjuk a kiáltást az adó-vevõvel. Amikor a menekülõ izraelitákat az üldözõ egyiptomi fegyveresek beérték a Vörös-tenger partjánál, ott szerepel:

15. És monda az Úr Mózesnek: Mit kiáltasz hozzám? Szólj Izráel fiainak, hogy induljanak el. (*48)

Vagyis Mózes egy adó-vevõvel “kiáltott az Úrhoz”...

De visszatérve az épülethez, a fentiekbõl nagyon jól látszik, hogy Salamon temploma, mely a ládáért építtetett, nem volt egyéb, mint egyfajta “postaépület”, ahol állt egy adó-vevõ, melynek segítségével fel lehetett venni a kapcsolatot a misszionáriusokkal.

A kapcsolattartáshoz azonban technikai személyzetre is szükség volt. A frigyláda kapcsán már egy korábbi részben beszéltünk róluk. A személyzethez azonban nemcsak azok tartoztak, akik karbantartották a “szent helyet”, hanem azok is, akik a kommunikációért voltak felelõsek.

Ezek voltak azok a “tisztek”, akik egyfolytában figyelték a ládát — a vigyázó —, és ha a láda megszólalt, akkor sürgõsen értesítették azt, akinek jogában volt a készülékkel kommunikálni — a felelõt. Ezeknek a tisztségeknek, Malakiás könyvében van nyoma:

12. Elveszt az Úr mindenkit, a ki ezt cselekszi, a vigyázót és a felelõt, a Jákób sátraiból, még ha áldozatot visz is a Seregek Urának. (*158)

A Károli-verzió és az orosz nyelvû Biblia hasonló ezen a ponton. Ugyanakkor az angol változat teljesen torzított.

A misszionáriusokkal való kapcsolattartásnak megvolt a rendje, a szabályzata:

13. Minthogy kezdettõl fogva nem mívelték ezt, az Úr, a mi Istenünk csapást bocsátott reánk, mert nem kerestük õt a rendtartás szerint. *481

*480 Krónika II. könyve 6
(*48) Mózes II. könyve 14
(*158) Malakiás könyve 2
*481 Krónika I. könyve 15

Annak is nyoma van, hogy a misszionáriusok megnehezteltek, mert a rendtartást felrúgva nem válaszoltak a hívásukra:

2. Miért jöttem, holott nem volt ott senki? hívtam és nem felelt senki sem! vagy olyan rövid már a kezem, hogy meg nem válthat? vagy nincs bennem megszabadításra való erõ?... (*156)

1. Az Istenek Istene (a misszionáriusok fõnöke), az Úr szól (beszél a készüléken keresztül), és hívja a földet a nap keltétõl lenyugtáig. (*157)

(*156) Ésaiás könyve 50
(*157) Zsoltárok könyve 50

Persze az épületbe betérõ hétköznapi emberek számára ez a kapcsolat egyoldalú volt. Mert a láda a környezetében hallható hangokat közvetítette a “mennyekbe”. “Megszólalni” csak a legbeavatottabbaknak szólalt meg...

Többek között ezért is imádkozunk ma a templomokban fennhangon az “Úrhoz”. Ugyanis egy rég elveszett adó-vevõvel való üzenetküldést utánzunk...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

ILLÉS

Korábban többször is szóltunk arról, hogy a misszionáriusoknak a bibliai idõkben jól kiépített ügynökhálózata volt. Közéjük tartoztak a próféták is. Akadtak természetesen önjelöltek is, akiknek a misszionáriusokhoz valójában semmilyen közük sem volt.

De a szövegekben sok olyan próféta-ügynök szerepel, akiken keresztül a misszionáriusok ténylegesen üzeneteket juttattak el a célszemélynek. Aki lehetett király, uralkodó vagy más, fontos személy.

Ezekrõl a prófétákról a szövegek csak szûkszavúan szólnak. A cselekményekben feltûnnek, az üzenetet átadják, aztán eltûnnek a látókörbõl.

Hogy kik õk valójában, honnan jönnek, nem tudjuk.

1. És ímé Isten embere jöve Júdából Béthelbe, az Úrnak intésére, és Jeroboám ott állott az oltár mellett, hogy tömjént gyújtson.
2. És kiálta az oltár ellen az Úr intése szerint, és monda: Oltár, oltár! ezt mondja az Úr: Ímé egy fiú születik a Dávid házából, a kinek neve Józsiás lészen, a ki megáldozza rajtad a magaslatok papjait, a kik most te rajtad tömjéneznek, és emberek csontjait égetik meg rajtad.
3. És ugyanazon napon csudát tõn, mondván: E lészen jegye, hogy az Úr mondotta légyen ezt: Ímé az oltár meghasad, és kiomol a hamu, mely rajta van.
4. És a mikor meghallotta a király az Isten emberének beszédét, a melyet kiáltott vala az oltár ellen Béthelben, kinyújtá Jeroboám az õ kezét az oltártól, mondván: Fogjátok meg õt. És megszárada az õ keze, a melyet kinyújtott volt ellene, és nem tudta azt magához visszavonni.
5. És meghasadt az oltár, és kiomlott a hamu az oltárról a jel szerint, a melyet tett vala az Isten embere az Úrnak beszéde által.
6. És szóla a király, és monda az Is-ten emberének: Könyörögj az Úrnak a te Istenednek, és imádkozz érettem, hogy ismét hozzám hajoljon az én kezem. És mikor könyörgött az Isten embere az Úrnak, viszszahajla a király keze, és olyan lõn, mint azelõtt (ideiglenesen megbénult).
7. És monda a király az Isten emberének: Jere haza velem és egyél ebédet, meg akarlak ajándékozni.
8. És monda az Isten embere a királynak: Ha a te házadnak felét nékem adnád is, nem mennék el veled, és nem enném kenyeret, sem vizet nem innám e helyen;
9. Mert azt parancsolta az Úr nékem az õ beszéde által (konkrét instrukciók), mondván: Ne egyél ott kenyeret, vizet se igyál; viszsza se térj az úton, a melyen elmenéndesz. *482

*482 Királyok I. könyve 13

Nem tudjuk, hogy ki volt ez a személy és azt sem, hogy valóban földi ember volt-e?

A szövegek szerint egy oroszlán széttépte, és meghalt. Lehet...

Hasonló személy volt Nátán próféta is.

1. Elküldé azért az Úr Dávidhoz Nátán prófétát, ki bemenvén hozzá, monda néki:... *483

Sok ilyen személyrõl van hát szó a szövegekben.

Azért tettük bevezetésképpen ezt a kitérõt, hogy érthetõ legyen a következõ: Illés próféta, akirõl most bõvebben fogunk beszélni, is egy volt ezen “ügynökök” közül. Sõt, az is valószínû, hogy csak félig volt földi ember. Ugyanis idõben késõbb majd újra feltûnik.

Róla sem tudjuk, hogy ki volt és honnan jött:

1. És szóla Thesbites Illés, a Gileád lakói közül, Akhábnak: Él az Úr, az Izráel Istene, a ki elõtt állok, hogy ez esztendõkben sem harmat, sem esõ nem lészen; hanem csak az én beszédem szerint. *484

Így jelenik meg Illés a szövegekben. Semmit nem tudunk a múltjáról.

2. És lõn az Úrnak beszéde õ hozzá, mondván:
3. Menj el innét, és menj napkelet felé, és rejtezzél el a Kérith patakja mellett, mely a Jordán felé folyik.
4. És a patakból lesz néked italod; a hollóknak pedig megparancsoltam, hogy tápláljanak téged ott.
5. Elméne azért, és az Úrnak beszéde szerint cselekedék; és elméne és leüle a Kérith patakja mellett, a mely a Jordán felé folyik.
6. És a hollók hoztak néki kenyeret és húst reggel és este, és a patakból ivott.
7. És lõn néhány nap múlva, hogy kiszáradt a patak; mert nem volt esõ a földre.
8. És lõn az Úrnak beszéde õ hozzá, mondván:
9. Kelj fel, és menj el Sareptába, a mely Sídonhoz tartozik, és légy ott; ímé megparancsoltam ott egy özvegyasszonynak, hogy gondoskodjék rólad. *485

*483 Sámuel II. könyve 12
*484,*485 Királyok I. könyve 17

Mielõtt folytatnánk a történetet, válaszoljunk meg néhány kérdést, melyek felvetõdnek.

Az elsõ, ami szembetûnik, hogy Illéssel a misszionáriusok tartották a kapcsolatot. Azt, hogy valójában mit mondtak neki, esetleg csak Illéstõl tudhatjuk. Hiszen más szem- és fültanúja ezeknek a “beszédeknek”, amiket az “Úr” intézett Illéshez, nem volt.

Hogy valójában mik hangzottak el, azt sem tudhatjuk. Ugyanis Illés szintén a misszionáriusok ügynöke volt. Ezért csak vajmi keveset árulhatott el azokból az utasításokból, amiket kapott.

A másik mozzanat, hogy õt irányították. Hiszen egyik esetben arra utasították, hogy menjen ide, máskor meg, hogy oda.

A szövegek szerint a Kérith patakjához küldték, hogy ott rejtõzzék el.

Akárcsak egy kémtörténetben, Illést a misszionáriusok egy idõre kivonták a forgalomból. Valaki vagy valakik vadásztak rá. De kik? Valószínûleg Akháb király, akinek a misszionáriusok Illésen keresztül üzentek. És mit csinált a patak mellett?

Természetesen ügynökként mindebbõl semmit el nem árulhatott. Kitalált hát helyette egy mesét, mely szerint reggel és este a hollók etették. Ami természetesen badarság. De magyarázatnak megfelelt.

Ezt a kitalált mesét a szövegírók késõbb készpénznek vették, amibõl persze egy újabb “csoda” született.

Hogy mennyi idõ telt el addig, míg Illés újabb utasításokat kapott, megint csak nem tudjuk. Csak annyit árult el, hogy azért indult útnak, mert utasították rá:

8. És lõn az Úrnak beszéde õ hozzá, mondván:
9. Kelj fel, és menj el Sareptába, a mely Sídonhoz tartozik, és légy ott; ímé megparancsoltam ott egy özvegyasszonynak, hogy gondoskodjék rólad. *486

Az utasítás szerint tehát Sareptába kellett mennie. A misszionáriusok közölték vele az ottani kapcsolatot — egy özvegyasszony, aki már várni fogja, és gondoskodik róla. (Emlékezzünk csak vissza Jerikhó történetére, ahol az ottani kapcsolat egy Ráháb nevû prostituált volt, vagy Sodomára, ahol Lót volt a beépített ügynök.)

10. És felkelvén, elméne Sareptába, és mikor a város kapujához érkezett, ímé egy özvegyasszony volt ott, a ki fát szedegetett, és megszólítván azt, monda néki: Hozz, kérlek, egy kevés vizet nékem valami edényben, hogy igyam.
11. De mikor az elment, hogy vizet hozzon, utána kiáltott, és monda néki: Hozz, kérlek, egy falat kenyeret is kezedben. *487

*486,*487 Királyok I. könyve 17

Az asszony nem véletlenül volt ott, és fát szedegetett. Ezt azért tette, hogy senkinek se tûnjön fel, hogy huzamosabb ideig várakozik. Hiszen kiben is keltett volna gyanút egy fát szedegetõ asszony?

A másik, ami fontos: emlékezzünk csak vissza Lótra, aki Sodoma kapujában ülve várt az “angyalokra”? Nem véletlenül volt ott. Hanem azért, mert utasítást kapott, hogy várjon ott rájuk.

Ugyanígy az asszony is a misszionáriusoktól kapott utasításnak megfelelõen várakozott Illésre. Igen ám! De mirõl fogja felismerni?

A misszionáriusok erre is gondoltak. Az asszony arra várt, hogy az, aki jönni fog, majd vizet kér. Mikor elindul, majd utánakiált, hogy hozzon egy kis kenyeret is.

Ebben, ugye, semmi feltûnõ nincs. Mert bármelyik vándor kérhet egy kis vizet.

De az asszonynak erre a következõket kellett válaszolnia:

12. Az pedig monda: Él az Úr, a te Istened, hogy nincs semmi sült kenyerem, csak egy marok lisztecském van a vékában, és egy kevés olajom a korsóban, és most egy kis fát szedegetek, és haza megyek, és megkészítem azt magamnak és az én fiamnak, hogy megegyük és azután meghaljunk. *488

Ugye, milyen furcsa a válasz, különösképpen a vége?

Ha véletlenül az asszonytól egy arra tévedt vándor kér vizet, és erre õ ezt feleli, akkor minden bizonnyal nem azt a választ kapta volna, amire várt. Hiszen annak, akire õ ott várakozott, a következõket kellett minderre válaszolnia:

13. Monda pedig néki Illés: Ne félj, menj el, cselekedjél a te beszéded szerint; de mindazáltal nékem süss abból elõször egy kis pogácsát, és hozd ide; magadnak és a te fiadnak pedig azután süss; *489

*488,*489 Királyok I. könyve 17

Ugye, ez egyszerûen szemtelenség! Hiszen ha szegény asszony arra panaszkodik, hogy alig van ennivalójuk, azt kérni, hogy elõször egy ismeretlennek süssön, és csak azután maguknak, amikor amúgy is alig van mit enniük, hát...

Igen, szemtelenség lett volna egy idegentõl. Ugyanis egy véletlenül arra tévedt vándor nem mert volna így követelõzni. Elvégre azt is megköszönheti, ha egy kis vizet kap. Egy arra tévedt vándor. De nem Illés...

Azért kellett ilyen szemtelenül követelõzve válaszolnia, nehogy az ottani ügynök összetévessze õt egy kívülállóval.

Miután az asszony a várt választ megkapta, megbizonyosodott, hogy ez az az ember, akirõl a misszionáriusoktól kapott utasításban szó volt. Ezekrõl a válaszokról ismerték fel egymást.

Kész kémtörténet. A szövegek csak sejteni engedik, micsoda erõk álltak a háttérben abban az idõben...

A konspiratív elemek pedig arra engednek következtetni, hogy azok, akikkel a misszionáriusok szembenálltak, szintén komoly ügynöki hálózattal rendelkeztek. Mert különben minek ez a kémhistóriába illõ konspiráció, titkolózás?

Nos, hogy Illésnek miért kellett találkoznia a Sareptai emberükkel, nem tudjuk. Errõl mindketten mélyen hallgattak. Így a szövegekben semmi nyoma nincs.

De késõbb közbejött valami:

17. És lõn ezek után, hogy megbetegedék a ház gazdasszonyának fia, és az õ betegsége felette nagy vala, annyira, hogy már a lélekzete is elállott.
18. Monda azért Illésnek: Mit vétettem ellened Istennek embere? Azért jöttél hozzám, hogy eszembe juttassad álnokságomat, és megöljed az én fiamat? *490

Napjainkban nagyon jól tudjuk, hogy egy ember megbetegedhet és annyira leromolhat az állapota, hogy a klinikai halál állapotába kerül. Az orvosok ekkor mindent megtesznek azért, hogy “visszahozzák” a beteget. Senki nem gondolhatja azonban komolyan, hogy az intenzív osztályon dolgozó orvosok ezt az Istennek tulajdonítanák. Helyette orvosi szakszavakat és különbözõ orvosságok neveit hallanánk tõlük. Gondoljunk csak a nagy sikerû Vészhelyzet címû tévésorozatra.

Azért térek ki erre, mert az asszony fia megbetegedett. Természetesen Illésnek ahhoz az égvilágon semmi köze nem volt.

19. És monda néki: Add ide a te fiadat. És õ elvevé azt az õ kebelérõl, és felvivé a felházba, a melyben õ lakik vala, és az õ ágyára fekteté.
20. Akkor kiálta az Úrhoz, és monda: Én Uram, Istenem, nyomorúságot hozol erre az özvegyre is, a kinél én lakom, hogy az õ fiát megölöd?
21. És ráborult háromszor a gyermekre, és felkiáltott az Úrhoz, mondván: Én Uram, Istenem, térítsd vissza e gyermek lelkét õ belé!
22. És meghallgata az Úr Illés szavát, és megtért a gyermekbe a lélek, és megélede.
23. És felvévén Illés a gyermeket, alávivé õt a felházból a házba, és adá õt az anyjának, és monda Illés: Lássad, él a te fiad! *491

*490,*491 Királyok I. könyve 17

Ez a szövegrész rengeteg kérdést vet fel.

A gyermek megbetegedett. Súlyos volt az állapota. Ha Illés “csodát” produkált volna azzal, hogy “háromszor ráborul, és kéri az Urat”, miért nem tette ezt meg a jelenlévõk szeme láttára. Hiszen a csoda az mindenütt csoda! Nemde?

Ehelyett elvitte a gyermeket a felházba, magához. Az anyja, és a többiek pedig lenn maradtak. Azt, hogy ott fenn mi történt, senki nem látta...

A lenn várakozók csak azt hallották, hogy Illés felkiált: ”Én Uram, Istenem, térítsd vissza e gyermek lelkét õ belé!”. És néhány pillanat múlva lejött, a karjában a gyermekkel, mely eszméleténél volt.

Csak az az egyszerû kérdés vetõdik fel, hogy ugyan már miért nem tehette volna meg mindezt Illés odalenn, mindenki szeme láttára? Hiszen csodát tett. Vagy talán mégsem? És ezért kellett az avatatlan szemek elõl valamit eltitkolni? Lehetséges, hogy a gyermek nagyon rosszul volt, és Illés valóban segíteni tudott rajta?

Lehet, hogy a misszionáriusoknak köszönhetõen birtokában volt valami, amivel a gyermek állapotán segíthetett. Mondjuk egy injekciós készlet és ampullák a megfelelõ hatóanyaggal?

Napjainkban ugyan ki csodálkozna el ezeken? Hiszen ha kihívjuk a mentõket, akkor sok esetben az érkezõ orvos egy injekció beadásával javítani tud a rosszul lett ember állapotán. És Illés korában?

Mégsem vehetett elõ egy ilyen eszközt a jelenlévõk szeme láttára! Ehelyett felvitte magához a gyermeket, beadta neki a misszionáriusoktól kapott hatóanyagot, amitõl az jobban lett. A hatás és a magyarázat kedvéért hangosan kérte az “Urat”, hogy térítse vissza a gyermek lelkét õbelé. Azután a már eszméleténél lévõ gyermeket karjaira vette és levitte a többiekhez.

Ennyit a “csodáról”.

A késõbbiekben látni fogjuk, hogy idõben jóval késõbb a misszionáriusok egy hatalmas ügynökhálózatot hoztak létre, melynek minden egyes tagja minden erejével és lehetõségével támogatnia kellett egy Jézus nevezetû személyt küldetése teljesítése céljából. Óriási erõk mozdultak meg akkor. A kulisszák mögött... De errõl majd késõbb.

Visszatérve Illéshez, jóval késõbb újabb utasítást kapott:

1. És lõn sok idõ multán, a harmadik esztendõben, az Úrnak beszéde Illéshez, mondván: Menj el, mutasd meg magadat Akhábnak, és esõt adok a föld színére.
2. És elméne Illés, hogy megmutassa magát Akhábnak. Nagy éhség volt pedig Samariában. És Akháb hivatá Abdiást, a ki az õ házának gondviselõje volt. (Abdiás pedig felette igen féli vala az Urat;)
5. És monda Akháb Abdiásnak: Menj el az országba szerén-szerte a vizek forrásaihoz és a patakokhoz, hogyha valami füvet találhatnánk, hogy a lovakat és öszvéreket megtarthatnánk életben, és ne hagynánk a barmokat mindenestõl elpusztulni.
7. És mikor Abdiás az úton ment, ímé Illés elõtalálá õt, és mikor felismerte õt, arczra borula és monda: Nem te vagy-é az, Uram, Illés?
8. Felele néki: Én vagyok; menj el, mondd meg a te uradnak: Ímé itt van Illés.
9. Õ pedig monda: Mit vétettem ellened, hogy a te szolgádat Akháb kezébe akarod adni, hogy megöljön engem?
10. Él az Úr a te Istened: nincs sem nemzetség, sem ország, a hova el nem küldött volna az én uram, hogy megkeressen téged. És ha azt mondották: Nincs itt! az országot és a népet megesküdtette, hogy téged csakugyan nem találtak meg. *492

Tehát Akháb király halálra kerestette Illést. Ugyanis Illésnek tulajdonította azt az aszályt, mely az országát sújtotta. Oly nagy erõkkel kerestette, hogy Illést csak a misszionárusok bújtathatták el. Azt, hogy hol és hogyan, már tudjuk. Az õ élete és testi épsége miatt volt szükség a konspirációra, melyet ezúttal is a misszionáriusok irányítottak.

Valószínûleg nem õk okozták az aszályt, hanem inkább csak elõre tudták, hogy olyan idõjárás következik, mely aszályhoz fog vezetni. Akárcsak napjainkban a meteorológusok.

Bár persze elõ is idézhették azt. Nem tudjuk.

Egy biztos: mikor az aszályos idõszak a végéhez közeledett, utasítást adtak Illésnek, hogy vegye fel Akháb királlyal a kapcsolatot.

16. Elméne azért Abdiás Akháb eleibe, és megjelenté ezt néki, és eleibe méne Akháb Illésnek.
17. És mikor meglátta Akháb Illést, monda Akháb néki: Te vagy-é az Izráel megháborítója?
18. Õ pedig monda: Nem én háborítottam meg az Izráelt, hanem te és a te atyád háza, azzal, hogy elhagytátok az Úrnak parancsolatait, és a Baál után jártatok. *493

*492,*493 Királyok I. könyve 18

Hogy ki is lehet Baál? Késõbb beszélni fogunk róla.

19. Most azért küldj el, gyûjtsd hozzám az egész Izráelt a Kármel hegyre, és a Baál négyszázötven prófétáját, és az Aserának négyszáz prófétáját, a kik a Jézabel asztaláról élnek.
20. És elkülde Akháb mind az egész Izráel fiaihoz, és egybegyûjté a prófétákat a Kármel hegyre.
21. És odamenvén Illés az egész sokasághoz, monda: Meddig sántikáltok kétfelé? Ha az Úr az Isten, kövessétek õt; ha pedig Baál, kövessétek azt. És nem felelt néki a nép csak egy szót sem.
22. Akkor monda Illés a népnek: Én maradtam meg csak egyedül az Úr prófétái közül; míg a Baál prófétái négyszázötvenen vannak;
23. Adjatok azért nékünk két tulkot, és õk válaszszák magoknak az egyik tulkot, a melyet vagdaljanak darabokra, és rakják a fákra; de tüzet ne tegyenek alája; én pedig a másikat készítem el, a melyet a fákra rakok, de tüzet én sem teszek alája.
24. Akkor hívjátok segítségül a ti isteneteknek nevét, és én is segítségül hívom az Úrnak nevét; és a mely isten tûz által felel, az az Isten. És felelvén az egész sokaság, monda: Jó lesz! *494

Illés egy újabb “csodát” készült a misszionáriusok segítségével produkálni. Az események az elõre megírt forgatókönyv szerint zajlottak. Ugyanis a magasban, a Kármel hegye fölött egy jármû lebegett, melyet szabad szemmel nem lehetett észrevenni. Ugyanakkor a jármûrõl figyelemmel kísérték mindazt, ami odalenn történik...

25. És monda Illés a Baál prófétáinak: Válaszszátok el magatoknak az egyik tulkot, és készítsétek el ti elõször; mert ti többen vagytok, és hívjátok segítségül a ti isteneteknek nevét, de tüzet ne tegyetek alája.
26. És vevék a tulkot, a melyet nékik adott, és azt elkészíték, és segítségül hívák a Baálnak nevét reggeltõl fogva délig, mondván: Baál! hallgass meg minket! De nem jött szó, sem felelet (korábban az oltárból felelet jött). És ott sántikáltak az oltár körül, a melyet készítettek. *495

*494,*495 Királyok I. könyve 18

Mindenképp szükséges néhány dolgot megjegyeznünk.

Az elsõ az, hogy Baál létezõ személy, akivel a “követõi” korábban kommunikáltak. Erre utal az a szövegrész, hogy: ”segítségül hívák a Baálnak nevét reggeltõl fogva délig, mondván: Baál! hallgass meg minket! De nem jött szó, sem felelet.”

A korábbi kommunikációk során, az egyik misszionárius, aki a készüléket kezelte, árulta el a nevét — Baál.

Ennek következményeként akadtak emberek, akik õt kezdték el követni, holott “beosztását” tekintve õ “csak” egy rádiós tiszt volt...

A másik fontos mozzanat, hogy Baált az oltár segítségével hívták. Legalábbis ezt a cselekvést utánozták. Erre emlékezzünk majd vissza, mikor részletesen fogjuk az oltárt, mint kommunikációs eszközt, tárgyalni.

E megjegyzések után folytassuk:

27. Mikor pedig már dél lett, elkezdte õket gúnyolni Illés, azt mondván: Kiáltsatok hangosabban, hiszen isten! (valóban misszionárius) Talán elmélkedik, vagy félrement, vagy úton van, vagy talán aluszik, és felserken.
28. És elkezdtek hangosan kiabálni és az õ szokásuk szerint késekkel és borotvákkal metélték magokat, míg csak ki nem csordult a vérök.
29. Mikor pedig a dél elmúlt, prófétálni kezdtek egész az esteli áldozatig; de akkor sem lett se szó, se felelet, se meghallgattatás. *496

Mivel nem történt semmi, ezért most már Illés, illetve a magasban keringõ jármû és annak legénysége következett:

30. Akkor monda Illés az egész sokaságnak: Jõjjetek én hozzám. És hozzá méne az egész sokaság, és megépíté az Úr oltárát, a mely leromboltatott volt.
31. És oltárt építe a kövekbõl az Úr nevében, és egy árkot húzott az oltár körül, a melybe két véka vetni való mag férne.
32. És oda készíté a fát, és felvagdalá a tulkot, és felraká azt a fára;
33. És monda: Töltsetek meg négy vedret vízzel, és öntsétek az égõáldozatra és a fára. Monda ismét: Tegyétek ezt még egyszer! És másodszor is azt tevék. Monda még is: Harmadszor is tegyétek meg! És harmadszor is azt mívelék;
34. Úgy, hogy a víz lecsurgott az oltárról, és még az árok is tele lett vízzel. *497

Nyilvánvaló, hogy abban az idõben szinte képtelenség lett volna egy vízzel ennyire eláztatott máglyát meggyújtani. Hiszen túl nedves volt ahhoz, hogy lángra lobbanjon.

Az akkori eszközökkel igen. De a misszionáriusok technológiájával?...

Következett egy rövid színjáték, mely az egybegyûlteknek volt szánva:

36. És mikor eljött az esteli áldozás ideje, oda lépett Illés próféta, és monda: Óh, Uram, Ábrahámnak, Izsáknak és Izráelnek Istene, hadd ismerjék meg e mai napon, hogy te vagy Isten az Izráelben, és hogy én a te szolgád vagyok, és hogy mindezeket a te parancsolatodból cselekedtem.
37. Hallgass meg engem, Uram, hallgass meg engem, hogy tudja meg e nép, hogy te, az Úr vagy az Isten, és te fordítod vissza az õ szívöket! *498

*496,*497,*498 Királyok I. könyve 18

Miután Illés elõadta ezt, a sor a jármû legénységén volt. A nagyhatású és nagy energiájú lézernyalábot elõállító fegyver célkeresztjének középpontjában Illés oltára állt. Beindították a szerkezetet...

A hatalmas energiájú lézernyaláb pillanatokon belül megsemmisített és elpárologtatott mindent, amit ért:

38. Akkor alászálla az Úr tüze, és megemészté az égõáldozatot, a fát, a köveket és a port, és felnyalta a vizet, a mely az árokban volt. *499

A hatás leírásából megítélhetjük, hogy milyen hatalmas energiájú sugár érte az oltárt, hiszen mindent megsemmisített. Akárcsak korábban Kóré lázadó csoportját a pusztában (*303).

Nem szükséges részletezni azt a hatást, amit ez tett a tömegekre:

39. Mikor ezt látta az egész sokaság, arczra borult, és monda: Az Úr az Isten! az Úr az Isten! *500

A bemutató elérte célját. Az emberek immár elfordultak Baál híveitõl...

Illés, kihasználva a tömegek támogatását, lemészároltatta Baál négyszázötven prófétáját.

Amikor ez Jézabel, Akháb király feleségének tudomására jutott, az olyannyira felbõszült, hogy Illés halálát akarta. Ugyanis õ egy olyan királyságból származott, ahol Baált követték, és prófétáit tiszteletben tartották:

30. És gonoszabbul cselekedék Akháb, az Omri fia az Úr szemei elõtt mindazoknál, a kik õ elõtte voltak.
31. Mert nem elégedék meg azzal, hogy Jeroboámnak, a Nébát fiának bûneiben járjon, hanem elméne és feleségül vevé magának Jézabelt, Ethbaálnak, a Sídonbeli királynak leányát... *501

Baál prófétáinak lemészárlásáért Akháb király felesége, Jézabel, halálosan megfenyegette Illést:

2. És követet külde Jézabel Illéshez, mondván: Ezt cselekedjék velem az istenek és úgy segéljenek, ha holnap ilyenkor úgy nem cselekszem a te életeddel, mint ahogy te cselekedtél azoknak életekkel mind egyig. *502

Így hát Illésnek menekülnie kellett:

3. A mit mikor megértett (Jézabel üzenetét), felkelvén elméne, vigyázván az õ életére. És méne Beersebába, a mely Júdában volt; és ott hagyá az õ szolgáját. *503

De onnan tovább kellett menekülnie:

4. Õ pedig elméne a pusztába egynapi járó földre, és elmenvén leüle egy fenyõfa alá, és könyörgött, hogy hadd haljon meg, és monda: Elég! Most óh Uram, vedd el az én lelkemet; mert nem vagyok jobb az én atyáimnál! *504

*499,*500 Királyok I. könyve 18
*501 Királyok I. könyve 16
*502,*503,*504 Királyok I. könyve 19

Illésen eluralkodott a depresszió. Úgy érezte, hogy vége mindennek. Aztán:

5. És lefeküvék és elaluvék a fenyõfa alatt. És ímé angyal illeté õt, és monda néki: Kelj fel, egyél.
6. És mikor körülnézett, ímé fejénél vala egy szén között sült pogácsa és egy pohár víz. És evék ésivék, és ismét lefeküvék.
7. És az Úr angyala eljött másodszor is és megilleté õt, és monda: Kelj fel, egyél; mert erõd felett való utad van. *505

Ehhez a szöveghez megint csak kritikusan kell viszonyulnunk. Ugyanis mindezt valószínûleg Illés elmondásából tudjuk. Hiszen egyedül volt, és rajta kívül nem volt más szemtanúja a történéseknek. Ezért mindenképpen magán viseli Illés szubjektivizmusát, amirõl Mózessel kapcsolatban e könyv elején szóltunk.

Azonkívül, amíg ez a történet Illéstõl a szolgáján keresztül eljutott azokhoz, akik végül a Királyok könyvébe lejegyezték, az információ minden bizonnyal többször is torzult. Ezért semmiképp sem szabad készpénznek vennünk ezeket a szavakat...

A misszionáriusok természetesen nem hagyták, hogy Illés odavesszen a pusztában. Akárcsak Hágár esetében (*251), most is egy mentõegységet küldtek ki a keresésére.

Mikor rátaláltak, az már szinte az önkívület állapotában volt az éhezés és a vízhiány miatt. Ezért csak halványan emlékezett arra, hogy mikor magához tért egy rövid idõre, egy misszionáriust látott, aki arra biztatta, hogy igyék és egyék egy keveset.

Egy kevés víz és élelem elfogyasztása után Illés újra elvesztette az eszméletét. Amikor késõbb kicsit jobban lett, és magához tért, megint csak egy misszionáriust látott, aki ápolta. Ujfent arra biztatta, hogy igyék és egyék egy keveset, hiszen oly sokáig volt a pusztában, hogy elvesztette minden erejét.

Mikor már visszatért az ereje, a szövegek szerint útra kelt, és negyven nap ment a Hóreb hegyéig:

8. És õ felkelt, és evett és ivott; és negyven nap és negyven éjjel egész méne annak az ételnek erejével az Isten hegyéig, Hórebig. *506

*505,*506 Királyok I. könyve 19

Ez a rész minden bizonnyal nem egyéb, mint egyfajta összekötõ szöveg, mely a krónikás fantáziájának a terméke. Hiszen valahogy el kellett jutnia oda, ahol a történések folytatódtak.

A valóságban, amikor a misszionáriusok rátaláltak Illésre a pusztában, az olyannyira legyengült volt, hogy semmiképp sem hagyhatták orvosi segítség nélkül. Ezért a félájult Illést jármûvük fedélzetére vitték, és visszatértek vele a bázisra. Ahol lábadozott.

Amikor jobban lett, úgy döntött, hogy körülnéz, hol is van:

9. ...És ímé lõn az Úrnak beszéde õ hozzá, és monda néki: Mit csinálsz itt Illés? *507

Ugyanis Illés egy számára veszélyes helyre tévedt. A testi épsége veszélyben forgott. Ezért szóltak rá a misszionáriusok, hogy mit keres ott.

11. És monda: Jõjj ki és állj meg ezen a hegyen, az Úr elõtt... *508

Olyan területen bóklászott, ahonnan jármûvek startoltak. Õ persze nem tudta, hogy ez veszélyes rá nézve. Ezért a bázison szolgálatot teljesítõ egyik misszionárius rászólt, hogy mit keres itt?

Aztán biztonságos helyre vitte, ahonnan Illés egy induló jármûvet látott...

11. ...És ímé ott az Úr volt elmenendõ. És az Úr elõtt megyen vala nagy erõs szél, a mely a hegyeket megszaggatta és meghasogatta a kõsziklákat az Úr elõtt; de az Úr nem vala abban a szélben... *509

A startoló jármû reaktív hajtómûveinek fúvókáiból elõtört a hajtóanyag, erõs gázáramlás kíséretében. A hajtómûvet indították.

13. ábra
”...És ímé ott az Úr volt elmenendõ...”

11. ...És a szél után földindulás lett; de az Úr nem volt a földindulásban sem. *510

A hajtómû fúvókáiból elõtörõ hajtóanyagkeverék hatalmas hangerõvel berobbant.

12. És a földindulás után tûz jöve, de nem volt az Úr a tûzben sem... *511

A hajtómûbõl a gyújtás hatására immár izzó gázsugár csapott elõ. Aztán a jármû emelkedni kezdett, és elrepült.

Illésnek belecsendült a füle a hatalmas hangrobajba. Így rövid idõre a hallása kicsit eltompult.

Mikor a jármû elrepült, odalépett hozzá a bázis parancsnoka. A robaj után, mely szinte megsüketítette, csak gyengén hallotta a parancsnok hangját, aki barátságosan megkérdezte, mit keres ott?

12. ...És a tûz után egy halk és szelíd hang hallatszék.
13. És mikor Illés ezt hallotta, befedé az õ arczát palástjával (ezt azért tette, hogy megóvja szemét a startoló jármû hajtómûvének erõs fényétõl), és kimenvén, megálla a barlang ajtajában, és ímé szózat lõn õ hozzá, a mely ezt mondá: Mit csinálsz itt Illés? *512

Ha a szöveget figyelmesen olvassuk, akkor felfigyelhetünk arra, hogy kétszer kérdezték meg Illéstõl ugyanazt: mit csinál ott?

Az elsõ esetben gyorsan elmondta mondókáját. Mire az Úr azt mondta, hogy: ”Jöjj ki és állj meg e hegyen...”

Azután meg az “Úr” újra csak megkérdezi, hogy mit csinál ott?

