Tisztelt olvasó!

A Biblia—ami a kulisszák mögött van címû kétkötetes mûvet 1999 augusztusában fejeztem be. Az azóta eltelt hét esztendõ során a nyomtatott változat, illetve az utánnyomás példányai is elfogytak. Több földrészrõl (Usa, Kanada, Ausztrália) is rendeltek példányokat. Az utóbbi esetben az érdeklõdõ azért mondta vissza a megrendelést, mert a postaköltség a könyv árának a sokszorosa volt.

Elkészült a könyv elektronikus változata is (PDF formátumban). Bár az ára csupán néhány euró, újra csak jelentkeztek a korábbi gondok. Egy másik kontinensrõl néhány eurónak megfelelõ összeg átutalása annak a többszörösébe is kerülhet. A végeredmény pedig megint csak ugyanaz: a magas járulékos költségek, avagy a bonyolult ügyintézés miatt sok érdeklõdõ kirostálódik.

Hét évvel a megjelenés után a szerzõi és egyéb járulékos jogok kizárólagos tulajdonosaként úgy döntöttem, hogy térítésmentesen hozzáférhetõvé teszem az elektronikus változatot. A összes szerzõi és járulékos jog betartása esetén az elektronikus változat szabadon (díjmentesen!) terjeszthetõ, másolható, sokszorosítható, illetve különféle internetes és más adattárolási rendszerekben tárolható.

Döntésem abból fakad, hogy e könyvet megírásakor gondolatébresztõnek szántam. Egy olyan alternatív változat, melynek a létjogosultsága semmivel sem kevesebb, mint az uralkodó szemléleté.

Mivel mûvem beállítottsága gyökeresen eltér az általánosan elfogadottól, ezért sokan már csak a cím hallatán is lesöprik az asztalról. Úgy vélem, akkor lehet objektíven véleményt formálni egy könyvrõl és az abban foglaltakról, ha teljes egészében ismerjük a tartalmát. Hogy ezt megtehessék, ajánlom e mûvet az érdeklõdõk figyelmébe.

Sloszár József
2006 augusztusa

Az elektronikus változat szabadon letölthetõ:
2000ad.uz.ua/letoltes/pdf - pdf,
2000ad.uz.ua/letoltes/prc - mobipocket formátumban.

A könyvrõl véleményt mondhat a
2000ad.uz.ua/forum
oldalon.

Vajon léteznek-e, létezhetnek-e a távoli kozmoszban értelmes lények által lakott világok? A tudomány, az asztrofizika egyáltalán nem zárja ki annak az eshetõségét, hogy lehetnek olyan bolygórendszerek, melyeken a mi bolygónkon uralkodó fizikai viszonyok vannak. Akkor pedig némelyeken közülük akár az élet is megjelenhetett! Sõt, az sem elképzelhetetlen, hogy olyanok is akadhatnak közöttük, melyeken fejlett társadalmak alakultak ki, jóval megelõzve a mi földi civilizációnkat.

De merre keressük õket?!

A SETI programban keressük-kutatjuk a kozmoszban azokat a lehetséges bolygó- és csillagrendszereket, amelyeken talán kialakulhatott az élet. Rádióteleszkópjaink óriási tölcsérei szüntelenül az eget pásztázzák, odafigyelve minden egyes rádiózörejre, hátha távoli lakott világok értelmes lényeinek az üzenetei. Keresünk, keressük az üzeneteket, de mindhiába...

Közben megfeledkezünk a vallás “másvilágáról”, melyet nem képzeletszülte misztikus, hanem értelmes lények népesítenek be. Egy olyan lakott világról, melynek küldöttei a Biblia-korabeli idõkben meglátogatták az emberiséget, sõt történelmét, fejlõdését is befolyásolták! Egy olyan világ, ahonnan Jézus is jött...

A szent szövegeket tanulmányozva ugyanis sok mindent megtudhatunk e távoli lakott világról. Többek között azt is, milyen viszályok dúltak egykoron a kozmoszban.

Sloszár József

A BIBLIA — AMI A
KULISSZÁK MÖGÖTT VAN II.
Egy másik világ

ELARA Munkács — 1999

© Sloszár József, 1999

Minden jog fenntartva!

E könyv kiadására kizárólag a szerzõ jogosult.
A szerzõ elõzetes engedélye nélkül,
kritikákban és recenziókban közölt
rövid idézetek kivételével,
a mû egyetlen része sem használható fel.

mail@2000ad.uz.ua

2000ad.uz.ua

Borítóterv: Kovács Éva (A borítón szereplõ festményrészlet Filippo Pedrocco Titian alkotása)

A könyvben szereplõ illusztrációk
Kovács Éva, Markovics Mátyás
és más, az INTERNETEN szabadon
hozzáférhetõ és korlátozás nélkül
felhasználható fotók és rajzok
alapján készültek.

Видавництво "Елара"

м. Мукачево

ISBN 966-7138-20-8

TARTALOMJEGYZÉK

NYOLCADIK FEJEZET. A TERV

JÁNOS. A FOGANTATÁS
JÉZUS. A FOGANTATÁS
SZÜLETÉS. A CSILLAG
KERESZTELÕ JÁNOS
AZ ÁCSMESTER
NEGYVEN NAP A “PUSZTÁBAN”.
FELKÉSZÍTÉS A KÜLDETÉSRE
A CSAPAT
KISLÁNYKA, KELJ FEL!
AZ EPILEPSZIÁS GYERMEK
AZ ”ÖRDÖNGÕS”
ÖTEZER EMBER MEGVENDÉGELÉSE
”VÍZENJÁRÁS”
A TENGER LECSENDESÍTÉSE
A VÉGZETES PARANCS
AZ OLAJFÁK HEGYÉN
VÉGKIFEJLET
KERESZTREFESZÍTÉS
A KÜLDETÉS VÉGE
AZ APOSTOLOK CSELEKEDETEI
PÁL APOSTOL
A SZENT LÉLEK
A SZENT LÉLEK ”APOSTOLOKRA VALÓ KITÖLTÉSE”
A SÁNTA
A ”GUTAÜTÖTT”
HERÓDES HALÁLA
SZÖKTETÉSEK A BÖRTÖNBÕL
TÉRÍTÕK
AZ ÚJ TESTAMENTOM
MOHAMED PRÓFÉTA

KILENCEDIK FEJEZET. FEGYVEREK

FEGYVERT TARTÓ KÉZ. KINYÚJTOTT KÉZ
A VESSZÕ
”TÜZES NYILAK”
A FEGYVER HATALMA

TIZEDIK FEJEZET. FÖLDÖNKÍVÜLI JÁRMÛVEK

ANGYALOK
KERUBOK
SZERÁFOK
AZ ÚR HÁZA
BÁBEL TORNYA
JÓNÁS ÉS A NAGY HAL
AZ ÚR SZAVA. (HANGJELENSÉGEK)
AZ ÚR DICSÕSÉGE. (FÉNYJELENSÉGEK)
FELHÕ ÉS SZÉLVÉSZ
SÁRKÁNYOK

TIZENEGYEDIK FEJEZET. EGY MÁSIK VILÁG

A BIBLIA FÖLDÖNKÍVÜLI SZEREPLÕI
AZ “IZRAELITA” PROJEKT
JEHOVA
A BIZTONSÁGI FÕNÖK
VISZÁLYOK
BAÁL
A NYELV
SEREGEK URA
MENNYEI JELENÉSEK KÖNYVE
A “SZIGETEN”
A TÁMASZPONTON
A LÉGICSATA
A MÉZÉDES “KÖNYV”
666
FELADVÁNY II
A “HARAG POHARA”
A BOMBÁZÁS
ALELUJA... ALELUJA
“MENNYEI JERUZSÁLEM”
A PIRAMISOK
A “SZABADÍTÁS SISAKJA”
MENNYEI FEJEDELEMSÉGEK
SEOL

TIZENKETTEDIK FEJEZET. JÖJJÖN EL A TE ORSZÁGOD

A HÁLÓZAT MA
AZ ÚR NAGY NAPJA
AZ ÉLET KÖNYVE
A VÉGÍTÉLET

UTÓSZÓ

NYOLCADIK FEJEZET. A TERV

Kedves olvasó, úgy hiszem, könyvünk talán egyik legérdekesebb fejezetéhez érkeztünk. Ugyanis a zsidók babiloni fogsága utáni idõszak legnagyobb, és civilizációnkat leginkább befolyásoló misszionárius-beavatkozását fogjuk itt tárgyalni.

Ez olyannyira nagy jelentõséggel bírt, hogy a Biblia egyik nagy fejezete foglalkozik vele — az “Új testamentom”. E földönkívüli beavatkozás nyomán egy, az egész Földre kiterjedõ világvallás keletkezett — a kereszténység.

Könyvünk korábbi részeiben az eseményeknek általában csak egy szemtanúja volt, akinek az elmondásából tudjuk meg a történéseket. Itt ellenben valamivel könnyebb dolgunk lesz. Ugyanis az eseményeket négy leírásból fogjuk összerakni: Máté, Márk, Lukács és János elmondásából.

Ez a mozzanat nagyon fontos! Ugyanis sok esetben fogjuk tapasztalni, hogy egyik vagy másik leírás néhol hiányos. Így eléggé nehézkes lenne a történtek rekonstruálása. De szerencsénk van. Mert ami az egyikbõl hiányzik, sok esetben a másikban megtalálható. A végeredmény pedig: mind a négy leírás mozzanatait egyesítve, nagyon, de nagyon érdekes dolgokra fogunk rájönni.

A keresztény egyház, sajnos, sok döntõ fontosságú részletrõl nem vesz tudomást. De ezért megróni nem is lehet. Hiszen az általa megalkotott képbe ezek a mozzanatok sehogyan sem illenek bele.

Elõre is elnézést kérek a mélyen vallásos olvasóktól. Hiszen rájuk valószínûleg sokkoló hatással lesz mindaz, ami alább fog következni. Merthogy olyan tényekkel fogják magukat szembetalálni, amikrõl korábban nem volt tudomásuk.

Az általam leírtakra minden bizonnyal a teljes tagadás és elutasítás lesz a válaszreakciójuk. Mindennek ellenére azonban azért feltételezem róluk, hogy a Bibliát — a Szentírást — legitim alapkõnek tekintik.

Ebben az esetben pedig arra kérem õket, hogy minden elutasítás ellenére ellenõrizzék mindazokat az idézeteket, melyeket én alább leírok. És akár elfogadják, akár pedig tagadják, tapasztalni fogják, hogy ezek megmásíthatatlanul ott vannak a Szentírásban.

A következtetés pedig ekkor csak egy lehet: az eddig mintegy kétezer éven keresztül “érvényben lévõ” világkép... hibás.

Feladatunk ezért — a teljesség igénye nélkül — kialakítani egy új képet, a Bibliában szereplõ szövegek, eseményleírások nyomán.

Ez nélkülözni fog minden misztikumot vagy vallási színezetet.

Helyette teljes egységben lesz a könyvünk korábbi fejezeteiben kialakított képpel. Azzal a képpel, melyet az “Ótestamentomról” alakítottunk ki.

Ugyanis a vallási irodalomban már-már misztikus “Szent család” — Jézus, Mária és József — képe például a szövegek szerint egyáltalán nem állja meg a helyét. A késõbbiekben ki fog derülni, hogy Jézusnak négy fiútestvére és legalább két húga volt. Így a ”Szent családnak” három helyett minimum kilenc tagja volt. Akkor hát minek is nevezzük?

Na de ezekkel majd késõbb foglalkozunk.

Amikor elérkezettnek látták az idõt, a misszionáriusok egy új, minden eddiginél nagyobb horderejû beavatkozásra szánták el magukat. Ez a lehetõ legbékésebb jellegû volt, a korábbiak egyikétõl-másikától eltérõen.

Ehhez a vállalkozáshoz — a TERVHEZ —, azonban éppen ezért igencsak nagy erõket kellett megmozgatni.

Hiszen néhány szuperfegyver bevetésével könnyen lehet az eseményeket más mederbe terelni, ámde mindezt békés, szelíd módszerekkel megvalósítani igen bonyolult feladat.

A könyvünk címe, úgy érzem, leginkább erre a fejezetre lesz igaz. A kulisszák mögött.

Ugyanis Jézus korában a misszionáriusok minden korábbinál nagyobb ügynökhálózattal rendelkeztek bolygónkon. Ez a hálózat azt a célt szolgálta, hogy teljesen a háttérbõl irányítsák az eseményeket.

Minden eszközük, technikai potenciáljuk csak egy célnak volt alárendelve: segíteni, egyengetni egy kiválasztott személy küldetését. Hogy az a feladatát sikerrel, maradéktalanul teljesítse. És így maradandó módon befolyásolja a földi civilizáció további fejlõdését. Gondolom, hogy mindenki kitalálta, kirõl van szó. Jézusról.

Ahogy ebben a fejezetben egyre jobban el fogunk mélyülni, úgy fognak a “szent titkok” szertefoszlani. Sok “csoda” el fogja veszíteni a “csoda” státusát. Helyette egyre többet fogunk megtudni az akkori események hátterérõl. Minden egyes lépéssel fokozatosan szertefoszlik majd a misztikus-vallásos homály, és annak nyomában valóban betekinthetünk majd a kulisszák mögé.

A TERV kulisszái mögé...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

JÁNOS. A FOGANTATÁS

A Terv két kulcsfontosságú szereplõre épült. Az elsõ személy a “felvezetõ”. Feladata felhívni magára az emberek figyelmét. Mintegy “elõkészíteni a talajt” a második személynek, aki majd maradandó nyomot hagy az emberiség emlékezetében.

A cselekmény azzal indul, hogy egy meddõ asszony már sokadszor a bibliai történetben, terhes lesz. Fiúgyermeket hoz a világra.

Idézzük csak fel, hány esetben álltak a misszionáriusok a mindaddig meddõ, terméketlen asszonyok (Sára, Anna, Manoah felesége) teherbeesése mögött? Ezeket a meddõ asszonyokat minden esetben mûvi úton termékenyítették meg.

Azok a személyek, akik ilyen módon születtek, kivétel nélkül mindannyian kulcsfontosságú szerepet játszottak a történelem során. Maradandó nyomot hagyva maguk után.

Nos, a “felvezetõ személy” fogantatása sem történt másképp:

5. Heródesnek, a Júdea királyának idejében vala egy Zakariás nevû pap az Abia rendjébõl; az õ felesége pedig az Áron leányai közül való vala, és annak neve Erzsébet.
6. És mind a ketten igazak valának az Isten elõtt, kik az Úrnak minden parancsolataiban és rendeléseiben feddhetetlenül jártak.
7. És nem volt nékik gyermekük, mert Erzsébet meddõ vala, és mind a kettenimmár idõs emberek valának. *696

Mindez kísértetiesen hasonlít Ábrahám és Sára vagy Manoah és feleségének történetére! Hiszen Zakariásnak és feleségének, Erzsébetnek nem volt gyermekük. Valamelyikük meddõségének következtében.

Amikor az események középpontjába kerültek, már idõs emberek voltak. Még halvány reményük sem lehetett arra, hogyutódjuk szülessék.

Azt, hogy a misszionáriusok miért szemelték ki éppen õket a “felvezetõ személy” szülõiként, nem tudjuk. Csak azt, hogy kapcsolatba léptek velük.

8. Lõn pedig, hogy mikor õ rendjének sorában papi szolgálatot végzett az Isten elõtt,
9. A papi tiszt szokása szerint reá jutott a sor, hogy bemenvén az Úrnak templomába, jó illatot gerjesszen.
10. És a népnek egész sokasága imádkozék kívül a jó illatozás idején;
11. Néki pedig megjelenék az Úrnak angyala, állván a füstölõ oltár jobbja felõl.
12. És láttára megrettene Zakariás, és félelem szállá meg õt. *697

*696,*697 Lukács evangyélioma 1

Mikor Zakariás pap benn volt az Úr házában, valami történt, amitõl nagyon megrémült. Minden bizonnyal egy szokatlan, nem mindennapi látvány volt rémületének az oka.

Ne feledjük, hogy egyedül volt benn! Ugyanis a misszionáriusok gondosan ügyeltek arra, hogy a kapcsolatfelvételnek más szemtanúja ne legyen.

Most persze találgathatnánk, hogy élõ személlyel találkozott ott, vagy csak valamilyen technikai trükkel. Ez valóban csak találgatás lenne. De hogy közelebb maradjunk a valósághoz, ezért azt kell mondanunk, hogy valamilyen módon az egyik “misszionárius ügynök” jutott be az épületbe.

Ne feledjük, hogy õk sok esetben ugyanúgy néznek ki, mint bármelyikünk. Ha akarják...

Ha viszont tudatni akarták, hogy nem mindennapi emberrel állunk szemben, akkor annak különösebb mûszaki akadálya nem volt. Hiszen ezer szó helyett többet ért az, amit Zakariás a saját szemével látott.

Engedjük kicsit szabadjára a képzeletünket. Tegyük fel, hogy egy ilyen “ügynök” ugyanúgy néz ki, mint bármilyen más ember. Ugyanolyan öltözéket visel, mint bárki más. Ezért egyáltalán nem feltûnõ, elvegyül a tömegben.

Az öltözéke mindennapinak tûnik. De valójában nem az. Mondjuk, apró világító félvezetõ eszközök vannak a palástjába szõve. Ha ezek nem mûködnek, akkor a palást egy közönséges ruhadarab. Viszont ha igen...

Ha tudatni akarja a célszeméllyel, hogy õ nem mindennapi ember, és ezt demonstrálni is kívánja, akkor mûködésbe hozza ezeket az apró, palástba szõtt eszközöket. Amitõl az világítani kezd.

Így a látvány önmagáért beszél, és a célszemély azonnal érti, hogy nem közönséges személlyel van dolga. Így az “ügynöknek” nem kell magyarázkodnia vagy gyõzködnie õt. Hiszen a látvány beszél helyette.

Elmondja mondanivalóját és sietve távozik. Ahogy az utcára kilép, a palástot “kikapcsolja”, és így már semmi feltûnõ nincs rajta. Elvegyül az emberek között.

Közben a célszemély a látvány hatása alatt van. Hiszen természetesen nem ismer olyan palástot, mely világít...

Ha most bárki ezt mûszakilag képtelenségnek tartja, akkor csak nézze meg egyik vagy másik rocksztár fellépõ öltözékét. De különben napjainkban bárki, aki csak egy kicsit is ért az elektronikához, házilag is barkácsolhat magának hasonló világító palástot.

Ilyen egyszerû az egész. Napjainkban. És kétezer évvel ezelõtt?

Visszatérve Zakariás pap történetéhez, lássuk, mit közölt ve le az “ügynök”:

13. Monda pedig az angyal néki: Ne félj Zakariás; mert meghallgattatott a te könyörgésed, és a te feleséged Erzsébet szül néked fiat (elõre tudta a születendõ nemét), és nevezed az õ nevét Jánosnak.
14. És lészen tenéked örömödre és vigasságodra, és sokan fognak örvendezni az õ születésén;
15. Mert nagy lészen az Úr elõtt, és bort és részegítõ italt nem iszik; és betelik Szent Lélekkel még az õ anyjának méhétõl fogva. *698

Nem akármit közölt hát vele az ismeretlen: gyermekük fog születni!

Egyrészt korábban Erzsébet soha nem esett teherbe, meg aztán idõsödõ emberek voltak. Így már rég lemondtak arról, hogy valaha is gyermekük születhet. Hiszen az teljesen lehetetlennek tûnt. Ezért Zakariás pap hitetlenkedve fogadta a hallottakat:

18. És monda Zakariás az angyalnak: Mirõl tudhatom én ezt meg? mert én vén vagyok, és az feleségem is igen idõs.
19. És felelvén az angyal, monda néki: Én Gábriel vagyok, ki az Isten elõtt állok; és küldettem, hogy szóljak veled, és ez örvenéndetes dolgokat jelentsem néked. *699

*698,*699 Lukács evangyélioma 1

Nos, mint már említettük, Zakariás nagyon megijedt, mikor odabenn az ismeretlennel találkozott. Olyannyira sokkolta a szokatlan látvány, hogy ideiglenesen leblokkolt. És nem tudott beszélni. A blokk feloldásához pedig huzamosabb idõre volt szükség.