Vajon annyira feledékeny az “Úr”, hogy másodszor is megkérdezi? Ellenkezõleg! Illés legalább két személlyel találkozott. Az elsõ megkérdezte, hogy mit keres ott? Hiszen életveszélyes a hely, ahol bóklászik. Ezért biztonságosabb részre vitte Illést, ahonnan az egy startoló jármû indulását nézhette végig.

Utána találkozott egy másik misszionáriussal, akinek újra csak elmondta a mondanivalóját:

14. És õ felele: Nagy búsulásom van az Úrért, a Seregeknek Istenéért, mert az Izráel fiai elhagyták a te szövetségedet, lerontották a te oltáraidat, és a te prófétáidat megölték fegyverrel, és én egyedül maradtam, és engem is halálra keresnek.
15. És monda az Úr néki: Menj el, térj vissza a te utadon a pusztán át Damaskusba, és mikor odajutándasz, kenjed királylyá Hazáelt Siriában; *513

*507,*508,*509,*510,*511,*512,*513 Krónika I. könyve 19

A második misszionárius volt a “fõnök”. Ugyanis õ már ellátta utasításokkal Illést.

Így hát Illés visszatért a bázisról, a Hóreb hegyérõl, ahol a misszionáriusok egyik támaszpontja volt.

Az utasítást Illés pontosan végrehajtotta.

A szövegekbõl pontosan tudjuk, hogy tartotta a kapcsolatot a misszionáriusokkal. De ki is volt Illés? Földi ember vagy sem? Nem tudjuk. Csak azt, hogy a misszionáriusok magukkal vitték õt.

1. És lõn mikor az Úr Illést fel akará vinni a szélvész által mennyekbe: elméne Illés és Elizeus (Illés szolgája) Gilgálból.
2. És monda Illés Elizeusnak: Maradj itt, kérlek, mert az Úr Béthelbe küldött engem. És felele Elizeus: Él az Úr, és a te lelked, hogy el nem hagylak téged! És mikor lemenének Béthel felé:
3. Kijövének a próféták fiai, a kik Béthelben valának, Elizeushoz, és mondának néki: Nem tudodé, hogy e mai napon az Úr elragadja a te uradat tõled? És monda: Tudom én is, hallgassatok.
4. És monda néki Illés: Elizeus! Maradj itt, kérlek; mert az Úr engem Jérikhóba küldött. Õ azonban monda: Él az Úr és a te lelked, hogy el nem hagylak téged. És mikor elmenének Jérikhóba:
5. A próféták fiai, a kik Jérikhóban valának, Elizeushoz jövének, és mondának néki: Nem tudod-é, hogy e mai napon az Úr a te uradat elragadja tõled? És õ monda: Én is tudom, hallgassatok.
6. Azután monda néki Illés: Maradj itt, kérlek, mert az Úr engem a Jordán mellé küldött. De õ felele: Él az Úr és a te lelked, hogy el nem hagylak téged... *514

Illésnek találkája volt a misszionáriusokkal. Azok egy jármûvet küldtek érte, mely elviszi õt. Csak egy gond volt: Illés sehogyan sem tudta “lerázni” szolgáját, Elizeust. Bárhogyan is próbált megszabadulni tõle, az hûségesen követte mindenhová.

Ugyanis Illés arra törekedett, hogy amikor majd megérkezik a jármû a megadott helyre, a megbeszélt idõpontban, annak ne legyen szemtanúja.

De Elizeus váltig ragaszkodott hozzá. Ezért nem volt egyéb választása, minthogy magával vigye a találka helyszínére:

9. És mikor általmentek, monda Illés Elizeusnak: Kérj tõlem, mit cselekedjem veled, mielõtt tõled elragadtatom. És monda Elizeus: Legyen, kérlek, a te benned való léleknek kettõs mértéke én rajtam.
10. És õ monda: Nehéz dolgot kértél; mégis ha majd meglátándasz engem, mikor tõled elragadtatom, meglesz, a mit kérsz: ha pedig meg nem látándasz, nem lesz meg.
11. És lõn, a mikor menének és menvén beszélgetének, ímé egy tüzes szekér tüzes lovakkal elválasztá õket egymástól. És felméne Illés a szélvészben az égbe. *515

*514,*515 Királyok II. könyve 2

Lássuk hát, mi történt valójában.

Illés tudta, hogy egy misszionárius jármû érte jön. Azzal is tisztában volt, hogy az esetnek nem lehet szemtanúja. Ugyanakkor, mivel Elizeus mindvégig hûségesen szolgálta és ragaszkodott hozzá, ezért megkérdezte, hogy mit kér tõle, mielõtt elrepül a jármûvel.

Szolgája kérése kissé váratlanul érte. Ugyanis az olyasvalamit kért, mely csak a legbeavatottabbaknak volt: egy “szent lelket”.

Illés tudta, hogy ennek teljesítése nem õrajta múlik. Mert ebben csak a fõmisszionárius dönthet. Ezért azt válaszolta Elizeusnak, hogy lehet, hogy megkapja, és lehet hogy nem.

Amikor a találka helyszínére értek, ahol esetleg a jármû már várakozott, Elizeust valamilyen módszerrel elaltatták. A késõbbiekben többször fogjuk látni, hogy a misszionáriusok elõszeretettel alkalmazták ezt az ártalmatlan módszert arra, hogy egyrészt az eseményeknek ne legyen szemtanúja, másrészt, hogy apróbb sebészeti beavatkozásokat megejthessenek.

Mikor Elizeus “elaludt”, Illés konzultált a fõmisszionáriussal, elmondva neki, hogy mit kért tõle a szolgája. Rövid mérlegelés után az úgy döntött, hogy rendben, kaphat Elizeus a “lélekbõl”.

Ezután megejtették rajta az apróbb beavatkozást, és megkapta a “lelket”.

Illés elbúcsúzott a még mindig alvó-eszméletlen szolgájától, és felszállt a fedélzetre.

Az altató hatása már csökkenni kezdett. Így mikor a jármû nagy dübörgés közepette beindította hajtómûveit és startolt fedélzetén Illéssel, az ébredezõ Elizeus, félig nyitott szempilláin keresztül homályosan látta az emelkedõ jármûvet.

Csak a nagy zajra, fényre és légmozgásra emlékezett a késõbbiekben.

Amikor a jármû elrepült, Elizeus még sokáig ott maradt fekve a földön. Késõbb, amikor teljesen magához tért, nem értette, hogy mi is történt vele.

Csak arra emlékezett, hogy egyik pillanatban még Illéssel ment, a másik pillanatban meg már az emelkedõ jármûvet látta.

Arról persze fogalma sem volt, hogy közben õt elaltatták...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A HALÁL ANGYALAI

Az angyalokkal mint jármûtípussal késõbb foglalkozni fogunk. Egy történet azonban még mindenképp összekapcsolódik a frigyládával. Egyrészt.

Másrészt, szerte kell foszlatni egy téves elképzelést. Ugyanis napjainkban a vallásos felfogás szerint az angyalokat úgy képzeljük el, mint makulátlan fehér ruhába öltözött, szárnyakkal rendelkezõ emberalakokat, akik csak jót cselekszenek.

Igen ám, de akkor mit kezdjünk a következõ szövegrészlettel:

22. És lelke közelgett a sírhoz, s élete a halál angyalaihoz. *516

49. Rájok bocsátá haragjának tüzét, mérgét, búsulását és a szorongatást: a gonosz angyalok seregét. *517

Akkor most hogy is van? Mik, vagy kik a halál angyalai? A frigyláda kapcsán ez is érthetõvé válik.

14. És elvevé Ezékiás a levelet a követek kezébõl, és elolvasá azt, és felment az Úr házába, és kiterjeszté azt Ezékiás az Úr elõtt;
15. És imádkozék Ezékiás az Úr elõtt, és monda: Uram, Izráel Istene! a ki a Kérubok között lakol, te vagy egyedül e föld minden országainak Istene, te teremtetted a mennyet és a földet;
16. Hajtsd hozzám, Uram, a te füledet és halld meg; nyisd fel Uram, a te szemeidet és lásd meg: és halld meg a Sénakhérib beszédét,a ki ide küldött, hogy szidalommal illesse az élõ Istent.
17. Igaz, Uram, Assiria királyai elpusztították a pogányokat és azok országait.
18. És az õ isteneiket a tûzbe hányták; de azok nem voltak istenek, hanem csak emberi kéz alkotásai, fa és kõ, azért vesztették el õket.
19. Most azonban, mi Urunk, Istenünk, szabadíts meg, kérlek, minket az õ kezébõl, hogy megismerje e föld minden országa, hogy te, az Úr, vagy az egyetlen Isten! *518

*516 Jób könyve 33
*517 Zsoltárok könyve 78
*518 Királyok II. könyve 19

Ezékiás király “hadüzenetet kapott” Assiria királyától. Ahogy átvette a levelet a követek kezébõl, elsietett az “Úr házába”, és a láda elõtt elpanaszolta, hogy támadás fenyegeti õket, ezért a misszionáriusok — az “Úr” — segítségét kérte.

Azok vették az adást, és egyik ügynökükön, Ésaiás prófétán keresztül üzenték meg a válaszukat. Hogy miért nem a láda segítségével? Lehet, hogy már nem mûködött tökéletesen...

20. Akkor elküldött Ésaiás, az Ámós fia, Ezékiáshoz, ezt mondván: Azt mondja az Úr, Izráel Istene: A te könyörgésedet, Assiria királya, Sénakhérib felõl, meghallgattam (vettem az üzenetet).
32. Azért azt mondja az Úr Assiria királya felõl: Be nem jõ e városba, és nyilat sem lõ bele, sem paizs nem ostromolja azt, sem sánczot nem ás mellette.
33. Azon az úton, a melyen jött, tér vissza, de e városba be nem jõ, azt mondja az Úr.
34. És megoltalmazom e várost, hogy megtartsam azt, én érettem és Dávidért, az én szolgámért. *519

Azt üzenték Ésaiáson keresztül, hogy megvédik a várost az assiriai király csapataival szemben.

Ezt a következõképpen oldották meg:

35. És azon az éjszakán kijött az Úr angyala, és levágott az Assiriabeli táborban száznyolczvanötezeret, és mikor jó reggel felkeltek, ímé mindenütt holttestek hevertek. *520

*519,*520 Királyok II. könyve 19

Elsõre hihetetlennek tûnik, hogy egy éjszaka alatt egy “angyal” száznyolcvanötezer embert öljön meg. Ugyanis a szövegek semmilyen lövöldözésrõl és más hangról nem tesznek említést. Minden az éj leple alatt, csendben történt. Hogyan?

A magyarázat egyszerû. Az éjszaka sötétjében, az assiriaiak tábora felé egy “angyal” repült. A fedélzetén ideggázzal megtöltött ampullák voltak. Hogy ne lehessen hallani a hajtómûvek hangját, ezért sok-sok kilométer magasan haladt.

Mikor az ellenség tábora fölé ért, elkezdte az ampullákat rájuk szórni. Azok becsapódva a földbe összetörtek, és a harci gáz felszabadult. Ezek az apró becsapódások szinte hangtalanok voltak. Aki mellett egy ilyen ampulla szétdurrant, az pillanatokon belül halott volt...

Nem volt szükség sok ideggázra. Napjainkban tudjuk, hogy nagyon kis mennyiség is elég belõle ahhoz, hogy sok ember elpusztuljon...

Az akciónak gyakorlatilag semmilyen hallható jele nem volt. Reggel pedig az életbenmaradottak, akik elég távol voltak az ampullák becsapódásától, csak azt látták, hogy nagyon sok ember halt meg éjszaka. Hogy mitõl? Azt nem tudták...

Mégis, miért maradtak egyesek életben? A magasan repülõ jármû ideggázt tartalmazó ampullái közül sok nem talált célba. Hiszen a legcsekélyebb légmozgás is a tábor területén kívülre sodorta azokat. Ott pedig nem tettek az emberéletben túl nagy kárt. Ennek a véletlennek köszönhették a túlélõk az életüket...

Az assiriai király a nagy veszteség miatt kénytelen volt feladni hódító céljait, és visszatért a még megmaradt csapataival hazájába.

Úgy hiszem, így már érthetõ, hogy mik a halál angyalai. Azok a légi jármûvek, melyek halált hoznak. Akárcsak adott esetben is.

Emlékezzünk vissza egy korábbi részre. A frigyláda kapcsán említettük már Ezékiás királyt.

Láthatjuk, hogy a misszionáriusok hathatósan támogatták õt. De a késõbbiekben megszegte a ládával kapcsolatos kötelezõ titoktartást. Ugyanis azt a szentek-szentjében csak a legbeavatottabbak láthatták, a papok, a király és talán még néhányan. Ám Ezékiás egy alkalommal ezt a titoktartást megszegte, mikor a hiúságának engedve eldicsekedett a ládával a babiloni király követeinek (*145,*146). Ettõl a misszionáriusok nagyon idegesek lettek. Ezért Ezékiás király a késõbbiekben már nem élvezte azok feltétlen támogatását...

De van egy másik érdekes szövegrész is a Bibliában. Ugyanis, a misszionáriusok nem mindig alkalmaztak ilyen drasztikus módszert. Volt, amikor a város védelmére több légi jármûvet is bevetettek:

5. Mint repesõ madarak, úgy oltalmazza a seregek Ura Jeruzsálemet, oltalmazván megszabadítja, kimélvén megmenti. *521

*521 Ésaiás könyve 31

A jármûvek, melyek egy másik idõben Jeruzsálemet védték, úgy köröztek a magasban a város fölött, mint repdesõ madarak...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

HETEDIK FEJEZET. A FORDULAT

JEREMIÁS

Történetünk további cselekményeit egy újabb személy, Jeremiás fémjelzi. A korábbiakban láthattuk több ízben, hogy a misszionáriusok az eseményeket konkrét személyeken keresztül befolyásolták. Õk voltak a próféták, akik kapcsolatban álltak az “Úrral”.

Ezen személyek fogantatásához szinte kivétel nélkül minden esetben közük volt a misszionáriusoknak.

Nem volt ez másképp Jeremiás esetében sem. Ugyan a szövegek közvetlenül errõl nem szólnak, azonban az “Úr” beszédébõl, melyet Jeremiással folytat, következtetni lehet rá.

Ez akkor tûnik ki, mikor a misszionáriusok felveszik a kapcsolatot Jeremiással, Hilkiás fiával:

1. Jeremiásnak, Hilkiás fiának beszédei, a ki az Anatótban, Benjámin földén lakó papok közül vala;
2. A kihez szóla az Úr Jósiásnak, az ammon fiának, Júda királyának napjaiban, az õ uralkodásának tizenharmadik esztendejében;
4. Szóla pedig az Úr nékem, mondván:
5. Mielõtt az anyaméhben megalkottalak, már ismertelek, és mielõtt az anyaméhbõl kijövél, megszenteltelek; prófétának rendeltelek a népek közé.
6. És mondék: Ah, ah Uram Isten! Ímé, én nem tudok beszélni; hiszen ifjú vagyok én! *522

Ez a szövegrész arra enged következtetni, hogy Jeremiás születéséhez a misszionáriusoknak egyértelmûen közük volt. Az õ beavatkozásuk nyomán fogant...

Az a rész: ”Mielõtt az anyaméhben megalkottalak, már ismertelek”, arra utal, hogy a misszionáriusok már a fogantatás elõtt ismerték Jeremiás génállományát. Ugyanis tudjuk, hogy a gének határozzák meg a születendõ ember fizikai és pszichikai tulajdonságait. És mivel ismerték a genetikai állományát, ezért valóban igaz, hogy mielõtt elkezdett az anyaméhben fejlõdni a magzat, már bizonyos tulajdonságait elõre jelezhették.

Jeremiásnak konkrét feladatot-küldetést szántak:

7. Az Úr pedig monda nékem: Ne mondd ezt: Ifjú vagyok én; hanem menj mind azokhoz, a kikhez küldelek téged, és beszéld mindazt, a mit parancsolok néked.
8. Ne félj tõlök, mert én veled vagyok, hogy megszabadítsalak téged! mond az Úr. *523

*522,*523 Jeremiás könyve 1

Ugye most, kedves olvasó, azt hihetnénk, hogy egyfajta misztikus jelenés történt, mert egyszer csak a semmibõl megszólalt az “Úr” hangja, és beszélt Jeremiáshoz.

A miszticizmushoz az egésznek az égvilágon semmi köze nincs. Ugyanis a misszionáriusok elvitték magukkal Jeremiást az egyik bázisukra, ahol valamilyen beavatkozást hajtottak végre rajta. Akárcsak Mózesen vagy Jézuson.

Ugyanis a szövegekbõl kiderül, hogy az “Úr” személyesen volt jelen:

9. És kinyújtá az Úr az õ kezét, és megilleté számat, és monda nékem az Úr: Ímé, az én igéimet adom a te szádba!
10. Lásd, én e mai napon népek fölé és országok fölé rendellek téged, hogy gyomlálj, irts, pusztíts, rombolj, építs és plántálj! *524

Jeremiáson valamilyen sebészi beavatkozást végeztek el, minek következtében alkalmas lett a küldetés végrehajtására.

11. Szóla továbbá nékem az Úr, mondván: Mit látsz te, Jeremiás? És mondék: Mandulavesszõt látok én.
12. És monda nékem az Úr: Jól láttál,..
13. És másodszor is szóla hozzám az Úr, mondván: Mit látsz te? És felelék: Forró fazekat látok én, és pedig a szája észak felõl van.
14. És monda nékem az Úr: Észak felõl támad a veszedelem e földnek minden lakosára. *525

*524,*525 Jeremiás könyve 1

A szövegeket olvasva, az események kissé zavarosnak tûnnek.

De foglaljuk csak össze:

Jeremiás fogantatása a misszionáriusoknak köszönhetõ. Késõbb felvették vele a kapcsolatot, és elvitték magukkal. Valamilyen sebészeti beavatkozást végeztek el rajta. Erre természetesen nem emlékezett, hiszen közben mindvégig aludt. Akárcsak napjainkban a mûtéteknél.

A misszionáriusoknál az “orvosi szobában” lábadozott. Mikor jobban lett, és magához tért, az egyik “orvos” valamilyen gyógyszert adott be neki: ”És kinyújtá az Úr az õ kezét és megilleté számat”.

Ezt Jeremiás kissé zavarosan mondja el, mivel õ maga sem tudta, mi történt vele. Ahogy magához tért, homályosan csak azt látta, hogy az egyik “Úr” valamit bead neki — megilleti a száját.

A lábadozó szellemi állapotát oly módon ellenõrizték, hogy mutattak neki egy tárgyat, és megkérdezték, mit lát. Mikor megnevezte azt, és kiderült, hogy látása rendben van, bebizonyosodott, hogy meggyógyult, és a beavatkozásnak semmilyen utóhatása nincs.

Rövidesen jobban lett, és ekkor odalépett a még mindig lábadozó Jeremiás “ágyához” az egyik magas rangú személy, aki küldetéssel bízta meg õt: ”menj mind azokhoz, a kikhez küldelek téged, és beszéld mindazt, a mit parancsolok néked”.

Mikor talpra állt, és maradéktalanul felépült, el kellett hagynia a bázist:

17. Te azért övezd fel derekadat, és kelj fel, és mondd meg nékik mindazt, a mit én parancsolok néked;... *526

Jeremiást a misszionáriusok eszközeikkel támogatták:

20. ...és viaskodnak ellened, de nem gyõzhetnek meg téged, mert én veled vagyok, hogy megvédjelek és megszabadítsalak téged, azt mondja az Úr! *527

*526 Jeremiás könyve 1
*527 Jeremiás könyve 15

Megkezdõdött a küldetése...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

AZ ULTIMÁTUM

Az izraeliták mindvégig a misszionáriusok hathatós támogatását élvezték. Ennek köszönhetõen hagyhatták el Egyiptomot, ahol rabszolgasorsban éltek, s foglalhatták el új hazájukat a mostani Közel-Keleten. Ellenségeikkel vívott harcaikban is gyakran támogatták õket.

Cserébe mindössze annyit kellett tenniük, hogy betartják a szövetség feltételeit. Azokat a feltételeket, amelyeket a misszionáriusok szabtak meg.

Az Egyiptomból való kijövetel után még egy ideig az izraeliták megtartották a szövetség rájuk vonatkozó kötelezettségeit. De tudjuk, hogy Mózes és Józsué idejében is voltak már lázongások.

Ahogy idõben az izraeliták egyre távolabb kerültek ezektõl az eseményektõl, mind kevésbé ítélték fontosnak a megállapodások betartását. Amit a misszionáriusok egyre jobban sérelmeztek:

5. Így szól az Úr: Micsoda hamisságot találtak bennem a ti atyáitok, hogy elidegenedtek tõlem, és hiábavalóság után jártak, és hiábavalókká lettek?
6. Még csak azt sem mondták: Hol van az Úr, a ki felhozott minket Égyiptom földérõl, a ki vezérelt minket a pusztában, a kietlen és járatlan földön, a szomjúságnak és a halál árnyékának földén, a melyen nem vonult át ember, és a hol halandó nem lakott?
7. És bevittelek titeket a bõség földébe, hogy annak gyümölcseivel és javaival éljetek; és bementetek, és megfertõztettétek az én földemet, és az én örökségemet útálatossá tevétek.
8. A papok nem mondták: Hol van az Úr? A törvény magyarázói nem ismertek engem, és a pásztorok hûtlennekké lettek hozzám, a próféták pedig a Baál által prófétáltak, és azok után jártak, a kik tehetetlenek. *528

Leginkább az volt a misszionáriusok kifogása, hogy az izraeliták hálátlanok lettek, és más “isteneket” követtek. Mintha azt mondanák, hogy: ”Annyi mindent tettünk értetek, hányszor védelmeztünk meg az ellenségeitekkel szemben, és ti mégis hûtlenül elhagytatok bennünket”.

De azért még egy esélyt akartak nekik adni:

11. És monda nékem (Jeremiásnak) az Úr:...
12. Menj el, és kiáltsd e szókat észak felé, és mondjad: Térj vissza, elpártolt Izráel, ezt mondja az Úr, és nem bocsátom reátok haragomat (fegyver), mert kegyelmes vagyok én, ezt mondja az Úr, nem haragszom mindörökké.
13. Csakhogy ismerd el a te hamisságodat, hogy hûtelenné lettél az Úrhoz, a te Istenedhez, és szertefutottál útaidon az idegenekhez mindenféle zöldelõ fa alá, és az én szómra nem hallgattatok, ezt mondja az Úr.
14. Térjetek meg, szófogadatlan fiak, azt mondja az Úr... *529

*528 Jeremiás könyve 2
*529 Jeremiás könyve 3

Valamiért az “Úrnak”, a fõmisszionáriusnak, nagyon fontos volt, hogy az izraeliták “megtérjenek” hozzá. Olyannyira, hogy még egy nagyon érdekes ígéretet is tett:

14. Térjetek meg, szófogadatlan fiak, azt mondja az Úr, mert én férjetekké lettem néktek, és magamhoz veszlek titeket, egyet egy városból, kettõt egy nemzetségbõl, és beviszlek titeket Sionba. *530

A misszionáriusok magas rangú személye nem kevesebbet ígért az izraelitáknak abban az esetben, ha visszatérnek hozzá, minthogy: ”magamhoz veszlek titeket, egyet egy városból, kettõt egy nemzetségbõl, és beviszlek titeket Sionba.”

A korábbiakból tudjuk, hogy Mózes korában a Sion hegyén egy nagy méretû jármû landolt. A szövegek szinte kivétel nélkül ezt a jármûvet Sion-ként említik. Érthetõ is, hiszen néven nevezni nem tudták azt.

Ezért hát az ígéret nem kevesebbrõl szólt, mint hogy egyetegyet egy városból, és két embert egy-egy nemzetségbõl beviszik Sionba, azaz felveszik az egyik jármûvük fedélzetére.

Hogy mi célból?

15. És adok néktek szívem szerint való pásztorokat, és legeltetnek tudománynyal és értelemmel. *531

*530,*531 Jeremiás könyve 3

Abban az esetben, ha megfelelnek az általuk támasztott feltételeknek, akkor a megegyezés szerint egy csapatot állíthatnak össze az izraeliták nemzetségeinek képviselõibõl, éspedig a következõképpen:

A csapatba városonként egy-egy személyt küldhetnek, míg nemzetségenként, amibõl tizenkettõ van, két-két személyt.

Az ilyen módon delegált személyeket felveszik a fedélzetre, ahol egyfajta “tanfolyamot” tartanak nekik. Tudást adnak át.

Ez a tanfolyam nem más, mint egyfajta “vezetõképzõ”, ahol az izraeliták jövõbeli vezetõit képezik. Akik a “tanfolyamot” elvégezve, nagy tudású személyekként térnek vissza, és: ”legeltetnek tudománnyal és értelemmel”.

Mai szóhasználattal, persze egy kicsit túlozva, azt mondhatnánk, hogy ez nem más, mint “menedzserképzõ” tanfolyam. Ahol a jövõ vezetõit képezik, a megfelelõ tudást biztosítva számukra.

Napjainkban, azon ábrándozunk, hogy milyen jó lenne, ha az ufók (persze ha léteznek) megosztanák velünk magas szintû tudásukat. Ezt õk már korábban felajánlották... Ha... megfelelünk a feltételeknek...

Ugyanakkor, abban az esetben, ha mégsem “térnek meg” az “Úrhoz”, akkor semmi jóra nem számíthatnak:

1. Ha visszatérsz, Izráel, ezt mondja az Úr, hozzám térj vissza...
4. ...hogy fel ne gyúlladjon az én haragom, mint a tûz, és olthatatlanul ne égjen a ti cselekedeteitek gonoszsága miatt. *532

Ugyanis az a magas rangú személy, akit a szövegek “Úrként” említenek, valamit már tudott, amitõl az izraelitákat meg kívánta védeni:

6. Emeljetek zászlót a Sion felé; fussatok, meg ne álljatok, mert veszedelmet hozok észak felõl és nagy romlást!
7. Felkelt az oroszlán az õ tanyájából, és a népek pusztítója elindult; kijött helyébõl, hogy elpusztítsa a te földedet; városaid lerontatnak, lakatlanokká lesznek. *533

Persze, a pusztítón lehet érteni a babiloniakat, akik késõbb az izraelitákat leigázzák. De mint kevéssel késõbb látni fogjuk, az izraeliták nem feleltek meg a feltételeknek, ezért a misszionáriusok ellenük fordultak. De nemcsak úgy, hogy Nabukodonozort, Babilon királyát támogatták, hanem az izraeliták ellen fordították fegyvereiket is (*563).

Valószínûleg ez a magas rangú személy már tudott arról a parancsról, melyet a földközelben tartózkodó Flotta kapott. Éspedig, hogy az izraeliták kegyvesztettek lettek. Helyettük minden eszközzel Nabukodonozort kell támogatni, még az izraelitákkal szemben is.

Ezért még menteni próbálta a helyzetet. Kétségbeesett kísérletet tett, Jeremiáson keresztül üzenve, hogy az izraeliták változtassanak magatartásukon, így akkor neki nem kell végrehajtania a parancsot. Idõt próbált nyerni...

Sõt, mi több, a szövegekben tetten érhetõ az “Úr” és a “Seregek Ura” — a Flotta parancsnokának vitája:

3. És inkább választja a halált, mint az életet az egész maradék, mindazok, a kik megmaradtak a gonosz nemzetségbõl, mindazokon a helyeken; a hol megmaradtak, a hová kiûztem õket; azt mondja a Seregek Ura! (A Flotta parancsnoka.) *534

*532,*533 Jeremiás könyve 4
*534 Jeremiás könyve 8

Az “Úr”, aki rangban alatta áll a “Seregek Urának”, gyõzködi azt, hogy mégsem kellene a fegyvereket bevetni, hiszen talán még van visszaút:

4. ... Így szól az Úr: Úgy esnek-é el, hogy fel nem kelhetnek? Ha elfordulnak, nem fordulhatnak-é vissza? *535

Az “Úr” mindent megpróbált, hogy az izraelitákra váró csapást elhárítsa:

2. Ezt mondja az Úr (Jeremiásnak): Állj az Úr házának pitvarába, és mondd el Júdának minden városából azoknak, a kik imádkozni jõnek az Úr házába, mindazokat az igéket, a melyeket parancsoltam néked, hogy mondd el nékik. Egy szót se hagyj el!
3. Hátha szót fogadnak, és mindenki megtér az õ gonosz útjától, akkor megbánom a veszedelmet, a melyet nékik okozni gondoltam az õ cselekedeteik gonoszsága miatt. *536

Ugyanis a Flotta bevetésre készen állt:

11. Abban az idõben azt mondják e népnek és Jeruzsálemnek: Száraztó szél jõ a magas helyekrõl (a légmozgás a jármûvekkel járt együtt) a pusztában, az én népem leányának útján (itt a Sion hegyére leszállt jármûre utal, annak útján, ahonnan az jött); nem szóráshoz és nem tisztításhoz való!
12. Erõs szél jõ onnan reám is; azért hát ítéletet mondok ellenök.
13. Ímé! úgy jõ fel, mint a felleg (a jármûvekkel együtt járó felhõ), és szekerei olyanok, mint a szélvész, lovai gyorsabbak a saskeselyûknél. Jaj nékünk, mert elvesztünk! *537

Abban az esetben, ha az izraeliták mégsem tartják be a feltételeket, akkor “ítéletre” számíthatnak. Mert meg fognak jelenni a misszionáriusok fegyveres jármûvei, melyek hajtómûvei erõs szelet kavarnak, és olyan gyorsak, mint a szélvész, még a saskeselyûnél is gyorsabban repülnek. És ha bevetik fegyvereiket, akkor: ”Jaj nékünk, mert elvesztünk!”

Ettõl próbálta hát az “Úr” megóvni az izraelitákat. Hiszen tudta, hogy a misszionáriusok fegyverei milyen pusztító erejûek:

20. Vészre vészt jelentenek; bizony elpusztul az egész föld, nagy hamarsággal elpusztulnak az én sátraim, kárpitjaim egy pillantás alatt (akárcsak Sodoma esetében)! *538

*535 Jeremiás könyve 8
*536 Jeremiás könyve 26
*537,*538 Jeremiás könyve 4

Emlékezzünk egy kicsit vissza az invázió éjszakájára Egyiptomban. Bebizonyosodott, hogy azon harcosok nyelvét, akik az akciót végrehajtották, az izraeliták nem értették (*32).

Ha bekövetkezik a legrosszabb, akkor újra csak ezek a harcosok fognak a jármûveikkel feltûnni:

14. Azért ezt mondja az Úr, a Seregeknek Istene: Miután ti ilyen szóval szóltatok: ímé tûzzé teszem az én igémet a te szádban, ezt a népet pedig fákká, hogy megemészsze õket (a bevetett fegyverek hatása, minden ég)!
15. Ímé, én hozok reátok meszszünnen való nemzetet, oh Izráel háza! ezt mondja az Úr. Kemény nemzet ez, õs idõbõl való nemzet ez; nemzet, a melynek nyelvét nem tudod, és nem érted, mit beszél! *539

*539 Jeremiás könyve 5

Tévedés lenne azt hinni, hogy itt a szöveg a babiloni nemzetre utal. Hiszen tudjuk, hogy az izraeliták Ezékiás király idejében is tartották a babiloniakkal a kapcsolatot (*145). Így a babiloniak nyelvét a tolmácsok természetesen értették.

Az ultimátumban inkább egy olyan nemzetrõl van szó, mely földönkívüli, az õs idõkbõl eredeztethetõ, melynek a nyelvét, akárcsak Egyiptomban a szabadulás éjszakaján, nem értették. Egy harcos nemzet... Melynek lovai — jármûvei gyorsabbak a saskeselyûknél... Errõl bõvebben a 11. fejezetben fogunk szólni.

Figyelemreméltó, hogy a fenti szövegekben legalább két ma-gas rangú misszionáriusról van szó. Az egyik az “Úr”, aki menteni próbálja az izraelitákat. A másik a Seregek Ura, a Flotta parancsnoka, aki a kapott parancsot végrehajtja.

Ha figyelmesen olvassuk Jeremiás könyvét, akkor feltûnik egy érdekes mozzanat. Két misszionárius személy beszél hozzá. Egyszer az “Úr”, egyszer meg a “Seregek Ura”. Vajon hogyan lehet ez?

A dolgok magyarázata egyszerû. Jeremiásnak is, mint eddig minden próféta birtokában, egy adó-vevõ készülék volt. Vagy valami ehhez hasonló. Hiszen hangot közvetített.

Egyik esetben sem látta Jeremiás az “Urat”, mindig csak a hangját hallotta.

Nos, ahogy ezeket az üzeneteket hallgatta, azokat két egymástól jól megkülönböztethetõ hang mondta el a készüléken keresztül. Ezeket a hangokat Jeremiás jól meg tudta különböztetni. Ismerte már az “Úr” hangját, és szintúgy a “Seregek Urának” hangját is. Így amikor az egyik hangját hallotta a készüléken keresztül, akkor azt mondta, hogy “az Úr monda”, mikor pedig a flottaparancsnok hangját hallotta, akkor azt mondta: “a Seregek Ura” beszélt hozzá.

Egyik esetben, amikor az “Úr” és a “Seregek Ura” együtt volt a bázison a ”rádiós szobában”, hallotta Jeremiás a készüléken keresztül, amint az “Úr” gyõzködi a “Seregek Urát”, hogy még várjon a Flotta bevetésével, hiszen az izraeliták még változtathatnak a viselkedésükön.

Jeremiás ezt a “vitát” a készüléken keresztül hallotta, s fel is ismerte a két hangot, melyek vitatkoztak — az “Úrét” és a “Seregek Uráét”.

Nos, az izraeliták az ultimátum hatására sem változtattak a magatartásukon. Még olyan dolgokat is cselekedtek, melyeket a misszionáriusok semmiképp sem hagyhattak megtorlás nélkül:

31. És felépítették a Tófet magaslatait, a mely a Ben-Hinnom völgyében van, hogy megégessék fiaikat és leányaikat tûzben, a mit nem parancsoltam, és a mi gondolatomban sem volt. *540

Mindezeket a magas rangú misszionárius mondja.

Majd látni fogjuk, hogy a babiloni király uralma alá kerültek az izraeliták. Ezt Nabukodonozor a misszionáriusok támogatásának köszönhette.

Egy dolog viszont érthetetlen. Éspedig az, hogy miért kellett Nabukodonozort, Babilon királyát a misszionáriusoknak támogatniuk. Miért ez a pálfordulás?

Hogy a misszionáriusoknak több olyan dolog nem tetszett, amit az izraeliták cselekedtek — érthetõ. De:

2. Így szól az Úr nékem:...
6. És most odaadom mind e földeket Nabukodonozornak, a babiloni királynak, az én szolgámnak kezébe; sõt a mezei állatokat is néki adom, hogy néki szolgáljanak.
7. És néki és az õ fiának és unokájának szolgál minden nemzet mindaddig, míg el nem jõ az õ földének is ideje, és szolgálnak néki sok nemzetek és nagy királyok.
8. Azt a nemzetet és azt az országot pedig, a mely nem szolgál néki, Nabukodonozornak, a babiloni királynak, és a ki nem teszi nyakát a babiloni király jármába: fegyverrel és éhséggel és döghalállal verem meg azt a nemzetet, azt mondja az Úr, míglen kiirtom õket az õ kezével. *541

*540 Jeremiás könyve 7
*541 Jeremiás könyve 27

Az üzenet egyértelmû: aki önként nem hódol be a babiloni királynak, azt a misszionáriusok erõvel kényszeríteni fogják rá.