Nem egy olyan esetet ismerünk napjainkban, mikor valaki olyannyira megijed valamitõl, hogy ideiglenesen megnémul (leblokkol). Aztán idõvel az agya feldolgozza a történteket, és újra megszólal. Ez napjainkban egyáltalán nem tûnik különlegességnek.

Ugyanez esett meg Zakariás pappal. Õ is “megnémult”. A szövegek természetesen erre megpróbáltak magyarázatot adni. Hiszen nem ismerhették akkor még a “blokkolás” fogalmát. Ezért kreáltak hát helyette egy másik magyarázatot:

20. És ímé megnémulsz és nem szólhatsz mindama napig, a melyen ezek meglesznek: mivelhogy nem hittél az én beszédimnek, a melyek beteljesednek az õ idejökben. *700

Ennek a kreált magyarázatnak köszönhetõen öltöttek a történések “csodás”, misztikus színezetet.

Miután az ismeretlen távozott, Zakariás egy ideig ott állt kõvé meredve. Idõ kellett, míg a döbbenetbõl feleszmélt. Az emberek közben kinn várakoztak. Nem értették, miért nem jön elõ:

21. A nép pedig várja vala Zakariást, és csodálkozék, hogy a templomban késik.
22. És kijövén, nem szólhata nékik; eszökbe vevék azért, hogy látást látott a templomban; mert õ csak integetett nékik, és néma maradt. *701

Zakariás pap valószínûleg nemcsak ez egy alkalommal találkozott az ismeretlennel. Hiszen az egyik szövegrészben a következõk szerepelnek:

78. A mi Istenünk nagy irgalmasságáért, a melylyel meglátogatott minket a naptámadat a magasságból, *702

Ez a részlet Zakariás énekébõl való, ahol is õ “hálát ad” azért, hogy fia született.

Ebbõl kiderül, hogy az “Úr” meglátogatta a magasságból õket. Azaz az égbõl valami leereszkedett. Ez a valami, ami leereszkedett, nyilván jármû volt. A látványát “naptámadathoz” hasonlítja. Más szóval egy jármû megjelenésérõl van szó, mely leereszkedett az ”égbõl”, és igen erõs fényt sugárzott. Természetesen nem maga a jármû, hanem annak a hajtómûvei.

A találkozás után az események felgyorsultak.

A misszionáriusok egy csoportja titokban meglátogatta Zakariásékat, és megejtették az idõsödõ és mindaddig meddõ Erzsébeten a beavatkozást, amely során egy megtermékenyített petesejtet ültettek be a méhébe. Ennek következtében terhes lett:

24. E napok után pedig fogada méhében Erzsébet az õ felesége, és elrejtõzék öt hónapig, mondván:
25. Így cselekedett velem az Úr a napokban, a melyekben reám tekinte, hogy elvegye az én gyalázatomat az emberek között. *703

*700,*701,*702,*703 Lukács evangyélioma 1

És itt felmerül egy újabb kérdés: miért bújt el Erzsébet az emberek elõl? Nyilvánvaló, hogy mindaz, amit a misszionáriusok vele ”mûveltek”, szégyenérzetet váltott ki benne. Napjainkban egyik asszony sem szégyenkezik azon, hogy mûvileg termékenyítik meg. Hiszen ez rutinbeavatkozás. Napjainkban. Viszont kétezer évvel ezelõtt?

Öt hónapba telt, míg Erzsébet fel tudta dolgozni azt, hogy valakik “hozzányúltak”. Csak idõvel múlt el a szégyenérzete és az annak nyomán kialakult depressziója.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

JÉZUS. A FOGANTATÁS

Erzsébet után a misszionáriusok egy másik nõt is kerestek. A késõbbiekben neki szánták a szerepet, hogy a TERV központi figuráját világra hozza. Nyilvánvaló, hogy a kiválasztott személynek több olyan kritériumnak kellett megfelelnie, amirõl nem tudunk.

Hosszas keresés után egy Mária nevû hajadont szemeltek ki, aki Názáretben élt.

Hat hónappal Erzsébet mesterséges megtermékenyítése után ugyanaz a Gábriel nevû ismeretlen felkereste Máriát is:

26. A hatodik hónapban pedig elküldeték Gábriel angyal Istentõl Galileának városába, a melynek neve Názáret,
27. Egy szûzhöz, a ki a Dávid házából való József nevû férfiúnak volt eljegyezve. A szûznek neve pedig Mária.
28. És bemenvén az angyal õ hozzá, monda néki: Örülj, kegyelembe fogadott! Az Úr veled van, áldott vagy te az asszonyok között.
29. Az pedig látván, megdöbbene az õ beszédén, és elgondolkodék, hogy micsoda köszöntés ez?!
30. És monda néki az angyal: Ne félj Mária, mert kegyelmet találtál az Istennél. *704

*704 Lukács evangyélioma 1

Nos, ebbõl a szövegbõl két dolog derül ki. Az elsõ, hogy Gábriel, akivel korábban Zakariás pap találkozott, nem volt valamiféle misztikus látomás. Hanem nagyon is valós személy volt. Ugyanis személy szerint kereste fel Máriát.

A másik következtetés, hogy a külsejét tekintve nem volt rajta semmi rendkívüli. Hiszen hétköznapi embernek nézte õt a hajadon. Amit furcsállott, az a köszöntés volt, amivel õt a házba belépõ ismeretlen köszöntötte.

Hogy miért nem használták ismételten a “hatásos látvány”, mint például a “fényes köpeny” módszerét a misszionáriusok? A válasz nyilvánvaló. Valamivel korábban oly jól sikerült Zakariásnál Gábriel “belépõje”, hogy annak nyomán az egy idõre megnémult.

Ebbõl okulva, itt másképp közelítettek Máriához. Egyrészt azért, mert az leányzó, és így még Zakariásnál is jobban megijedt volna. Másrészt nem akarták a dolgokat azzal bonyolítani, hogy nagyon ráijesztenek.

Ezért szelídebb eszközökhöz folyamodtak. De jobban megfigyelve mégiscsak volt valami furcsa, valami szokatlan az ismeretlen kinézetében. Hiszen Mária mégiscsak megijedt tõle.

Ez a személy egy fontos, a hajadon számára sorsdöntõ fontosságú üzenetet hozott:

31. És ímé fogansz a te méhedben, és szülsz fiat, és nevezed az õ nevét JÉZUSNAK.
32. Ez nagy lészen, és a Magasságos Fiának hivattatik; és néki adja az Úr Isten a Dávidnak, az õ atyjának, királyi székét;
33. És uralkodik a Jákób házán mindörökké; és az õ királyságának vége nem lészen!
34. Monda pedig Mária az angyalnak: Mimódon lesz ez, holott én férfiat nem ismerek? *705

Mária nagyon elcsodálkozott a hallottakon. Ugyanis abban a korban csak azt tudták, hogy egy nõ kizárólag egyféleképpen eshet teherbe és szülhet gyermeket. Természetes úton.

Ámde ehhez egy férfiúra is szükség van. Mária pedig hajadon és szûz volt. Ezért kérdezett hát rá, hogy ugyan hogyan is történhetne vele ilyesmi. Hiszen semmi “olyat” nem tett, és így teherbe sem eshet.

Erre az “angyal”, az ismeretlen, a következõket válaszolta:

35. És felelvén az angyal, monda néki: A Szent Lélek száll te reád, és a Magasságosnak ereje árnyékoz meg téged; azért a mi születik is szentnek hivatik, Isten Fiának. *706

A misszionáriusok azzal próbálják õt meggyõzni, és a beleegyezését megkapni, hogy példaként Erzsébetet, a késõbbi Keresztelõ János anyját említik:

36. És ímé Erzsébet, a te rokonod, õ is fogant fiat az õ vénségében; és ez már a hatodik hónapja néki, a kit meddõnek hívtak: *707

Meg akarták gyõzni arról, hogy amit felajánlanak neki, valóban nem lehetetlen:

37. Mert az Istennél semmi sem lehetetlen. *708

Ez valóban így is van, hiszen napjainkban a meddõség nem akadály, mint volt Erzsébet korában. Sõt, az is megoldható, hogy szûz hajadon teherbe essék és gyermeket hozzon a világra. Férfi tevõleges “közremûködése” nélkül.

Erzsébet példája végül is meggyõzte Máriát, s beleegyezését adta:

38. Monda pedig Mária: Ímhol az Úrnak szolgálója; legyen nékem a te beszéded szerint (beleegyezését adta a beavatkozás elvégzéséhez). És elméne õ tõle az angyal. *709

*705,*706,*707,*708,*709 Lukács evangyélioma 1

Így hát a misszionáriusok a fiatal nõ beleegyezését bírva, megejtették a mûvi megtermékenyítést. Ekkor õ még valóban hajadon és szûz volt.

Ugyanakkor már jegyben járt Józseffel, aki minderrõl semmit sem tudott. Hiszen mindvégig titokban kellett az egészet tartania.

Telt az idõ, s a Mária méhében fejlõdõ magzat gyarapodott. A misszionáriusok szigorúan megtiltották Máriának, hogy a jegyese testi közeledését elfogadja. Amit az be is tartott:

25. És nem ismeré õt, míg meg nem szülé az õ elsõszülött fiát; és nevezé annak nevét Jézusnak. *710

Ennek nyilván megvoltak a maga okai. Valószínûleg kockáztatta volna a magzat egészséges kihordását.

Így hát értetlenül, ámde József napirendre tért a kérdés felett.

Az idõ azonban telt, és Mária terhességének egyre nyilvánvalóbb jelei kezdtek mutatkozni. Egy idõ után József is észrevette ezeket. Kérdõre vonta hát Máriát. Sérelmezte, hogy a közeledését minden esetben elutasította, és most mégis terhes.

Ennek csak egy oka lehet: valaki mással volt együtt. Mikor kérdõre vonta, és követelte, hogy mondja meg az illetõ nevét, Mária csak hallgatott.

Ez persze még tovább ingerelte a férfit, míg végül kijelentette: a jegyességet felbontja, és Mária mehet, amerre akar. De nem kívánt nyilvános jelenetet rendezni.

18. A Jézus Krisztus születése pedig így vala: Mária, az õ anyja, eljegyeztetvén Józsefnek, mielõtt egybekeltek volna, viselõsnek találtaték a Szent Lélektõl.
19. József pedig, az õ férje, mivelhogy igaz ember vala és nem akará õt gyalázatba keverni, el akarta õt titkon bocsátani. *711

*710,*711 Máté evangyélioma 1

Mikor már minden elveszettnek tûnt, és Mária sehogyan sem tudta jegyesét jobb belátásra bírni, megmondta az igazat. Hiszen nem akart az utcára kerülni. Ugyanis õ semmi rosszat nem tett.

Amikor József meghallotta Mária magyarázatát, enyhén szólva kinevette. Hiszen mindaz, amit hallott, nemhogy nehezen hihetõnek, hanem egyenesen képtelenségnek tûnt számára.

Mivel azt gondolta, hogy a hajadon bolondnak nézi õt, ezért még indulatosabb lett. Végül a vita azzal ért véget, hogy elment és bevágta maga mögött az ajtót.

Mária magára maradt. Sírt. Hiszen az az ember, akit valóban szeretett, többé nem hitt neki. Minden jövõbeli terve összedõlni látszott. Pedig õ csak jót akart. Úgy érezte, vége mindennek. Józsefet nem látta többé...

Mivel a méhében fejlõdõ magzat a TERV kulcsfontosságú figurája volt, ezért nyilván a misszionáriusok figyelemmel kísérték annak fejlõdését. Nem volt szabad, hogy komplikáció lépjen fel, hiszen túl nagy volt a tét. Rengeteg energiát fordítottak a misszionáriusok a megfelelõ jövõbeli anya megtalálására.

Idõnként nyilván valaki közülük felkereste õt, hogy meg gyõzõdjék, minden rendben megy-e. Ez lehetett akár Gábriel is.

Mária a soron következõ “vizit” során elpanaszolta, hogy József felbontotta a jegyességet és elhagyta õt.

Ez váratlan fordulat volt a misszionáriusok számára. Elvégre nem akarták, hogy “gyermekük” szégyenletesen jöjjön a világra. Mert ha nincs apja, akkor törvénytelennek számít. A születendõ Jézus így mindvégig magán viselte volna ezt a szégyenfoltot.

Ezért úgy döntöttek, hogy kiköszörülik a csorbát. Személyesen gyõzik meg Józsefet arról, hogy Mária nem hazudik, és valóban nincs földi apja a születendõ gyermeknek.

Ezért hát az egyik éjjel felkeresték Józsefet. Ugyanúgy cselekedtek, ahogy korábban Zakariás pap esetében tették: bevetették egész eszköztárukat. A látvány önmagáért beszélt.

20. Mikor pedig ezeket magában elgondolta: ímé az Úrnak angyala álomban megjelenék néki, mondván: József, Dávidnak fia, ne félj magadhoz venni Máriát, a te feleségedet, mert a mi benne fogantatott, a Szent Lélektõl van az. *712

*712 Máté evangyélioma 1

József felébredt, és meglátta az “angyalt”. A látványtól nagyon megijedt. Egy pillanatra sem jutott eszébe, hogy az ismeretlen személyét megkérdõjelezze.

Az közölte vele, hogy mindaz igaz, amit Máriától hallott, és a terhességéhez semmilyen férfinek köze nincs. Utasították, hogy térjen vissza a jegyeséhez.

Hogy elkerüljék a kérdések végeláthatatlan sorát, illetve, hogy az esetnek más szemtanúi is legyenek József szomszédságából, ezért elaltatták õt. Utána sietve távoztak.

Mikor a férfi reggel felébredt, élénken emlékezett a történtekre. Ámde azt nem tudta eldönteni, hogy álom volt-e mindez, vagy valóság. Hiszen a látogatásnak semmilyen nyoma nem maradt.

Végül úgy döntött, hogy álmodta. De a történtek olyan erõs nyomot hagytak az emlékezetében, hogy biztos volt afelõl — nem képzelõdött.

Mivel a Mária verziója és az ismeretlentõl hallott dolgok egybevágtak, ezért sértõdöttsége kezdett alábbhagyni. Most már kételkedni kezdett igazában, és már nem haragudott annyira a jegyesére. Míg végül erõt vett magán és felkereste a hajadont.

Ahogy elmondta neki, mi történt, szerinte persze csak álmodta az egészet, Mária sírásban tört ki. Hiszen József végre már nem utasította el mereven a magyarázatát.

Ahogy a férfi a nõ könnyes szemébe nézett, úgy érezte, hisz neki. Hinnie kell neki. Mert még mindig szereti.

A dolgok végül, akárcsak a romantikus regényekben, rendezõdtek.

A misszionáriusoknak közvetlen beavatkozásukkal sikerült a csorbát kiköszörülniük. A csecsemõ immár törvényesen, egy ép családban láthatta meg a napvilágot.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

SZÜLETÉS. A CSILLAG

Nos, a misszionáriusok mûvi úton megtermékenyítették Erzsébetet, aki a késõbbi Keresztelõ Jánost szülte, illetve Máriát, aki Jézusnak adott életet.

A megtermékenyített petesejt génjeinek a fele nyilván manipulált volt. Különben mi értelme lett volna az egész beavatkozásnak? Mert amennyiben “közönséges” génkészlet lett volna az apai oldalon, akkor Jézus sem lett volna több egy “egyszerû” földi embernél.

Ugyanakkor a Tervhez szükség volt arra, hogy a születendõ magzat valamiben más legyen, mint kortársai. Vannak ugyanis olyan feltevések, hogy az átlagnál jóval nagyobb volt a testmagassága. Ennek is genetikai okai lehettek.

Nyilván, egy alacsony, “mitugrász” termetû személyt ugyan ki vett volna komolyan? Mindenképp fel kellett magára hívni az emberek figyelmét, már csak a megjelenésével is. Ezért a látványnak önmagáért kellett beszélnie...

Másrészt bizonyosan rendelkezett még olyan tulajdonságokkal, és itt elsõsorban fizikai és pszichikai jellegzetességekre gondolok, melyek nem számítottak mindennapiaknak.

Ezért egy olyan megtermékenyített petesejtet ültettek be Mária méhébe, mely génállományát tekintve emberi külsõt “írt elõ”. Ugyanakkor tulajdonságait tekintve annál több volt.

Miután a magzat rendben fejlõdött, eljött a születés ideje.

Közben ugyanakkor kinn a kozmoszban valószínûleg tovább folytatódott a szembenállás. A TERV ellendrukkerei mindenképpen “keresztbe akartak tenni”. Ezért a hatalmon lévõkhöz olyan információt juttattak el, hogy a közeljövõben fog világrajönni egy fiúgyermek, aki ha életben marad, akkor nagy változásokat fog elõidézni, sõt még Heródes hatalmát is megingatja.

A szövegek szerint mindezeket Heródes bölcsei a szövegekbõl és a jóslatokból olvasták ki. Ez persze nem egyéb, mint utólagos belemagyarázás. Hiszen a háttérben mûködtek azok az erõk, melyek az eseményeket irányították.

Nem sokkal Jézus születése elõtt Augustus császár parancsot adott a népszámlálásra. Ezért Mária és József Betlehembe ment. Az események ott folytatódtak.

Mária egy istállóban szülte meg a misszionáriusok gyermekét — Jézust.

A Terv része volt az is, hogy a születendõ gyermekre fel kell hívni a figyelmet. A misszionáriusok mindent elkövettek azért, hogy ezt megtegyék.

Az egyik fontos mozzanat — a betlehemi csillag. Lássuk hát, mi is volt ez valójában.

1. A mikor pedig megszületik vala Jézus a júdeai Bethlehemben, Heródes király idejében, ímé napkeletrõl bölcsek jövének Jeruzsálembe, ezt mondván:
2. Hol van a zsidók királya, a ki megszületett? Mert láttuk az õ csillagát napkeleten, és azért jövénk, hogy tisztességet tegyünk néki.
3. Heródes király pedig ezt hallván, megháborodék, és vele együtt az egész Jeruzsálem.
4. És egybegyûjtve minden fõpapot és a nép írástudóit, tudakozódik vala tõlük, hol kell a Krisztusnak megszületnie?
5. Azok pedig mondának néki: A júdeai Bethlehemben; mert így írta vala meg a próféta:
6. És te Bethlehem, Júdának földje, semmiképen sem vagy legkisebb Júda fejedelmi városai között: mert belõled származik a fejedelem, a ki legeltetni fogja az én népemet, az Izráelt.
7. Ekkor Heródes titkon hivatván a bölcseket, szorgalmatosan megtudakolá tõlük a csillag megjelenésének idejét.
8. És elküldvén õket Bethlehembe, monda nékik: Elmenvén, szorgalmatosan kérdezõsködjetek a gyermek felõl, mihelyt pedig megtaláljátok, adjátok tudtomra, hogy én is elmenjek és tisztességet tegyek néki.
9. Õk pedig a király beszédét meghallván, elindulának. És ímé a csillag, a melyet napkeleten láttak, elõttük megy vala mind addig, a míg odaérvén, megálla a hely fölött, a hol a gyermek vala.
10. És mikor meglátták a csillagot, igen nagy örömmel örvendezének.
11. És bemenvén a házba, ott találák a gyermeket anyjával, Máriával; és leborulván, tisztességet tõnek néki; és kincseiket kitárván, ajándékokat adának néki: aranyat, tömjént és mirhát. *713

*713 Máté evangyélioma 2

Hogy kik voltak ezek a napkeleti bölcsek valójában? Nem tudjuk. Viszont nagyon valószínû, hogy a Hálózat emberei lehettek, akik napkeleti bölcseknek adták ki magukat. Mert ugyan ki tudta volna ellenõrizni, hogy mindaz, amit mondanak, megfelel-e a valóságnak?

Kinézetükbõl ítélve valóban azoknak látszottak. Így hittek nekik.

De mi is volt valójában a betlehemi csillag?

A tudományos világ egyes képviselõi megpróbálták úgy magyarázni ezt a “jelenséget”, hogy az nem volt egyéb, mint egy felrobbant csillag, szupernova, mely az égbolton ekkor rövid ideig a legfényesebb objektumok közé tartozott. Aztán elhalványult, és eltûnt.

Ez szép is lenne, ha igaz lenne. Ugyanis van itt egy kis bök kenõ: az égbolton ez a fényes objektum mozgott, folyamatosan változtatta a helyét!

Egy csillag nem szokott így viselkedni. Ugyanis a csillagok, a bolygók és egyéb kozmikus objektumok, melyek messze kinn a világûrben találhatók, számunkra az égbolton hosszú ideig mozdulatlannak tûnnek. Csak a Föld forgásának következtében végeznek a nap 24 órájában az égbolttal együtt “földkörüli” mozgást. De egymáshoz viszonyított helyzetük az égbolton nagyon hosszú ideig szinte változatlan marad. Ez alól csak a Naprendszer szabad szemmel látható bolygói képeznek kivételt, melyek lassú, de megfigyelhetõ mozgást végeznek az állócsillagokhoz képest.

A szövegek szerint pedig a “bölcsek” egy olyan fényes objektum mozgását követték, mely az éjszakai égbolton meglehetõsen gyorsan mozgott. Sõt! Betlehem fölé érve megállt.

Nagyon fontos az a kitétel, hogy a hely fölé érve, ahol a gyermek volt — megállt!

Ebbõl két fontos következtetés vonható le.

1. Mivel az objektum gyorsan változtatta helyzetét, ezért semmiképp sem lehetett kozmikus test.

2. Abból, hogy a hely fölött megállt, csak egy dolog következik: egy olyan objektum volt, mely kis magasságban mozgott.

Amennyiben valóban csillag, vagy szupernova lett volna, akkor az a kifejezés, hogy “a hely fölött megállt”, értelmét veszítené. Hiszen tegyük fel, hogy egy valódi csillag és a fejünk fölött van. Mivel nagyon messze van ez az égitest tõlünk, ezért, ha mondjuk egy kilométerrel arrébb megyünk és fölnézünk, még mindig a fejünk felett lesz.

Ha további ötven kilométerrel arrébb megyünk, továbbra is a fejünk felett marad. Ez azért van, mert az egy kilométer, vagy akár az ötven is, elenyészõen csekély ahhoz a milliárdszor milliárdnyi kilométerhez képest, amilyen messze tõlünk a világûrben a csillag van.

Így hát egy valódi csillag “fejünk felett való helyzete” a rendkívül pontos helymeghatározáshoz teljességgel alkalmatlan.

Ámde ha nem csillagról, mint égitestrõl beszélünk, hanem csillagszerû fényes objektumról? Mely az éjszakai égbolton jól megfigyelhetõ?

Napjainkban, gondolom, mindenki látott már az éjszakai égbolton mondjuk utasszállító repülõgépet repülni. Pontosabban nem láthatta magát a gépet, hanem csak a jelzõfényeit. Ugyanis ezek arra szolgálnak, hogy a gép fenn a magasban jól látható legyen más gépek számára.

Vajon mit mondana Ön, kedves olvasó, ha ilyet lát? Azt ugye, hogy egy repülõgép repül. Persze, hiszen ismeri, mindennapjaink megszokott jármûve.

És kétezer évvel ezelõtt?

Vajon el tudtak-e akkor képzelni olyan valamit, ami repül? Kivéve persze a madarakat.

Na, pont ez a lényeg!

A misszionáriusok mindent megtettek azért, hogy Jézus születése felkeltse az emberek figyelmét. Elvégre a késõbbiekben történelemformáló szerepet szántak neki.

Azt tették hát, hogy az egyik jármûvük éjszaka, nem nagy magasságban ott haladt a “bölcsek” elõtt. A fedélzeti fényforrások jól láthatóvá tették az éjszakai égbolton. Azonban néhány kilométer magasságban mozgott, aminek következtében nem volt hallható a motorzaja. Csak egy pontszerû fényes objektum volt a csillagos égbolton, mely... folyamatosan helyet változtatott.

Ön is tudja, kedves olvasó, hogy ha mondjuk egy helikopter éjszaka egy erõs fényforrással a fedélzetén repül, akkor annak a hangját a nagy magasság miatt nem halljuk. Csak fényes, mozgó pontként észleljük.

Nem volt ez másképp kétezer évvel ezelõtt sem.

Egy jármû mutatta az utat, és a hely fölé érve megállt, és lebegni kezdett.

Nincs benne semmilyen “csoda”. Mert a misszionáriusok Tervének ez is része volt.

A beavatkozás egy másik fontos elemérõl Lukács számol be.

8. Valának pedig pásztorok azon a vidéken, a kik künn a mezõn tanyáztak és vigyáztak éjszakán az õ nyájok mellett. *714

*714 Lukács evangyélioma 2

Egyszer csak az égbolton feltûnt egy fényes valami, mely a közelben landolt, és erõs fényt sugárzott:

9. És ímé az Úrnak angyala hozzájok jöve, és az Úrnak dicsõsége körülvevé õket: és nagy félelemmel megfélemlének. *715

A pásztorok értelemszerûen nagyon megijedtek. Hiszen soha még csak hasonlót sem láttak! Az ismeretlen, fényt sugárzó jármû, kinn a mezõn, az éjszaka sötétjében — ijesztõ volt.

Kevéssel a landolás után a jármûbõl alakok tûntek elõ. Egyikük a remegõ pásztorok irányába tartott. Mikor odaért hozzájuk, azok azt hitték, eljött számukra a vég. Most mindannyian meghalnak...

Az ismeretlen látta, hogy a pásztorok halálra vannak rémülve a megjelenésüktõl. Ezért elsõ szavaival, melyeket a pásztorokhoz intézett, megpróbálta õket megnyugtatni:

10. És monda az angyal nékik: Ne féljetek, mert ímé hirdetek néktek nagy örömet, mely az egész népnek öröme lészen:
11. Mert született néktek ma a Megtartó, ki az Úr Krisztus, a Dávid városában.
12. Ez pedig néktek a jele: Találtok egy kis gyermeket bepólyálva feküdni a jászolban. *716

A látogatás célja egyértelmû volt: a misszionáriusok a köztudatban kívánták “elhinteni”: megszületett a Megváltó.

Miután az ismeretlen röviden közölte ezt a pásztorokkal, megfordult, és társaival együtt, akik a jármûnél várakoztak, visszatért a fedélzetre. Az ajtóként szolgáló zsilipszerû szerkezet becsukódott mögöttük.

A pásztorok egyre csak bámulták a tõlük valamivel távolabb álló szerkezetet. Kezdtek kissé megnyugodni. Aztán váratlanul az éjszaka csendjébe belesivított az induló hajtómû hangja. A start következtében erõs hangrobaj és vakító fény világította meg a jármû környezetét:

13. És hirtelenséggel jelenék az angyallal mennyei seregek sokasága, a kik az Istent dicsérik és ezt mondják vala:
14. Dicsõség a magasságos menynyekben az Istennek, és e földön békesség, és az emberekhez jó akarat! *717

*715,*716,*717 Lukács evangyélioma 2

A pásztorok rémültükben arccal a földre vetették magukat. A robajtól és az erõs fénytõl, ha lehet, még jobban megrémültek, mint amikor a jármû landolt. (A 10. fejezetben majd kiderül, hogy ezek az állítólagos szózatok csak utólagosan kerültek a szövegekbe.)

Eközben az “angyal”, fedélzetén a misszionáriusokkal, emelkedni kezdett.

Pillanatok múlva már magasan az ”égben” járt.

15. És lõn, hogy mikor elmentek az angyalok õ tõlök a mennybe, mondának a pásztoremberek egymásnak: Menjünk el mind Bethlehemig, és lássuk meg e dolgot, a melyet az Úr megjelentetett nékünk. *718

Mikor már messze a magasban járt a jármû, és a robaj elhalkult, csak akkor mertek fölnézni. Ahogy az égre emelték szemüket, már csupán egy gyorsan távolodó fénypontot láttak. Míg végül az is eltûnt a szemük elõl.

Idõbe telt, míg valamennyire megnyugodtak. Ekkor megpróbálták higgadtan végiggondolni, mi is történt valójában.

Mivel itt nyilván valami természetfölöttivel találkoztak, legalábbis az akkori ismereteik szintjét tekintve, ezért mindannyian egyetértettek abban, hogy csak az Isten angyala lehetett az ismeretlen.

Viszont nem tudták, mi volt az a fény, és fõleg, hogy mi volt az a rettenetes robaj.

Egyikük szerint az utóbbi biztosan az Isten hangja volt, míg másikuk az angyal hangjának hitte. A harmadik szentül meg volt gyõzõdve, hogy angyalok ezrei szólaltak meg, és azért volt a hang olyan nagyon erõs.

Summa-summárum, mindenki mást vélt kihallani a robajból. Hosszas vitatkozás után megegyeztek abban, hogy végül is angyalok ezrei szólaltak meg, akik dicsérték az Urat.

Egy idõ múlva kíváncsiságuk olyannyira felülkerekedett rajtuk, hogy úgy döntöttek, utánajárnak mindannak, amit az ismeretlentõl hallottak:

16. Elmenének azért sietséggel, és megtalálák Máriát és Józsefet, és a kis gyermeket, ki a jászolban fekszik vala. *719

Nagyon megdöbbentek, mikor valóban megtalálták a csöppséget anyja és József társaságában. Minden úgy volt, ahogy az ismeretlen mondta...

Ezen nagyon fellelkesedtek.

17. És ezt látván, elhirdeték, a mi nékik a gyermek felõl mondatott vala.
18. És mindenek, a kik hallák, elcsodálkozának azokon, a miket a pásztorok nékik mondottak.
20. A pásztorok pedig visszatérének, dicsõítvén és dícsérvén az Istent mind azok felõl, a miket hallottak és láttak, a mint nékik megmondatott. *720

*718,*719,*720 Lukács evangyélioma 2

A misszionáriusok számítása bejött. A pásztorok immár fellelkesülve hirdették: megszületett a Megváltó.

Sokan azok közül, akik hallották ezt, bolondnak nézték õket. De ez már nem érdekelte a pásztorokat. Hiszen olyan dolgot láttak, olyan történésnek voltak a szemtanúi, melyet korábban senki sem látott.

Így a köztudatban a suttogás szintjén terjedni kezdett: megszületett a Messiás.

Kis idõ múlva egész Izráelben a csillagról, és a mezõn megjelent angyalokról kezdtek beszélni.

De... ez eljutott Heródes fülébe is.

Az emberek egyre izgatottabbak lettek. Mindenki már csak errõl beszélt. Heródes, mindezt látva, attól tartott, hogy az a gyermek, aki nemrég született, ha már most is ennyire “népszerû”, akkor mi lesz késõbb? Hatalmát féltette.

Úgy döntött, hogy inkább lemészároltatja az összes kétévesnél fiatalabb gyermeket. Csakhogy hatalmát megvédje. Hátha azok között lesz ez is...

16. Ekkor Heródes ... kiküldvén, megölete Bethlehemben és annak egész környékén minden gyermeket, két esztendõstõl és azon alól... *721

Csakhogy a kiadott parancsról a misszionáriusok kiépített ügy nökhálózatuk révén azonnal tudomást szereztek. Nem volt szabad késlekedniük. Hisz minden egyes elvesztegetett percen az újszülött élete múlhatott. Csak annyi lehetõségük maradt, hogy hamarabb érnek Betlehembe, mint a Heródes parancsát vivõ futár. Talán csak néhány óra maradt...

Betlehembe azonnal egy jármû indult, mely a közeli mezõn landolt. A jármûbõl elõbukkanó személy sietve igyekezett a család éjszakai menedéke felé. Percek múlva oda is ért.

13. ...megjelenék az Úrnak angyala Józsefnek álomban, és monda: Kelj fel, vedd a gyermeket és annak anyját, és fuss Égyiptomba, és maradj ott, a míg én mondom néked; mert Heródes halálra fogja keresni a gyermeket. *722

*721,*722 Máté evangyélioma 2

Amikor az “angyal” belépett az istállóba, József és Mária a kisdeddel békésen aludt. Odalépett Józsefhez, és a mélyen alvó férfit ébresztgetni kezdte. Közben persze ügyelt arra, hogy a csecsemõt ne riassza fel.

Ahogy József ébredezni kezdett és kinyitotta a szemét, az “angyal” föléhajolva suttogva nyomatékosan utasította: azonnal keljenek fel és meneküljenek Egyiptomba. Mert a futár már órák óta úton volt Betlehem felé Heródes parancsával...

Mikor látta, hogy a férfi megértette mindazt, amit mondott, még egyszer nyomatékosan hozzátette: azonnal meneküljenek! Aztán kilépett a helyiségbõl és sietve távozott.

Józsefnek még néhány percre szüksége volt, hogy teljesen magához térjen. Nem tudta, hogy mindaz, amit az imént hallott, álom volt vagy valóság. Mert az “angyalt” már sehol nem látta. De állandóan a fejében visszhangoztak a hallott szavak. Ezért megértette, hogy nem csak képzelõdött...

Csendben felébresztette Máriát, és percek múlva már úton is voltak.

Mikor a futár a paranccsal megérkezett Betlehembe, õk már messze a város határán túl jártak...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

KERESZTELÕ JÁNOS

Most ugorjunk vissza az idõben hat hónapot. Láthattuk, hogy Zakariás papnak és feleségének, Erzsébetnek, a misszionáriusoknak köszönhetõen gyermeke fogant. Ez a gyermek külsejében ugyan nem sokban különbözött egy átlagembertõl, de mégis manipulált génkészlettel rendelkezett.

Õ is a misszionáriusok fia volt, akárcsak Jézus.

Megváltoztatott génállományának köszönhetõen minden bizonnyal rendelkezett olyan tulajdonságokkal, melyekkel mások nem. Egyszóval valamiben több volt egy földi átlagembernél.

Korábban Sámson, aki szintén egy meddõ, öregedõ házaspár gyermekeként született, rendkívüli fizikai erõvel bírt. Tudjuk róla, hogy fogantatása a misszionáriusok beavatkozásának nyomán történt (*379). Ezért nemcsak nagyon erõs, hanem viselkedését tekintve kicsit “furcsa” is volt. Errõl korábban szóltunk.

Ugyanez igaz Keresztelõ Jánosra is. Hiszen az õ viselkedésében is voltak furcsaságok.

4. Ennek a Jánosnak a ruhája pedig teveszõrbõl vala, és bõröv vala a dereka körül, elesége pedig sáska és erdei méz. *723

33. Mert eljött Keresztelõ János, a ki kenyeret sem eszik, bort sem iszik, és ezt mondjátok: Ördög van benne. *724

De hogyan is kezdõdött a küldetés Jánosnál? Az valószínûtlen, hogy pici gyermek korában téríteni és prédikálni kezdett volna.

Gyermekkorát és ifjúságát úgy élte meg, mint az egyszerû mindennapi emberek túlnyomó többsége. Semmiben sem különbözött kortársaitól. Sem küllemében, sem viselkedését tekintve.

Aztán történt valami... Ami gyökeresen megváltoztatta az életét... A misszionáriusok kapcsolatba léptek vele...

Errõl ugyan meglehetõsen kevés vonatkozás található a szövegekben, de a párhuzam közte és Jézus, illetve a velük történtek között fellelhetõ.

A szövegek errõl csak a következõket írják:

80. A kis gyermek pedig nevekedik és erõsödik vala lélekben; és a pusztában vala mind ama napig, a melyen megmutatta magát az Izráelnek. *725

*723 Máté evangyélioma 3
*724 Lukács evangyélioma 7
*725 Lukács evangyélioma 1

Ez ugyan még nem mond semmit. Egy nagyon fontos részlet azonban sok mindent elárul számunkra:

2. Annás és Kajafás fõpapsága alatt, lõn az Úrnak szava Jánoshoz, a Zakariás fiához, a pusztában.
3. És méne a Jordán mellett lévõ minden tartományba prédikálván a megtérés keresztségét a bûnöknek bocsánatjára; *726

Arról van itt szó, hogy János a misszionáriusokkal találkozott a pusztában. De úgy hiszem, pontosabb megfogalmazás, ha azt mondjuk, hogy azok elvitték õt magukkal...

Hiszen Jézussal ugyanez történt. Kevéssel késõbb részletesen beszélni fogunk róla.

Miután Jánossal történt valami a “pusztában”, más ember lett. Szinte teljesen megváltozott.

Csak egyetlen célnak szentelte minden idejét — térített.

A Tervben neki jutott az úttörõ szerepe. Õ készítette elõ a “talajt” Jézusnak.

28. Ti magatok vagytok a bizonyságaim, hogy megmondtam: Nem vagyok én a Krisztus, hanem hogy õ elõtte küldettem el. *727

Ezeket a szavakat Keresztelõ János mondja.

A feladata a “terep elõkészítése” volt:

76. Te pedig kis gyermek, a magasságos Isten prófétájának hivattatol; mert az Úr elõtt jársz, hogy az õ utait megkészítsed. *728

Õ azonban nem ismerte a másik személyt. Nem tudta, hogyan néz ki. A név nem minden esetben mondott sokat, hiszen abban az idõben a Jézus keresztnév eléggé elterjedt volt. Hanem “a pusztában”, amikor a misszionáriusoknál volt, konkrét instrukciókat kapott arra vonatkozólag, hogyan fogja a másik személyt felismerni.

Ugorjunk egy kicsit elõbbre és vizsgáljuk meg részletesen:

30. Ez az, a kirõl én ezt mondám: Én utánam jõ egy férfiú, a ki elõttem lett, mert elõbb volt nálamnál. 31. És én nem ismertem õt; de hogy megjelentessék Izráelnek, azért jöttem én, a ki vízzel keresztelek. *729

*726 Lukács evangyélioma 3
*727 János evangyélioma 3
*728 Lukács evangyélioma 1
*729 János evangyélioma 1

Ha a Tervben nem lett volna “felvezetõ” személy, akkor a kitûzött célt sem érték volna el. Hiszen ha egyszer a teljes ismeretlenségbõl jelent volna meg egy Jézus nevezetû férfiú, aki önmagáról bizonyos dolgokat állít, valószínûleg bolondnak nézték volna. Egyfajta szent õrültnek.

De mikor Jézuson volt a sor, akkorra Keresztelõ Jánosnak már nagy volt a híre, és sokan odafigyeltek a szavára. Ezért kellett neki elõbb születnie.

Hatalmas elõnyt jelentett a “startnál” az, hogy Keresztelõ János, akit már nagyon sokan ismertek, mintegy “beprotezsálta” Jézust. Tulajdonképpen ez volt János feladata a Tervben. Na de lássuk, mit is mond tovább:

32. És bizonyságot tõn János, mondván: Láttam a Lelket leszállani az égbõl, mint egy galambot; és megnyugovék õ rajta.
33. És én nem ismertem õt; de a ki elkülde engem, hogy vízzel kereszteljek, az mondá nékem: (instrukció) A kire látod a Lelket leszállani és rajta megnyugodni, az az, a ki keresztel Szent Lélekkel. *730

*730 János evangyélioma 1

A legfontosabb, ami kiderül, hogy János konkrét utasításokat kapott valakitõl, akivel a “pusztában” találkozott. Ezek arra vonatkoztak, hogy mirõl is fogja felismerni a másik küldöttet.

Ahhoz megint csak kritikusan kell viszonyulnunk, hogy galambhoz hasonlót látott rá “leszállni”. Ezek csak János szavai, melyeket a tömeghez intézett.

Ne feledjük, õrá is vonatkozott a kötelezõ titoktartás. Hiszen ezen is múlott a Terv sikere. Mert arról nem beszél, hogy a “pusztában” hol volt, és kikkel találkozott. Ezt majd megteszi helyette Jézus.

Amikor János az utasításokat megkapta, nyilván arra is utasí tották, hogy csak azt mondhatja el az embereknek, amit a misszionáriusok azoknak szánnak. Éppen ezért beszél János “Szent Lélekrõl”, mely “galamb képében” szállt le Jézusra.