Másrészt ugyanakkor:

12. Sõt Sedékiásnak, a Júda királyának is mind e beszédek szerint szólottam, mondván: Vegyétek nyakatokra a babiloni királynak jármát, és szolgáljatok néki és az õ népének, és éltek!
13. Miért halsz meg te és a te néped fegyver miatt, éhség és döghalál miatt, a mint szólott az Úr az olyan néprõl, a mely nem szolgál a babiloni királynak? *542

11. Mondjad nékik: Élek én, ezt mondja az Úr Isten, hogy nem gyönyörködöm a hitetlen halálában, hanem hogy a hitetlen megtérjen útjáról és éljen. Térjetek meg, térjetek meg gonosz útaitokról! hiszen miért halnátok meg, oh Izráel háza!? *543

*542 Jeremiás könyve 27
*543 Ezékiel könyve 33

Az itt a furcsa az egészben, hogy egyrészt az “Úr” megfenyegeti az izraelitákat, amennyiben önként nem hódolnak be Nabukodonozornak, akkor nagy lesz a pusztítás. Másrészt ugyanakkor egy szinte aggódó, de tehetetlen jótanács hangzik el, hogy inkább hódoljanak be, mintsem elpusztuljanak.

Nem érthetõ, hogy az “Úr” egyrészt keményen fenyegetõzik, másrészt szinte tehetetlenül aggódik. Ennek így semmi értelme. Viszont...

Ha úgy tekintünk a történésre, hogy adott esetben legalább két személyt kell érteni az “Úr” alatt, akkor sok minden érthetõvé válik. Ugyanis az egyik magas rangú személy, aki az izraeliták Isteneként szerepel, pártfogolja ezt a törzset. Valóban egyengeti útját, sõt óvja tagjait. Szövetséget is köt velük, mely szövetség az izraelitáknak sok elõnyt biztosít. Hiszen egy szuperfejlett társadalom képviselõit tudhatják a hátuk mögött. De mi az elõnye a szövetségbõl az “izraeliták Istenének”? Kell, hogy legyen valami elõnye, mivel õ szorgalmazta a kezdetektõl a szövetség megkötését.

Az a szövegekbõl kiderül, hogy e társadalom képviselõi régóta itt vannak földközelben. Az sem tûnik tudományos-fantasztikus elképzelésnek, hogy állandóan tartják a kapcsolatot a “hazájukkal”, ahonnan jöttek. Sõt, a döntõ utasításokat is onnan kapják.

Mikor ezért kiválasztottak egy törzset, és minden eszközükkel támogatták azt, valahogy el kellett számolniuk ezzel a támogatással. Márcsak azért is, hogy továbbra is engedélyezzék “otthonról” a segítségnyújtást. Ehhez azonban be kellett bizonyítaniuk, hogy az adott nép megfelel a misszionáriusok által támasztott feltételeknek, így kiérdemelte azt.

Az “izraeliták Istene” jól tudta, hogy csak akkor támogathatja a törzset, ha az érdemes rá. Ezért juttatta el Mózesen keresztül a parancsolatokat, melyeket a szövetség feltételeként szabott. Amennyiben maradéktalanul betartják a parancsolatokat, így õ is egyfajta “sikert” tud a hazája felé felmutatni, és folytathatja az izraeliták istápolását.

De ez a szövetség az izraeliták hibájából felbomlott. A kritériumoknak immár azok nem feleltek meg. Ezért a misszionáriusok kerestek egy másik szövetségest a térségben. Nabukodonozor, Babilon királya lett az. A földközelben tartózkodó misszionáriusok azt az utasítást kapták hazájukból, hogy minden eszközzel Nabukodonozort kell támogatni. Amennyiben a környezõ népek közül bármelyik is ellenszegül, az ellen fegyvert is be lehet vetni.

Ekkor az “izraeliták Istene” ugyan mit tehetett? A kapott parancsot végre kellett hajtani. Ennek kapcsán üzente meg az egyik magas rangú misszionárius, valószínûleg a “Seregek Ura”, hogy amennyiben nem engedelmeskednek, akkor fegyvereket fognak ellenük bevetni.

Az a személy pedig, aki korábban az izraelitákat istápolta, az “Izráel Istene”, csak egyet tehetett: aggódva tanácsolhatta korábbi pártfogoltjainak, hogy inkább önként hódoljanak be a babiloniaknak, mintsem elpusztuljanak. Mást már nem tehetett. Az utasítást végre kellett hajtani...

Mivel az izraeliták nem tettek eleget az ultimátumnak, ezért a korábbi szövetségeseik már nem voltak kíváncsiak mondanivalójukra. Amennyiben a misszionáriusok személyesen tárgyaltak az izraeliták uralkodójával, akkor érthetõk Jeremiás következõ szavai:

44. Felöltötted a felhõt, hogy hozzád ne jusson az imádság. *544

*544 Jeremiás siralmai 3

Ugyanis az eredménytelen tárgyalás végeredményeképp a misszionáriusok visszaszálltak a jármû fedélzetére, mely startolt — felöltötte a felhõt — és elrepült.

Az izraeliták és a misszionáriusok között megszakadt a kapcsolat...

9. ... Nincsen törvény, sõt prófétái sem nyernek kijelentést az Úrtól (a misszionáriusok megszakították velük a kapcsolatot). *545

*545 Jeremiás siralmai 2

Elkerülhetetlenné vált a parancs végrehajtása. Bevetették a Flottát...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A CSAPÁS

A történetet nyomon követve, úgy tûnik, a misszionáriusoknál a vezetésben személyi változások következtek be. Ezeknek egyik oka lehetett, hogy kudarcot vallott az “izraelita” program. Ugyanis a pártfogoltak nem tartották be a szövetséget, vagyis azokat a feltételeket, melyeket a misszionáriusok szabtak meg. Ezzel az “izraeliták Istene” kudarcot vallott. Következményeként õt “leváltották” vezetõ tisztségébõl, s helyére egy másik személy került, aki már másféle “politikát” folytatott. Hiszen egy másik nemzet vezetõjével lépett “szövetségre”. Ez a vezetõ Babilon királya — Nabukodonozor volt. Õ közvetlen kapcsolatban állt a misszionáriusokkal, ismerte azok néhány jármûtípusát is. Hatalmát, birodalmát is a misszionáriusok fegyveres támogatásának köszönhette.

Mivel az izraeliták az ultimátum (*541) ellenére, önként nem hódoltak be Nabukodonozornak, ezért a babiloni csapatok a misszionáriusok hathatós támogatásával hadba léptek ellenük. Mindebbõl persze minket a misszionárius haderõk akciói érdekelnek.

Ezek jármûvei rendszerint váratlanul jelentek meg:

8. Özvegyei számosabbak lesznek a tenger fövenyénél; pusztítót viszek reájok, az ifjúság anyjára délben; bocsátok reája nagy hirtelen észveszést és rettentéseket. *546

Megjelenésüket néhány pillanattal korábban a hajtómûveik hangja elõzte meg:

16. Dántól fogva hallatszik az õ lovainak tüsszögése; méneinek nyerítõ hangjától reng az egész föld; és eljõnek és megemésztik e földet és mindenét, a mije van, a várost és annak lakóit. *547

*546 Jeremiás könyve 15
*547 Jeremiás könyve 8

Itt a szövegek a jármûveket lovakként említik, és azok hangját ezek tüsszögéseként. Természetesen itt nem lovakról van szó, hiszen azok tüsszögésétõl ugyan nem rengene az egész föld. Ellenkezõleg: itt a jármûvek hajtómûveinek a hangjáról van szó, mely olyan erõs, hogy minden rezeg, rezonál erre a robajra. Emlékezzünk csak vissza (*461).

Ezeket a jármûveket a krónikás pusztítókként említi:

12. A pusztában levõ minden magaslatra pusztítók érkeznek, mert az Úr fegyvere emészt a föld egyik szélétõl a föld másik széléig; senkinek sem lesz békessége. *548

Megjelenésük semmi jót nem ígért:

21. Mert feljött a halál a mi ablakainkra, bejött a mi palotáinkba, hogy ki pusztítsa a gyermekeket az útakról, az ifjakat az utczákról. *549

Mozgásukat minden esetben igen erõs légáramlat kísérte:

19. Ímé, az Úrnak szélvésze nagy haraggal kitör, és a hitetlenek fejére forgószél zúdul. *550

Ne feledjük a korábbiakból, hogy a harag nem jelent egyebet, mint a jármû hajtómûvének izzó gázsugarát. Amikor ezek megjelentek a levegõben, lõni kezdték az izraelitákat:

17. Mert ímé, én vipera-kígyókat bocsátok reátok, a melyek ellen nincsen varázslás, és megmarnak titeket, azt mondja az Úr! *551

Mózes másutt is említi a ”tüzes kígyókat”, melyek ha valakit ”megmarnak”, akkor az abba belehal.

6. Bocsáta azért az Úr a népre tüzes kígyókat, és megmardosák a népet, és sokan meghalának Izráel népébõl. *552

A menekülõket a jármûvek üldözõbe vették:

43. Felöltötted a haragot és üldöztél minket, öldököltél, nem kiméltél. *553

19. Gyorsabbak valának a mi üldözõink az égnek saskeselyûinél; a hegyeken kergettek minket, a pusztában ólálkodtak utánunk. *554

Itt Jeremiás azért említi a saskeselyûket, mert egyértelmûen repülõ jármûvekre gondol, melyek gyorsabban repültek, mint a saskeselyûk. Ezek üldözték õket.

A misszionárius Flotta oly nagy pusztítást vitt véghez, hogy mindenütt halottak hevertek:

21. Az utczákon a földön fekszik gyermek és vén; szûzeim és ifjaim fegyver miatt hullottak el; öldököltél haragod napján, mészároltál, nem kiméltél. *555

*548 Jeremiás könyve 12
*549 Jeremiás könyve 9
*550 Jeremiás könyve 23
*551 Jeremiás könyve 8
*552 Mózes IV. könyve 21
*553 Jeremiás siralmai 3
*554 Jeremiás siralmai 4
*555 Jeremiás siralmai 2

Itt persze mondhatnánk, hogy Jeremiás a babiloni harcosok által elkövetett öldöklésre utal. De eléggé egyértelmû, hogy ezek a szavak az “Úrnak” vannak címezve. Így mindenképpen az “Úr” pusztításáról van itt szó.

De másféle fegyvereket is bevetettek, melyek lángba borítottak mindent:

20. Azért ezt mondja az Úr Isten: Ímé az én haragom és búsulásom kiömlik e helyre, az emberekre és a barmokra, a mezõnek fáira és a földnek gyümölcseire, és égni fog, és el nem aluszik. *556

A nem emberkéz által készített fegyverek hatalmas pusztítást vittek végbe:

27. Azért ezt mondd nékik: Ezt mondja a Seregek Ura, Izráelnek Istene: ... hulljatok el, és fel ne keljetek a fegyver elõtt, a melyet én küldök közétek. *557

16. És szétszórom õket a nemzetek között, a melyeket nem ismertek sem õk, sem atyáik, és utánuk küldöm a fegyvert, a míg megsemmisítem õket. *558

17. Megcselekedte az Úr , a miket gondolt; beváltotta szavát, a melyet szólt eleitõl fogva; rombolt és nem kímélt... *559

A pusztítók, a misszionárius légiflotta fegyveres jármûvei egyik típusának hangját a krónikás imigyen említi:

30. Te pedig prófétáld meg nékik mind e szókat, és ezt mondd nékik: Az Úr a magasságból harsog, és az õ szent lakhelyébõl dörög, harsanva harsog az õ házára, riogatva kiált...
31. Elhat e harsogás a földnek végére,... a hitetleneket fegyverre veti, azt mondja az Úr. *560

Lássuk, hogyan is nézett ki az, amikor ezek a jármûvek megjelentek. Szóljon errõl maga Jeremiás:

1. Jaj; de sûrû felhõt borított haragjában az Úr Sionnak leányára! az égbõl a földre veté Izráel ékességét, és nem emlékezett meg lábainak zsámolyáról az õ haragja napján.
2. Elnyelte az Úr, nem kimélte Jákóbnak minden hajlékát, letörte haragjában Júda leányának erõsségeit, a földre terítette; megfertõzteté az országot és fejedelmeit. *561

A fegyverek bevetése következtében minden égett, lángolt:

3. Felgerjedt haragjában letördelé Izráelnek minden szarvát; hátravoná jobbkezét az ellenség elõl, Jákób ellen pedig mint lángoló tûz emésztett köröskörül. *562

*556 Jeremiás könyve 7
*557,*560 Jeremiás könyve 25
*558 Jeremiás könyve 9
*559,*561,*562 Jeremiás siralmai 2

A misszionáriusok ezúttal fegyvereiket nem a zsidó nép oldalán, ahogy sok ízben korábban, hanem ellenük vetették be. Mindez úgy nézett ki, mint mikor “lángoló tûz emésztett köröskörül”.

A jármûveket kommandósok követték, akik kézi fegyvereikkel harcoltak:

4. Feszítette kézívét, mint valami ellenség, kinyújtá jobbkezét, mint támadó és megölt mindent, a mi a szemnek kivánatos; Sion leányának sátorában, mint a, tüzet önté ki búsulását. *563

A kommandósok fegyvereinek hatását tûzként és búsulásként említi a krónikás.

Mivel a misszionáriusok ezúttal az izraeliták ellen vetették be fegyvereiket, ezért Jeremiás siralmaiban így ír:

5. Olyan volt az Úr, mint valami ellenség (vagyis a misszionáriusok személyesen); elnyelte Izráelt, elnyelte minden palotáját, elrontá erõsségeit, és megsokasította Júda leányának a búját, baját. *564

Ezekbõl a szavakból következtetni lehet, hogy milyen nagy hatású fegyvereket alkalmaztak korábbi szövetségeseik a babiloniak oldalán.

Ugyanakkor van itt egy másik nagyon érdekes részlet is, mely Jeruzsálem ostromának egyik fontos mozzanatáról szól. A babiloni fegyveres csapatok a misszionáriusok támogatását élvezték a város ostromakor:

4. Így szól az Úr, Izráel Istene: Ímé, én elfordítok minden hadi szerszámot, a melyek a ti kezeitekben vannak, a melyekkel ti a babiloni király ellen és a Kaldeusok ellen viaskodtok, a kik kivül a kõfalon ostromolnak titeket, és begyûjtöm õket e városnak közepébe;
5. És én kinyujtott kézzel vívok ellenetek és nagy erõs karral és haraggal, búsulással és nagy felindulással.
6. És megverem e városnak lakosait, mind az embert, mind a bar-mot; nagy döghalállal halnak meg.
10. Mert orczámat e város veszedelmére fordítottam és nem megszabadulására, azt mondja az Úr: A babiloni király kezébe adatik, és tûzzel égeti meg azt! *565

Jeruzsálem bevételének egyik legnagyobb akadálya a várost körülvevõ kõfal volt. A babiloni csapatok azt ostromolták. De nemigen voltak olyan eszközeik, melyekkel a falat lerombolhatták volna. A védõk pedig, mögötte megbújva, sokáig tarthatták volna magukat. Ezért léptek közbe a misszionáriusok, “besegítve” a város ostromába.

8. Gondolá az Úr, hogy lerontja Sion leányának kõfalát; kiterjeszté a mérõkötelet, nem vonta vissza a kezét a pusztítástól, és siralomra jutott a bástya és a kõfal, együtt búslakodnak!
9. Kapui besülyedtek a földbe, elveszté és összetöré annak zárait; királya és fejedelmei a pogányok közt vannak... *566

*563,*564,*566 Jeremiás siralmai 2
*565 Jeremiás könyve 21

A fenti részlet nem egyébrõl szól, mint Jeruzsálem kõfalának felrobbantásáról. Hiszen szó van a kõfal lerontásáról, lerombolásáról. Többféleképpen is meg lehet ezt tenni, mondjuk lövedékkel is. De... Akkor nem kapcsolódna a történtekhez a mérõkötél. Hogy mi ez? Mit mértek vele?

Semmit.

A szemtanúk, akik a harcok közben mindezeket látták, arról számolnak be, hogy a misszionárius fegyveresek le akarták rombolni a kõfalat. Azok egy kisebb csapata a kõfal tövében elhelyezte a robbanótölteteket, azután ezeket elektromos vezetékekkel kötötte össze.

Amikor a faltól sietve távoztak, maguk után húzták a vezetéket. A szemtanú, aki mindezeket látta, sehogy sem értette, hogy mi is az. Egyfajta kötélnek nézte. Azt pedig, hogy maguk után hagyták, szerinte azért tették, mert mértek vele. Pedig dehogy! Ez a vezeték szolgált a töltetek felrobbantására! Akárcsak napjainkban.

Mikor a fegyveresek a faltól biztonságos távolságra kerültek, a tölteteket felrobbantották: ”...és siralomra jutott a bástya és a kõfal...”

A robbanás erejérõl Jeremiás imigyen szól: ”Kapui besülyedtek a földbe, elveszté és összetöre annak zárait;”

A keletkezett “résen” a babiloniak beözönlöttek Jeruzsálembe. Emlékezzünk csak vissza Jerikhó ostromára...

Az ostrom idején a misszionáriusok szövetségben voltak a babiloniakkal. Õk segítettek elfoglalni a várost. Cserébe Nabukodonozortól csak egyet akartak: a ládát, mert az nem kerülhetett avatatlanok kezébe.

Nem akarták, hogy tárgyi bizonyíték maradjon utánuk.

Meg aztán a készülék valószínûleg már szinte nem is mûködött, mivel a mûködéséhez energiát szolgáltató áramforrás kimerült.

A városba beözönlõ fegyveresek között ott volt az a különlegesen kiképzett kommandó is, melynek feladata a láda megszerzése és elszállítása volt. Õk léptek be elsõként az “Isten házába”, ahol a készülék volt. Miután, a megegyezésnek megfelelõen azt elvitték, és felpakolták az egyik jármû fedélzetére, a sor Nabukodonozor fegyveresein volt.

A babiloniak már szabadon garázdálkodhattak, hiszen a misszionáriusokat csak a láda érdekelte. Õk csak azt akarták. A többi kincs számukra érdektelen volt.

18. És az Isten házának mindenféle edényeit, nagyokat, kicsinyeket, és az Úr házának kincseit, s a királynak és az õ vezéreinek kincseit, mindezeket Babilóniába viteté.
19. Az Isten házát meggyújták, Jeruzsálem kõfalait lerontották, palotáit mind elégeték tûzzel, és minden drágaságait elpusztították. *567

A hadicselekmények következtében, melyekben aktívan részt vettek a nem földi haderõk is, az állapotok siralmasak voltak:

37. Elpusztultak a békességes legeltetõ helyek az Úr felgerjedt haragja miatt. *568

19. Oh én belsõm, oh én belsõm! Aléldozom, oh én szívemnek rekeszei! Háborog a szívem, nem hallgathatok! Hiszen hallottad én lelkem a kürt szavát, a harczi riadót!
20. Vészre vészt jelentenek; bizony elpusztul az egész föld, nagy hamarsággal elpusztulnak az én sátraim, kárpitjaim egy pillantás alatt!
21. Meddig látok még hadi zászlót, és hallom a kürt szavát?
22. Bizony bolond az én népem: en-gem nem ismernek, balgatag fiak õk, és nem értelmesek! Bölcsek õk a gonoszra, jót cselekedni pedig tudatlanok!
23. Nézek a földre, de ímé kietlen és puszta; és az égre, de nincsen világossága!
24. Nézek a hegyekre is, ímé reszketnek; és a halmokra, de mind ingadoznak!
25. Nézek és ímé egy ember sincsen; és az ég madarai is mind elmenekültek.
26. Nézek, és ímé a bõ termõ föld pusztává lõn; és minden városa összeomlott az Úr elõtt, az õ haragjának tüze elõtt!
27. Bizony ezt mondja az Úr: Pusztasággá lesz az egész ország, de nem vetem végét!
28. Azért gyászol a föld, és homályosodik el oda fenn az ég, mert szólottam, határoztam, és meg nem bánom és el nem térek attól. *569

Ne feledjük: “az Úr szólott” nem azt jelenti, hogy beszélt. Ugyanis a misszionáriusok fegyveres jármûveinek a hangját gyakran említik az “Úr” szavaként. Ezzel még többször is fogunk találkozni.

Példaként álljon itt egy másik szövegrészlet erre:

18. És a Jákób háza tûz lészen, és a József háza láng; az Ézsau háza pedig pozdorja; és meggyújtják és megemésztik õket, és nem marad meg senki Ézsau házából, mert az Úr szólott. *570

*567 Krónika II. könyve 36
*568 Jeremiás könyve 25
*569 Jeremiás könyve 4
*570 Abdiás könyve 1

Ez szó szerint azt jelenti, hogy ha majd az “Úr szól”, vagyis hallani lehet a jármûvek hangját, akkor majd minden a bevetett fegyverek következtében a lángok martaléka lesz.

Álljon itt még végezetül egy szemtanú elmondása, hogy vajon mit láthatott a korabeli ember, mikor a misszionáriusok fegyveres légi jármûvei megjelentek és bevetették a fegyverzetüket:

3. Isten a Témán felõl jön, és a Szent a Párán hegyérõl. Sélah. Dicsõsége elborítja az egeket (a hajtómû fénye, ragyogása), és dicséretével megtelik a föld (a jármû hangja, mindent betölt, oly hangos). *571

Két különbözõ jármûtípus közeledik. A hajtómûveik fénye vakító, megvilágítja a felhõket, melyeken átrepül. Hangjuk nagyon erõs.

4. Ragyogása, mint a napé (a hajtómû fénye, olyan fényes mint a Nap), sugarak támadnak mellõle; és ott van az õ hatalmának rejteke.
5. Elõtte döghalál jár (a fegyverei miatt), és nyomaiban forró láz támad. *572

Az a kifejezés, hogy: ”nyomaiban forró láz támad”, nem pontosan érthetõ. De segítségünkre van az orosz nyelvû Biblia. Annak fordítása sokkal pontosabb és érthetõbb: ”elõtte döghalál jár, nyomaiban égetõ (forró) szél.”

5. Пред лицем Его идет язва, а по стопам Его — жгучий ветер.

Ugyanis a jármûvek reaktív hajtómûvekkel rendelkeztek. Elégetve a hajtóanyagot, igen magas hõmérsékletû forró gázáramot hagytak maguk után.

Jól látszik itt, milyen hatással van a szövegek értelmezésére a korabeli fordítások pontatlansága...

6. Megáll és méregeti a földet (megáll a jármû és céloz), pillant (fényfelvillanás — elsül a fegyver) és megrendíti a népeket (a robbanás detonációja), az örökkévaló hegyek szétporlanak, elsüllyednek az örökkévaló halmok (a lövedék robbanásakor mindent szétrobbant); az õ ösvényei örökkévalók! *573

A jármû megáll, céloz és lõ...

A célpont hangos detonáció kíséretében megsemmisül.

Hogyan is nézett ki a lövés?

11. A nap és hold megállnak helyökön czikázó nyilaid fényétõl és ragyogó kopjád villanásától. *574

*571,*572,*573,*574 Habakuk könyve 3

A “czikázó nyilak” — a lövedékek. A “ragyogó kopja villanása” — a fegyver csöve, mely a lövedéket kilövi. Amikor a lövedék elhagyja a csövet, egy fényvillanás tapasztalható. Ezt napjainkban torkolattûznek nevezik.

Ugye, kedves olvasó, mennyire megdöbbentõ mindez? Sõt, hihetetlen! Pedig ott van a Bibliában... Egy magas technikai fejlettségû társadalom beavatkozásának a nyomai...

Mindez történt i. e. 586-ban...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

NABUKODONOZOR

A hivatalos felfogás szerint az “Úr” az izraelitákat választotta ki népéül. Nekik jelentette ki igéjét Mózes és más próféták által.

Az “Urat” úgy képzeljük el, mint egyfajta mindenható személyt, aki mindent hall és mindent lát, a hatalma végtelen.

De mint a korábbiakban láttuk, ez a felfogás igencsak ingatag, hiszen a szövegekben nagyon sok olyan mozzanat van, melyek megkérdõjelezik mindezt. Talán éppen ezért, az uralkodó nézet elhallgatja õket, nem véve róluk tudomást.

Ugyanígy szintén nem állja meg a helyét az egy igaz Istenbe vetett hit sem. A szövegekben nagyon, de nagyon sok helyen nyilvánvaló, hogy a történések során más-más személyrõl van szó, de ennek ellenére mindegyiket “Úr”-ként említik. Ez azért van, mert másként nem is tudták a szemtanúk õket megnevezni. Elvégre még mi sem tudjuk, ezért hívjuk ma õket ufonautáknak, vagy mint ebben a könyvben, misszionáriusoknak.

Ez egy kozmikus civilizáció, melynek eredetét, mibenlétét nem ismerjük. A történések nyomán csak néhány személyt ismertünk meg: Jehovát, Sátánt, Mihályt, akikrõl egy késõbbi fejezetben lesz részletesen szó.

Nos, ez a civilizáció nemcsak Izráel mindenkori vezetõivel tartotta a kapcsolatot, hanem a térség más nagy nemzeteinek uralkodóival is.

Ahogy a régióban változtak a körülmények, támogatták néha egyik, néha másik uralkodót. Attól függött mindez, melyik tett közülük leginkább eleget az általuk szabott feltételeknek.

Mivel ebben az idõben az izraeliták egyre kevésbé feleltek meg az elvárásoknak, ezért a misszionáriusok immár más uralkodót támogattak. Ez a személy Babilon nagyhatalmú királya, Nabukodonozor volt. Õ szoros kapcsolatban állt a misszionáriusokkal, jól ismerte azokat. A viszony közöttük szinte baráti volt.

Emlékezzünk vissza arra, hogy Mózes milyen szoros kapcsolatban állt velük, mintegy negyven napra egyik jármûvükön magukkal is vitték. Az “Úr” úgy említi õt, mint szolgáját.

1. És lõn Mózesnek, az Úr szolgájának halála után, szóla az Úr Józsuénak, a Nún fiának, Mózes szolgájának, mondván:
2. Mózes, az én szolgám meghalt; most azért kelj fel, menj át ezen a Jordánon, te és mind ez a nép arra a földre, a melyet én adok nékik, az Izráel fiainak. (*316)

Tudjuk már, hogy mindez mit takar.

Mózes elmondásából tudjuk azt is, hogy az a misszionárius, aki õt pártfogolta, a Jehova nevet viselte.

3. Vitéz harczos az Úr; az õ neve Jehova. *575

Minden bizonnyal õ volt az a magas rangú személy, aki mindvégig az izraelitákat pártfogolta — Izráel Istene. De mivel a misszionáriusok “vezetésében” késõbb személyi változások következtek be, ezért Jehova helyét egy Baltazár nevû személy vette át, aki immáron Nabukodonozort támogatta.

5. Végezetre bejöve elém Dániel, a kinek neve Baltazár, mint az én istenemnek neve, és a kiben a szent isteneknek lelke van, és elmondám néki az álmot. *576

(*316) Józsué könyve 1
*575 Mózes II. könyve 15
*576 Dániel könyve 4

Ezeket a szavakat Nabukodonozor mondja.

Persze most mondhatnánk azt, hogy a Baltazár név babiloni eredetû, s ezen a nyelven ez a tulajdonnév jelent valamit. Mondhatjuk.

De ugyanakkor ne feledjük, hogy a szövegekben sok olyan információ található, mely a titoktartás ellenére kiszivárgott. És azt is komolyan kell vennünk, hogy több név, mely a misszionáriusokhoz kapcsolódik, nem fikció. Nem kitalált vagy a fantázia szülötte. Ezek a nevek valós személyeket takarnak.

Ám az idõk során oly sokat hallottuk õket, hogy már megszokottakká váltak számunkra, és sok esetben mindennapi keresztnévként használjuk õket. Pedig nem földi eredetûek...

De térjünk vissza a történetünkhöz.

Babilon királyával a misszionáriusok legalább olyan szorosan tartották a kapcsolatot, mint korábban Mózessel. Hiszen a szövegekben õt szintén úgy említik, mint korábban Mózest — “az én szolgám”.

9. Ímé, kiküldök én és felveszem északnak minden nemzetségét, azt mondja az Úr, és Nabukodonozort, a babiloni királyt, az én szolgámat, és behozom õket e földre és ennek lakóira és mind e körül való nemzetekre, és elveszem õket és csudává és szörnyûséggé teszem õket és örökkévaló pusztasággá. *577

6. És most én odaadom mind e földeket Nabukodonozornak, a babiloni királynak, az én szolgámnak kezébe; sõt a mezei állatokat is néki adom, hogy néki szolgáljanak. *578

10. És ezt mondd nékik: Ezt mondja a Seregek Ura, az Izráel Istene: Ímé én elküldök és felhozom Nabukodonozort, a babiloni királyt, az én szolgámat, és az õ székét e kövekre teszem, melyeket elrejtettem, és azokra vonja fel az õ sátorát. *579

Azt, hogy mikor és hogyan vették fel a kapcsolatot a misszionáriusok Babilon uralkodójával, nem tudjuk. Ennek nincs nyoma a szövegekben.

Az viszont egyértelmû, hogy olyan eszközt kapott tõlük, mely nagy hatalmat biztosított neki. Ezt a tárgyat, mely egy mûszaki készülék volt, a szövegek néven is nevezik: fegyver.

24. És megerõsítem Babilon királyának karjait, és adom az én fegyveremet kezébe, és eltöröm a Faraó karjait, és nyögni fog elõtte, mint a megsebesültek szoktak.
25. Megerõsítem azért Babilon királyának karjait, a Faraó karjai pedig leessenek, hogy megtudják, hogy én vagyok az Úr, mikor adom fegyveremet Babilon királyának kezébe, hogy azt kinyújtsa Égyiptomnak földe ellen. *580

*577 Jeremiás könyve 25
*578 Jeremiás könyve 27
*579 Jeremiás könyve 43
*580 Ezékiel könyve 30

Mindezeket a szavakat az “Úr” mondja. Ezért a fenti idézet kétségkívül bizonyítja: amennyiben hiszünk a Bibliában található szövegeknek, akkor el kell fogadnunk, hogy az “Úrnak” fegyvere van. Úgy hiszem, ez egy nagyon fontos mozzanat!

Ennek az eszköznek köszönhetõen, melyet a misszionáriusoktól kapott Nabukodonozor király, Egyiptomot is le tudta igázni. Hiszen abban az idõben egyszerûen nem volt ellenszere. Az akkori fegyverek, kardok, lándzsák nevetséges játékszernek tûntek hozzá képest.

Sõt ezt a fegyvert használták is:

20. A fegyverrel megölettek közt essenek el! A fegyver átadatott; húzzátok lefelé õt és minden sokaságát! *581

Emlékezzünk csak vissza arra, hogy Mózes korábban a misszionáriusoktól szintén kapott egy mûszaki eszközt, mellyel “csodákat” tudott mûvelni.

Nos, Babilon uralkodója, Nabukodonozor a misszionáriusok támogatásának köszönhetõen tudta birodalmát kiépíteni. Csakhogy õt is utolérte a végzete: elkövette azt a hibát, hogy öntelt lett.

Korábban maradéktalanul végrehajtotta szövetségesei utasításait. Más szóval irányították Nabukodonozort. Ilyenképpen befolyásolták a térségben zajló eseményeket.

7. Mert így szól az Úr Isten: Ímé, én hozom Tírus ellen Nabukodonozort, Babilon királyát északról, a királyok királyát; lovakkal, szekerekkel, lovagokkal, sereggel és sok néppel. *582

Ezért ha az végrehajtotta a kapott utasításokat, akkor megjutalmazták. Többek között:

19. Ennekokáért így szól az Úr Isten: Ímé, én Nabukodonozornak a babiloni királynak adom Égyiptom földjét, és elviszi gazdagságát, s elragadja ragadományát, s elprédálja prédéját, és ez lesz jutalma seregének.
20. Fizetésül, a melyért fáradott, adom néki Égyiptom földjét, mert értem cselekedtek, ezt mondja az Úr Isten. *583

Mivel idõvel Nabukodonozornak “fejébe szállt a dicsõség”, nyilván egyre kevésbé hajtotta végre maradéktalanul a misszionáriusok utasítását. Pedig tudta: nem tanácsos velük ujjat húzni.

Ezért egy alkalommal a király egy álmot látott:

1. Én Nabukodonozor békében valék az én házamban, és virágzó az én palotámban.
2. Álmot láték és megrettente en-gem, és a gondolatok az én ágyamban, és az én fejemnek látásai megháborítának engem.
10. Látám fejem látásaiban az én ágyamban, és ímé: egy Vigyázó és Szent szálla alá az égbõl; *584

*581 Ezékiel könyve 32
*582 Ezékiel könyve 26
*583 Ezékiel könyve 29
*584 Dániel könyve 4

Most teljesen mindegy, hogy Nabukodonozor mit álmodott. A lényeg az, hogy néven tud nevezni két jármûtípust: Vigyázó és Szent. Természetesen szó nincs itt valamiféle misztikus jelenésekrõl. Ugyanis arról beszél, hogy valamik leszálltak az égbõl. Egy misztikus jelenés nem szokott leszállni, hanem csak úgy egyszerûen a semmibõl jelenik meg. Ellenben õ itt valamikrõl számol be, amik leszálltak...

Ne gondoljunk itt arra sem, hogy valamiféle szárnyas alakok voltak ezek, mert akkor nem lenne érthetõ, mi az, hogy Vigyázó, és mit jelent az, hogy Szent.

Ugyanis emlékezzünk vissza az elõzõ részre, ahol az egyik szemtanú arról számol be, hogy két különbözõ típusú jármû közeledik:

3. Isten a Témán felõl jön, és a Szent a Párán hegyérõl. Sélah. Dicsõsége elborítja az egeket, és dicséretével megtelik a föld. (*571)

Mivel Nabukodonozor jó kapcsolatokat ápolt korábban a misszionáriusokkal, ezért látta jármûveiket, melyekkel vagy mellyel a magas rangú személy, illetve személyek érkeztek.

Minden bizonnyal a Szent az a jármûtípus, melynek fedélzetén korábban érkeztek a magas rangú személyek. Ezek épségére vigyázni kellett, ezért ezt a jármûvet egy másik — fegyveres jármû kísérte, mely baj esetén védelmet biztosított a “Szent” számára: a “Vigyázó”. Gondoljunk csak itt napjaink bombázó repülõgépeire, melyeket bevetésre vadászgépek kísérnek el. Feladatuk megvédeni a bombázót, ha ellenséges légitámadás éri.

A “Szentek” és “Vigyázók” egymáshoz való viszonyát taglalja az alábbi szövegrész is:

14. Vigyázók határozatából van ez a rendelet, és a Szentek parancsolata ez a végzés... *585

(*571) Habakuk könyve 3
*585 Dániel könyve 4

Azaz a “Szentek” parancsolják, és a “Vigyázók” hajtják végre a parancsot.

Természetesen itt nem arról van szó, hogy a “Szentek” mint jármûtípusok parancsolnak, hanem az azok fedélzetén tartózkodó magas rangú személyek. Napjainkban talán úgy mondanánk, hogy a parancsnoki jármûvek és a fegyveres biztosításuk.

Nos, mivel Nabukodonozor még ha álmában is azt látta, hogy egy parancsnoki jármû és fegyveres kísérete szállt le az égbõl, tudta: ez számára semmi jót nem jelent. Hiszen a misszionáriusok nem szokták apró-cseprõ ügyekben felkeresni õt.

Feltételezhetõen azt is tudta, hogy mivel korábban többször is ellenszegült titokzatos szövetségesei akaratának, ezért e jármûvek megjelenése számára bajt jelent.

A késõbbiekben, a szövegek szerint, Nabukodonozor elméje megzavarodott. Ennek egyik oka talán az lehetett, hogy valamiért nagyon félt.

26. Tizenkét hónap mulva a babiloni királyi palotán sétála.
27. Szóla a király és mondá: Nem ez-é ama nagy Babilon, a melyet én építettem királyság házának, az én hatalmasságom ereje által és dicsõségem tisztességére?
28. Még a szó a király szájában volt, a mikor szózat szálla le az égbõl: Néked szól, oh Nabukodonozor király, a birodalom elvétetett tõled.
29. És kivetnek téged az emberek közül, és a mezei barmokkal lesz a lakozásod, és füvet adnak enned, mint az ökröknek, és hét idõ múlik el feletted, a míg megesméred, hogy a felséges Isten uralkodik az emberek birodalmán, és annak adja azt, a kinek akarja.
30. Abban az órában betelék a beszéd Nabukodonozoron: és az emberek közül kivetteték, és füvet evék mint az ökrök, és égi harmattal öntözteték az õ teste, mígnem szõre megnöve, mint a saskeselyû tolla, és körmei, mint a madarakéi. *586

*586 Dániel könyve 4

Itt eléggé egyértelmû, hogy ez csak egy kreált történet, hiszen valahogyan megpróbáltak arra magyarázatot találni, miért bomlott meg a király elméje.

Nem valamiféle ”szózat” vagy prófécia zavarta meg az elméjét. Inkább a titokzatos és hatalmas szövetségeseitõl való rettegés...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

DÁNIEL

A zsidó nép babiloni fogságának idején történt eseményeknek egyik fontos szereplõje Dániel, akit a Bibliából Dániel prófétaként ismerünk.

A története azzal indul, hogy Nabukodonozor utasítja az udvarmesterek fejedelmét:

3. És mondá a király Aspenzának, az udvarmesterek fejedelmének, hogy hozzon az Izráel fiai közül és királyi magból való s elõkelõ származású ifjakat,
4. A kikben semmi fogyatkozás nincsen, hanem a kik ábrázatra nézve szépek, minden bölcsességre eszesek, és ismeretekkel bírnak és értenek a tudományokhoz, és a kik alkalmatosak legyenek arra, hogy álljanak a király palotájában; és tanítsák meg azokat a Káldeusok írására és nyelvére.
5. És rendele nékik a király mindennapi szükségletül a királyi ételbõl és a borból, melybõl õ iszik vala, hogy így nevelje õket három esztendeig, és azután álljanak a király elõtt.
6. Valának pedig ezek között a Júda fiai közül: Dániel, Ananiás, Misáel és Azariás.
18. Miután pedig elmúlt az idõ, a mikorra meghagyta vala a király, hogy eléje vigyék õket, bevivé õket az udvarmesterek fejedelme Nabukodonozor elé.
19. És szóla velök a király, és mindnyájuk között sem találtaték olyan, mint Dániel, Ananiás, Misáel és Azariás, és állának a király elõtt.
20. És minden bölcs és értelmes dologban, a mely felõl a király tõlök tudakozódék, tízszerte okosabbaknak találá õket mindazoknál az írástudóknál és varázslóknál, a kik egész országában valának. *587

Tehát Dániel és társai igencsak tehetséges és értelmes fiatalok voltak.

Ne feledjük, hogy ebben az idõben a misszionáriusok kapcsolatban álltak Nabukodonozorral. Valószínûleg gyakori volt közöttük a kommunikáció. Ugyanis ennek semmilyen technikai akadálya nem volt (lásd korábban a frigyládát).

Azonkívül, legalábbis szûk körben nyílt titok volt, hogy a misszionáriusok léteznek. Ugyanis az uralkodó egyik esetben álmot látott. Kíváncsi volt a jelentésére.

2. És mondá a király, hogy hívjanak írástudókat, varázslókat, bûbájosokat és Káldeusokat, hogy fejtsék meg a királynak az õ álmait; és bemenének azok, és állának a király elé.
3. És monda nékik a király: Álmot láttam, és nyugtalan a lelkem megtudni az álmot.
4. És mondák a Káldeusok a királynak sziriai nyelven: Király, örökké élj! mondd meg az álmot a te szolgáidnak, és megjelentjük az értelmét. *588

*587 Dániel könyve 1
*588 Dániel könyve 2

Nabukodonozor kilátásba helyezte, hogy abban az esetben, ha nem fejtik meg az álmát és megpróbálják félrevezetni, kivégezteti õket.

Erre azok megrettentek. Ugyanis az uralkodó nem kért tõlük kevesebbet, minthogy mondják meg, hogy õ mit álmodott. Hiszen tudta, hogy a bölcsek vannak annyira agyafúrtak, hogy kapásból tudnának magyarázatokat az álmára. Viszont ha megmondják azt, hogy õ mit álmodott, akkor minden bizonnyal képesek arra is, hogy megfejtsék azt.

10. Felelének a Káldeusok a királynak és mondák: Nincs ember a földön, a ki a király dolgát megjelenthesse: mivelhogy bármilyen nagy és hatalmas király sem kívánt még egyetlen írástudótól, varázslótól és Káldeustól sem ilyen dolgot.
11. Mert a dolog, a mit a király kíván, igen nehéz, és nincs más, a ki azt megjelenthesse a király elõtt, hanemha az istenek, a kik nem lakoznak együtt az emberekkel. *589

Nyílt titok volt hát, hogy vannak istenek — misszionáriusok, akik valóban nem laknak együtt az emberekkel.

Mivel senki nem volt képes kitalálni Nabukodonozor álmát, ezért az hirtelen haragjában parancsot adott az összes bölcs megölésére.

12. E miatt a király megharaguvék és igen felgerjede, és meghagyá, hogy a babiloni bölcsek mind veszíttessenek el.
13. És a parancsolat kiméne, hogy öljék meg a bölcseket; és keresik vala Dánielt is és az õ társait, hogy megölettessenek. *590

Mivel az életük volt a tét, ezért Dánielnek és három társának minden ügyességüket össze kellett szedniük, hogy mentsék az életüket. Ilyenkor az ember bármire hajlandó.

De Dániel okos ember volt, ezért kis fondorlattal idõt nyert:

14. Ekkor Dániel bölcsen és értelmesen felele Arióknak, a királyi testõrség fejének, a ki kiment vala, hogy megölesse a babiloni bölcseket.
15. Szóla és monda Arióknak, a király fõemberének: Miért e kegyetlen parancsolat a királytól? Akkor Ariók elmondá a dolgot Dánielnek.
16. És beméne Dániel, és kéré a királyt, hogy adjon néki idõt, hogy megjelenthesse az értelmet a királynak.
17. Ekkor Dániel haza méne, és elmondá e dolgot Ananiásnak, Misáelnek és Azariásnak, az õ társainak: *591

A tét nagy volt. Vagy tudnak valami épkézláb, a királynak tetszõ magyarázatot adni az álmára, avagy mindannyian meghalnak.

Azt, hogy valójában mi történt azon az éjszakán, nem tudjuk. Dániel errõl csak ennyit mond:

19. Akkor Dánielnek megjelenteték az a titok éjjeli látásban. Áldá akkor Dániel az egek Istenét. *592

*589,*590,*591,*592 Dániel könyve 2

Azt, hogy milyen módon kapott Dániel információkat, nem tudjuk. Ugyanis még napjainkban sem ismerjük az emberi el-me lehetõségeit. De persze az is lehet, hogy ezúttal is valamilyen módon a misszionáriusok álltak a háttérben.

Abban az esetben ugyanis, ha éjszaka Dániel valóban megálmodta volna a király álmát, akkor ugyan mi szüksége lett volna három társa segítségére? Egyvalami biztos: a történtek után Dániel lerótta nekik háláját.

24. Beméne azért Dániel Ariókhoz, a kit rendelt vala a király, hogy elveszítse a babiloni bölcseket; elméne azért, és mondá néki: A babiloni bölcseket ne veszíttesd el; vígy engem a király elé, és a megfejtést tudtára adom a királynak.
26. Szóla a király, és monda Dánielnek, a kit Baltazárnak nevezének: Csakugyan képes vagy megjelenteni nékem az álmot, a melyet láttam, és annak értelmét?
27. Felele Dániel a király elõtt, és mondá: A titkot, a melyrõl a király tudakozódék, a bölcsek, varázslók, írástudók, jövendõmondók meg nem jelenthetik a királynak.
28. De van Isten az égben, a ki a titkokat megjelenti; és õ tudtára adta Nabukodonozor királynak: mi lészen az utolsó napokban. A te álmod és a te fejed látása a te ágyadban ez volt:
29. Néked, oh király! gondolataid támadtak a te ágyadban a felõl, hogy mik lesznek ez után, és a ki megjelenti a titkokat, megjelentette néked azt, a mi lesz.
30. Nékem pedig ez a titok nem bölcsességbõl, a mely bennem minden élõ felett volna, jelentetett meg, hanem azért, hogy a megfejtés tudtára adassék a királynak és te megértsed a te szívednek gondolatait.
31. Te látád, oh király, és ímé egy nagy kép; ez a kép, mely hatalmas vala és kiváló az õ fényessége, elõtted áll vala, és az ábrázata rettenetes volt.
32. Annak az állóképnek feje tiszta aranyból, melle és karjai ezüstbõl, hasa és oldalai rézbõl.
33. Lábszárai vasból, lábai pedig részint vasból, részint cserépbõl valának.
34. Nézed vala, a míg egy kõ leszakada kéz érintése nélkül, és letöré azt az állóképet vas- és cseréplábairól, és darabokra zúzá azokat.
35. Akkor egygyé zúzódék a vas, cserép, réz, ezüst és arany, és lõnek mint a nyári szérûn a polyva, és felkapá azokat a szél, és helyöket sem találák azoknak. Az a kõ pedig, a mely leüté az állóképet nagy hegygyé lõn, és betölté az egész földet.
36. Ez az álom, és értelmét is megmondjuk a királynak. *593

A királyra a hallottak igencsak nagy hatást tettek. Hiszen õ senkinek sem mondta el az álmát. Most pedig mindezt viszont hallotta Dánieltõl.

46. Akkor Nabukodonozor király arczra borula és imádá Dánielt, és meghagyá, hogy ételáldozattal és jó illattal áldozzanak néki.
48. Akkor a király fölmagasztalá Dánielt, és sok nagy ajándékot ada néki, és hatalmat adott néki Babilonnak egész tartománya felett, és a babiloni összes bölcseknek elöljárójává tevé õt.
49. És Dániel kéré a királyt, hogy Sidrákot, Misákot és Abednégót rendelje a babiloni tartomány gondviselésére; Dániel pedig a király udvarában vala. *594

*593,*594 Dániel könyve 2

Lehet, hogy mindez valóban megtörtént, de élek a gyanúperrel, hogy kitalált legenda csak. Ugyanis Dániel könyvében vannak más, a realitással egyáltalán össze nem egyeztethetõ történetek, mint például Sidrák, Misák és Abednégó a tüzes kemencében.

Ezek minden bizonnyal kreáltak, és utólag tették hozzá a szövegekhez. Éspedig azzal a céllal, hogy kihangsúlyozzák: az “Úr” mennyire szereti az izraelitákat.

De végül is teljesen mindegy. A szövegek így vezetik fel Dániel személyét.

Azért mondom, hogy lényegtelen, hiszen az sokkal fontosabb, ami Dániel könyvében ezután következik...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A ”VILLÁM ARCÚ FÉRFIÚ”

Dániel könyvében több nagyon érdekes és izgalmas, furcsa rész található. Ezek olyan történéseket taglalnak, melyeket mintegy víziószerûen álmodott meg. De több olyan részlet is van, mely igencsak megkérdõjelezi az álomképszerûséget, sõt helyette sokkal inkább valóságszerûnek hat. Lássunk közülük egyet.

1. Czírusnak, Persia királyának harmadik esztendejében egy ige jelenteték Dánielnek, a ki Baltazárnak nevezteték; igaz az ige és nagy bajról való; és figyele az igére és megérté a látomást.
2. Azokon a napokon én, Dániel, bánkódtam három egész hétig.
3. Kívánatos étket nem ettem, hús és bor nem ment az én számba, és soha sem kentem meg magamat, míg el nem telék az egész három hét.
4. És az elsõ hónapnak huszonnegyedik napján, ímé én a nagy folyóvíznek, azaz a Hiddekelnek partján valék.
5. És felemelém szemeimet, és látám, és ímé: egy férfiú, gyolcsba öltözve, és dereka ufázi aranynyal övezve.
6. És teste olyan mint a társiskõ, és orczája olyan mint a villám, és szemei olyanok mint az égõ szövétnekek, karjai és lábatája mint az izzó ércznek színe, és az õ beszédének szava olyan, mint a sokaság zúgása. *595

Olvasva a szöveget, valóban úgy tûnik, hogy Dániel egyfajta rémálmot látott, egy rettenetes kinézetû férfiút. Mindez egy lázálomnak tûnik, melynek az égvilágon semmi köze a valósághoz. Valóban?

Olvassuk tovább.

7. És egyedül én, Dániel láttam e látomást, a férfiak pedig, a kik velem valának, nem látták a látomást; hanem nagy rettenés szálla reájok, és elfutának, hogy elrejtõzzenek. *596

*595,*596 Dániel könyve 10

A szövegek itt látomásról beszélnek, mely misztikus volt, hiszen Dánielen kívül más — azok, akik vele voltak — nem látta. Ez idáig rendben is van. Igen ám, de azok, akik vele voltak, valamitõl nagyon megijedtek, és menekülésre fogták a dolgot. A magyarázat szerint “rettenés szálla reájok”. Csudákat! Õk is látták ezt a valamit a magasban, és hallották annak a hangját. Ettõl ijedtek meg és futottak el.

Semmi köze az egésznek a miszticizmushoz. Ugyanis a magasban egy jármû jelent meg, melyet Dániel sajátosan egyfajta emberalakhoz hasonlít. A késõbbiekben, amikor részletesen fogunk foglalkozni János Mennyei jelenések könyvével, ott szintén találkozni fogunk egy ugyanilyen leírással, ahol viszont egyértelmû lesz, hogy jármûrõl van szó. Azonkívül azt is részletesen elemezni fogjuk, hogy a bibliai szövegekben hogyan jellemzik a földönkívüli jármûvek hajtómûveinek a hangját. Egyelõre azonban elégedjünk meg azzal, hogy többek között úgy is említik a hajtómûvek hangját, mint “sokaság zúgása”.

Egyszóval, az égbolton egy jármû jelent meg, melytõl a Dániel közelében lévõk rettenetesen megrémültek és elmenekültek.

8. És én egyedül hagyattam, és látám ezt a nagy látomást, és semmi erõ sem marada bennem, és orczám eltorzula, és oda lõn minden erõm.
9. És hallám az õ beszédének szavát; és mikor hallám az õ beszédének szavát, én ájultan orczámra esém, és pedig orczámmal a földre. *597

Dániel a látványtól, melyhez még foghatót sem látott soha korábban, rettenetesen megijedt. Olyannyira, hogy elájult...

A jármû közben nem messze tõle landolt. Abból alakok jöttek elõ, melyek az ájultan heverõ ember irányába tartottak. Mikor odaértek és megvizsgálták az eszméletlen embert, úgy döntöttek, olyannyira súlyos az állapota, hogy sürgõs orvosi beavatkozásra van szükség.

Az sem kizárható, hogy az ijedtségtõl szívrohamot kapott. A klinikai halál állapotában volt. A szíve megállt. Az élete perceken múlott...

Ezért sürgõsen a jármû fedélzetére vitték, ahol azonnal nekiláttak, hogy újraélesszék. Dániel persze minderrõl nem számol be, hiszen nem volt tudatában mindannak, ami vele történik.

A szívét újraindították, s az állapota stabilizálódott. Késõbb az eszméletlen ember öntudata is kezdett visszatérni. Szemét kinyitotta. Homályosan érzékelte csak a körülötte zajló történéseket. Az elsõ, amit meglátott, még mindig csak homályosan, egy kéz, mely felsegítette.

10. És ímé, egy kéz illete engem, és felsegített térdeimre és tenyereimre;
11. És monda nékem: Dániel, kedves férfiú! Értsd meg a beszédeket, a melyeket én szólok néked, és állj helyedre, mert most te hozzád küldettem! És mikor e szót szólá velem, felállék reszketve. *598

*597,*598 Dániel könyve 10

A lábadozó és még mindig gyenge embert felsegítették. Egy alakra emlékezett csak, aki beszélt hozzá.

12. És monda nékem: Ne félj Dániel: mert az elsõ naptól fogva, hogy szívedet adtad megértésre és sanyargatásra a te Istened elõtt, meghallgattattak a te beszédid, és én a te beszédeid miatt jöttem. *599

A misszionáriusok felfigyeltek egy nagyon értelmes és jóindulatú emberre a király környezetében — Dánielre. Ezért immáron célirányosan vették fel vele személyesen a kapcsolatot.

13. De Persiának fejedelme ellenem állott huszonegy napig, és ímé Mihály, egyike az elõkelõ fejedelmeknek, eljöve segítségemre, és én ott maradék a persa királyoknál;
14. Jöttem pedig, hogy tudtodra adjam, a mi a te népedre az utolsó idõkben következik: mert a látomás azokra a napokra szól.
15. És mikor ilyen szavakkal szóla velem, orczámmal a földre esém és megnémulék. *600

Ahogy az ismeretlen beszélt hozzá, Dániel megint csak elvesztette az eszméletét és összeesett. Az “orvoscsoport” újra csak sürgõsen munkához látott.

Kevéssel késõbb kinyitotta a szemét, magához tért. Amit ekkor látott, imigyen mondja el:

16. És ímé, olyan valaki, mint egy ember-fia, megilleté ajkaimat és megnyitám a számat és szólék és mondám annak, a ki elõttem álla: Uram, a látomás miatt reám fordulának az én fájdalmaim, annyira, hogy semmi erõm nincsen. *601

*599,*600,*601 Dániel könyve 10

Ahogy kinyitotta a szemét, egy robotszerû valamit látott, mely õt kezelte, valamilyen gyógyszert adott be neki. Azért mondom, hogy robot, mert emberhez hasonlított alakjában, de mégsem volt az. Dániel ugyanis azt mondja, hogy egy ember-fiához hasonló volt. Csak hasonlított egy emberhez...

14.,15. ábra
”És ímé, olyan valaki, mint egy ember-fia, megilleté ajkaimat...”

A 14., 15. ábrán látható felvételek George Lucas Csillagok háborúja címû trilógiájából készült, A birodalom visszavág címû filmbõl vannak. Egy ”orvosi szobát” látunk, ahol a sebesült Luke Skywalker épp egy protézist kap elvesztett alkarja helyébe.

Nos, a kezelését többek között egy robot végzi. Ezt láthatjuk a felvételeken.

Mind a történet, mind a képeken látható robot természetesen fikció, hiszen a tudományos-fantasztikum világába tartozik. Ugyanakkor a robot, mint szerkezet, mindannyiunk számára ismerõs. Hiszen mi alkottuk azt. Sokakat pedig a ”saját képünkre mintáztunk”. Ezért vannak olyan robotok, melyek külsejükben hasonlítanak az emberre. Hiszen a megalkotóik erre törekedtek.

Hasonlítanak, de nem emberek: ”egy ember-fiához hasonló”...

Nos, Dániel valami hasonlót láthatott. Számára egyértelmû volt, hogy nem misszionárius, de nem is ember az a valami, ami tett-vett mellette. Hiszen Dániel nem keverte össze a kettõt. Ugyanis felismerte azt a személyt, aki korábban hozzá beszélt, mindaddig, míg el nem ájult. Ezt a személyt “Uram”-ként említi, mivel külsejében egyértelmû volt, hogy nem földi ember.

18. És ismét illete engem az emberhez hasonló, és megerõsíte engem. *602

A robot ezúttal valamilyen más gyógyszert is beadott Dánielnek, amitõl az jobban lett.

Miután egyértelmû lett, hogy Dániel jobban van és felkelhet:

19. És monda: Ne félj, te kedves férfiú; békesség néked, légy erõs és bizony erõs! És mikor szóla velem, megerõsödém (a beadott gyógyszer hatására), és mondék: Szóljon az én Uram, mert megerõsítél engem. *603

Immáron állapota olyannyira javult, hogy felkelhetett, és elmondhatták neki az üzenetet. Nem voltak azonban biztosak, hogy Dániel emlékszik mindarra, amit neki korábban mondtak. Mert akkor olyan rossz állapotban volt, hogy újra elájult. Ezért megkérdezték tõle, emlékszik-e mindarra, amit korábban mondtak neki?

20. És monda: Tudod-é, miért jöttem hozzád? És most visszatérek, hogy küzdjek a persa fejedelem ellen; és ha én kimegyek, ímé Görögország fejedelme jõ elõ!
21. De megjelentem néked, a mi fel van jegyezve az igazság írásában; és senki sincsen, a ki én velem tartana ezek ellenében, hanem csak Mihály a ti fejedelmetek. *604

*602,*603,*604 Dániel könyve 10

Most álljunk itt meg és elemezzük részleteiben mindazt, amit eddig megtudtunk.

Egy nem földi eredetû jármû jelent meg. Dániel a látványtól olyannyira megijedt, hogy orvosi beavatkozásra volt szükség. A jármû “parancsnoka” fontos információkat közölt Dániellel.

Úgy tûnik, valamilyen nagyon komoly viszály tört ki ekkor a kozmoszban. Hiszen a parancsnok arról beszélt Dánielnek, hogy Persia fejedelmével küzdött.

Namost, gondolom eléggé egyértelmû, hogy a jármû, ami megjelent, igen fejlett technológia meglétére utal. Ezért nagyon furcsa a parancsnoknak az a kijelentése, hogy Persia fejedelme ellenállt neki. Nyilván itt nem a perzsa uralkodóról és annak fegyveres csapatairól van szó. Hiszen azok fegyverei nevetségesek voltak ehhez a technológiához képest. Ellenállni csak olyan erõ tudott, mely legalább olyan fejlett volt.

Másrészt az is kiderül, hogy Mihály, az elõkelõ fejedelmek egyike, sietett a segítségére. A Bibliából tudjuk, hogy Mihály nem földi személy. Késõbb még találkozni fogunk vele.

Az is kiderül, hogy a parancsnok csak Mihály támogatására számíthatott a perzsa és a görög fejedelmekkel szemben.

Megint csak hangsúlyozom, hogy itt nem az abban a korban élõ perzsa és görög uralkodókról van szó.

Inkább úgy tûnik, hogy valamilyen viszály tört ki a misszionáriusok között. És ebben csak Mihály segítségére számíthatott. A parancsnok kétségbeesésében, mivel tudta, hogy semmi jó nem vár rá, olyan információkat árult el Dánielnek, melyek titkosnak minõsültek: ”De megjelentem néked, a mi fel van jegyezve az igazság írásában;”.

A hivatalos felfogás szerint olyan információkat közölt Dániellel, melyek majd a jövõben fognak megtörténni. Lehet. De...

Két eshetõség van. Az elsõ, hogy egy olyan terv részleteit közölte Dániellel, mely a misszionáriusok jövõbeli terveivel kapcsolatosak.

A másik sokkal valószínûbb. Ugyanis arról szól, hogy milyen viszály dúl a misszionáriusok között, és mik az okai.

Mihályról, aki nem földi személy, hisz a vallás is arkangyalként tartja számon, úgy beszél, mint “a ti fejedelmetek”. Hova lett Jehova?

Valóban úgy tûnik, hogy a misszionáriusok “vezetésében” személycserék történtek...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A VISZÁLY

Nos, megtudtuk azt, hogy Dániel egy nem földi eredetû jármûvel és annak legénységével találkozott. A parancsnok, ahogy korábban neveztük az ismeretlent, aki vele beszélt, titkos információkat árult el neki. Ez a személy egy magas rangú “fejedelem” lehetett. Késõbb látni fogjuk, hogy a kozmoszban furcsamód “fejedelemségek” vannak vagy legalábbis voltak abban az idõben. Igaz, ez a fogalom kicsit elavult és régimódi, ezért ne tévesszen meg senkit. Ezeket a hatalmi struktúrákat a szövegek nevezik így.

A parancsnok mintegy kétségbeesésében árulta el a tiltott információkat, mert úgy tûnt, hogy a viszályban a vesztes oldalon állt. Már nem veszíthetett semmit. Ezért tette.

Így ekképp folytatta:

1. Én is a méd Dárius elsõ esztendejében mellette állék, hogy õt támogassam és segítségére legyek.
2. És most igazságot jelentek néked: Ímé, még három király támad Persiában, és a negyedik meggazdagul nagy gazdagsággal mindenki felett, és mikor hatalomhoz jut az õ gazdagsága által, mindent megmozdít Görögország ellen.
3. És támad egy erõs király és uralkodik nagy hatalommal és tetszése szerint cselekszik.
4. De alighogy támadt, megrontatik az õ országa és elosztatik az égnek négy tája szerint, de nem száll az õ maradékira és nem az õ hatalma szerint, a melylyel õ uralkodott: mert szétszaggattatik az õ birodalma, és másoknak adatik ezeken kivül.
5. És elhatalmasodik a déli király, de az õ vezérei közül is egyik, és ez hatalmat vesz rajta (puccs) és uralkodik; nagy uralkodás lesz az õ uralkodása.
6. És esztendõk mulva szövetkeznek, és a déli király leánya az északi királyhoz megy, hogy békéltessen, de a kar erejét meg nem tarthatja (nem képes a fegyveres konfliktust megakadályozni, és az a kifejezés, hogy “a kar ereje” meg arra enged következtetni, hogy itt nem a földi civilizációról van szó, hanem a misszionáriusokról, hiszen csak nekik volt “erõs karjuk”. Minden bizonnyal a misszionárius itt arról beszél, hogy náluk mi vezetett a fegyveres konfliktus, háború kirobbanásához.), és õ sem áll meg (fogságba esik), sem az õ karja (fegyvere sem volt képes megvédeni), hanem kiszolgáltatják õt és az õ kisérõit és az õ nemzõjét és azt, a ki õt egy ideig gyámolította.
7. De támad helyébe az õ gyökerének csemetéje közül, a ki a had ellen jön majd, és tör az északi király erõsségeire, és azokat megszállja és beveszi.
8. És azoknak isteneit is bálványaikkal és drága arany- és ezüstedényeikkel együtt fogságba viszi Égyiptomba, és néhány esztendeig erõsebb lesz mint az északi király.
9. Ez ugyan bemegy a déli király országába, de visszatér az õ földére.
10. De az õ fiai fegyverkeznek és sok nagy sereget gyûjtenek, és hirtelen jön és beözönlik, és átmegy és visszatér, és hadakoznak mind az õ erõsségéig.
11. És felháborodik a déli király, és kimegy és megütközik vele, az északi királylyal, és az nagy sokaságot állít fel, de ez a sokaság annak a kezébe adatik.
12. És a mint a sokaság elfogatott: felfuvalkodik annak szíve, és sok ezeret letipor; még sem lesz hatalmas.
13. Mert az északi király visszatér, és az elõbbinél nagyobb sokaságot állít; néhány esztendõ mulva nagy sereggel és nagy készlettel jõ bizony.
14. És azokban az idõkben sokan támadnak a déli király ellen, a te néped erõszakos fiai is felkelnek, hogy beteljesítsék a látomást, de elhullanak.
15. Mert eljõ észak királya, és töltést emel és beveszi az erõsített várost; és délnek seregei meg nem állnak, sem az õ válogatott népe, és semmi erõ nem bír ellene állni.
16. És az, a ki reátört, a maga tetszése szerint cselekszik, és senki sem lesz, a ki ellene álljon, és megállapodik a dicsõ földön, és megsemmisül az az õ kezétõl (vagyis fegyverétõl).
17. Azután maga elé tûzi, hogy bemegy az õ egész országának erejével; és békés szándékot mutat, és leányasszonyt ad néki feleségül, hogy megrontsa, de az nem áll meg és nem tart vele.
18. És fordítja orczáját a szigetekre, és sokat elfoglal; de az õ gyalázatosságának véget vet egy vezér, a mellett, hogy megfizet néki az õ gyalázatosságáért.
19. És fordítja orczáját a maga országának erõsségeire, és meghanyatlik, elesik és nem találtatik meg.
20. Ennek helyébe jön az, a ki adószedõt jártat végig az ország dicsõ földén, de rövid idõn megrontatik, noha nem haraggal, sem viadalban (méreg?).
21. És ennek helyébe egy útálatos áll, a kire nem teszik az ország ékességét; hanem alattomban jõ, és hízelkedéssel jut az országhoz.
22. És a beözönlõ seregek elárasztatnak az õ orczája elõtt és megtöretnek; még egy szövetséges fejedelem is (itt megint csak misszionáriusról van szó, hisz a fejedelem kifejezést a misszionárius önmagukra érti).
23. Mert a vele való megbarátkozás óta csalárdul cselekszik ellene, és reá tör és gyõzedelmet vesz rajta kevés néppel.
24. Alattomba még az ország gazdag részeibe is behatol, és azt cselekszi, a mit nem cselekedtek sem az õ atyái, sem az õ atyáinak atyái: zsákmányt, prédát és gazdagságot tékozol elõlök, és az erõsségek ellen is cselt kohol, de csak egy ideig.
25. És felindítja az õ erejét és szívét a déli király ellen nagy sereggel, és a déli király is hadra készül nagy sereggel és igen erõssel, de meg nem állhat, mert cselt koholtak ellene.
26. És a kik az õ ételét eszik, megrontják õt (megmérgezik), és az õ serege elszéled, és sokan elhullanak seb miatt.
27. De ennek a két királynak szíve is gonoszt forral, és egy asztalnál hazugságot szólnak egymásnak; de siker nélkül, mert a vég még bizonyos idõre elmarad.
28. Azért visszatér az õ földére nagy gazdagsággal; de az õ szíve a szent szövetség ellen van (a misszionáriusok szövetsége), és ellene tesz, és újra visszatér az õ földére.
29. Bizonyos idõben megjõ, és délre megy: de nem lesz utolszor úgy, mint elõször volt.
30. Mert kitteus hajók jõnek (fegyveres ûrhajók?) ellene és megijed, és visszatér és dühöng a szent szövetség ellen és cselekszik ellene; visszatér és ügyel azokra, a kik elhagyják a szent szövetséget.
31. És seregek állanak fel az õ részérõl, és megfertéztetik a szenthelyet, az erõsséget, és megszüntetik a mindennapi áldozatot, és felteszik a pusztító útálatosságot.
32. És a kik gonoszul cselekesznek a szövetség ellen, azokat hitszegésre csábítja hizelkedésekkel: ellenben az Istenét ismerõ nép felbátorodik és cselekeszik.
33. És a nép értelmesei sokakat oktatnak, de hullanak fegyver és tûz miatt, fogság és rablás miatt napokig.
34. És miközben elhullanak, megsegíttetnek kicsiny segítséggel, és sokan csatlakoznak hozzájok képmutató beszédekkel.
35. És elhullanak az értelmesek közül is, hogy megpróbáltassanak, megtisztíttassanak és megfehéríttessenek a vég idejéig; mert a rendelt idõ még hátra van.
36. És a király a maga tetszése szerint cselekszik és felfuvalkodik és felmagasztalja magát minden isten felett (a misszionáriusok között), és az istenek Istene (fõmisszionárius) ellen is vakmerõn szól (lázadás), és szerencsés lesz, mígnem betelik a harag; mert a mi elhatároztatott, az végre is hajtatik.
37. Nem gondol atyáinak isteneivel, nem gondol az asszonyok kedvenczével, és egy istennel sem; hanem mindennek fölibe magasztalja magát.
38. De a helyett tiszteli az erõdök istenét annak helyén; és az istent, a kit nem ismertek az õ atyái, tiszteli aranynyal, ezüsttel, drágakövekkel és becses ajándékokkal.
39. És az erõdített városokban így teszen az idegen istenek nevében: a ki hódol, annak dicsõségét megsokasítja és sokak felett ad nékik hatalmat; a földet elosztja jutalom gyanánt.
40. De a vég idején összetûz vele a déli király, és mint a forgószél (más szövegekbõl egyértelmûen kitûnik, hogy ilyen módon csak a misszionáriusok jármûvei mozogtak), úgy megy reá az északi király szekerekkel, lovasokkal és sok hajóval, és betör az országokba, elözönli és végigjárja azokat.
41. És bemegy a dicsõ földre, és sokan elesnek; de ezek megszabadulnak az õ kezébõl: Edom, Moáb és az Ammon fiainak színe-java (itt is magán viseli a szöveg az akkori idõk korlátoltságát. Hiszen napjainkban már nincs Moáb és Edom. Már nem léteznek mint országok. Ezért is furcsa, hogy a szövegben néhol lehet a dolgokat a misszionáriusokra érteni, néha meg az emberekre).
42. És kezeit az országokra veti, és Égyiptom földe meg nem menekedhetik.
43. És ura lesz Égyiptom arany- és ezüst-kincseinek és minden drágalátos javainak; libiabeliek és szerecsenek is lesznek az õ kíséretében.
44. De megriasztják õt napkeletrõl és északról való hírek, és kivonul nagy haraggal (a harag sok esetben jelenti a jármûvek hajtómûveinek gázsugarát), hogy elveszessen és megöljön sokakat.
45. És felvonja az õ sátor-palotáját a tengerek és a dicsõ szent hegy között; és végére jut, és senki sem segít rajta. *605

*605 Dániel könyve 11

Nos, ez egy nagyon furcsa szöveg. Egyrészt úgy tûnik, mint egyfajta jövendölés és jóslás. Azonban több olyan részlete van, mely megkérdõjelezi, hogy valóban az-e.

Mert elõször is tudjuk, hogy a jövõ nem egyéb, mint a lehetõségek korlátlan számú halmaza. Pontosan elõre megmondani azt, hogy mi fog történni, nem lehet.

Na de fogadjuk el azt, hogy az “Úr”-nál semmi sem lehetetlen, és ismeri a jövõt. Mint korábban láttuk, ez a felfogás az egyetlen és mindenható misztikus személyrõl nem állja meg a helyét. De mégis tegyük fel.

Akkor pedig nem érthetõ, hogy többek között miért használ olyan fogalmakat, hogy: ”és megszüntetik a mindennapi áldozatot, és felteszik a pusztító útálatosságot”. Mik ezek? Mit jelentenek?

Ugyanis, ha az “Úr” tudomásunkra kívánna valamit hozni, akkor azt nem tenné ilyen ködös, néhol érthetetlen módon.

Azonkívül a szövegben több olyan részlet is van, melyek egyértelmûen a misszionáriusokra vonatkoznak. Ilyenek: a fejedelem, a szent szövetség, a kar ereje stb.

Az utóbbinál maradva, eléggé naiv dolog lenne azt feltételezni, hogy egy kardot vagy lándzsát tartó karról lenne szó. Hiszen: ”És esztendõk múlva szövetkeznek, és a déli király leánya az északi királyhoz megy, hogy békéltessen, de a kar erejét meg nem tarthatja, és õ sem áll meg, sem az õ karja, hanem kiszolgáltatják õt és az õ kísérõit és az õ nemzõjét és azt, a ki õt egy ideig gyámolította.”

Ha egy kicsit belegondolunk, itt egyáltalán nem arról van szó, hogy a déli király leánya békemissziót teljesít, és közben a kezében, karjában kard van. De az nem segít rajta.

Ez így eléggé valószerûtlennek hat. Majd látni fogjuk, hogy a “kinyújtott kéz”, “a kar”, “a kar ereje” fogalmak, nem földi fegyvereket jelentenek.

A szöveg említ szent szövetséget, sõt mi több, istenekrõl beszél, és az istenek istenérõl. Ezeket a kifejezéseket maga az ismeretlen használja. Róla meg tudjuk, hogy bizonyosan nem földi ember.

Ha most ragaszkodunk az egy igaz Istenben való hitünkhöz, akkor ennek az egésznek semmi értelme sincs. Az pedig, hogy a parancsnok értelmetlenségeket beszél, enyhén szólva nem valószínû. Ellenkezõleg!