Egyértelmû, hogy semmi ilyen nem volt látható. Csak... Jánosnak ezt kellett az embereknek mondania...

Hiszen még csak ezután következtek a “csodák”, melyek nagyon sok embert nyertek meg a Terv kulcsfigurájának követõjévé.

De van itt még egy érdekes kérdés.

Amikor a misszionáriusok Jánost ellátták instrukciókkal, vajon miért nem adták meg neki Jézus “koordinátáit”? Azaz, miért nem mondták neki azt, hogy “az jön utánad, akit Jézusnak hívnak, Názáretben született. Mária és József, az ács fiúgyermeke.”

Hiszen ekkor egyértelmû lett volna, hogy ki a másik kulcsszereplõ.

Ehelyett a misszionáriusok voltaképpen meghagyták maguknak a választás lehetõségét. Mert amikor János a “pusztában” megkapta az utasításokat, azok még nem tudhatták teljes bizonyossággal: A Názáretben született Jézus átmegy-e a “teszten”. Melyet számára tartogattak...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

AZ ÁCSMESTER

Jézusnál ott hagytuk félbe a történetet, amikor a misszionáriusok figyelmeztették Józsefet, hogy azonnal meneküljenek a kisdeddel Egyiptomba. És csak akkor térjenek vissza, mikor erre majd utasítást kapnak.

Közben lezajlott a nagy öldöklés, mikor Heródes parancsára az összes kétévesnél fiatalabb fiúgyermeket kíméletlenül legyilkolták.

Mindezt a misszionáriusok nem akadályozhatták meg, mivel akkor közvetlenül be kellett volna avatkozniuk. Mert ez nagyobb kárt okozott volna a késõbbiekben, mint amennyit segíthetett.

Ne gondoljuk azonban azt, hogy tétlenül szemlélték mindazt az esztelenséget, mely ott folyt. Ugyanis a Terv végrehajtásában egy komoly akadály merült fel: Heródes és néhány nagyhatalmú és befolyásos tanácsadója. Ezek útjában álltak a késõbbi történéseknek.

A gyermekgyilkosságokat ugyan nem akadályozhatták meg, de néhány nemkívánatos személyt könnyen “likvidálhattak”. Mivel ennek ezernyi módja volt.

19. Mikor pedig Heródes meghalt, ímé a Úrnak angyala megjelenék álomban Józsefnek Égyiptomban.
20. Mondván: Kelj fel, vedd a gyermeket és annak anyját, és eredj az Izráel földére; mert meghaltak, a kik a gyermeket halálra keresik vala. *731

*731 Máté evangyélioma 2

Azt ugye eléggé nehéz elképzelni, hogy ha már a misszionáriusok igen komoly erõket mozgattak meg a háttérben a Terv sikere érdekében, csak tétlenül szemlélik, hogy Heródes és néhány fõembere, akik törekvéseik útjában állnak, majd talán sok év múlva természetes úton elhaláloznak?

És ha ez több évtized múlva történik? Közben Egyiptomban Jézus felnövekszik, aztán... Mint aggastyán tér vissza Izráelbe?

Erre nem volt idõ...

Azonkívül figyelemreméltó, hogy az “angyal” többes számot használ: ”Meghaltak azok, akik a gyermeket keresik”.

Ugyanis a misszionáriusok, felhasználva szupertechnikájukat, illetve az általuk a Földön létrehozott “ügynökhálózatot”, egyenként likvidálták a nemkívánatos személyeket. Akik a Terv útjában álltak...

Az emberek pedig, látva ezek halálát, természetesen mi egyebet mondhattak: Isten büntetése azért, mert sok csecsemõt megölettek. Pedig mindössze ezzel hárult el az akadály, mely a Terv további megvalósítását nehezítette.

De nemcsak ekkor szabadultak meg a misszionáriusok nem kívánatos személyektõl. Ugyanis késõbb Heródes fiát is sokak szeme láttára likvidálták.

Nos, József Máriával és Jézussal visszatért Izráel földjére. Vajon mi történt ezután?

Semmi...

Élték a középszerû polgárok életét. József ácsként dolgozott, és tartotta el családját. Jézus gyermekbõl lassan férfivá cseperedett.

Közben Józsefnek és Máriának újabb gyermekei születtek:

55. Nem ez-é amaz ácsmesternek fia? Nem az õ anyját hívják-é Máriának, és az õ testvéreit Jakabnak, Józsénak, Simonnak és Júdásnak?
56. És az õ nõtestvérei is nem mind mi nálunk vannak-é?... *732

Máriának és Józsefnek négy fiúgyermeke — Jakab, Józsé, Simon és Júdás — született. Ezenkívül legalább két leánygyermekük is volt. Így összesen Jézussal együtt legalább kilenc tagot számlált a család.

Nem hiszi mindezt, kedves olvasó? Lapozza fel Máté evangéliumát a megadott helyen!

Sõt a *710/25 is arról számol be, hogy Jézus Máriának az elsõszülött fia volt. Mert Máriának és Józsefnek több gyermekük is született. De másutt is van ennek nyoma:

12. Azután leméne Kapernaumba, õ és az õ anyja és a testvérei és tanítványai; és ott maradának néhány napig, *733

Késõbb, ahogy Jézus felcseperedett, immár be kellett segítenie “apjának” kistestvérei eltartásába. Beállt hát õ is ácsként dolgozni:

3. Avagy nem ez-é az az ácsmester, Máriának a fia, Jakabnak, Józsénak, Júdásnak és Simonnak pedig testvére? És nincsenek-é itt közöttünk az õ nõtestvérei is?... *734

*732 Máté evangyélioma 13
*733 János evangyélioma 2
*734 Márk evangyélioma 6

Hiszen azok az állítások, amelyek szerint Jézus már kisgyermek korában a szent írásokat olvasta, és magyarázta, sõt gyakran a papok között a templomban volt. Hát... Enyhe túlzások. (Mert a papi testületbe kiskorú besorolást nem nyerhetett, még kevésbé vehetett részt az általuk képviselt szûk körben.)

Ugyanis a legendás személyek múltját gyakran átformálják, megszépítik. Csak azért, hogy azok ne mondjanak ellent a róluk kialakult képnek.

Hiszen Jézus késõbbi legendás és misztikus kultuszába sehogyan sem illett volna bele az a tény, hogy mintegy harmincéves koráig egy “szürke” ácsmester volt, aki semmiben sem különbözött a kortársaitól, és élte azok eseménytelen életét.

Ezért egy kicsit “feltupírozva” tették hozzá a krónikások, hogy Jézus már sokkal korábban is “csodagyerek” volt. Mert ha ez valóban így lett volna, akkor harmincéves korára egy “egyszerû” ácsmesternél mindenképpen többre vitte volna...

Nem is történt vele semmi különleges mindaddig,... míg a misszionáriusok magukkal nem vitték õt...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

NEGYVEN NAP A “PUSZTÁBAN”.
FELKÉSZÍTÉS A KÜLDETÉSRE

Egy nem földi társadalom küldöttei mindvégig figyelemmel kísérték Jézus fejlõdését. Amikor elérkezettnek látták az idõt ahhoz, hogy felvegyék vele a kapcsolatot, már csak a megfelelõ alkalomra vártak.

Közben az országban vándorolva Keresztelõ János prédikált és megtérésre szólította fel az embereket. Prédikáció közben az önként jelentkezõket vízzel megkeresztelte.

Sokan voltak, akik mindazzal egyetértettek, amit hirdetett. Ezek az emberek mind meg akartak keresztelkedni.

Amikor az új “szekta”, azaz vallási irányzat híre eljutott Jézushoz is, õ úgy döntött, hogy ”megnézi magának” ezt a Keresztelõ Jánost, akirõl oly sokat beszélnek.

Ahogy hallgatta János prédikációját, elhatározta, hogy õ is megkeresztelkedik.

Innen folytassuk hát.

16. És Jézus megkeresztelkedvén, azonnal kijöve a vízbõl; és ímé az egek megnyilatkozának néki, és õ látá az Istennek Lelkét alájõni mint egy galambot és õ reá szállani.
17. És ímé egy égi hang (annak a jármûnek a hangja, mely elvitte Jézust) ezt mondja vala: Ez amaz én szerelmes fiam, a kiben én gyönyörködöm. *735

1. Akkor Jézus viteték a Lélektõl a pusztába (valami elvitte), hogy megkisértessék az ördögtõl. *736

9. És lõn azokban a napokban, eljöve Jézus a galileai Názáretbõl, és megkeresztelteték János által a Jordánban.
10. És azonnal feljövén a vízbõl, látá az egeket megnyilatkozni, és a Lelket mint egy galambot õ reá leszállani;
11. És szózat lõn az égbõl: Te vagy az én szerelmes fiam, a kiben én gyönyörködöm.
12. És a lélek azonnal elragadá õt a pusztába. *737

*735 Máté evangyélioma 3
*737 Márk evangyélioma 1
*736 Máté evangyélioma 4

Mikor kinn volt a Jordán folyónál, valami történt: “azonnal feljövén a vízbõl”. Azaz valami felkeltette az emberek figyelmét. Ugyanis az ott lévõk egy furcsa hangra lettek figyelmesek, mely az ”égbõl” jött.

Na persze nem szózat volt ez a hang. Hanem... egy jármû hajtómûveinek a zaja.

Mely azért jött, hogy... Jézust elvigye magával.

Bizonyára akadnak olyanok, akik váltig fogják bizonygatni, hogy az a hang valóban szózat volt.

Figyelemreméltó, hogy ebben Máté, Márk és Lukács sem ért teljesen egyet. Ugyanis Máté szerint: ”Ez amaz én szerelmes fiam, a kiben én gyönyörködöm.”.

Márk pedig: ”Te vagy az én szerelmes fiam, a kiben én gyönyörködöm.”

Lukács egy harmadik verziót állít: ”Te vagy amaz én szerelmes Fiam, te benned gyönyörködöm”.

Valójában mi hangzott hát el? Kinek higgyünk?

A kérdés eldöntéséhez segítségünkre van egy másik szövegrészlet:

28. Atyám, dicsõítsd meg a te nevedet! Szózat jöve azért az égbõl: Meg is dicsõítettem, és újra megdicsõítem.
29. A sokaság azért, a mely ott állt és hallotta vala, azt mondá, hogy mennydörgött; mások mondának: Angyal szólott néki. *738

*738 János evangyélioma 12

Ennyit a szózatról. Hiszen egy másik esetben a Jézus körül lévõk hallottak egy hangot. Ezt a hangot a krónikás szózatként említi, mely azt mondta: ”Meg is dicsõítettem, és újra megdicsõítem”.

De...

Mindazok közül, akik jelen voltak és hallották azt a bizonyos hangot, egyesek azt mondták, hogy mennydörgött. Míg mások szerint angyal hangja volt.

Nos, a magyarázatok közül az utóbbi két variáció az igaz. Ugyanis valóban “angyal” — jármû — hangja volt, mely hasonlított a “mennydörgéshez”. Így mind a kettõ igaz. Csak... A kreált magyarázat nem az.

Már csak késõbb tették hozzá, hiszen valahogy csak értelmezni kellett ezt a hangot! Ugye?

Eszerint, ez a hang nem lehetett más, mint — szózat. Mely ezt meg ezt mondta.

Az efféle magyarázatok és értelmezések nagyon erõsen torzították a Biblia szövegeinek értelmezését. Hiszen azzal ugyan mit lehet kezdeni, ha az égbõl egy nagy erejû hang valamit mond?

Az viszont már nagyon is érthetõ, hogy mi volt az a mennydörgésszerû hang. Egy “angyal” — jármû — hajtómûveinek a hangja volt.

Ha valaki azt kérdezné, hogy ugyan már, az emberek honnan ismerhették az “angyal” hangját? Onnan, hogy amint arra az elõzõekben számos alkalommal utaltunk, abban az idõben igencsak aktív UFO-tevékenység volt észlelhetõ. Ebbõl csak egy példa:

2. Van pedig Jeruzsálemben a Juh kapunál egy tó, a melyet héberül Bethesdának neveznek. Öt tornácza van.
3. Ezekben feküvék a betegek, vakok, sánták, aszkórosok nagy sokasága, várva a víznek megmozdulását.
4. Mert idõnként angyal szálla a tóra, és felzavará a vizet: a ki tehát elõször lépett bele a víz felzavarása után, meggyógyult, akárminémû betegségben volt. *739

Az emberek abban az idõben gyakran láttak “angyalt”. Adott esetben is. Így az azt kísérõ hangot is jól ismerték már. Akárcsak mi is napjainkban, mondjuk a vadászgépek hangját.

Azt, hogy mit kerestek ott a misszionáriusok jármûvei, késõbb fogjuk tárgyalni.

Térjünk hát vissza e kis kitérõ után Jézushoz.

Az kiderült, hogy mikor õ kinn volt a Jordán folyónál, egy hangot lehetett a magasból hallani, mely mennydörgésszerû volt.

Egy jármû hangja volt ez, mely õt elvitte. Hiszen a szövegek is megjegyzik, hogy nem magától ment, hanem vitték.

Annak most nem sok értelme lenne, hogy azt találgassuk, a misszionáriusok milyen módon valósították meg mindezt. Azért nincs értelme, mivel nem ismerjük a technológiájukat. Csak azt tudjuk, hogy összehasonlíthatatlanul fejlettebb, mint a miénk.

Ezért lépjünk tovább. És lássuk inkább azt, hova is vitték Jézust?

13. És ott volt a pusztában negyven napig kísértetve a Sátántól, és a vad állatokkal vala együtt; és az angyalok szolgálnak vala néki. *740

Az angyalokról tudjuk azt, hogy gyakran jelentenek fegyveres személyeket is. Leegyszerûsítve úgy mondhatnánk, misszionárius katonákat.

“Vad állatokkal” már találkoztunk Dániel könyvében. Ezek olyan szerkezetek, melyek harci eszközök. Mozognak, ezért nevezik a szövegek õket állatoknak. Csak azért a “vad” jelzõ, mert egyik ismert állatfajhoz sem hasonlítanak külsejükben.

Álljon itt erre egy másik példa:

21. Mert így szól az Úr Isten: Mennyivel inkább, ha e négy nehéz ítéletemet: a fegyvert, éhséget, vadállatot és döghalált bocsátom Jeruzsálemre, hogy kiirtsak belõle embert és barmot! *741

*739 János evangyélioma 5
*740 Márk evangyélioma 1
*741 Ezékiel könyve 14

Azt már a korábbiakból megtudtuk, hogy a misszionáriusoknak közük volt Jeruzsálem ostromához, sõt annak lerombolásához is.

Elég nehéz azonban elképzelni azt a képet, hogy az “Úr” fegyvert vet be Jeruzsálem ostromakor, sõt a misszionáriusok személyesen harcolnak. Aztán meg a semmibõl farkasok, oroszlánok meg más egyéb ragadozók — vadállatok — jelennek meg. Ez butaság.

Az viszont, hogy Jeruzsálem ostromakor a misszionáriusok harci jármûveket — ”vad állatokat” — vetettek be, az már sokkal logikusabb.

Ugyanilyen nehéz, sõt még nehezebb elképzelni azt a képet, hogy Jézus csak úgy “üldögélt” a pusztában. Körülötte ragadozók “sétálgattak” és fehér ruhájú szárnyas alakok röpködtek. Ez a naivitás felsõ foka lenne. Helyette sokkal egyszerûbb és kézenfekvõbb a magyarázat.

25. ábra
”...És ott vala a pusztában vad állatokkal együtt; és angyalok szolgáltak neki...”

Jézust a misszionáriusok olyan helyre vitték, ahol különbözõ harci jármûveket és “katonákat” látott.

Na, vajon ha napjainkban ezt látnánk, hogyan neveznénk azt a helyet, ahol harci jármûvek és katonák vannak?

Katonai támaszpont...

A mellékelt fotón a háttérben láthatók azok a ”vad állatok”, vagy ahogy Dániel nevezte õket — ”fenevadak”. Az elõtérben pedig egy ”angyal” látható. Legalábbis egy több ezer évvel ezelõtt élt ember szemén keresztül nézve...

Sõt, még az is mindjárt érthetõ lesz, hogy egyes “angyalok” miért szolgáltak Jézusnak.

2. És mikor negyven nap és negyven éjjel böjtölt vala, végre megéhezék. *742

2. ...És nem evék semmit azokban a napokban; de mikor azok elmúltak, végre megéhezék. *743

*742 Máté evangyélioma 4
*743 Lukács evangyélioma 4

Hoppá!...

Azt hittük korábban, hogy vallási okokból nem evett semmit. De a szövegek szerint akkor kezdett el csak enni, mikor “végre megéhezett”. Ebbõl az derül ki, hogy nem azért nem evett, mert nem akart enni. Sokkal inkább azért, mert vagy nem volt étvágya, vagy... Nem ehetett...

És itt most térjünk vissza Mózeshez.

Megtudtuk róla azt, hogy azért nem evett negyven napig, mert valamilyen sebészeti beavatkozást hajtottak végre rajta. Ezért, míg teljesen fel nem épült, addig infúzióval táplálták. Így sem vízre, sem élelemre nem volt szüksége.

Ugyanez történt Jézussal is...

Miután a támaszpontra vitték, ahol páncélozott jármûveket látott, és azok körül katonák nyüzsögtek, valamilyen mûtétet végeztek el rajta.

Ennek következtében közvetlenül utána nem ehetett. Késõbb pedig nem volt étvágya. Ezért õt is, akárcsak sokkal korábban Mózest, infúzióval táplálták.

Idõvel azonban, ahogy gyógyult, egyre jobban érezte magát. A gyógyulás biztos jeleként megjött az étvágya...

Ez a “mûtét” mindenképpen összefüggésben állt késõbbi küldetésével.

Az “angyalok”, akik egész idõ alatt, míg lábadozott, szolgálták õt — a medikus személyzet...

Ma úgy mondanánk, hogy nõvérek, ápolók, orvosok.

Ahogy jobban lett, és megjött az étvágya, ezt jelentették... Hogy kinek? A biztonsági szolgálat fõnökének... Hiszen az ügy hordereje miatt az személyesen foglalkozott a kérdéssel.

Nem harmad- vagy negyedrangú tiszt foglalkozott Jézussal, hanem maga — a biztonsági szolgálat fõnöke. Akit olyan nagyon nem szeretünk.

De ugyan ki szereti azt, aki bármilyen eszközzel él, csak hogy megvédje az õrá bízott személyek biztonságát? Aki mindenben kételkedik és mindenkiben ellenséget lát?

Ugyanis mikor Jézus jobban lett és felépült a mûtétbõl, elkezdõdhetett... Az alkalmassági vizsgálat és a kiképzés...

Amikor elvitték õt a bázisra, ott minden bizonnyal közölték vele, hogy valójában kicsoda is. Hiszen Mária csak biológiailag, de nem genetikailag az anyja.

23. És monda nékik: Ti innét alól valók vagytok, én onnét felül való vagyok; ti e világból valók vagytok, én nem vagyok e világból való. *744

Ráébresztették, hogy õ csak félig földi ember...

36. Felele Jézus: Az én országom nem e világból való... *745

Egy másik lakott világ az otthona. Valahol a távoli kozmoszban...

A mûtét következtében pedig valószínûleg valamivel több lett. Másképp ezt nehéz kifejezni. Bizonyára valamilyen plusz képességekkel ruházták õt fel a mûtét segítségével. A jövõben ezekre szüksége lehet majd...

Nos, a misszionáriusok arra voltak kíváncsiak, hogy Jézus mindezeket hogyan dolgozza fel magában. Hiszen õk olyan eszközök, tudás és képességek birtokába kívánták õt juttatni, melyeket akár rosszra, sõt, talán ellenük is felhasználhat.

Ezért mindenképp meg kellett gyõzõdniük arról, hogy Jézusnak nem szállt-e fejébe a dicsõség.

Ezt pedig nem tehették másképp, mint hogy alkalmassági tesztnek vetik alá.

Az elsõ buktató arra volt hivatott választ adni, hogy Jézus nem vált-e túlontúl önelégültté?

3. És hozzámenvén a kisértõ, monda néki: Ha Isten fia vagy, mondd, hogy e kövek változzanak kenyerekké. *746

Azonban õ erre helyesen reagált:

4. Õ pedig felelvén, monda: Meg van írva: Nemcsak kenyérrel él az ember, hanem minden ígével, a mely Istennek szájából származik. *747

Ezt másik próba követte:

5. Ekkor vivé õt az ördög a szent városba, és odahelyezé a templom tetejére. *748

Majd János Mennyei jelenések könyvébõl kiderül, hogy a szent városon egy igencsak nagy méretû jármûvet kell érteni.

6. És monda néki: Ha Isten fia vagy, vesd alá magadat; mert meg van írva: Az õ angyalainak parancsol felõled, és kézen hordoznak téged, hogy meg ne üsd lábadat a kõbe. *749

*744 János evangyélioma 8
*745 János evangyélioma 18
*746,*747,*748,*749 Máté evangyélioma 4

Ha Jézus öntelt, beképzelt lett volna, hogy õ “Isten fia”, akkor bizony leugrott volna. És... Szétzúzta volna magát. Ezzel megbukott volna a vizsgán.

Helyette megint csak helyesen viselkedett.

7. Monda néki Jézus: Viszont meg van írva: Ne kisértsd az Urat, a te Istenedet. *750

Ezután Jézusra egy még nagyobb hatást keltõ teszt következett.

Felszálltak vele egy jármû fedélzetére. Ez felemelkedett, és nagy területet repült be. Mindez éjszaka történt.

Ahogy elrepültek a városok felett, alant tábortüzek, fáklyák, fények ezrei látszottak.

Közben egyfolytában figyelték Jézust.

Mondanunk sem kell, hogy õt lenyûgözte a látvány.

Ekkor jött a következõ “teszt”, mely azt volt hivatott kideríteni, hogy Jézus nem hatalomvágyó és kapzsi-e? Hiszen ha az, akkor mindazokat az eszközöket és plusz képességeket, melyeket a misszionáriusoktól kapott, a hatalom megszerzésére fordíthatja...

8. Ismét vivé õt az ördög egy igen magas hegyre, és megmutatá néki a világ minden országát és azok dicsõségét,
9. És monda néki: Mindezeket néked adom, ha leborulva imádsz engem. *751

A feltett kérdésre Jézus a következõképp reagált:

10. Ekkor monda néki Jézus: Eredj el Sátán, mert meg van írva: Az Urat, a te Istenedet imádd, és csak néki szolgálj. *752

Bebizonyosodott, hogy Jézus megfelel.

A teszt véget ért.

13. És elvégezvén minden kísértést az ördög, eltávozék tõle... *753

Az a személy, aki “vizsgáztatta”, mivel a “vizsga” véget ért, elment.

11. Ekkor elhagyá õt az ördög. És ímé angyalok jövének hozzá és szolgálnak vala néki. *754

*750,*751,*752,*754 Máté evangyélioma 4
*753 Lukács evangyélioma 4

Helyébe most már más “angyalok” jöttek, akik a kiképzését kezdték el...

Korábban ezek az “angyalok” természetesen nem azért nem jöttek Jézushoz, mert féltek az “ördögtõl”. Hanem azért, mert vártak a teszt eredményére. Hiszen a továbbiak azon múlottak, hogyan “vizsgázik” a kiszemelt személy.

Miután az ”átment” a vizsgán, kezdõdhetett a küldetésre való felkészítés.

Ennek során tanították õt:

28. Monda azért nékik Jézus: Mikor felemelitek az embernek Fiát, akkor megismeritek, hogy én vagyok és semmit sem cselekszem magamtól, hanem a mint az Atya tanított (a bázison!) engem, úgy szólok. *755

Pontos instrukciókat is kapott:

49. Mert én nem magamtól szóltam; hanem az Atya, a ki küldött engem, õ parancsolta nékem, hogy mit mondjak és mit beszéljek (vagyis pontos parancsokat, utasításokat kapott azzal kapcsolatban, hogy mit mondjon!). *756

Arról, hogy még mi történt ott vele, természetesen mélyen hallgatott. Mert titokban kellett tartania mindazt, amit ott látott és tapasztalt.

Nos, azt tudjuk, hogy Jézust elvitték valahova. De van-e nyoma annak a szövegekben, hogy visszahozták?

Igen, van!

16. A nép, a mely sötétségben ül vala, láta nagy világosságot...
17. Ettõl fogva kezde Jézus prédikálni, és ezt mondani: Térjetek meg, mert elközelgetett a menynyeknek országa. *757

A misszionáriusok jármûvükön visszahozták Jézust. Mindezt tették éjszaka, hogy a történteknek ne legyen szemtanúja. Azonban minden óvatosságuk ellenére akadtak olyanok, akik látták azt a “nagy világosságot”.

Attól a pillanattól fogva, ahogy Jézus visszatért, pontosabban visszahozták õt, gyökeresen megváltozott.

A korábbi egyszerû ácsmester prédikálni kezdett. Teljesen más ember lett.

Sokan azok közül, akik korábban ismerték õt, az ácsmestert, sehogyan sem értették, mi történt vele:

54. És hazájába érve, tanítja vala õket az õ zsinagógájukban, annyira, hogy álmélkodnak és ezt mondják vala: Honnét van ebben ez a bölcsesség és az erõk? *758

Amikor mindezek Jézussal megtörténtek, harmincéves volt:

23. Maga Jézus pedig mintegy harmincz esztendõs volt, mikor tanítani kezdett... *759

*755 János evangyélioma 8
*756 János evangyélioma 12
*757 Máté evangyélioma 4
*758 Máté evangyélioma 13
*759 Lukács evangyélioma 3

Foglaljuk röviden össze a fentieket.

Jézus harmicéves koráig egyszerû ácsmester. Mivel még hat testvére volt, ezért besegített “apjának” a család eltartásába. Õ is, mint sokan mások, élte a középszerûek eseménytelen életét.

Amikor Keresztelõ János a közelben prédikált és keresztelt, Jézus is kíváncsi lett rá. Elment hát sok más emberrel együtt a Jordán folyóhoz, ahol János térített.

A misszionáriusok persze egész idõ alatt figyelemmel kísér ték õt.

Most ez az alkalom nagyon jó lehetõségként kínálkozott, hogy immár kapcsolatba lépjenek vele és elvigyék valahova, az egyik támaszpontjukra.

Azt, hogy mi történt ott vele, természetesen csak Jézus elmondásából tudjuk.

Ahová vitték, ott “vad állatokat” — harci jármûveket, és angyalokat — “katonákat” látott.

Nyilván ott elmondták neki, hogy a fogantatása nem földi eredetû, és õ valóban csak látszólag földi ember, félig az “Isten” fia, mármint a misszionáriusoké.

Közölték vele, hogy ha vállalja, akkor történelemformáló küldetéssel bízzák meg.

A küldetéshez azonban “fel kellett õt készíteni”. Ezért valamilyen mûtéti beavatkozást hajtottak végre rajta. Milyet és mi célból, nem tudjuk. Errõl Jézus mélyen hallgatott.

A beavatkozás nyomán negyven napig nem evett és nem ivott. A bázison infúzióval táplálták.

A személyzet — “angyalok”, valóban gondját viselte, ellátta, “szolgált neki”.

A mûtét elvégzése után mintegy negyven nappal Jézus már voltaképpen felépült. Ennek legbiztosabb jele, hogy megjött az étvágya.

A már lábadozó kiválasztottat személyesen maga a misszionárius biztonsági szolgálat fönöke vizsgáztatta. Ugyanis túl nagy volt a tét, és õ meg kívánt arról gyõzõdni, hogy valóban megfelelõ személynek adnak-e hatalmat és tudást.

Ezért “kísértette meg” — próbára tette.

Kiderült, hogy a kiválasztottjuk megfelelõ személy arra, hogy a küldetést teljesítse. Miután kiállta a próbákat, jöhetett a küldetésre való felkészítés. Ennek részleteirõl Jézus természetszerûleg újra csak hallgat.

De felmerül egy nagyon fontos kérdés. Éspedig: mi van akkor, ha Jézus valamilyen oknál fogva alkalmatlanná válik a küldetésre?

Vajon a grandiózus Terv ekkor kudarcba fulladt volna?

Nem valószínû. Ugyanis a misszionáriusok ezt a lehetõséget is elõre bekalkulálták terveikbe. Minden bizonnyal nem Jézus volt az egyetlen, aki a misszionáriusok beavatkozásának köszönhetõen fogant. Arra az esetre, ha õ a teszteken elbukik, valószínûleg voltak más tartalékjelöltek is. Ugyanis a Terv sikere vagy kudarca nem múlhatott csak egyetlen személyen.

Erre utal az a mozzanat is, ahol a misszionáriusok korábban Keresztelõ Jánossal, a “pusztában találkoztak”. Ugyanis nem adták meg Jánosnak Jézus “koordinátáit.” Hogy õ az, aki majd a küldetést beteljesíti.

Azért nem, mert nem tudhatták elõre, hogy alkalmas lesz-e rá.

Ugyanis ha elõre megmondják Jánosnak, hogy a Názáreti Máriának és férjének, Józsefnek, aki ács, Jézus nevezetû “fia” a küldött, akkor mi lett volna, ha közben megváltozik a “küldött” személye. És Jézus helyett egy “tartalékszemély” mellett döntenek?

Ezért inkább meghagyták maguknak a választás lehetõségét.

Hogy miért nem tudunk ezekrõl a személyekrõl? Hát azért nem, mert mikor Jézus a küldetését eredményesen teljesítette, õk immár jelentéktelenekké váltak. Hiszen mindenki vele és “csodatételeivel” foglalkozott...

Ne gondoljuk azonban, hogy õk az ismeretlenség homályába vesztek. Hiszen ha már a misszionáriusok erõfeszítéseket tettek azért, hogy abban a régióban, ahol Jézus is született, mesterséges fogantatás nyomán más személyek is világrajöjjenek, akkor nekik is fontos szerepet szántak.

Õk is részei voltak a Tervnek.

Mikor Jézust a légi támaszponton felkészítették a küldetésre, ennek során közölték vele, hogy kik ezek a személyek...

Õ pontosan tudta...

16. Nem e világból valók, a mint hogy én sem e világból vagyok. *760

*760 János evangyélioma 17

Mikor visszatért a “pusztából”, immár célirányosan vette fel velük a kapcsolatot. Õk lettek a... tanítványok...

A Csapat...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A CSAPAT

Miután Jézus visszatért a pusztából, elkezdte toborozni a ”tanítványokat”.

18. Mikor pedig a galileai tenger mellett jár vala Jézus, láta két testvért, Simont, a kit Péternek neveznek, és Andrást az õ testvérét, a mint a tengerbe hálót vetnek vala; mert halászok valának.
19. És monda nékik: Kövessetek engem, és azt mívelem, hogy embereket halásszatok.
20. Azok pedig azonnal otthagyván a hálókat, követék õt.
21. És onnan tovább menve, láta más két testvért, Jakabot a Zebedeus fiát, és Jánost amannak testvérét, a mint a hajóban atyjukkal Zebedeussal a hálóikat kötözgetik vala; és hívá õket.
22. Azok pedig azonnal otthagyván a hajót és atyjukat, követék õt. *761

9. És mikor Jézus onnét tovább méne, láta egy embert ülni a vámszedõ helyen, a kinek Máté volt a neve, és monda néki: Kövess engem! És az felkelvén, követé õt. *762

*761 Máté evangyélioma 4
*762 Máté evangyélioma 9

Az egészben az a furcsa, hogy ezek az emberek, csak “úgy”, Jézus elsõ szavára otthagytak mindent, és követték õt.

De még furcsább, hogy Jézus miért választotta éppen õket. Talán szinpatikusabbak voltak számára mint mások? Milyen megfontolás alapján döntött mellettük?

Olyan benyomása alakul ki az embernek, mintha azonnal felismerték volna egymást. De ne gondoljuk, hogy korábban valaha is találkoztak. A késõbbi “tanítványok” nem tudhatták, hogyan fog kinézni majd az, aki jön.

Egy példával szemléltetném mindezt. Tegyük fel, hogy egy állam úgy dönt, hogy egy másik állam területére egy kis csapatot “dob” le. A csapat elé feladatokat tûznek ki. De a toborzáskor az ország legkülönbözõbb részeiben élõ egyénekbõl állítják össze azt. Így egyikük sem ismerheti a másikat.

Miután kiképzésben részesítik õket, külön-kölön ejtõernyõs ugrással ledobják a célország területe fölött.

Miután a különítmény összes tagja eljutott a célországba, ahol elõre meghatározott helyen kell tartózkodniuk, ledobják a csapat vezetõjét is.

Természetesen elõbb közlik vele, hogy hány tagja van a csoportnak. Megkapja a kitûzött feladatokat. És tegyük fel, hogy megmutatják neki a csapat többi tagjának a ”fényképét” is.

De ha nem áll rendelkezésre róluk ”fénykép”, akkor majd hogyan ismerik fel egymást?

Emlékezzünk vissza Illés történetére, ahol egy asszony bújtatta õt el egy Sarepta nevezetû városban.

Az asszony tudta, hogy egy férfi jönni fog, akit el kell rejtenie. De mirõl ismeri fel? Egy jelszóról.

A kémtörténetekbõl jól ismert az a mozzanat, amikor két ügynök, aki korábban soha egymást nem látta, felveszi a kapcsolatot. Éspedig úgy, hogy az egyik egy viszonylag semmitmondó kérdést tesz fel, mely mindig egy kicsit furcsa. Ha véletlenül az ügynök hibázna, és nem a megfelelõ személynek tenné fel a kérdést, nincs semmi baj. Legfeljebb nem a várt választ kapja.

De ha mégis a várt válasz jön, akkor erre egy elõre meghatározott feleletet kell adnia. Ha minden “klappol”, akkor a másik személy az, akivel kapcsolatba kell lépnie.

Igaz volt ez Illésre és a Sareptában élõ asszonyra, és igaz... Jézusra és “tanítványaira” is.

Korábban említettük, hogy a misszionáriusok “ügyködése” nyomán több gyermek is fogant a régióban. Egyfajta csapat. Tizenketten voltak. A tervek szerint, ha Jézus megfelel a teszten, amit a támaszponton végeztek el, akkor õ lesz a vezetõjük.

A misszionáriusok mindegyikükkel felvették a kapcsolatot. Természetesen a ”tizenkettõvel” csak korlátozott mennyiségû információt közöltek. Azt, hogy kik. Mi a feladatuk. És mirõl fogják felismerni a “parancsnokot”.

Jézussal ellenben természetesen mindezeken kívül közölték azt, hogy kik a csoportjának a tagjai. Mi a nevük, és hol élnek.

Mindezeknek alapján, mikor visszatért a támaszpontról, immár célirányosan kezdte õket keresni.

Mikor a galileai tenger mellett megtalálta Pétert és Andrást, akik halászok voltak, és megbizonyosodott, hogy minden “stimmel”, hozzájuk lépett, és azt mondta: ”Kövessetek engem, és én azt mívelem, hogy embereket halásszatok.”

Ugye, a mondat egy kicsit furcsa? Ha tévedett volna, és nem a két testvér a célszemély, akkor azok visszakérdeztek volna: Mi? Hogyhogy embereket halásszunk?

Nem történt volna semmi különös, és Jézus meggyõzõdött volna, hogy nem azok, akiket keres.

Péter és András azonban nem hogy értetlenkedve visszakérdezett, hanem mintegy parancsnak engedelmeskedve, mindenüket hátrahagyva “követték õt”.

Erre persze lehet mondani, hogy hipnotizálta õket, vagy megszállta õket a “Szent Lélek”. De ebben az esetben nem kapnánk magyarázatot arra, hogy miért pont õket.

Ugyanez igaz Mátéra is, aki vámszedõ volt, és a munkáját végezte, mikor Jézus megjelent. A felszólításra, hogy kövesse õt, az otthagyta munkáját, vagyonát, családját.

Jakab és János szintúgy mindenüket hátrahagyva, gondolkozás nélkül követték õt. Cseppet sem haboztak a családjukat is elhagyni.

Furcsa...

Hipnotizálás? Mert ember “józan ésszel” nem tesz ilyet. Nem hagyja a vagyonát és családját, csak mert valaki valamit mondott neki.

Mindennek azonban semmi köze a hipnózishoz, és egyéb vallási körítésekhez.

Õk ugyanúgy nem kötõdtek a biológiai szüleikhez, akárcsak Jézus.

3. És elfogyván a bor, a Jézus anyja monda néki: Nincs boruk.
4. Monda néki Jézus: Mi közöm nékem te hozzád, oh asszony? Nem jött még el az én órám. *763

*763 János evangyélioma 2

Azért követték gondolkozás nélkül azt a személyt, aki odament hozzájuk és valami furcsát mondott, mert felismerték. Õ a Parancsnok!

Korábban utasítást kaptak arra, hogy jön majd egy férfi, aki ha majd ezt meg ezt mondja, akkor õt azonnal követniük kell.

Ezek tizenketten, akiket Jézus apostoloknak nevez, szintén csak félig voltak földi emberek.

Elõrebocsátom, hogy az “apostol” szó nem földi nyelven van. Minden bizonnyal a misszionáriusok nyelvén jelent valamit. De majd késõbb látni fogjuk.

Nos, mikor összeállt a Csapat, következett a Terv következõ része.

Ugyanis nyilvánvaló, hogy Jézust nemcsak ez a tizenkét személy követte. Voltak más követõi is. Esetleg több tucatnyian.

Ebbõl a több tucatnyi emberbõl került ki az a tizenkettõ, az apostolok, akiket Jézus majd aprólékosan beavat a Terv részleteibe.

Nyilvánvaló, hogy semmiképpen sem csúszhatott hiba a “számításokba”. Hiszen ha véletlenül a beavatottak közé egy “civil” kerül, abból nagy baj lehetett volna. Ebben az esetben az egész Terv kudarcba fulladt volna.

Nos, mielõtt Jézus kiválasztotta a tizenkettõt, hátra volt még egy nagyon fontos lépés:

12. És lõn azokban a napokban, kiméne a hegyre imádkozni, és az éjszakát az Istenhez való imádkozásban tölté el.
13. És mikor megvirrada, elõszólítá az õ tanítványait és kiválaszta azok közül tizenkettõt, a kiket apostoloknak is neveze:
14. Simont, a kit Péternek is neveze, és Andrást, annak testvérét, Jakabot és Jánost, Filepet és Bertalant,
15. Mátét és Tamást, Jakabot, az Alfeus fiát, és Simont, a ki Zelotesnek nevezteték,
16. Júdást, a Jakab fiát és Iskariotes Júdást, a ki árulóvá is lõn; *764

*764 Lukács evangyélioma 6

Innen eléggé egyértelmû, hogy Jézus elment valahova, állítólag imádkozni. Miután visszatért, kiválasztotta a tizenkettõt. Akiket késõbb beavatott a Terv részleteibe.

Csak egy kérdés merül fel. Ugyan miért kellett Jézusnak elmennie a hegyre imádkozni? Hiszen imádkozhatott volna mondjuk egy házban is, ahol (hogy ne zavarják imájában) magára zárhatta volna az ajtót.

De imádkozhatott volna úgy is, hogy a vele lévõktõl eltávolodik néhány száz méterre, hogy senki ne zavarja.

Õ azonban éjszakára eltûnt a többiek szeme elõl, és reggel visszatérve választotta ki csak a beavatottakat.

Nem furcsa? A hivatalos magyarázat kissé sántít.

Még inkább megkérdõjelezi a hivatalos koncepciót a következõ szövegrészlet:

31. Monda pedig az Úr: Simon! Simon! ímé a Sátán kikért titeket, hogy megrostáljon, mint a búzát. *765

Ezek Jézus szavai. Arról szólnak, hogy Sátán kikérte a követõk neveit, hogy “megrostálja” azokat. Miért?

Nos, Jézus összetoborozta a Csapatát. Ugyanakkor több tucatnyian követték. Mielõtt azonban a tizenkettõt beavatta volna a Terv részleteibe, elõbb... egyeztetnie kellett a biztonsági szolgálat fönökével...