Az istenek itt maguk a misszionáriusok, míg az istenek istene a misszionáriusok hierarchiájában az a személy, aki a hatalom csúcsán áll. Egyébként, Jézusnál látni fogjuk, hogy õ is beszél egyfajta hatalmi hierarchiáról a “mennyek országában”.

A “jövendölés” a vég napjairól is szól. Nos, ez ideig nem következett be még semmilyen vég sem. Hiszen létezünk. Ebbõl az következik, hogy csak napjaink után jöhet el. Amennyiben bekövetkezik valamilyen kataklizma. Ha ez így van, akkor pedig nem érthetõ a Moábra és Edomra vonatkozó jóslat, mert ezek az országok napjainkban már rég nem léteznek. De azonkívül, még ha léteznének is, akkor sem játszanának kulcsszerepet a világpolitikában. Hiszen ez a térség napjainkban fontos, de nem kulcsfontosságú. Mert léteznek más nagyhatalmak, melyek a Föld sorsát befolyásolni képesek.

A szöveg szent szövetségrõl is beszél, mely minden bizonnyal a kozmoszban valamilyen hatalmak szövetsége.

Összefoglalva mindezeket: az a személy, aki Dánielnek ezeket elmondja, valami olyat akar közölni velünk, ami titok. Nem azért titok, mert a jövõre vonatkozó jóslat, hanem sokkal inkább olyan információ, mely magukról a misszionáriusokról szól.

Ez a történet valószínûleg néhol hiányosan, néhol pedig torzítva (hiszen Dániel csak emlékeiben kutatva tudta felidézni mindazokat, amiket akkor attól az ismeretlen személytõl hallott) arról szól, hogy abban az idõben a kozmoszban kirobbant konfliktusnak mik voltak a kiváltó okai.

Mikor majd részletesen fogjuk tárgyalni János Mennyei jelenések könyvét, akkor látni fogjuk, hogy az nagyrészt magukról a misszionáriusokról és történelmükrõl szól. Sõt, egyértelmû lesz, hogy Dániel “látomásai” sok elemében hasonlítanak és összefüggnek János apostol “látomásaival”.

De a szövegnek itt még nincs vége. Hiszen a valódi furcsaság még csak ezután következik. Maga a feladvány...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A FELADVÁNY

Ha a korábban idézett szöveg, mely egy nem földi eredetû jármûvel érkezett személytõl származik, csak ennyit tartalmazna, akkor ráfoghatnánk, hogy ez sem egyéb, mint a fantázia szüleménye. Ám ami késõbb következik, az már igencsak furcsa.

1. És abban az idõben felkél Mihály, a nagy fejedelem, a ki a te néped fiaiért áll, mert nyomorúságos idõ lesz, a milyen nem volt attól fogva, hogy nép kezdett lenni, mindezideig. És abban az idõben megszabadul a te néped; a ki csak beírva találtatik a könyvben.
2. És sokan azok közül, a kik alusznak a föld porában, felserkennek, némelyek örök életre, némelyek pedig gyalázatra és örökkévaló útálatosságra.
3. Az értelmesek pedig fénylenek, mint az égnek fényessége; és a kik sokakat az igazságra visznek, miként a csillagok örökkön örökké.
4. Te pedig, Dániel, zárd be e beszédeket, és pecsételd be a könyvet a végsõ idõig: tudakozzák majd sokan, és nagyobbá lesz a tudás.
5. És széttekinték én, Dániel, és ímé másik kettõ álla ott, egyik a folyóviz partján innét, a másik túl a folyóvíz partján (legalább három ismeretlennel találkozott).
6. És mondá egyik a gyolcsba öltözött férfiúnak, a ki a folyóvíz felett vala: Mikor lesz végök e csudadolgoknak?
7. És hallám a gyolcsba öltözött férfiút, a ki a folyóvíz felett vala, hogy felemelé az õ jobb kezét és bal kezét az ég felé, és megesküvék az örökké élõre, hogy ideig, idõkig és fél idõig, és mikor elvégezik a szent nép erejének rontását, mindezek elvégeztetnek.
8. Én pedig hallám ezt, de nem értém, és mondám: Uram, mi lesz ezeknek vége?
9. És monda: Menj el Dániel, mert be vannak zárva és pecsételve e beszédek a vég idejéig.
10. Megtisztulnak, megfehérednek és megpróbáltatnak sokan, az istentelenek pedig istentelenül cselekesznek, és az istentelenek közül senki sem érti; de az értelmesek értik,
11. És az idõtõl fogva, hogy elvétetik a mindennapi áldozat, és feltétetik a pusztító útálatosság, ezerkétszáz és kilenczven nap lesz.
12. Boldog, a ki várja és megéri az ezerháromszáz és harminczöt napot.
13. Te pedig menj el a vég felé; és majd nyugszol, és felkelsz a te sorsodra a napoknak végén. *606

*606 Dániel könyve 12

Ugye, kedves olvasó, az egész, úgy ahogy van, nem tûnik egyébnek, mint egy halom zagyvaság. Csakhogy van itt egy bökkenõ. Éspedig az, hogy mindez egyfajta rejtjelezett, kódolt szöveg.

Emlékezzünk csak vissza arra, hogy a második világháborúban a kémek a jelentéseiket kódolva juttatták el a feletteseikhez, hogy az ellenség ne tudja meg, mi áll azokban. Ezek a jelentések, még ha a második világháború idején rádión fogta is õket a kémelhárítás, egy halom zagyvaságnak tûntek. A kulcsot csak az illetékesek ismerték, mellyel a zagyvasághalmazból értelmes mondanivaló kerekedett.

Nos, ennek a példáján okulva, ez a szövegrész is egy ilyen kódolt információhalmaz. Hiszen szó van arról, hogy “bepecsételik” e könyvet, más szóval kódolják, mely csak a kulcs ismeretében fejthetõ meg.

A számítástechnikában szintén ismerik a kódolás fogalmát. Ennek során a számítógép képernyõjén az értelmes szöveg helyett értelmetlen szavak összessége jelenik meg.

Azért említem példaként a számítástechnikát, mert annak, akárcsak ennek a szövegnek is, köze van a matematikához.

Hiszen nyilvánvaló, hogy a misszionáriusok egy üzenetet juttattak el hozzánk, mely kódolva van, és ezért évezredekig senki megfejteni azt nem tudta. De a cél nem az volt, hogy senki meg ne fejtse az üzenetet, hiszen akkor ugyan mi értelme lett volna azt az emberiséghez eljuttatni?

Ezért mindenképpen a “kulcsot” is mellékelték, melynek segítségével ez a zagyvasághalom értelmes mondanivalóvá lesz.

Lássuk a kulcs néhány elemét.

7. És hallám a gyolcsba öltözött férfiút, a ki a folyóvíz felett vala, hogy felemelé az õ jobb kezét és bal kezét az ég felé, és megesküvék az örökké élõre, hogy ideig, idõkig és fél idõig, és mikor elvégezik a szent nép erejének rontását, mindezek elvégeztetnek. *607

*607 Dániel könyve 12

Van ebben a szövegben egy furcsa rész: ideig, idõkig és fél idõig.

Namost ez vagy egy garantáltan kódolt rész, vagy...

Egy matematikai egyenlet része...

A középiskolából mindenki ismeri az egy ismeretlenes matematikai egyenleteket. Mondjuk most azt, hogy az “idõ” szó az ismeretlen. Jelöljük “X”-szel.

Amikor azt mondjuk, hogy idõkig, az azt jelenti, hogy az “idõ” többszöröse. A matematikában ezt úgy írjuk, hogy kX. Ahol a “k” egy pozitív egész szám.

A fél “idõ”-t, pedig írhatjuk úgy is, hogy — X/2.

Ha ezeket a jelöléseket alkalmazzuk, akkor az ideig, idõkig, és fél idõig szöveget így írhatjuk fel:

Ugye, ez már egy kicsit kezd matematikai alakot ölteni?

Hiszen a megoldás az X. Annak a számbeli jelentésére vagyunk kíváncsiak. Hiszen mindenkit érdekel, mikor fognak majd mindezek a dolgok megtörténni. Ugye?

Ha megkapjuk az X számbeli értékét, akkor az minden bizonnyal hozzásegít bennünket a szöveg teljesebb megértéséhez.

Namost, a matematikai egyenleteknek van egy másik oldaluk is.

Az egyenlõség bal oldalát már ismerjük. De mi áll az egyenlõségtõl jobbra?

A szövegben ugyanitt még található két számadat:

11. És az idõtöl fogva, hogy elvétetik a mindennapi áldozat, és feltétetik a pusztító útálatosság, ezerkétszáz és kilenczven nap lesz.
12. Boldog, a ki várja és megéri az ezerháromszáz és harminczöt napot. *608

*608 Dániel könyve 12

Az 1290 és az 1335 számok.

Ezek nyilvánvalóan a kulcs megfejtésének a részei.

Azonban úgy tûnik, hogy valami még hiányzik a szövegekbõl. Lehetséges, hogy valamelyik szó bír konkrét jelentéstartalommal. De az is lehetséges, hogy az idõk folyamán a szövegbõl valami elveszett. Így ezért ez kevésnek tûnik a kulcs megfejtéséhez. De persze az is lehet, hogy a többi része János Mennyei jelenések könyvében található. Mert ott majd egy újabb feladványt fogunk találni. Ugyanis Dániel egy másik “látomása” részleteiben rendkívül hasonlít János “látomásaihoz”.

Így, maradva Dánielnél, lássuk most ezt a “látomást”. A feladvány megfejtéséhez pedig, kedves olvasó, kellemes fejtörést kívánok!

[Vissza a tartalomjegyzékre]

A “HARCOLÓ SZARV”

Mint a korábbiakban láttuk, Dániel szoros kapcsolatban állt egy számunkra ismeretlen civilizáció képviselõivel. Ennek ugyan nincs sok nyoma a szövegekben, de tudjuk azt, hogy személyesen vették fel vele a kapcsolatot, sõt azok írott jeleit is ismerte (késõbb látni fogjuk).

Mózes és más fontos személyek esetében a misszionáriusokkal való kapcsolattartásnak technikai akadályai nem voltak. Ezért feltételezhetõen Dániel birtokában is voltak olyan mûszaki eszközök, melyek ezt lehetõvé tették.

Nos, Dániel könyvében van egy másik igencsak érdekes rész. Ha a hagyományos felfogás szerint tekintünk rá, akkor újfent egy halom zagyvaság, értelmetlen vízió az egész.

Viszont ha az eddig megszerzett ismereteink segítségével elemezzük, akkor ki fog derülni, hogy a zagyvasághalom nagyon is érthetõ mondanivalót hordoz.

Lássuk, hát.

1. Belsazárnak, a babiloni királynak elsõ esztendejében álmot láta Dániel és fejének látásait az õ ágyában. Az álmot akkor följegyzé; a dolog velejét elmondá.
2. Szóla Dániel, és monda: Látám az én látásomban éjszaka, és ímé, az égnek négy szele háborút támaszta a nagy tengeren;
3. És négy nagy állat jöve fel a tengerbõl, egyik különbözõ a másiktól.
4. Az elsõ olyan, mint az oroszlán, és sas szárnyai valának. Nézém, míg szárnyai kitépettek, és felemelteték a földrõl, és mint valami ember, lábra állíttaték és emberi szív adaték néki.
5. És ímé, más állat, a második, hasonló a medvéhez, és kele egyik oldalára, és három oldalborda vala szájában fogai között, és így szólának néki: Kelj fel és egyél sok húst!
6. Ez után látám, és ímé, egy másik, olyan mint a párducz, és négy madárszárnya vala a hátán; és négy feje vala az állatnak, és hatalom adaték néki.
7. Ezek után látám éjszakai látásokban, és ímé, negyedik állat, rettenetes és iszonyú és rendkivül erõs; nagy vasfogai valának, falt és zúzott és a maradékot lábaival összetaposta, és ez különbözék mindazoktól az állatoktól, a melyek elõtte valának, és tíz szarva vala néki.
8. Mialatt a szarvakat szemlélém, ímé, másik kicsiny szarv növekedék ki azok között, és három az elébbi szarvak közül kiszakasztaték õ elõtte, és ímé, emberszemekhez hasonló szemek valának ebben a szarvban, és nagyokat szóló száj.
9. Nézém, míg királyi székek tétetének, és az öreg korú leüle, ruhája hófehér, és fejének haja, mint a tiszta gyapjú; széke tüzes láng, ennek kerekei égõ tûz;
10. Tûzfolyam foly és jõ vala ki az õ színe felõl; ezerszer ezeren szolgálának néki, és tízezerszer tízezeren állának elõtte; ítélõk ülének le, és könyvek nyittatának meg.
11. Nézém akkor a nagyzó beszédek hangja miatt, a melyeket a szarv szóla; nézém, míg megöleték az az állat, és az õ teste elvesze, és tûzbe vetteték megégetésre.
12. A többi állatoktól is elvéteték az õ hatalmok; de ideig-óráig tartó élet adaték nékik.
13. Látám éjszakai látásokban, és ímé az égnek felhõiben mint valami emberfia jõve; és méne az öreg korúhoz, és eleibe vivék õt.
14. És ada néki hatalmat, dicsõséget és országot, és minden nép, nemzet és nyelv néki szolgála; az õ hatalma örökkévaló hatalom, a mely el nem múlik, és az õ országa meg nem rontatik.
15. Megrendülék én, Dániel, az én lelkemben ezek miatt, és fejem látásai megháborítának engem.
16. Oda menék egyhez az ott állók közül, és bizonyosat kérék tõle mindezek felõl, és szóla nékem, és e dolognak értelmét tudatá velem:
17. Ezek a nagy állatok, mik négyen voltak, négy király, a kik támadnak e földön.
18. De a magasságos egeknek szentei veszik majd az országot, és bírják az országot örökké és örökkön örökké.
19. Akkor bizonyosat kívánék tudni a negyedik állat felõl, a mely különbözék mindamazoktól, és rendkivül rettenetes vala; vasfogai és érczkörmei valának, falt és zúzott, és a maradékot lábaival összetaposta.
20. A tíz szarv felõl is, a melyek a fején valának, és a felõl a mely utóbb növekedék és három esék ki elõle; és ennek a szarvnak szemei valának és nagyokat szóló szája; termete is nagyobb a társaiénál.
21. Látám, hogy ez a szarv hadakozék a szentek ellen, és legyõzé õket.
22. Mígnem eljöve az öreg korú, és az ítélet adaték a magasságos egek szenteinek; és az idõ eljöve, és elvevék az országot a szentek.
23. Így szóla: A negyedik állat negyedik ország lesz e földön, a mely különb lesz minden országnál, és megeszi az egész földet, és eltapodja és szétzúzza azt.
24. A tíz szarv pedig ez: Ebbõl az országból tíz király támad, és más támad utánok, és az különb lesz mint az elõbbiek, és három királyt fog megalázni.
25. És sokat szól a Felséges ellen és a magasságos egek szenteit megrontja, és véli, hogy megváltoztatja az idõket és törvényt; és az õ kezébe adatnak ideig, idõkig és fél idõig.
26. De ítélõk ülnek és az õ hatalmát elveszik, hogy megrontassék és végleg elveszszen. *609

*609 Dániel könyve 7

Ugye, kedves olvasó, az egész egy lázálomszerû víziónak tûnik? Hiszen nagyon furcsa állatokról beszél, szarvról, melynek nagyokat szóló szája van, s mely a szentek ellen hadakozik.

Nem sok értelme van mindennek. De aki azt gondolja, hogy mindez csak képzelgés, elõre leszögezem: nem az. Csak meg kell értenünk, hogy Dániel olyasmit látott, amit nem tudott nevén nevezni. Ugyanaz igaz õrá is, mint korábban Mózesre és másokra: fontos eseményeknek voltak szemtanúi, de mivel tudásszintjük az akkori kornak megfelelõen nem volt magas, ezért sajátosan csak olyan fogalmakkal jellemezték a látottakat, melyek rendelkezésükre álltak.

Most tegyünk egy érdekes logikai kísérletet. Játsszunk el a képzeletünkkel. Képzeljük el azt, hogy mondjuk egy háromezer évvel ezelõtt élt ember hogyan jellemezné az alábbi jármûvet:

16. ábra
A ”fenevad”

Gondolom, hogy mindenki felismerte azt, ami a képen látható — egy páncélozott harci jármû, egy tank. Vajon emberünk hogyan jellemezné ezt?

Azt ugye természetesen nem mondaná, hogy tank, vagy hogy páncélozott jármû, hiszen nem tudja, mi az.

Helyette mit tenne? Megpróbálná leírni. De hogyan? Olyan formákhoz hasonlítaná az alakját, amiket ismer. Egyrészt.

Másrészt, mivel azt látná, hogy mozog-halad, hiszen jármû, mit mondana errõl?

Azt a fogalmat, hogy jármû, természetesen megint csak nem ismeri. Mit mondana hát? Azt, hogy ez egy állat. Hiszen mozog. Bár nem látja, hogy mi mozgatja. Ezért szerinte egy olyan állat, melyben lélek van. (Csak megjegyzem, János Mennyei jelenések könyvéhez ez a megoldás kulcsa...) De most folytassuk Dániellel.

Rendben, azt mondaná, hogy ez egy nagy, rémisztõ állat, amelyhez foghatót korábban még soha nem látott.

De hogyan próbálná leírni? Mit mondana azokról, amin ez az állat “jár”? Azt mégsem mondhatná, hogy lánctalpak. Helyette azt mondaná, hogy fém-érc körmei vannak.

17. ábra
Egy másik "fenevad"

Mit mondana a lövegtoronyról és az ágyúról?

18. ábra
"...És látám, hogy ama fenevad fején egy nagy és erõs szarv vala, mellyel hangosan káromolta a szenteket..."

Nyilván a lövegtornyot nézné az állat fejének, melybõl egy szarv áll ki. Arról is beszámolna az emberünk, hogy ez a szörnyû állat ahogy haladt, lábaival mindent összetiport és közben sûrûn forgatta a fejét, melybõl egy szarv nõtt ki. Azt is hozzátenné, hogy ez az állat járása közben erõsen morgó hangot hallatott, mely szerinte azért van, mert szörnyûséges, és igencsak haragszik az ellenségeire.

Most képzeljük el azt, hogy több légi jármû köröz a páncélos körül. Ne feledjük, hogy korábban Nabukodonozor arról számolt be, hogy “Szentet” és “Vigyázót” látott leszállni. Akkor azt mondtuk, hogy ezek különbözõ típusú légi jármûvek.

Így hát tegyük fel, hogy olyan légi jármûvek köröznek a páncélosunk körül, melyeket emberünk úgy jellemezne, hogy “Szentek”. Képzeljük el továbbá azt, hogy ez a páncélos sûrûn forgatva a lövegtornyát, célba veszi a légi jármûveket és lövéseket ad le az ágyúval rájuk. Mikor szemtanúnk mindezt látja, vajon mit mondana?

Azt mondaná, hogy az a szörnyûséges állat járt, s egyfolytában morgott, mert nagyon haragudott. Mikor megjelentek a szentek, ahogy az a szörnyûséges és erõs állat haladt, sûrûn forgatta a szentek felé a fejét, melybõl egy nagy szarv nõtt ki. De nemcsak forgatta, hanem mikor az egyik vagy másik szentre nézett, hangosan káromolta azt. Azt mégsem mondhatja, hogy célzott lövéseket adott le a légi jármûvekre? Ugye? Hiszen nincsenek ilyen irányú ismeretei. Az ágyúból kilõtt lövedéket sem látja, annak nagy sebessége miatt. Csak a lövés detonációját hallja. Ezt meg hogyan jellemezhetné? Lövések hangjai? Nem tudja, hogy mi az a lövés.

Szerinte azért hallatja azt a nagyon erõs hangot, mikor egyik vagy másik szentre néz a fejével, melybõl egy szarv nõtt ki, mert hangosan szidalmazza õket.

Nos, játsszunk tovább a képzeletünkkel. Lássunk most egy olyan páncélozott jármûvet, mely fedélzetén föld—levegõ rakétákat hordoz, és ezeket a fedélzetérõl indítja. Napjaink fegyverarzenáljában bõségesen vannak ilyenek. Nos, képzeljük el ugyanazt a szituációt. Egy páncélost légi támadás ér. Mivel ez egy eltérõ típusú páncélos önjáró eszköz, ezért a formája különbözik a tank alakjától. Nincs lövegtornya, sem ágyúcsöve. Helyette indítható reaktív lövedékei vannak, melyeket légi célpontok ellen vet be.

Az elsõ, ami emberünket megragadná, azok a hegyes valamik, melyek a “fejébõl” állnak ki: a szarvak. Azt nem tudja, hogy ezek rakéták...

Mit mondana emberünk arra, mikor egy ilyen föld—levegõ típusú rakéta kilövését látja? Hát azt, hogy annak a rettenetes állatnak kiszakasztatott egy szarva...

19. ábra
A fenevad "szarvakkal"

20. ábra
"Szarvak"

21. ábra
Egy "szarv" kiszakasztatott

A lövedék startja persze nagy hanggal jár. Erre azt mondaná, hogy a kiszakasztatott szarvnak nagyokat szóló szája van. Mikor pedig látná, hogy a “szarv” üldözõbe veszi a légi jármûvet, a Szentet, azt mondaná, hogy a szarv harcol a Szentek ellen.

22. ábra
Egy "harcoló szarv"

Most pedig térjünk vissza Dánielhez.

Vajon miért mondja, hogy ezeket a furcsa dolgokat álomszerûen látta? Nyilván ez nem álom volt. Azt azonban mégsem mondhatta, hogy a misszionáriusok elvitték magukkal valahova, ahol mindezeket látta. Hiszen arra a kérdésre, hogy hogyan és hova, egyáltalán nem tudott volna mit válaszolni. Így komplett õrültnek nézték volna, s ezért nem hittek volna neki.

Helyette a “kényelmesebb” megoldást választotta, elkerülendõ az efféle bonyodalmakat. Azt mondta inkább, hogy mindezeket éjjeli látásokban, álmában látta. Hiszen még senkit sem néztek azért bolondnak, mert furcsa álmai voltak...

Folytassuk innen.

2. ...ímé, az égnek négy szele háborút támaszta a nagy tengeren; *610

Valamilyen harci cselekményeket látott a “nagy tengeren”.

3. És négy nagy állat jöve fel a tengerbõl, egyik különbözõ a másiktól.
4. Az elsõ olyan, mint az oroszlán, és sas szárnyai valának. Nézém, míg szárnyai kitépettek, és felemelteték a földrõl, és mint valami ember, lábra állíttaték és emberi szív adaték néki. *611

*610,*611 Dániel könyve 7

A nagy állatok — különbözõ formájú és típusú harci eszközök. A szárnyakról annyit, hogy azért voltak, hogy a jármû a levegõben, vagy esetleg a víz alatt irányítottan tudjon mozogni. Az sem elképzelhetetlen, hogy a levegõben és a víz alatt is képes volt közlekedni. Más szóval egyfajta kétéltû harci jármûtípus.

5. És ímé, más állat, a második, hasonló a medvéhez, és kele egyik oldalára, és három oldalborda vala szájában fogai között, és így szólának néki: Kelj fel és egyél sok húst!
6. Ez után látám, és ímé, egy másik, olyan mint a párducz, és négy madárszárnya vala a hátán; és négy feje vala az állatnak, és hatalom adaték néki.
7. Ezek után látám éjszakai látásokban, és ímé, negyedik állat, rettenetes és iszonyú és rendkivül erõs; nagy vasfogai valának, falt és zúzott és a maradékot lábaival összetaposta, és ez különbözék mindazoktól az állatoktól, a melyek elõtte valának, és tíz szarva vala néki. *612

Az utóbbi iszonyú és rendkívül erõs állat a vasfogakkal, illetve melynek szarvai voltak, egy nagyméretû, robusztus páncélos jármû lehetett, mely reaktív lövedékeket — rakétákat hordozott.

De van itt egy másik fontos mozzanat is. Dániel egyszer arról számol be, hogy a tengeren történtek események. Utána pedig arról, hogy a szárazföldön látott egy nagyerejû állatot, mely a lábaival mindent összetiport. Nyilvánvaló, hogy itt a szárazföldrõl van szó, bár a szövegek errõl nem szólnak, hiszen az a nagy “állat” a vizen ”lábaival” ugyan semmit össze nem tiporhatott volna.

Utána megint csak egy másik helyszínrõl beszél, ahol sokan vannak.

Dániel elmondásában ezek összemosódnak, de mégiscsak elkülöníthetõk egymástól. Olyan, mintha egy... filmet néznénk. A felvételeken egy tengeri csata jeleneteit látjuk. Utána a kép vált, s más eseményeket láthatunk, melyek a szárazföldön zajlanak. Egy film felvételeit...

Dániel felvételeket látott. Ezek különbözõ harci eseményeket mutattak. Olykor a kép váltott, és más, de az elõbbiekkel összefüggõ eseménysorokat mutatott be. Ám késõbb, immár Dániel elmondásában, ezek a különbözõ felvételek egybefolynak, értelmetlenség halmazává mosva szét a látottakat.

Sõt, Dániel egyfajta magyarázatot is mellékel a látottakhoz, amitõl azok még zavarosabbakká válnak.

8. Mialatt a szarvakat szemlélém, ímé, másik kicsiny szarv növekedék ki azok között, és három az elébbi szarvak közül kiszakasztaték õ elõtte, és ímé, emberszemekhez hasonló szemek valának ebben a szarvban, és nagyokat szóló száj. *613

*612,*613 Dániel könyve 7

A páncélozott jármû három föld—levegõ rakétát kilõtt. A már kilõtt rakéták helyébe automatikusan új lövedékek lettek betöltve, indításra alkalmas pozícióba. A kilõtt rakéta hajtómûve hangos robajjal hajtotta elõre a lövedéket — nagyokat szóló száj.

Azt, hogy mit nézett a rakétán emberszemekhez hasonló szemeknek, nem tudjuk. Talán valamilyen feliratok voltak azon, melyek a hovatartozását és típusát voltak hivatottak jelezni. Ne feledjük, hogy nem földi eredetû technikáról van szó, így a rajta szereplõ jelek sem lehettek mindennapiak...

9. Nézém, míg királyi székek tétetének, és az öreg korú leüle, ruhája hófehér, és fejének haja, mint a tiszta gyapjú; széke tüzes láng, ennek kerekei égõ tûz;
10. Tûzfolyam foly és jõ vala ki az õ színe felõl; ezerszer ezeren szolgálának néki, és tízezerszer tízezeren állának elõtte; ítélõk ülének le, és könyvek nyittatának meg. *614

Itt viszont valamilyen légi jármûvekrõl van szó, melyeket reaktív hajtómûvek mozgattak. Ezért a ”tüzes láng”, ”kerekei égõ tûz”. A ”tûzfolyam” is a hajtómû mûködésének hatása.

11. Nézém akkor a nagyzó beszédek hangja miatt, a melyeket a szarv szóla; nézém, míg megöleték az az állat, és az õ teste elvesze, és tûzbe vetteték meg– égetésre. *615

Természetesen nemcsak a páncélos lõtt ki reaktív lövedékeket. Õrá is lõttek. Az egyik reá kilõtt lövedék eltalálta, amitõl tûzbe borult és felrobbant.

Ugyan mit értett mindebbõl Dániel? Azt, hogy egy lövedékkel eltalálták és azért kezdett el lángolni? Nem értette. Ezért azt mondta, hogy tûzbe vettetett. Az okát is megnevezte: szerinte azért, mert nagyokat szóló szája volt...

Ugyan dehogy! Ez csak az õ képzelete által szült magyarázat. Hiszen harci cselekményeket látott. Az ezekben részt vevõ egyik nagy tûzerejû harci eszközt megsemmisítették.

12. A többi állatoktól is elvéteték az õ hatalmok; de ideig-óráig tartó élet adaték nékik. *616

*614,*615,*616 Dániel könyve 7

A többi harci eszközt is találat érte, de nem semmisültek meg. Megjavították õket, amitõl újra harcképesek lettek egy idõre...

13. Látám éjszakai látásokban, és ímé az égnek felhõiben mint valami emberfia jõve; és méne az öregkorúhoz, és eleibe vivék õt. *617

Egy jármû közeledik az égbolton, “felhõt” hagyva maga után.

14. És ada néki hatalmat, dicsõséget és országot, és minden nép, nemzet és nyelv néki szolgála; az õ hatalma örökkévaló hatalom, a mely el nem múlik, és az õ országa meg nem rontatik. *618

A kép vált. Egy jármû érkezik. Aztán megint vált a kép. Ezzel érkezik valaki, akit az “öregkorú” elébe kísérnek... Felvételek. Akárcsak Mózesnél...

15. Megrendülék én, Dániel, az én lelkemben ezek miatt, és fejem látásai megháborítának engem.
16. Oda menék egyhez az ott állók közül, és bizonyosat kérék tõle mindezek felõl, és szóla nékem, és e dolognak értelmét tudatá velem:
17. Ezek a nagy állatok, mik négyen voltak, négy király, a kik támadnak e földön.
18. De a magasságos egeknek szentei veszik majd az országot, és bírják az országot örökké és örökkön örökké. *619

A páncélozott jármûrõl még az is kiderül, hogy ”érczkörmei” — fémkörmei voltak:

19. Akkor bizonyosat kívánék tudni a negyedik állat felõl, am ely különbözék mindamazoktól, és rendkivül rettenetes vala; vasfogai és érczkörmei valának, falt és zúzott, és a maradékot lábaival összetaposta.
20. A tíz szarv felõl is, a melyek a fején valának, és a felõl a mely utóbb növekedék és három esék ki elõle; és ennek a szarvnak szemei valának és nagyokat szóló szája; termete is nagyobb a társaiénál. *620

*617,*618,*619,*620 Dániel könyve 7

23. ábra
"Érczkörmök"

Egyértelmû, hogy miért voltak a “szarvak”. Azok azért “szakasztottak ki”, hogy “hadakozzanak a szentek ellen”:

24. ábra
Egy másik "hadakozó szarv"

21. Látám, hogy ez a szarv hadakozék a szentek ellen, és legyõzé õket.
22. Mígnem eljöve az öreg korú, és az ítélet adaték a magasságos egek szenteinek; és az idõ eljöve, és elvevék az országot a szentek. *621

Ez a “szarv”, rakéta olyannyira hatásos fegyver volt, hogy legyõzte a “Szenteket”.

Ezután egy újabb zavaros magyarázat jön, mely megpróbálja valahogy a látottakat értelmezni:

23. Így szóla: A negyedik állat negyedik ország lesz e földön, a mely különb lesz minden országnál, és megeszi az egész földet, és eltapodja és szétzúzza azt.
24. A tíz szarv pedig ez: Ebbõl az országból tíz király támad, és más támad utánok, és az különb lesz mint az elõbbiek, és három királyt fog megalázni.
25. És sokat szól a Felséges ellen és a magasságos egek szenteit megrontja, és véli, hogy megváltoztatja az idõket és törvényt; és az õ kezébe adatnak ideig, idõkig és fél idõig.
26. De ítélõk ülnek és az õ hatalmát elveszik, hogy megrontassék és végleg elveszszen. *622

*621,*622 Dániel könyve 7

Itt újra felbukkan a kifejezés: ”ideig, idõkig és fél idõig”. Korábban taglaltuk, hogy ez szerepet játszik a feladvány megoldásában, melyet a misszionáriusok közölnek velünk. Ne feledjünk egy másik nagyon fontos mozzanatot sem. A fenti szövegekben konkrét számadatok vannak. Nem kizárt, hogy szerepük lehet a megfejtésben...

Mint a továbbiakban ki fog derülni, Dániel “látomásai” szoros összefüggésben állnak János “látomásaival”. Hogy megértettük azt, mit is látott Dániel, ezzel már nagy lépést tettünk afelé, hogy János Mennyei jelenések könyvében foglalt zavaros “látomásokat” is megértsük. Legalább ennyire érdekesek, sõt...

És még egy megjegyzés. János Mennyei jelenések könyvében van egy másik feladvány, egy másik kulcs is. Nincs kizárva, hogy ezek összefüggnek és együttesen alkalmasak a rejtvény megoldására...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A ”PUSZTÍTÓ ÚTÁLATOSSÁG”

Korábban, a feladványban találkoztunk a “pusztító útálatosság” fogalmával. Akkor nem volt érthetõ, hogy mi is lehet az.

Azonban Dániel könyvében van egy másik rész is, mely hozzásegíthet bennünket a kulcs megtalálásához. Ezt a plusz információt egy Gábriel nevû ismeretlen juttatta el Dánielhez:

21. És még az imádságot mondom vala, mikor ama férfiú, Gábriel, a kit elébb a látomásban láttam vala, sebességgel repülvén, megillete engem az estvéli áldozat idején.
22. És értésemre adá, és szóla nékem és monda: Dániel, most jöttem ki, hogy értelemre tanítsalak. *623

Nos, az elsõ, amit elõre kell bocsátanunk, az, hogy mindezek Dániel szavai. Értelemszerûen õ úgy mondja el a történteket, ahogy azt hitte, hogy történtek. Ne feledkezzünk meg arról, hogy sok mindent beleszõtt a mondanivalójába, mely tükrözte az õ szubjektív véleményét. Itt újra csak az “én azt hittem” kategóriáról van szó.

Így ne azt vitassuk, hogy a misszionáriusok milyen módon juttattak el információkat Dánielhez, hiszen ez másodlagos jelentõségû. Természetesen nem egy szárnyakkal repülõ alak jelent meg. Ez ostobaság. Ezért nézzük inkább azt a részét, mely fontos üzenetet hordoz.

Mindjárt az elején szembeötlik, hogy Dániel egy nevet nevez meg — Gábriel. Ez semmiképp sem lehet földi eredetû, mivel ”természetfeletti jelenséggel” mutatkozik be.

Ugyanakkor Dániel ezt a személyt, aki a Gábriel nevet viseli, és ki nem földi ember, régi ismerõsként említi. Hiszen megemlíti, hogy korábbi “látomásai” során már látta ezt a személyt. Azt, hogy mennyire voltak ezek a “látomások” misztikusak, már elõzõleg taglaltuk.

Nos, ez a Gábriel nevû ismeretlen a következõket mondta Dánielnek:

24. Hetven hét szabatott a te népedre és szent városodra, hogy vége szakadjon a gonoszságnak és bepecsételtessék a bûn, és hogy eltöröltessék a hamisság és elhozassék az örök igazság, és bepecsételtessék a látomás és a próféták, és felkenettessék a Szentek szentje.
25. Tudd meg azért és vedd eszedbe: A Jeruzsálem újraépíttetése felõl való szózat keletkezésétõl a Messiás-fejedelemig hét hét és hatvankét hét van és újra megépíttetnek az utczák és a kerítések, még pedig viszontagságos idõkben. *624

*623,*624 Dániel könyve 9

Itt nyilván a 70x7, illetve a 7x7, 62x7 nem napokat jelentenek, mert egyrészt meglehetõsen kis idõtartamot takarnak, legfeljebb másfél évet. De nemcsak ezért. Furcsa az is, ahogy mondja 7x7 és 62x7. Miért nem 69x7. Nyilván ezek a számok különkülön jelentéssel bírnak és részei lehetnek a feladvány megfejtésének.

De lássuk tovább:

26. A hatvankét hét múlva pedig kiirtatik a Messiás és senkije sem lesz. És a várost és a szenthelyet elpusztítja a következõ fejedelem népe; és vége lesz mintegy vízözön által, és végig tart a háború, elhatároztatott a pusztulás. *625

Fontos megjegyezni, hogy a szöveg nem királyt vagy uralkodót említ, hanem fejedelmet. Ne feledjük, hogy az õ esetükben a fejedelem nem földi uralkodót jelent.

Azt is hozzáteszi, hogy mindez háború során fog bekövetkezni, melyben nagy lesz a pusztítás. Az egész jövendölésnek tûnik, de nem feltétlenül.