Azzal az ürüggyel, hogy imádkozni megy, Jézus otthagyta követõit és elment a hegyre. Egész éjszaka oda volt.

Mikor elért az elõre megadott helyre, a várt idõpontban megérkezett egy jármû. Fedélzetén jött a biztonsági szolgálat fõnöke.

Az utasításnak megfelelõen Jézusnak, mielõtt beavatta volna a részletekbe a tizenkettõt, egyeztetnie kellett vele.

Erre azért volt szükség, hogy egyértelmûen és nagy biztonsággal kizárják a tévedés lehetõségét. Miután a misszionáriusok összevetették a Jézustól kapott neveket és információkat azokkal, melyekkel rendelkeztek, és azok egyeztek, megadták az engedélyt arra, hogy a tizenkét “tanítványt” beavassa a Terv részleteibe.

Mikor hajnalodott, a jármû, fedélzetén a biztonsági fõnökkel, elrepült. Jézus pedig elindult a követõihez.

Reggel visszatért, kiválasztotta a misszionáriusok jóváhagyásával a tizenkettõt. A tévedés eshetõsége immáron ki lett zárva. Ezután már beavathatta õket a Terv részleteibe.

34. Példázat nélkül pedig nem szól vala nékik; maguk közt azonban a tanítványoknak mindent megmagyaráz vala. *766

4. És hogy hová megyek én, tudjátok; az útat is tudjátok. *767

Ezek voltak azok a fontos részletek, melyek nem tartoztak másokra, csak a Csapatra.

10. Mikor pedig egyedül vala, megkérdezék õt a körülötte lévõk a tizenkettõvel együtt a példázat felõl.
11. Õ pedig monda nékik: Néktek adatott, hogy az Isten országának titkát tudjátok, ama kívül levõknek pedig példázatokban adatnak mindenek. *768

9. És megkérdék õt az õ tanítványai, mondván: Mi lehet e példázat?
10. Õ pedig monda nékik: Néktek adatott, hogy az Isten országának titkait értsétek; egyebeknek példázatokban... *769

*765 Lukács evangyélioma 22
*766,*768 Márk evangyélioma 4
*767 János evangyélioma 14
*769 Lukács evangyélioma 8

A titkok információk, melyek Isten országára, egy másik lakott világra vonatkoztak. Ezeket Jézus mások elõtt a legszigorúbb titokban tartotta. Csak a legszûkebb körben fedte fel azokat. Ennek köszönhetõen olyan dolgokat láthattak, melyeket mások nem. Mondjuk egy szuperfejlett civilizáció mûszaki eszközeit:

23. És a tanítványokhoz fordulván monda õ magoknak: Boldog szemek, a melyek látják azokat, a melyeket ti láttok.
24. Mert mondom néktek, hogy sok próféta és király kívánta látni, a miket ti láttok, de nem látták; és hallani, a miket ti hallotok, de nem hallották. *770

Jézus úgy viselkedett, mint a Csapat parancsnoka. Mert valójában az is volt.

1. És lõn, mikor elvégezé Jézus a tizenkét tanítványának adott utasíéstást, elméne onnan, hogy tanítson prédikáljon azoknak városaiban. *771

Azaz utasításokat — parancsokat osztogatott. Akárcsak egy parancsnok.

Arra vonatkozólag is találunk utalásokat, hogy ezek “tizenketten” csak félig voltak földi emberek:

20. Mert nem ti vagytok, a kik szóltok, hanem a ti Atyátoknak lelke az, a ki szól ti bennetek. *772

Az mindenki számára nyilvánvaló, hogy Jézus az “Urat” úgy emlegeti, mint az atyját — az Atyát.

Balgaság lenne azt feltételezni, hogy a földi apjukra gondol. Hiszen így az egész kijelentésnek semmi értelme nem volna. De ha valóban az Atyáról — a misszionáriusokról — van szó, akkor minden érthetõvé válik. Mert az õ “atyjuk”, szintén a misszionáriusok voltak.

19. Ha e világból volnátok, a világ szeretné azt, a mi az övé; de mivelhogy nem vagytok e világból, hanem én választottalak ki magamnak titeket e világból, azért gyûlöl titeket a világ. *773

14. Én a te igédet nékik adtam; és a világ gyûlölte õket, mivelhogy nem e világból valók (mármint a tanítványok), a mint hogy én sem e világból vagyok. *774

16. Nem e világból valók, a mint hogy én sem e világból vagyok. (*760)

*770 Lukács evangyélioma 10
*771 Máté evangyélioma 11
*772 Máté evangyélioma 10
*773 János evangyélioma 15
*774, (*760) János evangyélioma 17

A szöveg, Jézus szavai, önmagukért beszélnek. A tanítványairól, az apostolokról azt mondja, hogy akárcsak õ, azok sem e földi világból valók...

Õk mindannyian egy csapathoz tartoztak. Feladatuk volt, melyet el kellett végezniük. Mikor Jézus beavatta õket a Terv részleteibe, akkor közölte velük mindazokat a célkitûzéseket, melyek a jövõbeli eseményekre vonatkoztak.

23. Ti pedig vigyázzatok; íme elõre megmondottam néktek mindent. *775

*775 Márk evangyélioma 13

De ne higgyük, hogy a Terv végrehajtásában csak ez a tizenkét személy és a Parancsnok vett részt. Õk voltak a Mag. A kulisszatitkok látható része — a jéghegy csúcsa.

Ugyanis a háttérbõl egy egész hálózaton keresztül, melynek sok tagja lehetett, a misszionáriusok irányították az eseményeket. Ez volt az a szürke, arctalan szervezet, mely minden eszközével elõsegítette a Mag — a Csapat tevékenységét.

A késõbbiekben mindez többször is igazolódni fog. Hiszen kiderül majd, hogy a “csodák” mögött egyrészt igen komoly technikai háttér, másrészt egy még komolyabb ügynöki hálózat állt.

De felmerül itt minden bizonnyal egy másik fontos kérdés is.

Ugyanis a kedves olvasó most jogosan kérdezhetné, hogy ha mindannyian egy csapathoz tartoztak, és csak félig voltak földi emberek, akkor hogyan lehetséges, hogy Iskariotes Júdás elárulta Jézust, más szavakkal a Csapat parancsnokát?

A választ erre megint csak valamivel késõbb adjuk meg. Most egyelõre csak annyit, hogy ez nem árulás volt, hanem a Terv által számára elõírt szerep. Mely nagyon is hálátlan volt.

Foglaljuk hát össze röviden mindazt, amit idáig megtudtunk.

A misszionáriusok beavatkozásának következtében legalább tizenhárman születtek. Minden bizonnyal õk valamiben többek voltak egy átlagos embernél. Mert különben nem lett volna szükség a mesterséges megtermékenyítésre.

Ezek a személyek, akik csak félig voltak földi emberek, a térség különbözõ városaiban és lakott településein látták meg a napvilágot. Nyilván nem ugyanazon idõpontban.

Nem ismerték, nem is ismerhették egymást. Mindannyian az átlagemberek életét élték. Ki ácsmester, ki halász, ki pedig vámszedõ volt.

Ám a misszionáriusok pontosan tudták, hogy kik azok, akik nekik köszönhetõen fogantak és születtek meg.

Mikor Jézust elvitték a légitámaszpontra, a küldetésre való felkészítés során közölték vele azon személyek neveit és feltalálási helyét, akik majdan a csapatába tartoznak. Jézus azt is megtudta, hogy ezek szintén ugyanúgy félemberek, akárcsak õ.

Azt is közölték vele, hogy hogyan kell megszólítania õket — mi a jelszó. Azok ugyanis arról ismerik majd fel, hogy õ a Parancsnok. Ezután feltétel nélkül engedelmeskednek neki.

Korábban a misszionáriusok nyilván mindegyikkel a tizenkettõ közül felvették valamilyen módon a kapcsolatot. Ekkor csak annyi információt közöltek velük, amennyi feltétlenül szükséges volt.

Így hát Jézus elindult összetoborozni csapatát. Természetesen akadtak más követõi is.

Mikor mindannyian együtt voltak, Jézus egy egész éjszakára eltûnt a szemük elõl. Állítólag elment imádkozni.

Pedig valójában távol a kíváncsiskodó szemektõl, fogadta a misszionáriusok jármûvét, és a fedélzetén érkezõ biztonsági fõnököt. Az azért jött, hogy “megrostálja” — kiválogassa, ellenõrizze — azok adatait, akiket Jézus a tizenkettõ között megnevezett.

Az ellenõrzés eredménye pozitív lett. Minden adat egyezett. A tévedés lehetõségét egyértelmûen kizárták. Így hát megkapta a misszionáriusok engedélyét ahhoz, hogy az “apostolokat” beavassa a Terv részleteibe.

Amikor a jármû elrepült, Jézus visszatért a követõihez és kiválasztotta a tizenkettõt.

Immár együtt volt a Csapat, a Mag, melyre az elkövetkezendõkben sok feladat várt.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

KISLÁNYKA, KELJ FEL!

Akkor most lássuk Jézus “csodatételeit”. Kiderül, hogy mindegyik elõre gondosan megtervezett volt és csak egy célt — a Terv megvalósulását szolgálta.

35. Mikor még beszél vala, odajövének a zsinagóga fejétõl, mondván: Leányod meghalt; mit fárasztod tovább a Mestert?
36. Jézus pedig, a mint hallá a beszédet, a mit mondanak vala, azonnal monda a zsinagóga fejének: Ne félj, csak higyj.
37. És senkinek sem engedé, hogy vele menjen, csak Péternek és Jakabnak és Jánosnak, a Jakab testvérének.
38. És méne a zsinagóga fejének házához, és látá a zûrzavart, a sok síránkozót és jajgatót.
39. És bemenvén, monda nékik: Mit zavarogtok és sírtok? A gyermek nem halt meg, hanem alszik.
40. És nevetik vala õt. Õ pedig kiküldvén valamennyit, maga mellé vevé a gyermeknek atyját és anyját és a vele levõket (tehát egy szûk csoportot), és beméne oda, a hol a gyermek fekszik vala.
41. És megfogván a gyermeknek kezét, monda néki: Talitha, kúmi; a mi megmagyarázva azt teszi: Leányka, néked mondom, kelj föl.
42. És a leányka azonnal fölkele és jár vala. Mert tizenkét esztendõs vala. És nagy csodálkozással csodálkozának.
43. Õ pedig erõsen megparancsolá nékik, hogy ezt senki meg ne tudja (Megint, valami olyat cselekedett, aminek nem volt szabad kitudódnia). És mondá, hogy adjanak annak enni. *776

Ugye, így, ahogy olvassuk, az egész valóban csodának hat. Hiszen a zsinagóga fejének a lánya meghalt. Legalábbis ezt hitték róla.

Mikor Jézus elment oda, megfogta a gyerek kezét, és azt mondta: ”Leányka, néked mondom, kelj föl.” Erre a tizenkét éves kislány azonnal felkelt, és mintha mi sem történt volna, járni kezdett. Hisz ez csoda! Vagy... mégsem?

Ahhoz, hogy eldöntsük, mi is történt valójában, vizsgáljuk meg Lukács változatát:

49. Mikor még a szó szájában vala, eljöve egy ember a zsinagóga fejének házától, mondván néki: Meghalt a leányod; ne fáraszd a Mestert!
50. Jézus pedig mikor ezt hallotta, felele néki, mondván: Ne félj; csak higyj, és megtartatik.
51. Bemenvén pedig a házba, senkit nem bocsáta be, csak Pétert, Jakabot, Jánost és a leányzó atyját és anyját.
52. Sírának pedig mindnyájan, és gyászolák azt; õ pedig monda: Ne sírjatok; nem halt meg, hanem aluszik.
53. És kineveték õt, tudván, hogy meghalt.
54. Õ pedig mindenkit kiküldvén, és a leányzó kezét megfogván, kiálta (e szavakat már a kintlévõknek mondta, hogy azok azt higgyék, hogy csak ezt csinálta), mondván: Leányzó, kelj fel!
55. És visszatére annak lelke, és azonnal fölkele; és õ parancsolá, hogy adjanak néki enni.
56. És elálmélkodának annak szülei; õ pedig megparancsolá, hogy senkinek ne mondják, a mi történt. *777

*776 Márk evangyélioma 5
*777 Lukács evangyélioma 8

Nos, itt szóról szóra szinte ugyanaz van. Kivéve egy mozzanatot. Jézus, mielõtt bármit is tett volna, mindenkit kiküldött a helyiségbõl, ahol a kislány feküdt. Így az ott történteknek nem volt szemtanúja. Senki nem látta, hogy Jézus mit is csinál valójában odabenn.

Ahogy ott álltak az ajtón túl, csak azt hallották, hogy Jézus nagy hangon azt mondja: ”Leányzó, kelj fel!”. Röviddel ezután kijött a helyiségbõl a kislánnyal együtt, aki mindenki legnagyobb ámulatára a saját lábán járt. Holott korábban azt hitték róla, hogy halott. Hiszen nem lehetett a pulzusát kitapintani, a szívhangja sem volt hallható, és lélegezni sem lélegzett.

Gondolom, nem szükséges ecsetelni, hogy ez a csoda milyen hatással volt a jelenlévõkre. Többek között a zsinagóga fejére, e magas rangú vallási vezetõre.

Többet már nem is kételkedett mindabban, amit Jézus mondott. Pedig nem sokkal azelõtt még vitatkozott vele. A csoda megtette a hatását. Errõl ennyit. Vagy mégsem?

Ugyanis emlékezzünk vissza Illés esetére a sareptai asszony beteg gyermekével kapcsolatban (*491). Akkor Illés, aki szintén csak félig volt földi ember, fogta a gyermeket és felvitte magához a ”felházba”. Mit csinált ott? Azt senki nem látta. Csak a hangját hallották, ahogy jó hangosan mondta: ”Én, Uram, Istenem, térítsd vissza e gyermek lelkét õ belé!”.

Utána lehozta a gyereket, aki láthatóan sokkal jobban lett.

Mindkét történetben az a közös, hogy Illés és Jézus, mielõtt bármit is tett volna, mindenkit kiküldött a helyiségbõl. Valamit másoknak nem volt szabad látniuk. Mindketten a szavakat jó hangosan mondták, hogy a kint lévõk jól hallják, ugyanis nekik szánták azokat.

Valami olyat tettek ott benn, melyre nem derülhetett fény. Ha pedig a kedves olvasó vitatná ezt, akkor hadd hozzak fel még egy hasonló esetet.

Illés kapcsán említettük Elizeust, a szolgáját, aki mindvégig hûségesen szolgálta õt, míg az egy ”tüzes szekéren” elment az égbe (*515).

Mikor a jármû Illésért megérkezett, Elizeus már nem volt tudatánál. Csak akkor eszmélt fel, mikor már a szerkezet nagy dübörgés és ”tûz” közepette startolt.

Nos, az alábbi eset kísértetiesen hasonlít mind Jézus, mind Illés ”csodatettére”:

32. És bement Elizeus a házba, és ímé a gyermek ott feküdt halva az õ ágyán.
33. És bement, és bezárta az ajtót magára és a gyermekre, és könyörgött az Úrnak.
34. És az ágyra felhágván, a gyermekre feküdt, és az õ száját a gyermek szájára tevé, szemeit szemeire, kezeit kezeire, és ráborult, és megmelegedék a gyermek teste.
35. Azután felállott, és egyszer alá és fel járt a házban, majd újra felment és reáborult. Akkor a gyermek prüsszente vagy hétszer, és felnyitá szemeit a gyermek.
36. Õ pedig szólítá Géházit, és monda: Hívd ide a Súnemitát. És oda hívá azt. És mikor oda ment, monda: Vedd a te fiadat.
37. Ki mikor bement, lábához esék, és leborula a földre, és az õ fiát fogván, kiméne. *778

*778 Királyok II. könyve 4

Ugye, mennyire szembetûnõ az, hogy mind Illés, mind Elizeus, és idõben jóval késõbb Jézus, a ”halott” gyermekkel szigorúan kettesben maradt. Nem furcsa ez az egybeesés?

Így a családtagok, meg a jelen lévõ szomszédok és rokonok nem láthatták, hogy valójában mi is történik odabenn.

Legfeljebb a ”csodatevõt” hallották, ahogy jó hangosan mondott valamit. Mikor pedig elõjött, a gyermek már eszméleténél volt.

A kíváncsiskodók pedig nem tehettek mást, minthogy megelégedtek a ”csodatevõ” magyarázatával. Ami vagy igaz volt, vagy nem...

Illésnél azt mondtuk, hogy rendelkezésére állhatott (hiszen kapcsolatban állt a misszionáriusokkal) egy speciális hatóanyag — gyógyszer —, melyet intravénásan adhatott be a gyermeknek. A többi pedig csak kizárólag figyelemelterelés volt. Mivel valamilyen magyarázatot csak kellett produkálni a kintlévõknek, mert azok nyilván nagyon kíváncsiak voltak arra, hogy mit csinált odabenn.

Na, de Jézusnál mi történt valójában?

Ez a mozzanat szintén része volt a Tervnek. Jézusnak és Csapatának támogatókat kellett szereznie. Ugyanis a Terv csak úgy lehetett eredményes, ha minél nagyobb tömegeket mozgat meg, és a köztudatban egy új eszmerendszert hint el.

Ehhez a legjobb eszköz, hogy “csodákat” tesznek, melyekre az emberek nem találnak magyarázatot. És ugye a csoda, az nagy dolog. Ha valaki ilyeneket cselekszik, akkor annak hisznek, feltétel nélkül követik és elfogadják mindazt, amit hirdet.

A “csodákat” a háttérbõl, az erre a célra a misszionáriusok által létrehozott Hálózat tagjai segítették elõ.

Adott esetben a cél egy magas rangú vallási vezetõ — a zsinagóga fejének a megnyerése volt. Ezt ugyan hogyan is tehették volna másképp, minthogy a számára legkedvesebb emberrel cselekszik majd “csodát” Jézus.

Tehát mikor Jézus a városban tartózkodott és kinn volt a téren — mindenki odasereglett. Hisz látni akarták azt, akirõl már olyan sokat hallottak.

Mindenki ott volt a kicsiktõl a nagyokig egyaránt. Jézussal voltak elfoglalva.

Senki nem figyelt a zsinagóga vezetõjének tizenkét éves kislányára. Aki egy néhány pillanatra eltûnt a szemek elõl, majd újra elõkerült. Ezután arra kezdett panaszkodni, hogy nem érzi jól magát.

Az anyja nyilván azt tanácsolta, hogy menjen pihenjen le, és majd jobban lesz.

Kevéssel késõbb, ahogy bement a gyerekhez megnézni, hogy van, rettenetesen megijedt. Hiszen a kislány csak ott feküdt és nem mozdult.

Ahogy a fülét a gyerek mellkasára szorította, nem hallotta szívdobogását. Lélegezni sem lélegzett.

Hatalmas sírás és jajgatás közepette szaladt ki, és kürtölte világgá fájdalmát — a gyermeke meghalt!

Mikor összegyûltek a szomszédok, közülük többen is a gyerek mellkasára szorították a fülüket, de egyikük sem hallotta annak szívdobogását.

Szomorúan konstatálták hát, a gyermek valóban halott.

Keresték az apát, hogy közöljék vele a lesújtó hírt. De hol van?

Kinn van a fõtéren, azzal a személlyel vitatkozik, akinek oly nagy a híre.

Gyorsan egyikük kisietett érte, hogy hazahívja. Hisz gyermeke halott...

Valóban halott volt? Nem! Csak az anyagcseréje olyannyira lelassult, hogy a szíve nagyon lassan dobogott. Gyakorlatilag nem is lehetett hallani.

Mivel lelassult az anyagcseréje, ezért az oxigéncseréje is olyannyira lassúvá vált, hogy úgy tûnt — már nem is lélegzik.

Na de mégis mi történt?

Ismerünk-e napjainkban olyan anyagokat, melyek ilyen fizikai állapotot elõ tudnak idézni?