27. És egy héten át sokakkal megerõsíti a szövetséget, de a hét felén véget vet a véres áldozatnak és az ételáldozatnak, és útálatosságok szárnyán pusztít, a míg az enyészet és a mi elhatároztatott, a pusztítóra szakad. *626

*625,*626 Dániel könyve 9

Mivel háborús cselekményekrõl van szó, ezért feltételezhetõ, hogy azokat fegyverekkel, fegyveres eszközökkel vívják. Egy fontos mozzanat bukkan fel: ”útálatosságok szárnyán pusztít”. Ez nyilvánvalóan valamilyen fegyver, hiszen pusztítást visz végbe. De ez a fegyver egyfajta szárnyas alkalmatosságon van, más szóval légi jármûvön. Egy repülõ szerkezet. De a magyar és az angol nyelvû bibliaszöveg ennél több információt nem közöl.

Ezzel szemben az orosz verzióban van egy pontosabb meghatározás. Lefordítva a következõket mondja ugyanitt: ”és a szent szárnyán lesz a pusztító útálatosság”.

27. И утвердит завет для многих одна седьмина, а в половине седьмины прекратится жертва и приношение, и на крыле святилища будет мерзость запустения...

Ez már közelebb visz bennünket a megértéséhez. A szentrõl korábban feltételeztük, hogy egy misszionárius jármûtípus. Mely repül. Hiszen Nabukodonozor korábban ilyet látott az égbõl leszállni. Nos, ennek a légi jármûnek a szárnyán lesz felszerelve az, ami pusztítást fog véghezvinni: egy fegyver.

Innen már csak egy lépés, hogy megemlítsük: napjaink harci repülõgépei is hordoznak olyan fegyvert, mely nagy pusztítást képes véghezvinni. Ezeket a fegyvereket nagyrészt a gép szárnyai alá erõsítik, és ekkor nem egyebek, mint levegõ—levegõ, vagy levegõ—föld típusú rakéták. Lehet még robotrepülõgép is, vagy olyan töltet, melyet ellenséges területre dob le.

Persze azt nem mondhatjuk, hogy Dániel olyan harci eszközöket látott, mint amilyenek napjainkban vannak. Csak azokhoz hasonlókat...

János Mennyei jelenések könyvében szó lesz olyan hengeres tárgyakról, melyeket angyalok — repülõ harci eszközök — dobnak le, és melyek ”haragot” — tüzet tartalmaznak. Azért említem minduntalan János könyvét, mert Dániel és János “látomásai” szorosan összefüggnek.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

MENE TEKEL PERESZ UFARSZIN!

Gondolom, kedves olvasó, a fenti kifejezés olvastán felkapta a fejét. Hiszen nem érti a címként szereplõ mondat értelmét. Nem, nem az ön nyelvtudása hiányos, hisz néhány ezer évvel korábban mások sem értették eme szavak jelentését. Hogy miért? Erre késõbb választ kapunk. De lássuk a szövegeket.

1. Belsazár király nagy lakomát szerze az õ ezer fõemberének, és az ezer elõtt bort ivék.
2. Borozás közben mondá Belsazár, hogy hozzák elõ az arany és ezüst edényeket, a melyeket elvive Nabukodonozor, az õ atyja a jeruzsálemi templomból, hogy igyanak azokból a király és az õ fõemberei, az õ feleségei és az õ ágyasai.
3. Akkor elõhozák az arany edényeket, a melyeket elvivének az Isten házának templomából, mely Jeruzsálemben vala, és ivának azokból a király és az õ fõemberei, az õ feleségei és az õ ágyasai.
4. Bort ivának, és dicsérék az arany-, ezüst-, ércz-, vas-, fa- és kõisteneket. *627

Belsazár király, aki Babilon trónján az atyját, Nabukodonozort követte, nagy mulatságot rendezett. Mindenki vidám volt, és jól érezte magát, míg egyszer csak egy nagyon különleges dolog történt:

5. Abban az órában emberi kéznek ujjai tûnének fel, és írának a gyertyatartóval szemben a király palotájának meszelt falán, és a király nézé azt a kézfejet, a mely ír vala. *628

Egyszóval, valamilyen módon az egyik falon írásjelek jelentek meg. Ez rettenetesen megrémítette az uralkodót:

6. Ekkor a király ábrázatja megváltozék, és az õ gondolatai megháboríták õt, és derekának inai megoldódának és az õ térdei egymáshoz verõdének.
7. Erõsen kiáltozék a király, hogy hozzák elõ a varázslókat, a Káldeusokat és a jövendölõket. Szóla a király és monda a babiloni bölcseknek: Akárki legyen az az ember, a ki elolvassa ezt az írást, és annak értelmét megjelenti nékem, bíborba öltöztetik és aranyláncz lesz a nyakában, és mint harmadik parancsol az országban. *629

*627,*628,*629 Dániel könyve 5

Nem képzelõdött. Az írásjelek valóban ott voltak a falon. De a jelenlevõk egyre csak vonogatták a vállukat, mivel soha korábban még csak ehhez hasonló jeleket sem láttak.

Az, ugye, magától értetõdõ dolog, hogy a király udvartartásában voltak nagy tudású személyek. Ezek tudták az abban az idõben általuk ismert összes nép beszélt és írott nyelvét. De mikor meglátták ezeket jeleket a falon, nem tudtak velük mit kezdeni.

8.Akkor bemenének a király bölcsei mind, de nem tudták elolvasni az írást, sem annak értelmét megfejteni a királynak. *630

Az írásjelek egyetlen általuk ismert nyelvhez sem tartoztak.

9. Akkor Belsazár király igen megrettene, és az õ ábrázatja elváltozék rajta, és az õ fõemberei is megzavarodának.
10. A királyasszony a király és az õ fõembereinek beszédei miatt beméne a lakoma házába, és szóla a királyasszony, és monda: Király, örökké élj! Ne rettentsenek téged a te gondolataid, és a te ábrázatod ne változzék el!
11. Van egy férfiú a te országodban, a kiben a szent isteneknek lelke van, és a te atyád idejében értelem, tudomány, és az istenek bölcseségéhez hasonló bölcseség találtaték benne, és a kit Nabukodonozor király, a te atyád, az írástudók, varázslók, Káldeusok és jövendölõk fejévé tõn; igen, a te atyád, a király;
12. Mivelhogy Dánielben, a kit a király Baltazárnak nevezett, nagyobb lélek, tudomány és értelem, álmoknak magyarázata és titkok megjelentése és rejtélyek megfejtése találtatott. Most azért hivattassék elõ Dániel, és õ megjelenti az értelmet. *631

Történetünkben itt újra színre lép Dániel. Azt már tudjuk róla, hogy a misszionáriusok kapcsolatban álltak vele. A szövegek arról ugyan nem számolnak be, hogy ez a kapcsolat mennyire volt szoros, de bizonyos, hogy még nagyon sok olyan dolog megtörtént vele, melyekrõl nem számolt be, és így nincs nyomuk az írásokban.

13. Erre Dániel a király elé viteték. Szóla a király, és monda Dánielnek: Te vagy-é ama Dániel, a ki a judabeli foglyok fiai közül való, a kit ide hozott a király, az án atyám, Júdából?
14. És a ki felõl hallottam, hogy az isteneknek lelke van benned, és értelem és tudomány és kiváló bölcsesség találtatott te benned?
15. Csak imént hozatának elém a bölcsek és varázslók, hogy elolvassák ezt az írást és jelentését tudassák velem; de nem tudják a dolog értelmét megjelenteni. *632

Nemhogy a leírtak jelentését nem értették a bölcsek, de az írásjeleket sem tudták elolvasni.

Mivel Dániel kapcsolatban állt a misszionáriusokkal, ezért olyan ismeretek birtokában volt, mellyel a bölcsek nem rendelkeztek. Ezért, az írásjeleket is el tudta olvasni, és a jelentésüket is ismerte.

25. És ez az írás, a mely feljegyeztetett: MENE, MENE, TEKEL, UFARSZIN!
26. Ez pedig e szavaknak az értelme: MENE, azaz számba vette Isten a te országlásodat és véget vet annak.
27. TEKEL, azaz megmérettél a mérlegen és híjjával találtattál.
28. PERESZ, azaz elosztatott a te országod és adatott a médeknek és persáknak. *633

*630,*631,*632,*633 Dániel könyve 5

Dániel elolvasta az írásjeleket, melyek a szövegek szerint így hangzottak: MENE, MENE, TEKEL, UFARSZIN!

Az elsõ, ami szembeötlõ, hogy a szavak vesszõvel vannak egymástól elválasztva. Érthetõ, hiszen senki sem ismeri a jelentésüket. Szófajilag nem tudjuk, melyik közülük fõnév, melyik ige és melyik melléknév. Csak fonetikusan vannak leírva, ami azt jelenti, hogy hallás után. Ez például olyan, mint amikor egy idegen nyelvet tanulunk, de az általunk épp tanult nyelv írásjeleit még nem ismerjük. Ekkor szoktuk azt tenni, hogy úgy írjuk le a szavakat az általunk beszélt nyelv írásjeleivel, ahogy halljuk.

Ha egy olyan nyelv szavait halljuk, melyet nem ismerünk, akkor szoktuk a hallottakat fonetikusan lejegyezni. A fonetikusan lejegyzett szavakat, jobb híján, mivel jelentésüket nem ismerjük, vesszõvel választjuk el egymástól.

A második mozzanat az, hogy Dániel a MENE, TEKEL, PERESZ szavakat fordította le. Viszont a szövegben nincs nyoma az UFARSZIN szó jelentésének.

A Bibliában az áll, hogy az írásjelek elolvasva így hangzottak: MENE, MENE, TEKEL, UFARSZIN!

Azonban Dániel MENE, TEKEL, PERESZ sorrendben fordította le a szavakat.

A hiányzó részek valószínûleg a leírt szöveg korábbi megrongálódásakor vesztek el.

Összegezve, azt mondhatjuk, hogy az írásjelek elolvasva fonetikusan így hangzottak: MENE, TEKEL, PERESZ, UFARSZIN!

Ez idáig rendben is lenne. Csak egy a bökkenõ: milyen nyelven íródtak?

Ami figyelemreméltó, hogy mind az angol, mind a magyar vagy az orosz bibliaszövegben ezek a szavak fonetikusan egyformán hangzanak. Ami azt jelenti, hogy egyik nyelv sem tud velük mit kezdeni.

A másik, hogy az évezredek során a kutatók minden bizonnyal már megtalálták volna a Földön azt a nyelvet, melynek ezek a szavai.

Csak a bökkenõ az, hogy ez mind ez ideig nem történt meg. És azért nem, mert a Földön ilyen nyelv nincs!

Kedves olvasó, ön elõtt a papíron minden bizonnyal egy földönkívüli nyelv szavai vannak fonetikusan lejegyezve:

MENE, TEKEL, PERESZ, UFARSZIN!

Azok, akik ezt vitatnák, és azt állítanák, hogy mondjuk a héber vagy bármelyik más nyelv szavai ezek, ne feledjék: minden nyelvben vannak jövevényszavak. Ez azt jelenti, hogy az idõk során bármelyik nyelvbe beépülhettek olyan szavak, melyek nem sajátjai, de idõvel részeivé váltak.

A saját anyanyelvembõl, a magyar nyelvbõl is több példát tudnék felhozni, azonban csak egyet említek:

Az ALMA szó, mely egy olyan gyümölcsöt jelent, mely kerek, esetenként piros, édes ízû, néhol savanyú és fán terem. Ha bármelyik magyart megkérdeznénk, hogy ismeri-e az alma szó jelentését, akkor azt válaszolná, hogy természetesen. Hiszen magyar szó! Pedig török eredetû. Ezt viszont nem sokan tudják.

Ennek okán nem lehet teljes bizonyossággal állítani, hogy egyik vagy másik, látszólag furcsa jelentésû szó valamelyik nyelvnek kezdettõl fogva sajátja, vagy egy másik nyelvbõl került át.

Hiszen ne feledjük, hogy a Jehova, Mihály, Sátán nevek is a mindennapi nyelvhasználat, sõt sok esetben névhasználat részei. Pedig nem földi személyeket takarnak. Itt persze újra csak lehet hivatkozni arra, hogy ezek a nevek egyik vagy másik nyelven, vagy annak a régmúltban beszélt változatában ezt vagy azt jelentenek. Sok esetben ez nem több, mint tudálékosság vagy okoskodás!

Ugyanis nem csupán ebben az egy esetben jelennek meg a bibliai szövegekben egy nem földi nyelv szavai. Erre nagyon sok példa van. Velük bõvebben a misszionáriusok beszélt nyelve kapcsán fogunk foglalkozni.

Egyelõre annyit, hogy a MENE, TEKEL, PERESZ, UFARSZIN nem földi eredetû szavak... Akárcsak azok a szavak, pontosabban írásjelek, melyek egykoron a Mózes által kapott ”bizonyság tábláin” szerepeltek...

De maradjunk még a babiloni fogság idejében. Hiszen még további rendkívül érdekes dolgok szemtanúja volt Ezékiel, történetünk újabb fontos szereplõje.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

EZÉKIEL

A zsidók babiloni fogságának idején, ma úgy mondanánk, igencsak aktív UFO-tevékenység volt észlelhetõ. A misszionáriusok több embert is vittek magukkal ekkor, akik érdekes történéseknek voltak a szemtanúi. Ezek között volt Ezékiel, akirõl most fogunk részletesebben beszélni, illetve Zakariás. Róla késõbb lesz szó.

Ezek az emberek “látomásokról” számolnak be, pedig miután az általuk elmondottakat részletesen megvizsgáljuk, kiderül, hogy semmilyen misztikusnak tûnõ “látomásról” vagy jelenésrõl szó nincs. Ugyanis kiderül, hogy mindaz, amiket elbeszélnek a saját egyszerû szavaikkal, nagyon is komoly és valós dolgok. Csak abban az idõben nyilván eszement embernek tartották volna azokat, akárcsak napjainkban is, akik azt állítják, hogy õket az ufók elvitték magukkal. Ezért mondják azt a korabeli szemtanúk, hogy “látomást” láttak, mert így sok kényelmetlen kérdésre nem kell válaszolniuk. Hiszen a “látomás” az látomás! Nem igaz? Ugyan ki firtatja annak mibenlétét? Csoda és kész!

Ezzel szemben meg, ha azt mondták volna, hogy valakik magukkal vitték õket, akkor nem tudnak többek között arra válaszolni, hogy kik, hogyan és hova?

Ne feledjük: késõbb, a sötét középkorban az inkvizíció sok embert elpusztított csak azért, mert az uralkodó nézetekkel szemben álló dolgokat hangoztattak. Ezért kellett máglyahalált halnia Giordano Brunonak, aki nem kevesebbet állított, minthogy léteznek más lakott világok is. Ugyan honnan vette ezt? Megsejtette? Nem valószínû. Látta! Hiszen õt is magukkal vitték és sok mindennek volt a szemtanúja, amirõl még napjainkban sincs sok fogalmunk. De mivel mindezt õ váltig hangoztatta, az életével fizetett.

A késõbbiekben szó lesz arról, hogy a misszionáriusok embereket vittek magukkal. Ez ott van a Bibliában — fehéren-feketén!

Ilyen személy volt többek között Ezékiel is, aki a babiloni fogság idején volt különleges történések szemtanúja.

Lássuk hát az õ történetét.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A KÉBÁR FOLYÓNÁL

1. És lõn a harminczadik esztendõben, a negyedik hónapban, a hónap ötödikén, mikor én a foglyok közt a Kébár folyó mellett voltam: megnyilatkozának az egek, és láték isteni látásokat.
2. A hónap ötödikén (ez az ötödik esztendeje Jojákin király fogságba vitelének).
3. Valójában lõn az Úrnak beszéde Ezékiel paphoz, a Búzi fiához a Káldeusok földén, a Kébár folyó mellett, és lõn ott rajta az Úrnak keze. *634

Eddig ugye mindez, akárcsak a korábbi történetek, misztikusan természetfelettinek tûnik. Ahogy azonban tovább olvassuk Ezékiel “beszámolóját”, kiderül, hogy egyáltalán nem az.

4. És látám, és ímé forgószél jött északról, nagy felhõ egymást érõ villámlással, a mely körül fényesség vala, közepébõl pedig mintha izzó ércz látszott volna ki, tudniillik a villámlás közepébõl. *635

Mindez tökéletes leírása azoknak a jelenségeknek, melyek a Biblia-korabeli idõkben egy nem földi ûrhajó megjelenésekor voltak tapasztalhatók.

Egy jármû közeledett az égbolton, melynek a hajtómûvei intenzív légmozgást keltettek. Mivel távolról nézve apró pontnak tûnt csupán, ezért Ezékiel figyelmét leginkább az azt követõ “felhõ” és a hajtómû által keltett erõs fényjelenség kötötte le. Azt persze pontosan nem tudhatjuk, hogy milyen fizikai elven mûködött a misszionáriusok jármûveinek a többsége. Korábban arról beszéltünk, hogy reaktív — rakéta — hajtómûvel rendelkeztek. Késõbb azonban olyan jármûvekkel is találkoztak a korabeli szemtanúk, melyek hajtómûvei mûködésük közben légköri elektromos kisüléseket keltettek. Ezek azok a villámok is, melyekrõl Ezékiel szól.

Mikor közelebb ért, szemtanúnk azt jobban megvizsgálhatta. Külön megjegyzi, hogy a fényesség közepébõl “mintha izzó ércz látszott volna ki”. Ez nyilván nem egyéb, mint a hajtómû aktív zónája.

Azonban ez a jármû nem landolt a földfelszínen. Megfelelõ magasságba ereszkedve kisebb repülõ szerkezetek tûntek elõ belõle...

5. És belõle négy lelkes állat formája tetszék ki, és ez vala ábrázatjok: emberi formájok vala.
6. És mindeniknek négy orczája vala, és négy szárnya mindenikõjöknek; *636

*634,*635,*636 Ezékiel könyve 1

Ezek kisebb méretû jármûvek voltak. Mivel nem tudta, hogy mik azok, ezért a nem nagy méretükbõl ítélve állatoknak nézte õket. Természetesen õ azt hitte, hogy ezek valamiféle számára ismeretlen lények, hiszen mozogtak. Azért nevezi lelkesnek, mert a “léleknek” köszönhetõen mozogtak. Mivel szerinte éltek! Pedig csak mûszaki szerkezetek voltak...

Az alakjukat sem tudja konkrétan meghatározni. Csak hasonlítani tudja e jármûvek némely részét archoz, szárnyhoz stb.

Mikor a közelében landoltak, csak akkor tudta õket tüzetesebben szemügyre venni. Olvassuk hát a leírásukat:

7. És lábaik egyenes lábak, és lábaik talpa mint a borjú lábának talpa, és szikráznak vala, mint a simított ércz színe. *637

Ezeken a teleszkópszerû fém támasztólábakon landolás után a szerkezet az egyenetlen talajfelszín ellenére stabilan megállt. A fém felülete sima, polírozott volt, melyen a fény meg-megcsillant.

8. Továbbá emberi kezek valának szárnyaik alatt négy oldalukon. Mind a négyõjöknek orczái és szárnyai.
9. Szárnyaik egymás mellé lévén szerkesztve, nem fordultak meg jártukban, mindenik az õ orczája irányába megy vala. *638

Krónikásunk csodálkozik, hogy a szárnyak “nem fordultak meg jártukban”. Talán azt érti alatta, hogy nem “csapkodtak”, mint a madarak szárnyai. Õ azt hitte, hogy a szerkezetek ezek segítségével repültek. De ha azok nem csapkodtak, akkor hogyan repülhettek? Nem értette...

Hiszen szerinte szárnyakkal úgy lehet csak repülni, ha azok “csapkodnak”. Itt meg nem ez történt. Olyannyira meglepõdött ezen, hogy ezt külön meg is jegyezte a leírásban.

10. És orczájok formája vala emberi orcza, továbbá oroszlánorcza mind a négynek jobbfelõl, és bika-orcza mind a négynek balfelõl, és sas-orcza mind a négynek hátul; *639

*637,*638,*639 Ezékiel könyve 1

Ezékiel itt valószínûleg a jármûveken látható valamilyen egységek alakzatait hasonlítja arcformákhoz.

11. És ezek az õ orczáik. És szárnyaik felül kiterjesztve valának, mindeniknél két szárny összeér vala, kettõ pedig fedezé testöket. (itt a repülõ jármûvek valamilyen szerkezeti, aerodinamikai jellegzetességére utal krónikásunk.)
12. És mindenik az õ orczája irányában megy vala, a hová a lélek vala menendõ, oda mennek vala, meg nem fordulván jártukban. *640

Ne csodálkozzunk, hogy nem értjük, és nem nagyon tudjuk elképzelni ezeket a jármûveket. Ugyanis mindezek nem földi eredetû, nem emberkéz által alkotott szerkezetek!

13. És a lelkes állatok közt látszék, mint egy égõ üszög, a mely lángolt, mint a fáklyák, ide s tova futkározva a lelkes állatok közt; és a tûznek fényessége vala, és a tûzbõl villámlás jöve ki. *641

Ilyennek látta Ezékiel a jármûveket, vagy talán csak egy jármûvet. Ahogy az a földfelszínhez közeledett, mûködésbe léptek a korrekciós hajtómûvek. (Ezek arra szolgálnak, hogy megtartsák az ereszkedés utolsó fázisában a jármû egyensúlyát. Ugyanis több van belõlük, de a teljesítményük nem túl nagy. Csak stabilizációs célokat szolgálnak. Mindezeket a fedélzeti komputer vezérli, mely érzékelve a jármû legapróbb egyensúlyváltozásait, azonnal aktivizálja azt a korrekciós egységet, mely ezt ellensúlyozza.)

Ezékiel azt látta, ahogy az ereszkedõ jármûvön ezek a kis teljesítményû hajtómûvek hol egyikébõl, hol másikából egy néhány pillanatra reaktív gázsugár csap elõ. Ezeket hasonlítja fáklyához.

14. És a lekes állatok ide s tova mozognak vala, mint a villámlás czikázása. *642

Ahogy a jármû földet ért, a következõk történtek:

15. És mikor ránéztem a lelkes állatokra, ímé egy-egy kerék vala a földön az állatok mellett mind az õ négy orczájok felõl.
16. A kerekek mintha társiskõbõl készültek volna, és mind a négyüknek ugyanazon egy formája vala, és úgy látszának egybeszerkesztve, mintha egyik kerék a másik kerék közepében volna;
17. Jártukban négy oldaluk felé mentek vala; meg nem fordultak vala jártukban;
18. És talpaik magasak valának és félelmesek, és e talpak rakva valának szemekkel köröskörül mind a négynél (jelzõfények, világító pontok a talpakon).
19. És mikor járnak vala a lelkes állatok, járnak vala a kerekek is mellettök, és mikor fölemelkednek vala az állatok a földrõl, fölemelkednek vala a kerekek is.
20. A hová a lélek vala menendõ, mennek vala, ahová tudniillik a lélek vala menendõ, és a kerekek fölemelkednek vala mellettök, mert a lelkes állatok lelke vala a kerekekben.
21. Ha azok mentek, ezek is mennek vala, és ha azok álltak, ezek is állnak vala, és ha fölemelkedtek a földrõl, fölemelkednek vala a kerekek is mellettök, mert a lelkes állatok lelke vala a kerekekben. *643

*640,*641,*642,*643 Ezékiel könyve 1

Ne feledjük: krónikásunk több ezer évvel ezelõtt földönkívüli jármûvet és annak landolását látta. A mûszaki ismeretei enyhén szólva hiányosak voltak. Hiszen csak olyan dolgokat ismert, melyeket a bibliai kor tett lehetõvé. Ha megértjük, hogy az általa jellemzett fogalmak valóban mit takarnak, akkor majd pontosabb képet alakíthatunk ki ezekrõl a szerkezetekrõl.

22. És vala mintegy mennyezet az állatok feje fölött, olyan mint a csodálatos kristály, kiterjesztve felül fejök felett.
23. És a mennyezet alatt szárnyaik egyenesek valának, egyik a másikkal összeérvén; mindegyiknek kettõ vala, a melyek befedik vala innen, és mindegyiknek kettõ vala, a melyek befedik vala amonnan az õ testöket.
24. És hallám szárnyaik zúgását, mint sok vizeknek zúgását, úgy mint a Mindenhatónak hangját, mikor járnak vala, zúgás hangját, mint valami tábornak zúgását; mikor állanak, leeresztik vala szárnyaikat (a hangot a hajtómûvek zúgása okozta).
25. És lõn kiáltás a mennyezeten felül, a mely vala fejök felett, és õk megállván, leeresztik vala szárnyaikat.
26. És a mennyezeten felül, a mely fejök felett vala, látszék mint valami zafirkõ, királyi széknek formája (vagyis nem királyi szék, hanem valami hasonló formájú), és a királyi széknek formáján látszék mint egy ember formája azon felül (érdekes, hogy ezekhez a formákhoz hasonlítja, vagyis valami teljesen ismeretlen dolog);
27. És látám izzó érczként ragyogni, a melyet, mintha tûz vett volna körül derekának alakjától fogva és fölfelé; és derekának alakjától fogva és lefelé látám, mintha tûz volna. És fényesség vala körülötte,
28. Mint amilyen a szivárvány, mely a felhõben szokott lenni esõs idõben, olyan vala a fényesség köröskörül. Ilyen vala az Úr dicsõségének formája, és látám, és orczámra esém, és hallám egy szólónak szavát. *644

A jármû landolt. Kedves olvasó, így néz ki egy nem földi jármû...

Megszólították Ezékielt.

1. És monda nékem: Embernek fia! állj lábaidra, és szólok veled.
2. És lélek jöve én belém, a mint szóla, és állata engem lábaimra, és hallám azt, a ki szól vala nékem.
3. És mondá nékem: Embernek fia! küldelek én téged Izráel fiaihoz, a pártos nemzetségekhez, a kik pártot ütöttek ellenem; õk és atyáik vétkeztek ellenem mind e mai napig.
4. A kemény orczájú fiakhoz és makacs szívûekhez küldelek téged, és ezt mondjad nékik: Így szól az Úr Isten!
5. Õk pedig vagy hallják, vagy nem hallják, mivelhogy pártos ház, hadd tudják meg, hogy próféta volt köztök.
6. Te pedig, embernek fia, ne félj tõlök, és az õ beszédöktõl se félj; ha bogácsok és tövisek vannak is veled, és ha skorpiókkal lakol is együtt; beszédöktõl ne félj, orczájoktól ne rettegj, mert õk pártos ház.
7. És szóljad az én beszédimet nékik, vagy hallják, vagy nem, mert pártos ház. *645

*644 Ezékiel könyve 1
*645 Ezékiel könyve 2

Idáig úgy tûnik, mintha csak az történt volna, hogy a misszionáriusok elmondták a mondanivalójukat, és kész. De...

Történt ott más is. Hiszen valamilyen szert beadtak Ezékielnek:

8. Te pedig, embernek fia, halld meg a mit én néked szólok. Ne légy pártos mint ez a pártos ház, nyisd föl szádat, és egyed, a mit én adok néked.
9. És látám, és ímé egy kéz nyúlt felém, és ímé benne egy könyv türete vala. *646

Úgy tûnik, hogy amikor megjelent az ûrhajó, Ezékiel annyira megijedt a látványtól, hogy elvesztette az eszméletét és összeesett. Ne feledjük, ugyanez történt Dániellel is. Rendkívül nagy a hasonlóság Dániel történetével, mivel a misszionáriusok õt is bevitték az “orvosi szobájukba”, ahol magához térítették a rémülettõl elájult embert. Utána valamit csináltak Dániellel és Ezékiellel is, hiszen mind a kettõ arról számol be, hogy egy kéz nyúlt felé. Ezékiel meg valamilyen gyógyszert is kapott, mely édes ízû volt. De mivel kezelés alatt állt, s még nem volt teljesen tudatánál, ezért a közelében lévõ tárgyakat, melyeket még homályosan látott, bárminek nézhette. Valamilyen tárgyat, melynek szerepe volt az õ kezelésében, alakját tekintve könyvnek nézett. (Ne feledjük: az ókor könyve a pergamentekercs!)

10. És kiterjeszté azt elõttem, és ímé be vala írva elõl és hátul, és írva valának reá gyászénekek és nyögések és jajszók. *647

Lehetséges, hogy ez a tárgy valamilyen hangokat produkált?

1. És mondá nékem: Embernek fia! a mi elõtted van, edd meg; edd meg ezt a türetet, és menj, szólj az Izráel házának.
2. Felnyitám azért számat, és megéteté velem azt a türetet.
3. És mondá nékem: Embernek fia! hasadat tartsd jól és belsõ részeidet töltsd meg ezzel a türettel, a melyet adok néked (orvosi utasítások). És megevém azt, és lõn az én számban, mint az édes méz. *648

*646,*647 Ezékiel könyve 2
*648 Ezékiel könyve 3

Összegezve az eddigieket: Ezékiel, amikor meglátta az ûrhajót, ijedtében a rémülettõl elvesztette az eszméletét, akárcsak egykoron Dániel (*644/28). Az ájult embert a misszionáriusok “kezelésbe vették” (*645/2) és magához tért.

Az éppen magához tért Ezékiel azt látja, hogy körülötte sürgölõdnek, s egy kézszerû nyúl felé, amiben valami van. A tudata még nem tiszta, ezért csak homályosan látja azt, hogy mit tesznek vele.

Ezért kritikusan kell azon kijelentéséhez viszonyulnunk, hogy könyvet etettek meg vele. Nyilvánvaló, hogy nem könyv volt az, hanem egyfajta mûszaki készülék, mellyel valamilyen beavatkozást végeztek el. Amitõl késõbb próféta lett. Az édes íz meg orvosság lehetett.

Mikor jobban lett, elindulhatott, hogy végrehajtsa a kapott feladatot.

4. És mondá nékem: Embernek fia! eredj, menj el az Izráel házához, és szólj az én szavaimmal nékik.
12. És fölemele engem a lélek, és hallék mögöttem nagy dörgés szavát (a jármûvek startoltak): Áldott az Úrnak dicsõsége az õ helyérõl.
13. És amaz állatok szárnyainak zúgását, a melyek egymást érik vala, és mellettök a kerekek csikorgását, és nagy dörgés szavát.
14. És a lélek fölemele és elragada engem, és elmenék, elkeseredvén haragjában az én lelkem, az Úrnak keze pedig rajtam erõs vala. *649

*649 Ezékiel könyve 3

A felszálló jármûvek gázcsóváját nézte Ezékiel “haragnak”, akárcsak tette ezt korábban Mózes. Vagyis eme harmadik típusú találkozás után a misszionáriusok jármûvei startoltak és elrepültek.

Foglaljuk össze mindazt, amit eddig megtudtunk.

Ezékiel tanúja volt egy nem emberkéz által alkotott jármû landolásának, mely az “égbõl” jött. A jármû igencsak szokatlan alakú volt. Soha korábban még csak hozzá foghatót sem látott.

Megpróbálta hát hiányos ismereteivel valahogy körülírni. A legkézenfekvõbbet tette: olyan alakzatokhoz és élõlényekhez hasonlította az ismeretlen jármûvet, amiket jól ismert.

Amikor ez a szerkezet landolt, õvele történt valami. Akárcsak korábban Dánielnek (*601,*602,*603) , neki is egyfajta “idõkiesése” volt, vagyis nem mindenre emlékezett mindabból, ami vele a jármû landolása után történt.

Minden bizonnyal elvesztette az eszméletét, s ezért szorult egyfajta orvosi kezelésre. De ugyanakkor, mint a késõbbiekben látni fogjuk, a misszionáriusok ilyen helyzetekben elõszeretettel alkalmazták a rövid idejû altatás technikáját. Ezt tették elsõsorban azért, hogy a kiválasztott személyen egy kisebb mûtéti beavatkozást hajtsanak végre, mely annak az egészségi állapotára semmilyen kihatással nem volt. Ugyanakkor ennek a beavatkozásnak köszönhetõen vált az illetõ “prófétává”.

Valamilyen módon a misszionáriusok ezután már kapcsolatba tudtak vele lépni, anélkül, hogy errõl bárkinek is tudomása lett volna.

A beavatkozás tényét bizonyítja az is, hogy Dánielnél és Ezékiel esetében is egyfajta utókezelésre volt szükség. Az utóbbinak meg valamilyen “gyógyszert” adtak be két ízben is.

De miért mondja arra, hogy olyan édes ízû volt, mint a méz?

Gondolkozzunk el egy kicsit ezen.

Napjainkban mindenki jól ismeri azokat a gyógyszereket, melyeket kisgyermekeknek állítanak elõ. Ezek olyan tabletták vagy kapszulák, melyek olyan szereket tartalmaznak, amik ha a gyermek beteg, a gyógyulását segítik elõ.

De mivel a bennük lévõ hatóanyagok kémiai szerek, ezért többnyire keserû, kellemetlen az ízük. Bármelyik kisgyermeket nehéz arra rábírni, hogy lenyeljen egy keserû pirulát. Ezért a gyógyszergyártók gyakran cukrokat, leginkább glukózát is adnak a hatóanyag mellé, mely a gyógyszer kellemetlen ízét elnyomja. Így az édeskés ízû drazsét a kicsi már szívesebben fogadja el.

Nos, hát mitõl édes ízû a tabletta? Mert cukor van benne.

De miért emlegeti Ezékiel, amit lenyelt: ”mint édes méz”-ként? Miért nem mondja azt, hogy édes, mint a cukor?

Hát azon egyszerû okból, mert az õ korában a cukrot nem ismerték!

Mert ne feledjük: sok száz évvel késõbb, a középkorban, is csak a királyok kiváltsága lehetett, hogy olyan szelencéjük legyen, mely egy picike cukrot tartalmazott.

Hiszen akkor a cukor nagyon nagy ritkaságnak számított. És olyan drága volt, hogy csak az uralkodók engedhették meg maguknak.

És néhány ezer évvel ezelõtt?

Akkor a cukrot, mint önálló vegyületet egyszerûen nem ismerték.

Persze számos cukortartalmú anyagot használtak, mely a benne lévõ esetlegesen magas cukortartalmának köszönhetõen édes volt. Mint a méz.

De hogyan is gondolhattak volna mondjuk Ezékiel korában arra, hogy cukortartalmú pirulákat használjanak?

Nos, Ezékiel is olyan gyógyszert kapott, mely a kellemetlen íze miatt cukrot is tartalmazott.

Õ természetesen ezt nem tudhatta. Csak azt tartotta fontosnak megjegyezni, hogy az a valami, amit vele lenyelettek, nagyon édes volt.

Ugyan honnan is tudhatta, hogy az gyógyszer, mely az õ felépülését szolgálja?

Miután eléggé megerõsödött, útjára engedték — a küldetését teljesíteni.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A BÁZISON

A misszionáriusok Ezékiellel tartott kapcsolata nem merült ki abban, hogy találkoztak vele, hanem el is vitték magukkal egy olyan helyre, ahol más ismeretlen személyek is voltak. Olyan dolgokról számol be, melyeket ott látott, természetesen a maga egyszerû módján, amit a korábbiakban semmilyen módon értelmezni nem tudtak. Ezért mi sem tûnt kézenfekvõbbnek, minthogy csodának minõsítsék, mely természetfeletti.

Napjainkban azonban már mi is ismerünk olyan eszközöket, melyeket Ezékiel egykoron látott. Ezért most már tudjuk azokat azonosítani. Lássuk hát:

1. És lõn a hatodik esztendõben, a hatodik hónapban, a hónap ötödik napján: én ülök vala házamban, és Júda vénei ülnek vala elõttem és esék reám ott az Úr Istennek keze.
2. És látám, és ímé vala mintegy tûznek formája, derekának alakjától fogva lefelé tûz vala, és derekától fogva fölfelé vala mint a fényesség, mint az izzó ércz (a derék az a rész, ahol a gázsugár átváltozik “tûzzé”, feljebb van a torkolattûz — a “dereka”).
3. És kinyújta egy kézformát, és megragada engem fejem üstökénél fogva, és fölemelve vitt engem a lélek a föld és az ég között, és bevive engem Jeruzsálembe isteni látásokban a belsõ kapu bejáratához, a mely északra néz, a hol vala helye a bosszúság bálványának, a mely bosszúságra ingerel vala;
4. És ímé ott vala Izráel Istenének dicsõsége, a látás szerint, a melyet láttam a völgyben (vagyis ott állt az az ûrhajó, amit korábban a völgyben látott.) *650

*650 Ezékiel könyve 8

Mint már többször is említettük, a misszionáriusok elõszeretettel alkalmazták az altatás módszerét. Az Újszövetség taglalásakor ez hozzá fog segíteni bennünket sok olyan “csoda” megértéséhez, melyek ez idáig magyarázat nélkül maradtak. No, de folytassuk Ezékiellel.

Beszámolója szerint, mikor a vénekkel együtt volt, történt valami. Ahogy ott ültek, egyszer csak... Elaludtak. Mindannyian...

Ugyanis a közelben egy misszionárius jármû landolt. Fedélzetén érkezett az a kommandó, melynek feladata Ezékiel “elrablása” volt. Mikor megközelítették az épületet, ahol az a vének társaságában volt, egy speciális altató hatású gázt juttattak be oda. Egy percen belül mindenki aludt, Ezékiel is.

Ekkor beléptek a helyiségbe, és Ezékielt “felpakolva” sietve távoztak. Közben, ahogy a kommandó a jármûhöz igyekezett, az altató hatása múlni kezdett. Az alvó Ezékielt egy hordágyszerû alkalmatosságon szállították. Amint múlt az altató hatása, Ezékiel lassacskán kezdett feleszmélni.

A kommandó már közel járt a jármûhöz, mikor kinyitotta a szemét. Homályosan ugyan, de látta, ahogy a csoport õvele egy olyan jármûhöz közeledik, amilyet korábban a Kébár folyónál látott.

Ezután csak arra emlékezett, hogy valamilyen furcsát érzett, melyet természetesen a jármû indulásakor tapasztalt. Sõt késõbb, halványan olyan érzésre is emlékezett, mintha az ég és föld között repülne. Teste könnyû,... súlytalan. A súlytalanság állapota...

A jármûvön Ezékiel mindvégig altatásban volt. Csak néha-néha eszmélt fel egy nagyon rövid idõre, mikor is ezeket a homályos tapasztalatait szerezte. De az újabb adag altató megtette hatását.

Mikor a jármû megérkezett és landolt, már öntudatánál volt. Ezért immár jobban emlékezett mindarra, amit akkor ott látott. Az elsõ egy jármû vagy fegyver volt, mely mellett elhaladt. Ezt a bosszúság bálványaként említi.

Ahogy haladtak tovább, figyelmét egy jármû kötötte le. Ez olyan formájú és kinézetû volt, melyet korábban a folyónál látott:

4. És ímé ott vala az Izráel Istenének dicsõsége, a látás szerint, a melyet láttam a völgyben. *651

Ugyanis korábban a misszionáriusok nemcsak egy esetben találkoztak személyesen Ezékiellel. Hiszen:

22. És lõn ott az Úrnak keze rajtam, és monda nékem: Kelj fel, menj ki a völgybe, és ott szólok veled.
23. Fölkelék azért és kimenék a völgybe és ímé ott áll vala az Úrnak dicsõsége, hasonlatos ahhoz a dicsõséghez, a melyet a Kébár folyó mellett láttam, és orczámra esém. *652

Erre a jármûre utal Ezékiel.

Nos, a misszionáriusok egy olyan támaszpontra vitték, ahol más jármûvek is álltak. Majd látni fogjuk, hogy ez egyik “katonai” bázisuk volt, ahonnan azok bevetésre indultak.

5. És monda nékem: Embernek fia! emeld föl csak szemeidet észak felé. Fölemelém azért szemeimet észak felé: és ímé északra az oltár kapujától áll vala a bosszúság ama bálványa a bejáratnál. *653

*651,*653 Ezékiel könyve 8
*652 Ezékiel könyve 3

Azt nem tudjuk, hogy Ezékiel mit értett ezen. De amit ezután látott, az nagyon érdekes:

6. És mondá nékem: Embernek fia! látod-e mit cselekesznek? A nagy útálatosságokat, melyeket Izráel háza itt cselekszik, hogy eltávozzam az én szenthelyemtõl. De még egyéb nagy útálatosságokat is fogsz látni.
7. És vive engem a pitvar bejáratához, és látám, és ímé egy lyuk vala a falban.
8. És mondá nékem: Embernek fia! ronts csak át a falon! és átronték a falon, és ímé egy ajtó vala ott. *654

Itt most álljunk meg. Kapaszkodjon meg, kedves olvasó. Mert az, amit ezen az ajtón belépve látott, az minden eddigi elképzelésünket felülmúlja.

9. És mondá nékem: Menj be és lásd meg a gonosz útálatosságokat, a melyeket ezek ott cselekesznek.
10. Bemenék azért és látám, és ímé az útálatos csúszó-mászó állatoknak és barmoknak mindenféle képei és Izráel házának minden bálványai valának bevésve a falon köröskörül.
11. És hetven férfiú Izráel házának vénei közül (ezek közepette Jaazanjáhu, a Sáfán fia) áll vala elõttök, mindenik a maga tömjénezõjével kezében, s a füstölõszer felhõjének illata száll vala fel.
12. És mondá nékem: Láttad-é, embernek fia, Izráel házának vénei mit cselekesznek a sötétben, kiki az õ képes házában? mert azt mondják: Nem lát minket az Úr, elhagyta az Úr ezt a földet. *655

Tehát mit is látott ott benn, abban a helyiségben, mely az ajtó mögött volt? Elsõre azt mondhatnánk, hogy a falak mindenféle csúszómászók képeivel voltak tele. De a nagyon fontos mozzanat, hogy a misszionárius azt mondja: ezek azt hiszik, hogy mi nem látjuk õket...

Ugyanis a helyiségben a falakban videómonitorok voltak beépítve — egy megfigyelõszoba.

Ahogy Ezékiel belépett oda, az egyik monitoron felismerte az egyik izraelitát, Jaazanjáhut, a Sáfán fiát.

Kísérõje hozzátette: íme, ezek azt hiszik, hogy mi nem látjuk õket. Pedig nézd meg, mindegyikük mit cselekszik a saját “képes házában”. Ez a képes ház nem egyéb, mint a monitor!

1. Az Úr igéjének terhe a Kadrák földe ellen; Damaskus lesz pedig annak nyugvóhelye (mert az Úr szemmel tartja az embereket és Izráelnek minden törzsét); *656

*654,*655 Ezékiel könyve 8
*656 Zakariás könyve 9

Ha most bárki azt mondaná, hogy ez nem így van, és esetleg a vének mindegyikének volt egy-egy olyan titkos helyisége, ahol a falak mindenféle csúszómászók képeivel lettek volna telerajzolva, akkor arról Ezékiel tudott volna. Ugyanis õ eléggé nagy tekintélyü ember volt közöttük.

Ellenkezõleg: a misszionáriusok meg akarták neki mutatni, hogy bár a fõ, vezetõ személyek azt hiszik, az “Úr” nem látja õket, de íme mégis láthatóak, ki-ki az õ “képes házában”, azaz monitorán.

Ugyanis a misszionáriusok apró videókamerákat szereltek fel bizonyos helyiségekben, ahol a vezetõk szoktak összegyûlni, megvitatandó a fontos döntéseket.

Napjainkban mindez egyáltalán nem megy csodaszámba, hiszen többek között a titkosszolgálati módszerek és eszközök közé tartozik az ilyesfajta megfigyelés.

De a bázison nemcsak ez az egy megfigyelõhelyiség volt, ahonnan a kiválasztott helyszíneken való történéseket kísérhették figyelemmel “egyenes adásban”.

13. És mondá nékem: Még egyéb nagy útálatosságokat is fogsz látni, miket ezek cselekesznek.
14. És vive engem az Úr háza kapujának bejáratához, a mely északra van, és ímé ott asszonyok ülnek vala, siratván a Tammúzt.
15. És mondá nékem: Láttad-é, embernek fia? még egyéb, ezeknél nagyobb útálatosságokat is fogsz látni.
16. És bevive engen az Úr házának belsõ pitvarába, és ímé az Úr templomának bejáratánál, a tornácz és az oltár között vala mintegy huszonöt férfiú, kik hátokkal az Úr templomára és orczájokkal keletre fordultak, s ezek kelet felé leborulva imádták a napot.
17. És mondá nékem: Láttad-é, embernek fia? avagy kevés-é Júda házának ily útálatosságokat cselekedni, a milyeneket itt cselekedtek? hogy még a földet is betöltik erõszakossággal, és engem megint haragra ingerelnek, ímé, hogy tartják a venyigét orrukhoz!
18. Én is búsulásom szerint cselekszem, nem fog kedvezni szemem, sem meg nem szánom õket; s ha kiáltanak füleimbe nagy felszóval, nem hallgatom meg õket. *657

*657 Ezékiel könyve 8

Összefoglalva. A misszionárius olyan helyiségeket mutatott meg Ezékielnek, ahol monitorok voltak. Mindegyik ilyen monitor egyenes adásban mutatta, hogy mi történik azon helyiségben, ahol a miniatûr videókamera el van helyezve. Ezékiel a monitorokat “képes háznak” nevezi.

Más, egyéb helyiségeket is megmutattak Ezékielnek a bázison, ahol szintén valamely helyszíneken zajló történések voltak láthatók.

Nos, tisztelt olvasó, vajon mindez csak álom vagy látomás volt? Ha álom vagy álomszerû vízió lett volna, akkor hogyan álmodhatott egy több ezer évvel ezelõtt élt ember olyan dolgokról, melyekrõl még csak a leghalványabb fogalma sem lehetett? Hiszen az elektronika, és vele együtt a “távolbalátás”, ahogy a televíziós technikát néhány évtizeddel ezelõtt, a század harmincas éveiben nevezték, csak évszázadunk találmánya. Arról a lehetõségrõl, hogy egy szobában “képes házak” vannak, melyekben megfigyelt személyek láthatók, még a legfantáziadúsabb ember sem álmodhatott abban az idõben.

Ezért Ezékielnek mindenképpen valós dolgokat kellett látnia. Igaz, akkor mindez csodaszámba ment. De napjainkban minden családnak van otthon egy “képes háza”, mely olyan eseményeket közvetít, amik a világ egy másik pontján, sok ezer kilométerre tõlük történnek. Senki sem csodálkozik, és legkevésbé sem tekinti csodának. Úgy hívjuk ezt a “képes házat”, hogy televíziókészülék.

Nos, hát amit Ezékiel látott, az nem álom vagy vízió volt, hanem nagyon is valóság. Innen folytassuk hát.

A cselekmények egy másik helyszínen folytatódnak.

Késõbb a történések, melyeket Ezékiel látott, a bázis egy másik részén történtek. Egy olyan helyiségben, ahol harci légijármûvek álltak. Egy akció elõkészületei közben “csöppent” oda szemtanúnk.

Ahogy nézelõdött, egyszer csak egy erõs hang szólalt meg. A hangszórók a személyzet felé közvetítették a bázis parancsnokának az utasításait:

1. És kiálta füleimbe nagy felszóval (persze nem Ezékiel füleibe kiáltott a hang, hanem a hangosbemondón hangzottak el a parancsok. Amennyiben Ezékiel csak látomásokban látta volna mindezt, akkor nem hallhatott volna nagyon erõs hangot), mondván: Hozzátok el a városra a meglátogatásokat (rajtaütések fegyveres jármûvekkel), kinek-kinek a kezében legyen vesztõ eszköze (fegyvere).
2. És ímé hat férfi jõ vala a felsõ kapu útjáról (az ûrhajó vagy a bázis valamelyik ajtajának irányából), a mely északra néz vala, mindeniknek kezében zúzó eszköze (katonák, fegyveresek), egy férfi pedig köztük gyolcsba vala öltözve (a gyolcsba általában a technikai személyzet volt öltözve, persze egyáltalán nem biztos, hogy a ruha gyolcsból volt, hanem inkább csak ahhoz hasonló anyagból), és íróeszköz vala derekán (valamilyen eszköz). És bemenének és állának az érczoltár mellé. *658

*658 Ezékiel könyve 9

A hangosbemondón keresztül parancsok, utasítások hangzottak el. A lényegük: felkészülni a rajtaütésre.

Röviddel ezután hat fegyveres személy jelent meg — katonák. Kezükben fegyverüket vitték. Ezek közül az egyik öltözéke elütött a többiétõl. Nyilván öltözéke vagy a rangját vagy a bázison teljesített feladatát volt hivatott jelezni.

Ezékiel persze ezt nem értette. Szerinte, ahogy sietve szemügyre vette, az öltözéke gyolcsból volt. Persze csak hasonlított a gyolcsból készült ruhára. Azonkívül az oldalán volt egy valamilyen, Ezékiel számára ismeretlen rendeltetésû eszköz. A többi fegyveresnek ilyen nem volt.

Ezékiel ezt persze megint csak nem értette. Ezért jobb ötlete nem lévén erre a tárgyra, íróeszközként említi. Ami persze nem felel meg a valóságnak, hiszen csak Ezékiel nézte azt a tárgyat íróeszköznek. Õ azt hitte...

Korábban már említettük, hogy az oltár kommunikációs eszköz volt. Így hát ez a hat személy, fegyveresek és közöttük az a furcsa öltözetû alak, az oltár elé (mellé) álltak.

Azt is megjegyzi Ezékiel, hogy az oltár fémbõl volt.

Hogy miért mentek az oltárhoz? Eligazításra! Ugyanis a konkrét utasításokat azon keresztül kapták.

Közben a kérubokat felülrõl megvilágító fények kialudtak. Helyettük mások gyulladtak fel. Ezékiel persze ezt sem értette.

3. És Izráel Istenének dicsõsége elvonula a Kérubról (itt valamilyen fényrõl van szó), a mely fölött vala, a ház küszöbéhez, és kiálta a gyolcsba öltözött férfiúnak, a kinek derekán íróeszköz vala. *659

Az oltár “megszólalt”. A bázis parancsnoka beszélt a legénységhez.

4. És monda az Úr néki: Menj át a város közepén, Jeruzsálem közepén, és jegyezz egy jegyet a férfiak homlokára, a kik sóhajtanak és nyögnek mindazokért az útálatosságokért, a melyeket cselekedtek annak közepében. *660

*659,*660 Ezékiel könyve 9

Itt minden bizonnyal a navigációs, vagy irányzó tisztrõl van szó. Aki azt a feladatot kapta, hogy a támadáskor jelölje ki a célpontokat, amelyeket azután a fegyvereseknek a jármûveikkel el kell pusztítaniuk. És minden bizonnyal elhangzott az a kifejezés, hogy megjelölni a célpontokat. Ezért beszél Ezékiel a “jegy”-rõl.

Azonkívül Ezékielnek nem voltak fogalmai az eligazításról, ezért állt ott megszeppenve, figyelve, hogy mi történik. Kapkodta a fejét jobbra-balra. Amit meg nem értett, azt késõbb saját fantáziájával pótolta.

5. És amazoknak mondá az én hallásomra (vagyis jelen volt Ezékiel az eligazításon): Menjetek át a városon õ utána (valóban az volt a “gyolcsba öltözött” feladata, hogy valamiket megjelöljön, és utána jöttek azok, akik ezeket a megjelölt célpontokat fegyvereikkel megsemmisítették), és vágjátok; ne kedvezzen a ti szemetek és ne szánakozzatok:
6. Vénet, ifjat, szûzet, gyermeket és asszonyokat öljetek meg mind egy lábig, de azokhoz a férfiakhoz, a kiken a jegy van, ne közelítsetek, és az én templomomon kezdjétek el. Elkezdék azért a vén férfiakon, a kik a ház elõtt valának.
7. És mondá nékik: Fertõztessétek meg a házat, és töltsétek meg a pitvarokat megölettekkel. Menjetek ki. És kimenének és öldöklének a városban. *661

Az eligazítás véget ért.

8. És lõn, hogy levágák õket, és én megmaradtam és esém az én orczámra és kiálték és mondék: Ah, ah, Uram Isten, avagy ki akarod-é írtani Izráel egész maradékát, mikor kiöntöd búsulásodat Jeruzsálemre (a búsulás — valamilyen tömegpusztító fegyvernek a lángja)?
9. És mondá nékem: Izráel és Júda házának vétke felette nagy, mivel hogy tele a föld vérontással, és a város tele van igazságtalansággal, mert azt mondották: Elhagyta az Úr ezt a földet, és az Úr nem lát.
10. Azért én is (nem kedvez szemem, sem meg nem szánom õket) útjokat fejökhöz verem!
11. És ímé a gyolcsba öltözött férfi, kinek íróeszköz vala derekán, választ hozott, mondván: Úgy cselekedtem, a mint parancsolád. *662

A “gyolcsba öltözött” jelentést tett az akció eredményeirõl. Általában a célzótiszt feladata a célpont megjelölése, és az akció után a pusztítás mértékének felbecsülése, megállapítása, felmérése.

1. És látám, és ímé a mennyezeten, a mely a Kérubok feje fölött vala, látszék felettök, mint valami zafírkõ, olyan mint egy királyi széknek formája.
2. És szóla a gyolcsba öltözött férfiúnak, és mondá: Menj be a forgókerekek közé a Kérubok alá, és töltsd meg tenyereidet égõ üszöggel onnét a Kérubok közül, és szórd a városra. És beméne szemem láttára. *663

*661,*662 Ezékiel könyve 9
*663 Ezékiel könyve 10

Itt Ezékiel pont fordítva írja le azt, amit látott. A kérub személyzete parancsot kapott valamilyen tömegpusztító fegyver bevetésére. Az égõ üszögöt nem a kérubról kellett elvenni, hanem pont fordítva: felszerelni rá, hogy késõbb a város fölött kioldhassák azt. Ez lehetett egy bomba, vagy rakéta robbanó töltettel. Az pedig, hogy “égõ” volt, az azt jelenti inkább, hogy világított. Talán a rajta lévõ kijelzõk világítottak. Amirõl Ezékiel azt hitte, hogy az a valami tartalmazza az “égõ üszögöt” és a parázsló üszög a réseken át látható. Ezek persze nem rések voltak, hanem apró állapotjelzõ vöröslõ fények.

3. A Kérubok pedig állanak a háztól jobbra, mikor a férfi beméne, és felhõ betölté a belsõ pitvart. *664

Vagyis az egyik misszionárius parancsot kapott arra, hogy szálljon fel a kérubbal, és a város ellen vessen be valamilyen fegyvert. A jármûvek az épület mellett álltak. A misszionárius felszállt a fedélzetre, és a jármû felemelkedett. A pitvart, ahol a jármû állt, természetesen a start következtében “felhõ” töltötte be.

4. És eltávozék az Úr dicsõsége a Kérubról, a ház küszöbére, és megtelék a ház felhõvel, és a pitvar betelék az Úr dicsõségének fényességével.
5. És a Kérubok szárnyainak csattogása meghallaték a külsõ pitvarig, mint az erõs Isten hangja, mikor beszél. *665

A kérub startolt. A startot erõs fény és hangjelenség kísérte.

Most itt jegyezzünk meg egy nagyon-nagyon fontos mozzanatot. Az ugye eléggé egyértelmû, hogy itt egy jármû startjáról van szó. Nos, a startot kísérõ erõs hangjelenséget, nevezhetjük dübörgésnek is, Ezékiel úgy említi — “mint az erõs Isten hangja, mikor beszél”.

Hangsúlyozom, ez itt nagyon fontos. Ugyanis számos esetben a szövegekben fellelhetõ a szózat, angyal hangja, Isten hangja stb.

Ezek mind-mind kivétel nélkül a jármûveket kísérõ erõs hangjelenségek. Persze azért különbözõek, hiszen sokféle típusú, hangú és kinézetû jármûvet láttak a Biblia-korabeli emberek.

6. És lõn, mikor parancsolt ama gyolcsba öltözött férfinak, mondván: Végy tüzet a forgókerekek közül, a Kérubok közül, az beméne, és álla a kerék mellé.
7. És kinyújtá egy Kérub a kezét a Kérubok közül a tûzhöz, mely vala a Kérubok között, és võn és tevé a gyolcsba öltözöttnek markába, ki elvevé és kiméne.
8. És látszék a Kérubokon emberi kéznek formája szárnyaik alatt.
9. És látám, és ímé, négy kerék vala a Kérubok mellett, egyik kerék vala az egyik Kérub mellett és a másik kerék a másik Kérub mellett, és olyanok valának a kerekek, mintha társiskõbõl volnának.
10. És mintha volna mind a négyöknek ugyanazon egy formája, mintha egyik kerék a másik közepében volna.
11. Jártokban mind a négy oldaluk felé mennek vala, meg nem fordulnak vala jártukban, hanem arra, a merre a fõ fordult, mennek vala utána, meg nem fordulnak vala mentökben.
12. És egész testök és hátok és kezeik és szárnyaik és a kerekek rakva valának szemekkel köröskörül mind a négy kerekükön. 13. Hallám, hogy a kerekeket forgókerekeknek nevezték fülem hallatára. *666

*664,*665,*666 Ezékiel könyve 10

Újra csak azt kell mondanuk, hogy Ezékiel nem álomképszerû víziót látott. Hiszen azt mondja, hogy azokat a számára ismeretlen szerkezeti elemeket ”forgókerekeknek nevezték fülem hallatára”.

A másik fontos részlet, hogy több személy is jelen volt, akiknek a “beszélgetését” hallotta. Ez minden bizonnyal a technikai személyzet volt, azon technikusok, akik a kérubokat felkészítették a bevetésre. Elvégezték a szükséges ellenõrzéseket, felszerelték a fegyvereket, és feltöltötték a jármûveket üzemanyaggal.

Ezékiel eközben csak kapkodta a fejét, hiszen olyasmit látott, amit a korabeli ember soha.

Képzeljük csak el, hogy egy több ezer évvel ezelõtt élt embert elvinnénk egy modern harci támaszpontra, ahonnan bombázók és az õket kísérõ vadászgépek indulnak bevetésre.

Ahogy ott állna, és nézné a sürgölõdést, az egészbõl semmit nem értene. Azt sem tudná, hogy honnan, kitõl jön az az erõs hang, melyet a bázison mindenütt hallható hangosbemondó közvetít.

Semmit nem értene az egészbõl. Ezért ha megkérnénk, hogy ugyan mesélje már el, mit látott, vajon mit hallanánk tõle?

Nyilván a látottakból csak bizonyos részletekre emlékezne, azokra, melyeket talán valamennyire megért. Ezért ezeket kiemelné, és a maga módján, kommentárjaival megtûzdelve megpróbálná a számára érthetetlent valamennyire érthetõbbé tenni.

Ugyanez igaz Ezékielre is.

A történések közül a figyelmét újra csak azok a “nagy madarak” — kérubok — kötötték le. Szemével azokat vizsgálgatta, hiszen a többibõl semmit nem értett.

14. És négy orczája vala mindeniknek, az elsõ orcza vala Kérub orcza, és a második orcza emberorcza, a harmadik oroszlán-orcza és a negyedik sas-orcza.
15. És fölemelkedének a Kérubok. Ez ama lelkes állat (vagyis olyan, melyet valamilyen ismeretlen erõ — lélek mozgat. Ettõl lelkes. És attól állat, hiszen olyan fogalma, hogy gép, jármû nem volt), a melyet láttam a Kébár folyó mellett.
16. És mikor járnak vala a Kérubok, járnak vala a kerekek is mellettök, mikor pedig felemelék a Kérubok szárnyaikat, hogy fölemelkedjenek a földrõl, nem fordulának el a kerekek sem az õ oldaluktól.
17. Ha azok állanak vala, ezek is állának, és ha azok felemelkednek vala, fölemelkedének ezek is velök, mert a lelkes állat lelke van bennök (õket is az az ismeretlen erõ mozgatja, mint a jármûveket).
18. És elvonula az Úrnak dicsõsége a ház küszöbétõl, és álla a Kérubok fölé.
19. És fölemelék a Kérubok szárnyaikat, és fölemelkedének a földrõl szemem láttára kimentökben és a kerekek is mellettök; és megállának az Úr háza keleti kapujának bejáratánál, és Izráel Istenének dicsõsége vala felül õ rajtok. *667

*667 Ezékiel könyve 10

A jármûvek beindították hajtómûveiket — elindultak a bevetésre.

20. Ez ama lelkes állat, a melyet láttam az Izráel Istene alatt a Kébár folyó mellett, és megismerém, hogy Kérubok valának.
21. Négy orczája vala mindeniknek és négy szárnya mindeniknek és emberi kezek formája vala szárnyaik alatt. *668

A szárnyak alatt valamilyen emberi ujjakhoz hasonló tárgyak voltak. Akárcsak napjainkban a levegõ—föld rakéták...

22. És orczáik formája: ugyanazok az orczák valának, a melyeket a Kébár folyó mellett láttam, tudniillik formájokat és õket magokat. Mindenik a maga orczája felé megy vala. *669

Nos, hogy nem látomás volt mindez, és Ezékielt a misszionáriusok valóban elvitték magukkal valahova, nemcsak a *650/3 bizonyítja. Ugyanis ha elvitték, akkor vissza is kellett õt hozniuk. Errõl Ezékiel ekképp beszél:

24. A lélek pedig felvõn engem, és vive Káldeába a foglyokhoz látásban az Isten lelke által, és felszálla elõlem a látás, a melyet láttam.
25. És elbeszélém a foglyoknak az Úrnak minden beszédét, a melyet nékem megjelentetett. *670

*668,*669 Ezékiel könyve 10
*670 Ezékiel könyve 11

Tehát semmilyen “látásról, látomásról” szó nincsen. Ezek vele valóban megtörténtek...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

EZÉKIEL ”TEMPLOMA”

Egy kissé unalmasnak tûnõ, de fontos részhez érkeztünk Ezékiel könyvében. Ugyanis a misszionáriusok újfent elvitték õt valahova, és megmutattak neki bizonyos dolgokat.

Van azonban egy furcsaság az egész szövegben, melyrõl késõbb fogunk szólni. Lássuk hát most Ezékiel leírását:

1. Huszonötödik esztendejében fogságunknak, az esztendõnek kezdetén, a hónap tizedikén, a tizennegyedik esztendõben az után, hogy a város megveretett, épen ezen a napon lõn az Úr keze én rajtam, és elvitt engemet oda.
2. Isteni látásokban vitt engem Izráel földjére, és letõn engem egy igen magas hegyre, s azon vala mint egy város épülete dél felõl.
3. És oda vitt engem, és ímé egy férfiú vala ott, tekintete mint az ércznek tekintete, és len zsinór vala kezében és mérõpálcza; és a kapuban áll vala. *671

Egy pillanatra álljunk meg. Emlékezzünk vissza, hogy (*380/6) Sámson anyja úgy számolt be az “Úr angyaláról", hogy “tekintete rettenetes vala”.

4. És szóla nékem az a férfiú: Embernek fia! láss szemeiddel és füleiddel hallj, és figyelmetes légy mind arra, a mit mutatok néked; mert hogy ezeket megmutassam néked, azért hozattál ide: hirdesd mindazokat, a miket látsz, Izráel házának. *672

Eléggé egyértelmû, hogy ismételten csak nem látomásról vagy vízióról van szó. Hiszen az ismeretlen személy, aki Ezékielt fogadta, és a késõbbiekben kalauzolta, maga mondja: azért hozták õt ide, hogy valamit tudassanak rajta keresztül az emberekkel.

Azt természetesen nehéz elképzelni, hogy egy rendkívüli technikai fejlettségi fokon álló társadalom képviselõjének kezében zsinór és mérõpálca volt. Ez túl primitívnek tûnik mindahhoz, amire õk képesek voltak már akkor. Ezért ez itt inkább Ezékiel kommentárja.

5. És ímé, kõfal vala a házon kívül köröskörül; és a férfiú kezében a mérõpálcza vala hat singnyi (a közsingben s egy tenyérben); és méré az épület szélességét egy pálczányira s magasságát egy pálczányira.
6. És méne egy kapuhoz, mely napkeletre néz vala, és felméne grádicsain, és méré a kapu küszöbét egy pálczányi szélességre, a másik küszöböt is egy pálczányi szélességre;
7. És az õrkamarát egy pálczányi hosszúságra és egy pálczányi szélességre, és az õrkamarák közét öt singnyire, és a kapu küszöbét a kapu tornácza mellett belõl, egy pálczányira.
8. És méré a kapu tornáczát belõl egy pálczányira. *673

*671,*672,*673 Ezékiel könyve 40

Nos, a további leírás mûszaki adatok halmazának tûnik, s ennél fogva eléggé unalmas. Ezért, kedves olvasó, ha annak találja, akkor nyugodtan ugorja át.

9. És méré a kapu tornáczát nyolcz singnyire, és gyámoszlopait két singnyire; vala pedig a kapu tornácza belõl.
10. És a napkeleti kapunak mind egyfelõl, mind másfelõl három-három õrkamarája vala, egy mértéke mind a háromnak, és egy mértékök a gyámoszlopoknak is mind egyfelõl, mind másfelõl.
11. És méré a kapunyílásának szélességét tíz singre, és a kapu hosszúságát tizenhárom singre;
12. És az õrkamarák elõtt való korlátot egy singnyire (ennek aztán huszadrangú jelentõsége van), és egy singnyi vala e korlát másfelõl is; mindenik õrkamara pedig hat singnyi vala egy felõl és hat singnyi másfelõl.
13. És méré a kaput az egyik õrkamara tetejétõl a másik tetejéig; huszonöt singnyi szélességre ott, hol ajtó ajtóval vala szemben.
14. És tevé a gyámoszlopokat hatvan singre, és a gyámoszlopokhoz nyúlik vala a pitvar a kapunál köröskörül.
15. És a bejárat kapujának elejétõl a belsõ kapu tornáczának elejéig vala ötven sing.
16. És az õrkamarákon szoros ablakok valának, és gyámoszlopaikon is belül a kapuban köröskörül, hasonlóképpen a tornáczokon; és valának ablakok köröskörül belõl, és a gyámoszlopokon pálmafaragások.
17. És vitt engem a külsõ pitvarba, és ímé, ott kamarák és kõbõl rakott pádimentom vala készítve a pitvaron köröskörül; harmincz kamara vala a kõbõl rakott pádimentomon.
18. És a kõbõl rakott pádimentom a kapuk mellett vala a kapuk hosszúsága szerint; az alsó kõbõl rakott pádimentom vala ez.
19. És méré a szélességet az alsó kapu elejétõl fogva a belsõ pitvar külsõ elejéig száz singnyire, a keleti és északi oldalon.
20. És a kapunak is, mely néz vala északra, a külsõ pitvaron, megméré hosszúságát és szélességét;
21. És õrkamarái valának: három egyfelõl és három másfelõl, és gyámoszlopai és tornácza egy mértékben valának az elsõ kapuval: ötven sing a hosszúsága, és szélessége huszonöt sing.
22. És ablakai és tornácza és pálmafaragásai annak a kapunak mértéke szerint valának, mely néz napkeletre, és hét grádicson mennek fel vala hozzá; és tornáczai, e grádicsok elõtt valának.
23. És a belsõ pitvarnak kapuja vala az északi és napkeleti kapu ellenében, és mére kaputól kapuig száz singet.
24. És vitt engem a déli útra, és ímé, egy kapu vala ott dél felé, és megméré gyámoszlopait és tornáczát ugyanama mérték szerint.
25. És ablakai valának és tornáczának is köröskörül, olyanok mint amaz ablakok; hosszúsága ötven sing, és szélessége huszonöt sing.
26. És hét grádicsa vala feljáratának, és tornácza azok elõtt vala; és pálmafaragásai valának egyik egyfelõl, a másik másfelõl gyámoszlopain.
27. És kapuja vala a belsõ pitvarnak dél felé, és mére kaputól kapuig dél felé száz singet.
28. És bevitt engemet a déli kapun át a belsõ pitvarba, és megméré a déli kaput ugyanama mértékek szerint;
29. És õrkamaráit és gyámoszlopait és tornáczát ugyanama mértékek szerint, és ablakai valának és tornáczának is köröskörül, hosszúsága ötven sing, és szélessége huszonöt sing.
30. És tornáczok valának köröskörül, hosszúságuk huszonöt sing, és szélességök öt sing.
31. És tornácza a külsõ pitvar felé vala, és pálmafaragások valának gyámoszlopain, és nyolcz grádicsa vala feljáratának.
32. Vitt továbbá engem a belsõ pitvarba kelet felé, és megméré a kaput ugyanama mértékek szerint;
33. És õrkamaráit és gyámoszlopait és tornáczát ugyanama mértékek szerint, és ablakai valának és tornáczának is köröskörül, hosszúsága ötven sing, és szélessége huszonöt sing.
34. És tornácza vala a külsõ pitvar felé, és gyámoszlopain pálmafaragások valának mind egy-, mind másfelõl, és nyolcz grádicsa vala feljáratának.
35. És vitt engem az északi kapuhoz, és megméré ugyanama mértékek szerint;
36. Õrkamaráit, gyámoszlopait és tornáczát, és ablakai valának köröskörül, hosszúsága ötven sing, és szélessége huszonöt sing.
37. És tornácza a külsõ pitvar felé vala, és pálmafaragások valának gyámoszlopain mind egyfelõl, mind másfelõl, és nyolcz grádicsa vala feljáratának.
38. És egy kamara vala, és annak ajtaja a kapuk gyámoszlopainál; ott mossák vala meg az egészen égõáldozatot (kommentár).
39. És a kapu tornáczában két asztal vala egyfelõl, és másfelõl is két asztal vala, hogy azokon öljék meg az egészen égõáldozatot és a bûnért való áldozatot és a vétekért való áldozatot. *674

Látszik, hogy Ezékiel sajátosan értelmezte a látottakat. Szerinte bizonyos dolgok azért voltak ott, mert ott ölték le az áldozati állatokat. Persze, egyértelmû, hogy Ezékiel egy misszionárius bázison tartózkodott ekkor. Így nagyon jól látható, mennyire leegyszerûsítette a látottakat és kommentárjaival torzította azokat.

40. És oldalt kívül, északra onnét, hol felmennek a kapu ajtajához, két asztal vala, és a kapu tornáczának másik oldalán is két asztal.
41. Négy asztal egyfelõl, és másfelõl is négy asztal a kapu oldalán; nyolcz asztal, ezeken ölik vala az áldozatot.
42. És négy asztal vala az égõáldozatra faragott kõbõl, másfél sing hosszú és másfél sing széles és egy sing magas; ezekre teszik a szerszámokat, melyekkel az ágõáldozatot és egyéb áldozatot ölnek.
43. És a szegek valának egy tenyérnyiek, oda erõsítve belõl köröskörül, s az asztalokra jöve az áldozat húsa.
44. A belsõ kapun kívül pedig vala két kamara az énekesek számára a belsõ pitvarban, egyik oldalt az északi kaputól, melynek eleje dél felé vala, s a másik oldalt a déli kaputól, melynek eleje észak felé vala.
45. És szóla nékem: Ez a kamara, mely délre néz, a papoké, kik a házhoz való szolgálatban foglalatosak:
46. Az a kamara pedig, mely északra néz, azoké a papoké, kik az oltárhoz való szolgálatban foglalatosak, ezek Sádók fiai, kik az Úrhoz járulnak a Lévi fiai közül, hogy szolgáljanak néki.
47. És megméré a pitvart; hosszúsága száz sing és szélessége is száz sing, négyszögre; és az oltár vala a ház elõtt. *675

*674,*675 Ezékiel könyve 40

Azt azért eléggé nehéz elképzelni, hogy az a személy, aki egyértelmûen nem földi ember volt a hat singnyi hosszú “mérõpálcájával”, elkezdte hangosan számolva méricskélni a százszor százas teret. Ugye, ez meglehetõsen valószínûtlen, hogy egy nem földi személy egy földi emberrel azzal tölti az idõt egy számunkra ismeretlen helyen, hogy egy pálcával bizonyos dolgokat leméricskélget. Ez enyhén szólva megmosolyogtató.