Utalnék Shakespeare Rómeó és Júlia történetére, ahol Júlia egy olyan szert vesz be, amitõl a tetszhalál állapotába kerül. Így mindenki azt hiszi róla, hogy halott.

De a keleti kultúrák is ismertek már korábban ilyen szereket.

Ezek olyan anyagok, melyek nagyon erõsen lelassítják a szervezet anyagcsere-folyamatait, anélkül, hogy az leállna mûködni. Más szavakkal — anélkül, hogy az, aki ilyen szert kap, meghalna, halottnak tûnik.

Viszont mi köze mindennek Jézushoz?

Miközben mindenki õvele volt elfoglalva, és senki nem figyelt a zsinagóga fejének kislányára, az néhány pillanatra eltûnt. A Hálózat egyik ügynöke ezt kihasználva egy apró szúrással ilyen fizikai állapotot elõidézõ anyagot juttatott a szervezetébe. A kislány csak egy apró csípést érzett, melynek nem tulajdonított nagyobb jelentõséget.

De késõbb kezdett rosszul lenni.

Miután lepihent, röviddel utána beállt nála a tetszhalotti állapot.

A misszionáriusok tudták, hogy mindez semmilyen kihatással nem lesz a gyerek egészségére. Csak olyan lesz számára, mintha aludt volna egy kicsit...

Mikor Jézus a kislányhoz sietett, azt mondta, hogy nem halt meg, hanem csak alszik.

Megmosolyogták, hisz maguk gyõzõdtek meg arról, hogy a gyerek nem lélegzik, és a szívdobogása sem hallható.

Jézus valóban tudta, hogy nem halt meg, hisz tökéletesen tisztában volt mindazzal, ami történt. Azt is tudta, mit kell tennie.

Kiküldött mindenkit és egyedül maradt a gyerekkel. Ekkor elõvette az erre a célra kapott fecskendõt, mely tartalmazta az ellenanyagot, ami az anyagcserét felgyorsítja. És... beadta a gyereknek.

Közben persze mindenki azt hitte, hogy imádkozik. Hisz amikor a szülõk megkérdezték az ott lévõ apostolokat, hogy mit csinál a Mester, azt válaszolták: könyörög az Atyához. Ezt kellett mondaniuk.

Közben a gyerek elkezdett éledezni. Ahogy Jézus ezt látta, nagy hangon, hogy a kintiek jól hallják, azt kiáltotta: ” Leányka, néked mondom, kelj föl”.

Pillanatok múlva a gyerek olyannyira jobban lett, hogy lábra tudott álni. Ahogy kiléptek az ajtón, a kívül lévõk, ezt meglátva, azt kiabálták: csoda történt. Mindezt a “tanítványok” is, akikrõl tudjuk jól, hogy a Csapathoz tartoztak, még inkább megerõsítették. Hisz mindenkinek azt mondták: ”A Mester csodát tett!”

A hatás tökéletes és lenyûgözõ volt. Az emberek meg voltak gyõzõdve arról, hogy valóban csoda történt.

Mivel Jézus tudta, hogy a gyerek anyagcsere-folyamatai még nem álltak tökéletesen helyre, ezért utasította a szülõket, hogy adjanak a gyereknek enni. Ugyanis ez segített normalizálni azokat.

A hatást növelendõ, megtiltotta, hogy arról, ami történt, be széljenek a szülõk és a jelenlévõk. Hogy miért?

A “csoda” hatásának még további fokozása végett!

36. És megparancsolá nékik, hogy senkinek se mondják el; de mennél inkább tiltja vala, annál inkább híresztelék. *779

*779 Márk evangyélioma 7

Ugyanis tudjuk, hogy az emberi kíváncsiság nagy úr. És amikor kinn voltak a téren és meghozták a hírt, hogy a zsinagóga vezetõjének meghalt a kislánya, azt nagyon sokan hallották.

Aztán késõbb meg már látták, hogy a kislány a saját lábán jár.

Nagyon kíváncsiak lettek hát arra, hogy mit tett Jézus?

A szülõk és hozzátartozók az utasítás nyomán hallgattak a történtekrõl. Pedig ugyan mit láttak? Semmit!

Csak azt hallották odabentrõl, amit Jézus nagy hangon mondott. Ez meg nem sok.

Azonban az emberek tovább faggatóztak. Mert egyre kíváncsibbak lettek.

Míg végül a gyerek valamelyik rokona az egyik erõsen kérdezõsködõnek megsúgta: ”A Mester azzal keltette életre a kislányt, hogy megfogta a kezét és azt mondta: Kislányka, kelj fel”.

A hír futótûzként terjedt, mivel aki megtudta a “titkot”, az gyorsan tovább is adta. Ezzel is fitogtatva jólértesültségét.

Rövidesen mindenki arról beszélt, hogy Jézus csupán szavaival keltette életre a gyereket.

A “csoda” fényesen sikerült. És senki sem sejtett semmit a Hálózat meglétérõl, és a Jézus köpenye alatt megbújó injekciós fecskendõrõl...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

AZ EPILEPSZIÁS GYERMEK

Egy alkalommal, mikor Jézus a tanítványaihoz igyekezett, a következõk történtek.

14. És mikor a tanítványokhoz ment vala, nagy sokaságot láta körülöttök, és írástudókat, a kik azokkal versengenek vala.
15. És az egész sokaság meglátván õt, azonnal elálmélkodék, és hozzásietvén köszönté õt.
16. Õ pedig megkérdezé az írástudókat: Mit versengetek ezekkel?
17. És felelvén egy a sokaságból, monda: Mester, ide hoztam hozzád az én fiamat, a kiben néma lélek van.
18. És a hol csak elõfogja, szaggatja õt; õ pedig tajtékot túr, a fogát csikorgatja, és elfonnyad. Mondám hát tanítványaidnak, hogy ûzzék ki azt, de nem tudták. *780

*780 Márk evangyélioma 9

Egy apa, akinek a gyermeke beteg volt, elvitte azt a tanítványokhoz, hogy meggyógyítsák. Úgy hiszem, nem szükséges medikusi végzettség ahhoz, hogy rájöjjünk: a gyereknek rohamai voltak.

Napjainkban, gondolom, senki nem venné komolyan, ha mondjuk a világsikert aratott Vészhelyzet címû filmsorozat valamelyik részében azt látnánk, hogy a baleseti osztályra a mentõk beszállítanak egy beteget, akinek habzik a szája, fogát csikorgatja. Az orvosok, akik megvizsgálják, fejüket csóválva azt diagnosztizálják: a betegben gonosz lélek lakozik.

Erre szinte mindenki mosolyogna, azt hinné, hogy a tv képernyõjén a modern elsõsegélynyújtás paródiáját látja. Hiszen tudjuk, hogy az orvosok elõször is erõs nyugtatót adnának be a rohamtól szenvedõ betegnek, utána pedig a kórház megfelelõ osztályán gyógykezelnék.

Miért gondoljuk, hogy kétezer évvel ezelõtt ez másképp lett volna? Vagy akkor a betegségeket “gonosz lelkek” okozták? Akkor nem léteztek kórokozók és egyéb betegséget kiváltó tényezõk?

De igen! Csak nem ismerték azokat. Ezért, ha valaki beteg lett, arra ráfogták, hogy gonosz lélek szállta meg. Napjainkban senkinek sem jutna az eszébe hasonló.

Ha valaki mégis ezt tenné, akkor azt az orvostársadalom sarlatánnak kiáltaná ki. Jogosan.

Nos a gyermek, a tünetekbõl ítélve, valószínûleg epilepsziás volt.

19. Õ pedig felelvén néki, monda: Óh hitetlen nemzetség, meddig leszek még veletek? Meddig szenvedlek még titeket? Hozzátok õt hozzám.
20. És hozzá vivék azt; és mihelyt õ meglátta azt, a lélek azonnal szaggatá azt (rohamot kapott, talán az izgalomtól); és leesvén a földre, tajtékot túrván (habzott a szája) fetreng vala. *781

A gyerek a tömeg láttán megriadt és a félelemmel vegyes izgalom okozta stressz miatt tört ki rajta újra a roham. A földön magánkívül fetrengett, habzott a szája.

21. És megkérdezé az atyját: Mennyi ideje, hogy ez esett rajta? Az pedig monda: Gyermeksége óta.
22. És gyakorta veté õt tûzbe is (láz), vízbe is (verejtékezés), hogy elveszítse õt; de ha valamit tehetsz, légy segítségül nékünk, könyörülvén rajtunk. *782

Jézus itt úgy viselkedett, mint egy diagnosztizáló orvos. A válaszból kiderül, hogy a gyerek születése óta szenved ebben a betegségben.

23. Jézus pedig monda néki: Ha hiheted azt, minden lehetséges a hívõnek.
24. A gyermek atyja pedig azonnal kiáltván, könnyhullatással monda: Hiszek Uram! Légy segítségül az én hitetlenségemnek. *783

Az apa végsõ elkeseredettségében nyilván mindenben hajlandó volt hinni, és mindent elfogadni, csak a szeretett gyermeke meggyógyuljon...

25. Jézus pedig mikor látta vala, hogy a sokaság még inkább öszszetódul, megdorgálá a tisztátalan lelket, mondván néki: Te néma és siket lélek, én parancsolom néked, menj ki belõle, és többé belé ne menj! *784

*781,*782,*783,*784 Márk evangyélioma 9

Jézus talán valóban segíteni tudott volna rajta. Ha másként nem, hát enyhítendõ a tüneteket. Ehhez azonban olyat kellett volna tennie, amit mások nem láthattak. Ám amikor egyre nagyobb tömeg gyûlt össze körülöttük, letett errõl a szándékáról.

De az embereknek valamit produkálnia kellett. Hiszen ha semmit nem tesz, akkor oda a hírneve...

Úgy döntött hát, hogy csinál egy kis hókuszpókuszt. Fennhangon “megdorgálta a tisztátalan lelket”, hogy menjen ki a betegbõl. De minden bizonnyal egyfajta szuggesztív technikát alkalmazott, mellyel ideiglenesen le tudta csillapítani a rohamban szenvedõt. Ne feledjük: Jézus csak félig volt ember. Így képességei is nyilván mások voltak, mint az átlag földi emberé.

Így a gyerek rohama csillapodott.

26. És kiáltás és erõs szaggatás között kiméne; az pedig olyan lõn, mintegy halott, annyira, hogy sokan azt mondják vala, hogy meghalt.
27. Jézus pedig megfogván kezét, fölemelé; és az fölkele. *785

A betegnél elmúlt a roham, mely igencsak megviselte fizikailag. De röviddel utána már gyûjtött annyi erõt, hogy felkeljen.

28. Mikor pedig bement vala a házba, tanítványai megkérdezék õt külön: Mi miért nem ûzhettük ki azt?
29. Õ pedig monda nékik: Ez a faj semmivel sem ûzhetõ ki, csupán könyörgéssel és böjtöléssel. *786

*785,*786 Márk evangyélioma 9

Mikor a tanítványai megkérdezték tõle, hogy nekik miért nem sikerült “meggyógyítaniuk” a beteget, erre õ azt felelte, hogy ez a betegség gyógyíthatatlan. Csak tünetileg kezelhetõ.

A fáma már nem szól arról, hogy késõbb ezzel a gyermekkel mi lett. Hiszen csak azon események jegyeztettek le, melyek nagy tömeg elõtt történtek.

Lehet, hogy késõbb a gyereket újra elõvették a rohamok, de erre ugyan már ki volt kíváncsi? Ki írná meg azt? Hiszen csak egy a sok közül... Ugyan ki figyelte volna õt tovább? Mert mindenki meg volt gyõzõdve arról, hogy immár végérvényesen meggyógyult.

Sok ember volt tanúja annak, hogy elmúlt a rohama, de ha késõbb újra elõjött, arról már csak a szülei tudtak. Õk meg nem írták meg.

Mert a történtek után már senki nem foglalkozott velük. Többé már senkit nem érdekeltek.

[Vissza a tartalomjegyzékre]

AZ ”ÖRDÖNGÕS”

Folytassuk tovább a “csodák” sorát. Mielõtt azonban beszélnénk a következõrõl, fontos néhány részletre felhívni az olvasó figyelmét.

A “csodák” minden esetben sok ember elõtt történtek. Jellemzõjük: a színpadiasság, hiszen Jézus mindig nagy hanggal mondott valamit, hogy azt az egybegyûltek biztosan jól hallják.

Ezután az történt, hogy az állítólag korábban beteg ember, egy csapásra egészséges lett. Késõbb a sánta esetében látni fogjuk, hogy a “sánta” valójában nem is volt sánta...

Hiszen abban az idõben ugyan kinek állt volna módjában ellenõrizni egy másik embertõl hallottakat. Ha mondjuk az azt mondta, hogy testvére születésétõl fogva béna. Koldulásból élnek. Két hónapja költöztek ide egy másik városból.

Nos, ugyan ki vette volna azt a fáradságot, hogy elmenjen az említett városba, ahonnan érkeztek, és utánajárjon, valóban ott élt-e ez az ember, és tényleg nem képes járni?

Elhitték mindazt, amit mondott. Két hónapja minden nap reggel a “hozzátartozói” kivitték a templom elé, és õ valóban egész idõ alatt nem állt fel.

Így mindenki tudta, hogy õ a “sánta”, aki gyerekkorától fogva nem tud járni.

Ilyen egyszerû az emberekkel bármit elhitetni...

Ugyanez igaz az “elmebetegre” is, akinek az esetével most fogunk foglalkozni. Lássuk hát Máté verzióját:

28. És amikor eljutott vala (Jézus) a túlsó partra, a Gadarénusok tartományába, két ördöngõs ment eléje, a sírboltokból kijövén, igen kegyetlenek, annyira, hogy senki sem mer vala elmenni azon az úton.
29. És ímé kiáltanak mondván: Mi közünk te veled Jézus, Istennek fia? Azért jöttél ide, hogy idõ elõtt meggyötörj minket?
30. Tõlük távol pedig egy nagy disznónyáj legelészik vala.
31. Az ördögök pedig kérik vala õt mondván: Ha kiûzesz minket, engedd meg nékünk, hogy ama disznónyájba mehessünk!
32. És monda nékik: Menjetek. Azok pedig kimenvén, menének a disznónyájba: és ímé az egész disznónyáj a meredekrõl a tengerbe rohana, és oda vesze a vízben.
33. A pásztorok pedig elfutának, és bemenvén a városba hírré adának mindent, azokat is, a mik az ördöngõsökkel történtek vala.
34. És ímé az egész város kiméne Jézus elébe; és mihelyt meglátták, kérék õt, hogy távozzék az õ határukból. *787

*787 Máté evangyélioma 8

Márk története már némely részletében eltér ettõl:

1. És menének a tenger túlsó partjára, a Gadarenusok földére.
2. És a mint a hajóból kiméne, azonnal elébe méne egy ember a sírboltokból, a kiben tisztátalan lélek volt,
3. A kinek lakása a sírboltokban vala; és már lánczokkal sem bírta õt senki sem lekötni.
4. Mert sokszor megkötözték õt békókkal és lánczokkal, de õ a lánczokat szétszaggatta, és a békókat összetörte, és senki sem tudta õt megfékezni.
5. És éjjel és nappal mindig a hegyeken és a sírboltokban volt, kiáltozva és magát kövekkel vagdosva.
6. Mikor pedig Jézust távolról meglátta, oda futamodék, és elébe borula,
7. És fennhangon kiáltva monda: Mi közöm nékem te veled, Jézus, a magasságos Istennek Fia? Az Istenre kényszerítelek, ne kínozz engem.
8. (Mert ezt mondja vala néki: Eredj ki, tisztátalan lélek, ez emberbõl.)
9. És kérdezé tõle: Mi a neved? És felele, mondván: Légió a nevem, mert sokan vagyunk.
10. És igen kéré õt, hogy ne küldje el õket arról a vidékrõl.
11. Vala pedig ott a hegynél egy nagy disznónyáj, a mely legel vala.
12. És az ördögök kérik vala õt mindnyájan, mondván: Küldj minket a disznókba, hogy azokba menjünk be.
13. És Jézus azonnal megengedé nékik. A tisztátalan lelkek pedig kijövén, bemenének a disznókba; és a nyáj a meredekrõl a tengerbe rohana. Valának pedig mintegy kétezren; és belefúlának a tengerbe.
14. A kik pedig õrzik vala a disznókat, elfutának, és hírt vivének a városba és a falvakba (micsoda visszhangja lett! Épp ez volt a cél). És kimenének, hogy lássák, mi az, a mi történt.
15. És menének Jézushoz, és láták, hogy az ördöngõs ott ül, fel van öltözködve és eszénél van az, a kiben a légió volt; és megfélemlének (újra csak a kívánt hatás)
16. A kik pedig látták, elbeszélék nékik, hogy mi történt vala az ördöngõssel, és a disznókkal.
17. És kezdék kérni õt, hogy távozzék el az õ határukból.
18. Mikor pedig a hajóba beszállott vala, a volt ördöngõs kéré õt, hogy vele lehessen.
19. De Jézus nem engedé meg néki, hanem monda néki: Eredj haza a tiéidhez, és jelentsd meg nékik, mely nagy dolgot cselekedett veled az Úr, és mint könyörült rajtad.
20. El is méne és kezdé hirdetni a Tízvárosban, mely nagy dolgot cselekedett vele Jézus; és mindnyájan elcsodálkozának. *788

*788 Márk evangyélioma 5

Hasonlítsuk össze ezeket Lukács történetével.

26. És evezének a Gadarénusok tartományaiba, mely Galileával átellenben van.
27. És mikor õ kiment a földre, jöve elébe a városból egy ember, kiben ördögök voltak sok idõtõl fogva, sem ruhába nem öltözött, sem házban nem lakott, hanem a sírboltokban.
28. És mikor meglátta Jézust, felkiálta és lábai elé esék néki, és fenszóval monda: Mi közöm van nékem te veled, Jézus, felséges Istennek Fia? (nagyon hasonlít egy színjátékhoz!) kérlek téged, ne gyötörj engem.
29. Mert azt parancsolá annak a tisztátalan léleknek, hogy menjen ki az emberbõl. Mert gyakran elragadá õt: annakokáért lánczokkal és békókkal megkötözve õrizték: de a kötelékeket elszaggatván, az ördögtõl a pusztákba hajtaték.
30. Megkérdé pedig õt Jézus, mondván: Mi a neved? És õ monda: Légió; mert sok ördög ment vala bele.
31. És kérék õt, hogy ne parancsolja nékik, hogy a mélységbe menjenek.
32. Vala pedig ott egy nagy disznónyáj, legelészve a hegyen; és kérék õt, hogy engedje meg nékik, hogy azokba menjenek. És megengedé nékik.
33. És minekutána kimentek az ördögök az emberbõl, bemenének a disznókba; és a disznónyáj a meredekrõl a tóba rohana, és megfullada.
34. A pásztorok pedig látván mi történt, elfutának, és elmenvén, hírré adák a városban és a falukban (ez volt a cél)
35. Kimenének azért megnézni mi történt; és menének Jézushoz, és ülve találák az embert, kibõl az ördögök kimentek, felöltözve és eszénél, a Jézus lábainál; és megfélemlének.
36. Elbeszélék pedig nékik azok is, a kik látták, mimódon szabadult meg az ördöngõs.
37. És kéré õt a Gadarénusok körül való tartományok egész sokasága, hogy õ közülök menjen el, mert felette igen félnek vala (a mutatvány elérte a célját): õ pedig beülvén a hajóba, visszatére (tehát csak ennyit tett. Konkrét céllal ment oda. Ezenkívül mást nem tett. De csak ezt kellett tennie, hogy híre menjen.)
38. Kéré pedig õt az az ember, a kibõl az ördögök kimentek, hogy õ vele lehessen; de Jézus elbocsátá õt, mondván:
39. Térj vissza házadhoz, és beszéld el, mely nagy dolgokat tett az Isten veled. Elméne azért, hirdetvén az egész városban, mely nagy dolgokat cselekedett Jézus õ vele. *789

*789 Lukács evangyélioma 8

Nos, a következõ “csoda” egy igen jól megtervezett s összehangolt akció volt.