48. És vitt engem a ház tornáczába, és a tornácz gyámoszlopát megméré egyfelõl is öt singre, másfelõl is öt singre; a kapu szélességét pedig három singre egyfelõl s másfelõl is három singre.
49. A tornácz hosszúsága húsz sing vala és a szélessége tizenegy sing, és tíz grádicson mennek vala föl hozzá; és oszlopok valának a gyámoszlopoknál, egyik egyfelõl, másik másfelõl. *676

*676 Ezékiel könyve 40

Ez idáig 68 számadat.

1. És bevitt engem a templomba, és megméré a gyámoszlopokat, hat sing széles vala egyfelõl és hat sing széles másfelõl a gyámoszlopok szélessége.
2. És az ajtó szélessége tíz sing vala, és az ajtó oldalfalai öt sing egyfelõl és öt sing másfelõl; és megméré hosszúságát is negyven singre, szélességét pedig húsz singre.
3. És beméne a belsejébe, és megméré az ajtó gyámoszlopait két singre, és az ajtót hat singre, és az ajtó oldalfalait hét singre.
4. És megméré hosszúságát húsz singre, és szélességét húsz singre a templom felé, és mondá nékem: Ez a szentek szentje.
5. És megméré a ház falát hat singre, és az oldalépület szélességét négy singre a ház körül mindenfelõl.
6. És az oldalkamarák, egyik kamara a másikon, harminczan valának három sorban, és a háznak azon falához nyúlának, mely az oldalkamarák felõl vala, köröskörül, hogy azon erõsen álljanak, de nem magába a falba valának erõsítve.
7. És vala kiszélesedése és megnagyobbodása az oldalkamaráknak a magasságban fölfelé, mivel megnagyobbodása vala a háznak fölfelé a magasságban köröskörül a házon, ezért lõn kiszélesedése az épületnek fölfelé. És az alsó sorról menének föl a felsõhöz és a középsõhöz.
8. És láték a háznál valami magasságot köröskörül, fundamentoma ez az oldalkamaráknak, egy teljes pálczányi, hat singnyire a fal tövének párkányáig.
9. Az oldalkamara külsõ falának szélessége pedig öt singnyi vala. És a mi üresen maradt a ház oldalkamarái között,
10. És a kamarák közt húsz singnyi szélesség vala a ház körül köröskörül.
11. És az oldalépületnek ajtaja az üresen maradt hely felé vala, egyik ajtó északra és a másik ajtó délre, és a szabadon hagyott hely szélessége öt singnyi vala köröskörül.
12. És az épület, mely az elkülönített hely elõtt, nyugot felé vala, hetven singnyi széles vala, s az épület fala öt singnyi széles köröskörül, hosszúsága pedig kilenczven sing.
13. És méré a háznak hosszát száz singre, és az elkülönített helyet s az épületet és falait száz sing hosszúságra;
14. És a ház és az elkülönített hely elejének szélességét kelet felé száz singre.
15. És méré az épület hosszúságát az elkülönített hely felé, mely ennek háta mögött vala, és ennek folyosóit mind egyfelõl, mind másfelõl száz singre. És magában a templomban és a belsõ helyen és a külsõ tornáczban.
16. A küszöbök és a szoros ablakok és a folyosók valának mind hármuk körül, szemben a küszöbbel, simított fadeszkákból köröskörül. A földtõl az ablakokig, az ablakok pedig befedve valának.
17. Az ajtónak felsõ részéig és a belsõ házig és kifelé és az egész falon köröskörül a belsõ és külsõ helyen minden mérték szerint.
18. Készítve valának továbbá Kérubok és pálmafaragások, és mindenik pálmafaragás vala két Kérub között, és mindenik Kérubnak két orczája vala.
19. És emberorcza néz vala a pálmafaragásról egyfelõl, és oroszlánorcza a másik pálmára másfelõl. Így vala készítve az egész házon köröskörül.
20. A földtõl fogva az ajtó felsõ részéig Kérubok és pálmafaragások valának készítve a falon.
21. A szenthelynek ajtófélfái négyszegûek valának, és a szentek szentje elõtt vala mint egy oltárnak a formája.
22. Fából, három sing magas és két sing hosszú, szegletei valának és talpa, és falai fából valának. És mondá nékem: Ez az asztal, mely az Úr elõtt áll.
23. És kettõs ajtói valának a szenthelynek és a szentek szentjének,
24. És kettõs ajtói valának az ajtószárnyaknak, két forgó ajtóik, kettõ az egyik ajtószárnyban és két ajtó a másikban.
25. És készítve valának rajtok, a szenthely ajtóin, Kérubok és pálmák, mint valának készítve a falakon, és faküszöb vala a tornácz elõtt kivül;
26. És szoros ablakok és pálmák valának mind egy- s mind másfelõl a tornácz oldalfalain. Így voltak a ház oldalkamarái és a gerendák. *677

1. És kivitt engem a külsõ pitvarba az északi úton és vitt engem a kamarák épületéhez, mely az elkülönített hely ellenében és az épület ellenében észak felé vala;
2. A száz sing hosszú oldal elé az északi oldalra, és vala ötven sing a szélessége.
3. A húsz singnek ellenében, mely a belsõ pitvarhoz tartozék, és a kõbõl rakott pádimentom ellenében, mely a külsõ udvarhoz tartozék, folyosó vala folyosó ellenében három sorban.
4. És a kamarák elõtt tíz sing széles út vala befelé, hosszúsága száz sing; és ajtaik észak felé valának.
5. És a felsõ kamarák rövidebbek valának az épület alsó és középsõ kamaráinál, mert a folyosók elvettek belõlök.
6. Mivelhogy három sorban valának és nem valának oszlopaik, mint a pitvaroknak; ezért lõn az alsókhoz és a középsõkhöz képest elvéve a helybõl.
7. És egy fal, mely kivül vala, párhuzamosan a kamarákkal a külsõ pitvar felé, a kamarák elõtt, ötven sing hosszú vala.
8. Mert a kamarák hosszúsága, melyek a külsõ pitvar felé valának, ötven sing vala, és ímé, a szenthely ellenében száz sing vala.
9. És e kamarák alatt vala a bejáró hely napkelet felõl, ha beléjök a külsõ pitvarból méne valaki.
10. A pitvar falának szélességében dél felé az elkülönített hely és az épület elõtt is kamarák valának.
11. És egy út vala elõttök, melyek hasonlatosak valának a kamarákhoz, melyek északra valának, olyan hosszúságúak és olyan szélességûek, mint ezek, és minden kijárásuk és elrendezésök olyan vala, mint ezeké. És valamint amazoknak ajtói,
12. Akképen valának azoknak a kamaráknak ajtói is, melyek dél felé valának: egy ajtó kezdetén az útnak, annak az útnak, mely a megfelelõ fal elõtt kelet felé vala, ha valaki hozzájok méne.
13. És monda nékem: Az északi és a déli kamarák, melyek az elkülönített hely elõtt vannak, azok a szent kamarák, melyekben a papok, kik az Úrhoz közelednek, eszik az igen szentséges áldozatokat, ott rakják le az igen szentséges áldozatokat, az eledeli, a bûnért való és a vétekért való áldozatot; mert szent az a hely.
14. Mikor bemennek oda a papok, ki ne jõjjenek a szent helyrõl a külsõ pitvarba, hanem ott rakják le ruháikat, melyekben szolgáltak; mert szentek ezek, és más ruhába öltözzenek, úgy közeledjenek a nép helyéhez. *678

*677 Ezékiel könyve 41

Az utolsó mondatból kiderül, hogy a “papoknak” bizonyos biztonsági szabályokat be kellett tartaniuk.

19. Mikor pedig kimennek a külsõ pitvarba, a külsõ udvarba a néphez, vessék le ruháikat, a melyekben szolgáltak, és tegyék le azokat a szent kamarákban, és öltözzenek más ruhákba, hogy meg ne szenteljék a népet ruháikkal. *679

Gondoljunk csak napjaink atomerõmûveire, vagy olyan intézményekre, ahol veszélyes anyagokkal dolgoznak...

15. És mikor a belsõ háznak méréseit véghezvitte, kivitt engem a napkelet felõl való kapu útján, és megméré azt köröskörül.
16. Méré a keleti oldalt a mérõpálczával ötszáz singnyire, a mérõpálczával. És megfordula, és
17. Méré az északi oldalt ötszáz singnyire a mérõpálczával. És megfordula,
18. A déli oldal felé, és mére ötszáz singet a mérõpálczával.
19. Fordula aztán a nyugoti oldal felé, és mére ötszáz singet mérõpálczával.
20. Mind a négy szél irányában méré azt. Kõfala vala köröskörül, hosszúsága ötszáz, szélessége is ötszáz sing, hogy elválaszsza a szentet a köztõl. *680

*678,*680 Ezékiel könyve 42
*679 Ezékiel könyve 44

Hát eléggé nehéz elképzelni azt a szituációt, hogy az ismeretlen egy hat egységnyi hosszúságú pálcával kétezer egységnyit mért. Ez több mint 330 mérést jelent.

Egész idõ alatt Ezékiel lépésrõl lépésre követte az ismeretlent, ahogy az hangosan számolta: egy, kettõ, három,... nyolcvan, nyolcvanegy,... És szorgalmasan jegyzetelte az adatokat?

Hát...

Miért? Az ismeretlen nem volt birtokában az épület paramétereinek? És ezért meglehetõsen primitív módon határozta meg azokat?

Vagy egyik állítás sem igaz, és semmiféle “méricskélés” nem folyt. Akkor pedig Ezékiel hallgat el lényeges dolgokat...

A szöveget olvasva úgy tûnik, hogy ez valóban egy templom, egy kultikus hely leírása. De... tovább követve Ezékiel elbeszélését, kételkedni kezdünk benne.

1. És vitt engem a kapuhoz, ahhoz a kapuhoz, a mely napkelet felé néz vala.
2. És ímé, Izráel Istenének dicsõsége jõ vala napkelet felõl, és zúgása, mint nagy víz zúgása és a föld világos vala az õ dicsõségétõl. *681

Egy jármû közeledett a távolban. Hajtómûveinek a hangját, a zúgását pedig ”nagy víz zúgásához” hasonlítja. A jármû hajtómûveinek a fénye olyan erõs volt, hogy a felszínt erõsen megvílágította.

3. És a jelenség, melyet láttam, olyan vala, mint az a jelenség, melyet akkor láttam, mikor menék a várost elveszteni; és olyan látások valának, mint az a jelenség, melyet a Kébár folyó mellett láttam. És orczámra esém.
4. És az Úr dicsõsége beméne a házba a kapunak útján, mely néz napkeletre. *682

Az érkezõ jármû megközelítette az épületet, és eltûnt abban.

5. És fölemele engem a lélek, és bevitt engem a belsõ pitvarba, és ímé, az Úr dicsõsége betölté a házat.
6. És hallám, hogy valaki beszélget hozzám a házból, holott ama férfiú mellettem áll vala. *683

Ahogy a jármû elérte a landoló helyet az épületben, megszólalt a hangosbeszélõ. Képzeljük magunkat a tudományos-fantasztikus filmek világába. Amikor a jármû belép a landolótérre, felhangzik nagy hangon: ”12-es járat megérkezett... Zsilipeket kinyitni... Hajtómûvek alapfokozaton... Sugárzás normán...” És így tovább.

Természetesen itt nem ezek a szavak hangzottak el. Mások voltak.

Ezékiel persze azt hitte, hogy azok a hangok, amiket az épületbõl hall, ahová a jármû belépett, hozzá szólnak... Pedig csak a jármû landolásával voltak összefüggésben...

1. És visszavitt engem a szenthely külsõ kapujának útjára, mely keletre néz vala; és az zárva volt.
2. És monda nékem az Úr: Ez a kapu be lesz zárva, meg nem nyílik és senki rajta be nem megy, mert az Úr, az Izráel Istene ment be rajta, azért be lesz zárva. *684

*681,*682,*683 Ezékiel könyve 43
*684 Ezékiel könyve 44

Mikor a jármû, mely Ezékiel szeme láttára közelítette meg az épületet, belépett a landoló helyre, mögötte a zsilipszerû ajtók bezáródtak. Ennek nyilván biztonsági okai voltak.

Másrészt, újra csak meg kell jegyeznünk, hogy Ezékiel az ismeretlent, aki kalauzolta, “Úr”-nak nevezi. Ez a személy, akit ezúttal “Úrnak” nevez, azt mondja, hogy az “Úr” ment be azon a kapun. Ez itt ismételten egy fogalomzavar. Nyilván, akárcsak a korábbiakban a szemtanúk, mindenkit, akit láttak a misszionáriusok közül, “Úr”-nak szólítottak.

Itt is több személyrõl van szó, de az a megszólítás, hogy “Úr”, összezavarja az egész képet. Pedig csak értenünk kell, hogy bár több személyt látott szemtanúnk, zavarában, félelmében, mindegyiket “Úr”-ként említi.

7. És mondá nékem: Embernek fia! ezt az én királyi székemnek helyét és lábaim talpainak helyét, a hol lakom Izráel fiai között örökké, és itt az én szent nevemet többé meg ne fertéztesse Izráel háza, õk és királyaik paráznaságukkal és királyaik holttesteivel, magaslataikkal,
8. Mikor küszöbüket az én küszöböm mellé és ajtófélfáikat az én ajtófélfáim mellé tették, és csak a fal vala köztem és közöttök; és megfertéztették az én szent nevemet útálatosságaikkal, melyeket cselekedtek, ezokáért elvesztém õket haragomban.
9. Most már eltávoztatják paráznaságukat és királyaik holttesteit tõlem, és õ köztök lakozom mindörökké.
10. Te, embernek fia, hirdessed Izráel házának ezt a házat, hogy piruljanak vétkeik miatt. És mérjék utána arányosságát;
11. És ha pirulni fognak mind a miatt, a mit cselekedtek: e ház formáját és berendezését, kijáratait és bejáratait és minden formáit és minden rendeléseit és minden formáit és minden törvényeit jelentsd meg nékik és írd meg szemeik elõtt, hogy megtartsák minden formáját és minden rendeléseit, s azokat cselekedjék.
12. Ez a ház törvénye: A hegy tetején egész határa köröskörül igen szentséges. Ímé, ez a ház törvénye.
13. És ezek az oltár mértékei singek szerint (egy sing tesz egy közsinget és egy tenyért): talpa vala egy sing magas és egy sing széles, korlátja pedig a szélén köröskörül egy arasznyi. És ez az oltár magassága:
14. A földön való talptól az alsó bekerítésig két sing s szélessége egy sing, és a kisebb bekerítéstõl a nagyobb bekerítésig négy sing és szélessége egy sing;
15. És az Istenhegye négy sing, és az Isten-tûzhelyétõl fölfelé a szarvak egy sing.
16. És az Isten-tûzhelyének hosszúsága tizenkét sing vala tizenkét sing szélesség mellett, négyszögben négy oldala szerint.
17. És a bekerítés vala tizennégy sing hosszú, tizennégy sing szélesség mellett, négy oldala szerint; és a korlát köröskörül rajta fél sing. És talpa vala egy sing köröskörül. És grádicsai napkeletre néztek. *685

*685 Ezékiel könyve 43

Az épületet elhagyták, és most mást mutatott neki az ismeretlen:

1. És visszatéríte engem a ház ajtajához, és ímé, víz jõ vala ki a ház küszöbe alól napkelet felé, mert a ház eleje kelet felé vala, és a víz aláfoly vala a ház jobb oldala alól az oltártól délre.
2. És kivitt engem az északi kapu útján, és elhordoza engem a kivül való úton a külsõ kapuhoz, mely napkeletre néz, és ímé, a víz ott forr vala ki a jobb oldal alól.
3. Mikor kiméne az a férfiú napkelet felé, mérõzsinórral a kezében, mére ezer singet; és átvitt engem a vizen, a víz bokáig ér vala.
4. És mére ismét ezeret, és átvitt engem a vizen, a víz pedig térdig ér vala. És mére ismét ezeret és átvitt engem s a víz derékig ér vala.
5. És mére még ezeret, s vala olyan folyó, hogy át nem meheték rajta, mert magas vala a víz, megúszni való víz, folyó, mely meg nem lábolható.
6. És monda nékem: Láttad-é, embernek fia? És visszavezete engem a folyó partján. *686

*686 Ezékiel könyve 47

Számok, számok, számok... Azt eléggé nehéz elképzelni, hogy Ezékiel mindezt a rengeteg számadatot fejben tarthatta volna. Ugyanis elegendõ csak ránézni erre a számhalmazra, máris kiderül, hogy igencsak nehéz lenne emlékezetbõl felsorolni. Ehhez a mutatványhoz legalábbis egy emlékezõmûvész képességeire lenne szükség.

6 30 2 5 100 500 1 100 2 5 3 500 1 3 2 40 2 500 1 3 4 20 2 1 1 50 4 2 3 1 1 25 8 6 2 1 1 7 4 7 2 2 1 100 1.5 20 2 1 5 50 1.5 20 2 4 1 25 1 6 100 1 1 7 1 4 50 4 8 100 2 30 20 1 2 50 100 3 3 12 3 25 100 1 10 12 3 25 5 6 100 4 10 5 5 5 3 14 13 8 3 20 50 14 1 50 3 5 50 4 1 25 20 70 100 0.5 6 8 11 5 1 1 6 50 10 90 1 1000 25 25 6 100 500 1000 60 8 6 100 500 1000 50 2 10 100 500 1000

Azt is eléggé nehéz elképzelni, hogy Ezékiel mindenütt ott lépkedett az idegen mögött, s szorgosan jegyzetelte mindazokat az adatokat, melyeket az “mért”. Ugyanis az egésznek így semmi értelme.

Mert hiszen mi értelme lett volna annak, hogy a misszionáriusok Ezékiellel rengeteg alaprajzi mûszaki adatot közöljenek.

Erre persze egyesek mondhatnák: azért, hogy a késõbbiekben rekonstruálni lehessen az épület alakját, ahol járt. Lehet...

Azonban arra már mit lehet mondani, hogy az ismeretlen lemérte a korlátok hosszát. Hiszen a korlátoknak bármelyik épület mûszaki adataiban tizedrangú fontossága van.

Hiszen, tételezzük fel, hogy Ezékiel egy ismeretlen helyen találja magát. Természetes, hogy megpróbálja visszaemlékezései során nagyjából leírni mindazt, amit látott. De azért az már mégiscsak enyhén szólva furcsa, hogy az a személy, aki õt kalauzolta és szinte egy szót nem szólt, csak... Mért, mért és mért... És még inkább megkérdõjelezhetõ, hogy Ezékiel a nagyon sok “lemért” adatot fejben is tudta tartani.

Ezért valami furcsa van ebben az egészben. A számadatok tömkelege. Semmiképp sem emlékezhetett az összesre.

Azonfelül fontos megemlíteni, hogy szemtanúnk égtájakat, más szóval irányokat emleget. Délre, keletre, nyugatra, északra. Irányok és számok. Akárcsak egy koordinátarendszer...

Minden okunk megvan azt feltételezni, hogy a számok és irányok egy “ház alaprajzi adatai” köntösébe bujtatott adatok, és Ezékiel kommentárjai nem egyebek, mint figyelemelterelés.

Így hosszú idõn keresztül mindenki azt hitte, hogy ezek a számok nem mások, mint a lemért részek adatai.

11. ... e ház formáját és berendezését, kijáratait és bejáratait és minden formáit és minden rendeléseit és minden formáit és minden törvényeit jelentsd meg nékik és írd meg szemeik elõtt, hogy megtartsák minden formáját és minden rendeléseit, s azokat cselekedjék. *687

*687 Ezékiel könyve 43

Pedig lehet, hogy valami egészen más...

Ne feledjük, hogy a “feladványban” is számadatok vannak, melyeknek önmagukban véve semmi értelmük nincs. Mi van, ha a misszionáriusok olyan információt kívántak az utókorral Ezékielen keresztül közölni, mely talán nagyon fontos jelentéstartalommal bír?

A legkézenfekvõbb lett volna erre természetesen nem egy számsort megadni, hanem úgy tüntetni azt fel, mint egy épület paramétereit. Így senkinek sem szúr szemet, és a szöveg hosszú ideig fennmarad. Mert senki nem érti a számok rendeltetését. Mindenki azt hiszi majd, azért kellenek, hogy a jövõben, ha majd felépül az új “templom”, akkor annak az építésekor ezeket figyelembe vegyék. Így az utókornak módjában lesz majd ezt az információt feldolgozni, s annak valódi jelentését felismerni. Lehet, hogy eljött az idõ...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

ZAKARIÁS

A zsidók babiloni fogságának idején meglehetõsen aktív UFO-tevékenység volt tapasztalható. Ugyanis az ezt megelõzõ idõkhöz képest több ember is látott különleges dolgokat. Így Ezékiel és Dániel mellett Zakariás is szemtanúja volt olyan történéseknek, melyek bennünket igencsak érdekelnek.

Zakariás könyvében arról nincs szó, hogyan is kezdõdött az “Úrral való kapcsolata”. A korábbiakban több ízben is láttuk, hogy a “kiválasztottakat” a misszionáriusok “meglátogatták” vagy elvitték magukkal (lásd Mózes, Illés stb.). Vagy a misszionáriusoknak köszönhetõen születtek, mint Sámson, Sámuel és mások. Látni fogjuk majd, hogy nem volt ez másképp Keresztelõ Jánossal és Jézussal sem.

Zakariás könyvében nincs hát szó arról, hogy vele ez “miként kezdõdött”. Csak arról van szó, hogy az “Úr szólt hozzá” és utasította, mit tegyen.

Egyvalami azonban biztos: a misszionáriusok személyesen álltak vele kapcsolatban, elvégre szemtanúja volt egy nagyon fontos mozzanatnak, mely abban segít bennünket, hogy job-ban megértsük a misszionáriusok bolygónkon végzett tevékenységét.

Nos, olvassuk hát Zakariás szavait:

7. A tizenegyedik hónapnak, azaz a Sebat hónapnak huszonnegyedik napján, Dáriusnak második esztendejében, szóla az Úr Zakariáshoz, a Berekiás fiához, a ki Iddó próféta fia, mondván:
8. Látám éjszaka, hogy ímé, egy férfiú veres lovon ül vala, és áll vala a mirtus-fák között, a melyek egy árnyas völgyben valának; háta megett pedig veres, tarka és fehér lovak.
9. És mondám: Mik ezek Uram? És mondá nékem az angyal, aki beszél vala nékem: Én megmutatom néked: mik ezek. *688

*688 Zakariás könyve 1

Ugyan miért kérdezte, hogy mik azok. Az orosz változatban a “kik?” szó szerepel.

Hiszen láthatta! Vagy talán mégsem volt annyira egyértelmû mindez? Lehet, hogy a “lovakkal” volt Zakariásnak gondja?

Ugyanis a Mennyei jelenések könyvében majd látható lesz, hogy a “lovak” jármûveket jelentenek. Persze nem ûrhajókat, vagy egyéb más légi alkalmatosságokat. Inkább egy kisebb, egykét személy szállítására alkalmas eszközöket.

10. Akkor felele az a férfiú, a ki a mirtus-fák között áll vala, és mondá: Azok ezek, a kiket az Úr küldött, hogy járják be e földet;
11. És felelének az Úr angyalának, a ki a mirtus-fák között áll vala, és mondák: Bejártuk a földet, és ímé, az egész föld vesztegel és nyugodt. *689

Ez olyan, mintha egy kisebb osztag jelentést tesz az elöljárójának: bejártuk a Földet, és minden nyugodt, említésre méltót nem tapasztaltunk.

Ugyanis ez a tiszt a jelentést továbbítja a bázisra:

12. Az Úr angyala pedig felele, és mondá: Seregeknek Ura! Meddig nem könyörülsz még Jeruzsálemen és Júdának városain, a melyekre haragszol immár hetven esztendõ óta?
13. És nyájas szavakkal, vígasztaló szókkal felele az Úr az angyalnak, a ki beszél vala velem. *690

*689,*690 Zakariás könyve 1

Tehát ez a tiszt, akinek a beosztottai a járõrözésük befejeztével jelentést tettek, nem mással beszélt, mint a Seregek Urával. Zakariás azonban nem látta a Seregek Urát. Az nem volt ott. De a tiszt, az “angyal” mégis beszélt vele. Hogy is van ez?

A megoldást az a szövegrész adja, mely így jellemzi az “angyal” és a Seregek Ura közötti beszélgetést: “És nyájas szavakkal, vigasztaló szókkal felele az Úr az angyalnak, a ki beszél vala velem.”

Mit jelent az, hogy nyájas és vigasztaló szavakkal beszél? Ugyanis Zakariás a szavakat nem értette. Na nem azért, mert valamilyen számára ismeretlen nyelven hangzottak el. Bár ez sem zárható ki.

Azért nem értette, mert azok halkak voltak. És itt segít ez a szövegrész megérteni mindazt, amit Zakariás látott. Szemtanúnk a nyájas, vigasztaló jelzõket a hang tónusára, színére érti. Ugyanis, ha valaki nyájasan, vigasztalóan beszél, az általában ezt halkan, nyugodt, egyenletes hangnemben, mindenféle különösebb intonáció nélkül teszi. Pont ezért “megnyugtató” hatású a hangja. Miért jellemzi hát Zakariás az általa hallott hangot ilyenképp?

Azért, mert az “angyal” — a tiszt — egy rádió adó-vevõ készüléken továbbította beosztottai jelentését a bázisra. Egyenesen a legmagasabb rangú személynek — a Seregek Urának.

Mikor a tiszt a készülékbe beszélt, azt Zakariás hallotta és értette. De...

Mikor a válasz a készüléken keresztül jött, annak a hangja halk, monoton intonációktól mentes volt. Akárcsak egy hordozható adó-vevõbõl jövõ hang...

Zakariás, aki a tiszttõl távolabb állt, a választ, mely a készülékbõl jött, gyenge hangereje miatt nem értette. Csak annak a “hangszínét”, monotonizmusát hallotta.

Hiszen tudjuk mindannyian, hogy egy adó-vevõbõl jövõ hang csak vajmi keveset hasonlít az “eredeti beszélõ személy” hangjára. Hiszen a készülék valamennyire mindenképpen elváltoztatja azt.

Na, pont ezt a torzított hangot jellemzi Zakariás “nyájas, vigasztaló” jelzõkkel.

Tehát itt egyáltalán nem valamiféle képzelgésrõl van szó, hanem nagyon is reális dolgokról.

Két mondatban összefoglalva: Zakariás annak volt szemtanúja, hogy egy különítmény járõrözésrõl tért vissza, s helyzetjelentést tett a felettesének. Ezt a jelentést az továbbította egyenesen a legmagasabb rangú személynek — a Seregek Urának, aki válaszát Zakariás nem értette, csak annak hangszínét, tónusát jegyezte meg.

Természetesen Zakariás nem láthatta a Seregek Urát, mivel az valahol messze, talán egy földközelben lévõ jármû fedélzetén tartózkodott ekkor. Az összeköttetést a tiszt és közötte a rádióhullámok biztosították.

És még egy kérdés. Ha a “Mindenható Isten” mindenható és mindent lát, illetve hall, akkor miért kell valakiknek járõrözni, és a tapasztaltakat jelenteni? Hiszen az “Úr” mindent lát. Vagy... Talán hibásak az elképzeléseink?...

És végül a fentiekhez még egy megjegyzés: a rendkívül magasan fejlett technikával rendelkezõ misszionáriusok, mert nem kétséges, hogy itt róluk van szó, lovakon közlekedtek volna? Kicsit megmosolyogtató ez a feltevés.

Csak azért van szó Zakariás elbeszélésében lovakról, mivel mintegy lenyomatként tükrözi a szöveg Zakariás magánvéleményét. Hiszen abban az idõben, melyben õ élt, egyéb közlekedési eszközt még csak el sem tudtak képzelni, mint a ló, s némely négylábú társa. Jármûvek? Ugyan mit mondhatott volna róluk?!

Szemtanúnk látta hát a misszionáriusok “biztonsági szolgálatának” a ténykedését. Biztonsági szolgálat?... Nem túlzás ez egy kicsit?

Egyáltalán nem! Hiszen az idõk során, a szövegekben, a Bibliában, nagyon sok helyütt fellelhetõk a ténykedésének nyomai. Sõt!

Mikor majd elemezni fogjuk a Biblia misszionárius szereplõit, megtudjuk azt is, ki ennek a szolgálatnak a fõnöke... Név szerint...

De most maradjunk még Zakariásnál.

1. Majd visszatére az angyal, a ki beszél vala velem, és felkölte engem, mint mikor valaki álmából költetik fel. *691

Na, akkor most Zakariás aludt vagy sem? Hiszen ha álomszerû “látomás” lett volna, akkor nem keltették volna fel. Ha pedig felkeltették és már nem aludt, akkor nem “álomlátás” volt, hanem nagyon is valós dolog.

Itt leginkább arról van szó, mint már korábban sokszor említettük, hogy a misszionáriusok elõszeretettel alkalmazták az altatás technikáját. Így a történetekben, melyek a szemtanúkkal megestek, egyfajta “idõkiesések” vannak. Olyan idõtartamok, melyek a szemtanúknak egy pillanatnak tûnnek csupán, pedig nem azok. Csak azok közben “aludtak” és nem tudtak a velük történõ dolgokról.

Ez a feltevés nagyon sok olyan eseményt fog érthetõvé tenni, melyek Jézus után az apostolokkal megestek. És melyeket mind ez idáig a “csoda” kategóriájába soroltak.

Visszatérve Zakariáshoz: õ is látott dolgokat. De közben nem látott másokat, mert... Aludt...

Azután felkeltették. És megint látott dolgokat. Aztán...

1. Azután ismét felemelém szemeimet, és látám, hogy ímé, egy könyv repül vala.
2. És monda nékem: Mit látsz te? És én mondám: Látok egy repülõ könyvet, húsz sing a hossza és tíz sing a széle. *692

*691 Zakariás könyve 4
*692 Zakariás könyve 5

Valóban könyv? A könyvek “röpködni” szoktak? Meg aztán meglehetõsen nagy méretû...

Vagy talán inkább Zakariás hitte “könyvnek” azt a repülõ tárgyat? Ugyanis nem tudhatta, mi is az.

A misszionárius szavaiból az derül ki, hogy ez a repülõ tárgy, vagy nevezzük inkább szerkezetnek, hiszen a méretei ezt indokolják, pusztítást képes véghezvinni:

3. És monda nékem: Ez az átok, a mely kihat az egész föld színére; mert mindaz, a ki lop, ehhez képest fog innen kiirtatni, és mindaz, a ki hamisan esküszik, ehhez képest fog innen kiirtatni.
4. Kibocsátom ezt, szól a Seregeknek Ura, és bemegy a lopónak házába, és annak házába, a ki hamisan esküszik az én nevemre, és ott marad annak házában, és megemészti azt s annak fáit és köveit. *693

Vagyis ez a “repülõ könyv”, azaz szerkezet elpusztítja-megemészti a “lopót és annak házát, annak fáit és köveit”. Mintha egy fegyver lenne, mely repül és kisebb célpontok megsemmisítésére alkalmas...

Azonfelül gondolkozzunk el egy másik lényeges mozzanaton. Vajon Zakariás korában a ”könyv” mint fogalom ugyanazt a tárgyat jelentette-e mint napjainkban?

Hiszen Guttenberg óta, ha azt a szót halljuk, hogy ”könyv”, akkor egy lapos, szögletes tárgyra gondolunk, mely sok-sok oldal papírt tartalmaz, melyek telis-tele vannak írva nyomtatott betûkkel. De vajon Ezékiel korában a könyvek ugyanúgy néztek ki, mint napjainkban?

Mert idõben jóval késõbb, Jézus korában, a zsidók a Tórát (Mózes öt könyvét) egy hosszú papírszalagra felírva õrizték, mely két rúdra fel van tekerve, sõt napjainkban is így õrzik.

És azt se feledjük, hogy sok ezer évvel korábban a papirusztekercsek, melyek különféle írásokat tartalmaztak, hengeres alakúra voltak összetekerve. Hengeres alak és nem szögletes!

Hosszúkás, hengeres alakú, mely repül és nagy pusztítást képes véghezvinni. Mintha egy rakétáról beszélnénk.

Csak Zakariás nevezi “könyvnek”...

Visszatérve a misszionáriusok “járõrözésére”, krónikásunk egy újabb osztag járõrözésbe való indulását látta:

1. Majd megfordulék és felemelém szemeimet, és látám, hogy ímé négy szekér jön vala ki két hegy közül, és azok a hegyek ércz-hegyek. *694

*693 Zakariás könyve 5
*694 Zakariás könyve 6

A két érchegy — fémhegyet jelent. Vagy mint a mesékben, valóban érchegyet?

Látjuk, hogy a szövegekben semmiféle meseszerûségrõl szó nincs. Ezért az érchegyek nagy méretû, fémbõl készült monstrumokat jelentenek. Milyeneket?

Hatalmas, hegy nagyságú jármûveket, melyekbõl e kisebb jármûvek tûntek elõ, melyek járõrözésre indultak:

2. Az elsõ szekérben veres lovak, a második szekérben fekete lovak;
3. És a harmadik szekérben fehér lovak; a negyedik szekérben pedig tarka lovak, erõsek.
4. És megszólalék, és mondám az angyalnak, a ki beszél vala velem: Mik ezek, Uram?
5. Az angyal felele, és mondá nékem: Ezek az égnek négy szele, jõnek az egész föld Ura mellett való szolgálatukból.
6. A melyben a fekete lovak vannak, észak földére mennek, és a fehérek mennek utánok, a tarkák pedig a dél földére mennek;
7. Az erõsek is mennek és kivánják eljárni a földet. És mondá: Menjetek, járjátok el a földet; és eljárák a földet. *695

*695 Zakariás könyve 6

Zakariástól természetesen hiába is várnánk el, hogy másképp jellemezze ezeket a jármûveket, mint erõs lovak, mivel nincsenek meg a megfelelõ ismeretei ehhez. Csak annyit mond róluk, hogy színükben különböztek. Ez pedig nem sok...

Nos, Zakariás igencsak hallgat mindarról, hogy mi történt ezután. Talán azért, mert hallgatnia kellett a történtekrõl...

Csak azt mondhatta el, amit el kellett mondania. Csak átadni az üzenetet.

Hogy a misszionáriusok miért titkolóztak ennyire? Nyilván nem akarták teljes egészében felfedni magukat. Mert ezzel akaratlanul is befolyásolták volna az emberiség történelmét. Ezért csak közvetett eszközökkel éltek. Kiválasztottakon keresztül juttattak el információkat az emberekhez. A prófétákon keresztül.

Így minden ember maga dönthette el, hogy hallgat-e rájuk, vagy sem.

A titkolózással másutt is találkozni fogunk. Éspedig, kedves olvasó, a legváratlanabb helyen. Jézusnál.

A hivatalos nézet minderrõl igencsak hallgat. Pedig... No, de majd Ön is látni fogja, ahogy a bibliai szövegekben tovább haladunk.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

További információk a

www.2000ad.uz.ua

címen találhatók