Mint már említettük, a Csapatot, élén Jézussal, egy nagy és titkos Hálózat segítette. Tagjai külsõleg ugyanolyan emberek voltak, mint bárki más. Semmi feltûnõ nem volt rajtuk.

Feladatuk sokszor az volt, hogy “ráhangolják a tömeget” — csoda történt! Eleinte ez nem ment nagyon könnyen, de ahogy szaporodtak Jézus “csodatételei”, az emberek már várták a csodát.

Adott esetben, mondjuk néhány hónappal korábban, megjelent egy ember a környéken, aki azzal hívta fel magára a figyelmet, hogy barlangban lakott, kiáltozott, ordibált, az arra járókat husánggal ijesztgette.

Természetesen a közelben élõk félni kezdtek tõle, mert nem tudták, hogy mire képes. Esetleg embert is öl... Ma úgy mondanánk, hogy közveszélyes elmebeteg volt. De valójában teljesen egészséges volt, csak “produkálta” ezeket a tüneteket.

Kedves olvasó, ugye ismeri azt a jelenséget, ahogy egy információ szájról szájra terjedve torzul? Mindenki hozzátesz egy kicsit, hogy minél érdekesebb dolgot mondjon tovább.

A hír eljutott a közeli településekre, hogy nem messze él egy “ördöngõs”, és ajánlatos a környéket elkerülni. Egyes “jólértesült” emberek már hozzá is tették, hogy meztelen. Mások szerint bizony kövekkel vagdossa a testét. Sõt néhányan állították, hogy már megpróbálták láncokkal megkötözni, de az könnyedén elszakította azokat.

Ezért idõvel az “elmebeteg” ügynöknek nagy híre lett. Persze hogy senki nem mert a közelébe menni, mert ha olyan erõs, hogy a láncokat elszakítja, akkor...

A másik fontos részlet, hogy a közelben valóban egy disznónyájat szoktak legeltetni.

Az akció idejére minden elõ lett készítve. Az “ördöngõs” tudta, hogy Jézus mikor fog jönni, és neki mit kell tennie.

A disznónyájat a pásztorok a közelben legeltették. A magasban egy jármû keringett, melynek fontos szerepe volt a “csodában”.

Jézus közben a part felé tartott a követõivel.

Mikor partot ért, és kiszállt, elkezdõdhetett a “színjáték”.

Az “ördöngõs” elébe szaladt, és földre vetette magát. De nem ismerték egymást, ezért valamirõl feltétlenül fel kellett egymást ismerniük. Hiszen mi van, ha Jézus egy valódi elmebeteget próbál meggyógyítani, és az nem sikerül neki?

Mikor a földre vetette magát, jó nagy hangon, mintegy színpadiasan, az összegyûltek felé kiáltotta: ”Mi közöm van nékem te veled, Jézus, felséges Istennek Fia?”

Ha Jézus állítja magáról, hogy az Isten fia, akkor nyilván akadtak volna olyanok, akik megmosolyogják. De ez az “ördöngõs” honnan tudja? — kérdezgették egymástól.

Jézus erre megkérdezte, mi a neve? Mire az azt válaszolta: Légió.

Nem furcsa egy kicsit ez a válasz? A szövegek gyorsan megpróbálják ezt a furcsaságot magyarázni. Azért Légió, mert több ördög volt abban az emberben. De ez csak egy suta magyarázat.

Emlékezzünk vissza Illés és a sareptai asszony párbeszédére, ahol szintén furcsa dolgok hangzottak el (*487—489). Azért, hogy meggyõzõdjenek arról, hogy valóban a másik az, akire várnak.

Nem volt ez másként ebben az esetben sem. Mert mi van, ha valamilyen elõre nem látható akadály miatt az “ördöngõs” nem tud eljönni. Helyette viszont valaki más borul elõtte arcra?

Jézusnak meg kellett bizonyosodnia, hogy az “ördöngõs”, az ál elmebeteg, az, akivel találkoznia kell.

Megkérdezte a nevét. Mi van, ha azt mondja, hogy Gáspár?

Nem történik semmi. Jézus talán mond egy pár jó szót és továbbmegy.

Ugyanis, az elõre megbeszélt választ kellett kapnia: légió. Mert ezt a szót csak a Hálózat embere mondhatta. Másnak még csak eszébe sem jutott volna hasonló.

Mikor Jézus megbizonyosodott arról, hogy minden rendben, elkezdõdhetett az ördögûzõs színjáték.

Ebben szerep jutott a Hálózat néhány további tagjának is, akik a Jézust körülvevõ tömegben vegyültek el.

Mikor az “ördögûzés” megtörtént, a sor a magasban keringõ jármûven volt.

A jármû fegyvereinek célkeresztjében a közelben legelészõ disznónyáj néhány egyede volt. A megadott jelre, egy rövid lézerimpulzussal megpörköltek néhány disznót, amitõl azok persze megijedtek és megvadultak. Mert a fájdalom, amit a lézersugár okozott, elég nagy volt.

A többi állat pedig, a csorda szindrómának engedelmeskedve, szintén menekülni kezdett. A pásztorok már nem tudták a nekivadult nyájat megfékezni, és az a szakadékba (tengerbe, tóba) veszett.

Ekkor jutott szerep a Jézus körül lévõ tömegben elvegyült ügynököknek. Mert amikor mindez megtörtént, õk fennhangon kezdték hangoztatni, hogy a disznónyáj azért veszett a tengerbe, mert az ördögök az “ördöngõsbõl” átmentek beléjük. Hiszen õk még az ördögöket is látták, ahogy azok elhagyták a beteget.

Az emberek egyre izgatottabbak lettek. Nem találtak magyarázatot arra, ami a disznókkal történt. Ahogy ezt a pásztorok meghallották, elfutottak a városba. Már csak azért is, hogy az állatok gazdái elõtt tisztázzák magukat: nem az õ hibájukból vesztek a legelészõ állatok a vízbe. Hanem az a Jézus az oka...

Erre a város apraja-nagyja kisereglett megnézni, mi is történt.

Ott találták azt a “veszedelmes ördöngõst”, akitõl korábban annyira féltek. Hisz rossz híre volt.

Most meg ott ült, rendesen felöltözve, és teljesen normálisan viselkedett.

A sor most újra a Hálózat emberein volt. Õk voltak a hangadók, és váltig magyarázták mindenkinek, hogy Jézus kiûzte az ördögöket ebbõl az emberbõl. Azok pedig, a disznónyájba átmenve, annak vesztét okozták.

Még akik a fejüket csóválva kételkedtek is volna, láthatták: a korábbi “ördöngõs” valóban ott ül Jézus lábánál és teljesen normálisan viselkedik. A disznók tetemei pedig ott úsznak a habokban.

Ez eléggé meggyõzõnek tûnt számukra.

A “csoda” tökéletesen sikerült.

A korábbi “ördöngõst” egy idõ múlva senki nem látta többé a környéken. Biztosan azért, mert városról városra járva hirdeti, milyen csoda történt vele, mondogatták az emberek egymás között.

Közben az már egy másik település felé tartott, ahol egy majdani újabb “csodában” rá kiosztott szerep várta...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

ÖTEZER EMBER MEGVENDÉGELÉSE

Most lássunk egy másik, mindenki által jól ismert esetet, melyet a keresztény vallás elõszeretettel gyakran idéz.

A kedves olvasó minden bizonnyal nagyjából ismeri a történetet. Annyit tudunk, hogy Jézusnak és tanítványainak néhány haluk és kenyerük volt. Ugyanakkor, mivel több ezer ember követte õket, ezért enni akart azoknak adni. A tanítványok erre megjegyezték, hogy néhány haluk és kenyerük van csupán. Ugyan hogyan lehetne ezekkel jóllakatni a sokezres tömeget?

Az általunk ismert történet szerint Jézus megáldotta a halakat és a kenyereket. Erre azokból olyannyira sok lett, hogy mindenki jóllakot. A visszamaradó kenyereket és morzsákat kosarakban gyûjtötték össze. Csupán néhány kosár morzsa maradt vissza.

Ennyit tudunk.

Ebbõl ítélve valóban csoda történt, hiszen a semmibõl jelentek meg azok a kenyerek, melyekkel a tömeg jóllakott.

Ha azonban elemezzük a történetet, akkor sok olyan mozzanatot találunk benne, melyekrõl mind ez idáig hallgattak. Ezek az új tények teljesen más megvilágításba helyezik a történteket. Lássunk hát hozzá.

13. És mikor ezt meghallotta Jézus, elméne onnét hajón egy puszta helyre egyedül. A sokaság pedig ezt hallva, gyalog követé õt a városokból.
14. És kimenvén Jézus, láta nagy sokaságot, és megszáná õket, és azoknak betegeit meggyógyítá.
15. Mikor pedig estveledék, hozzá menének az õ tanítványai, mondván: Puszta hely ez, és az idõ már elmúlt; bocsásd el a sokaságot, hogy menjenek el a falvakba és vegyenek magoknak eleséget.
16. Jézus pedig monda nékik: Nem szükség elmenniök; adjatok nékik ti enniök.
17. Azok pedig mondának néki: Nincsen itt, csupán öt kenyerünk és két halunk.
18. Õ pedig monda: Hozzátok azokat ide hozzám.
19. És mikor megparancsolá a sokaságnak, hogy üljenek le a fûre, vevé az öt kenyeret és a két halat, és szemeit az égre emelvén, hálákat ada; és megszegvén a kenyereket, adá a tanítványoknak, a tanítványok pedig a sokaságnak (tehát legközelebb Jézushoz a beavatottak voltak)
20. És mindnyájan evének, és megelégedének; és felszedék a maradék darabokat, tizenkét teli kosárral (minek kellett összeszedni a maradékot?)
21. A kik pedig ettek vala, mintegy ötezren valának férfiak, asszonyokon és gyerekeken kívül. *790

*790 Máté evangyélioma 14

Eleddig nem tudtunk meg semmi különösebbet. Csak annyit, hogy esteledett. Jézus meg akarta etetni az embereket. Ezért megparancsolta, hogy azok üljenek le.

És közben valamit csinált. Amitõl egyszerre sok kenyér lett, amit a tanítványok hordtak szét az embereknek.

Azt tudjuk jól, hogy a tanítványokból állt a Csapat, melynek parancsnoka Jézus volt. Azt is tudjuk, hogy saját bevallásuk szerint õk nem e földi világból származtak.

Õk nyilván tudták, hogy mi történik.

Na de lássuk Márk elmondásában a történteket.

34. És kimenvén Jézus nagy sokaságot láta, és megszáná õket, mert olyanok valának, mint a pásztor nélkül való juhok. És kezdé õket sokra tanítani.
35. Mikor pedig immár nagy idõ vala, hozzámenvén az õ tanítványai mondának: Puszta ez a hely, és immár nagy idõ van:
36. Bocsásd el õket, hogy elmenvén a körülfekvõ majorokba és falvakba, vegyenek magoknak kenyeret; mert nincs mit enniök.
37. Õ pedig felelvén, monda nékik: Adjatok nékik ti enniök. És mondának néki: Elmenvén, vegyünk-é kétszáz pénz árú kenyeret, hogy enni adjunk nékik?
38. Õ pedig monda nékik: Hány kenyeretek van? Menjetek és nézzétek meg. És megtudván, mondának: Öt, és két halunk.
39. És parancsolá nékik, hogy ültessenek le mindenkit csoportonként a zöld pázsitra.
40. Letelepedének azért szakaszonként, százával és ötvenével.
41. Õ pedig vette vala az öt kenyeret és a két halat, és az égre tekintvén, hálákat ada; és megszegé a kenyereket és adá tanítványainak, hogy tegyék azok elé; és a két halat is elosztá mindnyájok között.
42. Evének azért mindnyájan, és megelégedének;
43. És maradékot is szedének fel tizenkét tele kosárral, és a halakból is.
44. A kik pedig a kenyerekbõl ettek, mintegy ötezren valának férfiak. *791

*791 Márk evangyélioma 6

Nos, amit megtudtunk Márktól, a következõ. Esteledett. Jézus megparancsolta az embereknek, hogy százas és ötvenes csoportokban üljenek le a földre.

Akkor most képzeljük el, hogyan történhetett mindez. A tömeget természetesen a tanítványok osztották fel ötvenes és százas csoportokra. Vajon milyen könnyen mehetett mindez?

A tömeget, ahol szaladgáló gyerekek is vannak, meglehetõsen nehéz és idõigényes feladat ilyen csoportokra felosztani. Ugyanis vagy az a gond, hogy szülõ és gyermek más-más csoportba kerül, vagy többen vannak egyszerre egy családhoz tartozók, akik szeretnének együvé kerülni.

Nagyon idõigényes feladat volt, mig a tizenkét tanítvány az ötezernél több emberbõl álló tömeget csoportokba felosztotta. Hiszen a szövegek szerint csak férfiak voltak ötezren. Plusz feleségeik és gyerekeik.

Mondjuk egy minimum hétezer emberbõl álló tömeget legalább hetven százas, vagy ötven százas és negyven ötvenes csoportba kellett beosztani.

Ha ezt a számot vesszük, ami mondjuk kilencven csoportot jelent, akkor egy-egy tanítványra majdnem nyolc ilyen csoport jutott.

Gondoljunk csak bele, mennyi ideig tarthatott mindez! Hosszú-hosszú órákig...

Ezért közben beesteledett. Sötétség borult a tájra...

De miért kellett az embereket ilyen kerek számú csoportokra felosztani? Hisz a valódi csodához nincs szükség kerek matematikai számokra? Nemde?

Lássuk, mit ír minderrõl Lukács.

12. A nap pedig hanyatlani kezdett; és a tizenkettõ õ hozzá járulván, monda néki: Bocsásd el a sokaságot, hogy elmenvén a körülvaló falvakba és majorokba megszálljanak, és eledelt találjanak, mert itt puszta helyen vagyunk.
13. Õ pedig monda nékik: Adjatok nékik ti enni. Azok pedig mondának: Nincs nékünk több öt kenyerünknél és két halunknál; hanem ha elmegyünk és mi veszünk eledelt az egész sokaságnak.
14. Mert valának ott mintegy ötezeren férfiak. Monda pedig az õ tanítványainak: Ültessétek le õket csoportokba ötvenével.
15. És a képen cselekedének, és leülteték valamennyit.
16. Minekutána pedig vette az öt kenyeret és a két halat, a mennybe emelvén szemeit, megáldá azokat, és megszegé; és adá a tanítványoknak, hogy a sokaság elé tegyék.
17. Evének azért és megelégedének mindnyájan; és felszedék a mi darabok maradtak tõlük, tizenkét kosárral. *792

*792 Lukács evangyélioma 9

Nagyon sok újat nem tudtunk meg. Még mindig nem tudjuk, miért kellett az embereket a földre leültetni.

Erre János ad választ:

5. Mikor azért felemelé Jézus a szemeit, és látá, hogy nagy sokaság jõ hozzá, monda Filepnek: Honnan vegyünk kenyeret, hogy ehessenek ezek?
6. Ezt pedig azért mondá, hogy próbára tegye õt; mert õ maga tudta, mit akar vala cselekedni.
7. Felele néki Filep: Kétszáz dénár árú kenyér nem elég ezeknek, hogy mindenikök kapjon valami keveset.
8. Monda néki egy az õ tanítványai közül, András, a Simon Péter testvére:
9. Van itt egy gyermek, a kinek van öt árpa kenyere és két hala; de mi az ennyinek?
10. Jézus pedig monda: Ültessétek le az embereket. Nagy fû vala pedig azon a helyen. (Azért kellett leültetni az embereket, hogy ne lássanak semmit a magas fûben!). Leülének azért a férfiak, számszerint mintegy ötezeren.
11. Jézus pedig vevé a kenyereket, és hálát adván, adta a tanítványoknak, a tanítványok pedig a leülteknek; hasonlóképen a halakból is, a mennyit akarnak vala.
12. A mint pedig betelének, monda az õ tanítványainak: Szedjétek össze a megmaradt darabokat, hogy semmi el ne veszszen.
13. Összeszedék azért, és megtöltének tizenkét kosarat az öt árpa kenyérbõl való darabokkal, a melyek megmaradtak vala az evõk után.
14. Az emberek azért látva a jelt, a melyet Jézus tõn, mondának: Bizonynyal ez ama próféta, a ki eljövendõ vala a világra (ez volt a demonstráció célja) *793

*793 János evangyélioma 6

Jánostól egy döntõ fontosságú momentumot tudtunk meg. Éspedig, hogy azon a helyen, ahol voltak, magas fû volt!

A magas fû nem azt jelenti, hogy térdig, hanem esetleg mellig vagy nyakig érõ. Ezért, ha ilyen fûben valaki leül a földre, az... nem lát semmit. Csak az õt körülvevõ füvet...

Azért kellett hát az embereknek a földön ülve maradniuk a magas fûben, hogy ne lássanak semmit. Azonkívül még nagyon sötét is volt. Hiszen amíg felosztották õket csoportokra, addig jócskán beesteledett.

Így az emberek a nagy sötétben és a magas fûben ülve semmit nem láttak. Azt sem, hogy mi történt Jézus közvetlen környezetében. Mert mellette csak a tanítványai voltak, akik kihordták a fûben ülõ csoportoknak az ennivalót. Róluk pedig tudjuk, hogy mindannyian a Csapathoz tartoztak.

De miért kellett az embereket kerek számú csoportokba felosztani?

Azért, hogy pontosan meg lehessen számlálni, hogy hányan vannak! Legalábbis hány csoport ül a magas fûben.

Kik számlálták õket? Hát azok, akik a kellõ mennyiségû élelmiszert Jézushoz eljuttatták.

Honnan? Az égbõl...

Foglaljuk hát össze pontosan, mi is történt valójában.

Jézus a misszionáriusok segítségével egy újabb “csodatételre” készült.

Adott esetben is, mint általában, nagy embertömeg követte õt. Egy alkalommal már esteledett, amikor arra hívták fel a figyelmét, hogy jön az éjszaka, és az emberek éhesek. Meg kellett volna õket vacsoráztatni. De hogyan?

Elvégre kinn voltak a mezõn, több kilométerre a legközelebbi lakott településtõl.

Jézus tudta, hogy a misszionáriusok magas szintû technikája sok mindenre képes. Még arra is, hogy rövid idõn belül ellásson sok embert élelemmel. De hányat is?

Ehhez fel kellett a tömeget ötvenes és százas csoportokra osztani. Így már könnyû volt megszámlálni, hogy hányan is vannak és milyen mennyiségû élelmiszerre lesz szükség.

Honnan számlálták meg õket? A magasból...

A csoportok magasból való számbavételét még az éjszakai sötétség sem akadályozta. Az infravörös fénytartományban ezek az embercsoportok élénk foltként ütköztek ki a környezetbõl.

Napjainkban mindenki jól ismeri az éjjel látó készüléket, mely számára nem akadály a sötét.

Egyébként a szövegekben van egy ilyen mondat:

22. Õ jelenti meg a mély és elrejtett dolgokat, tudja mi van a setétségben; és világosság lakozik vele! *794

*794 Dániel könyve 2

Azonkívül nemcsak pontosan meg lehetett számolni azt, hogy hányan vannak, hanem idõt is nyertek ezzel a tömeg csoportokra való felosztásával.

Tehát az emberek ültek a földön. A sötéttõl és a magas fûtõl, mely körbevette õket, semmit nem láttak.

Távolabb valami történt. Ahol Jézus volt, valami olyan zajlott amit mások nem láthattak. Csak a Csapat tagjai mehettek oda. Õk úgyis mindenrõl tudtak.

Ahogy megérkezett az elsõ “szállítmány”, már hordták is szét az élelmiszert az embereknek.

Az élelem folyamatosan érkezett... az égbõl. Ezért nézett hát Jézus folyton oda fölfelé...

Nem szükséges most itt bármilyen szupertechnikára, vagy teletranszportálásra gondolnunk. Az élelmiszert egyszerûen jármûvekkel juttatták el oda. Ezek valószínûleg sok száz méteres magasságban repülhettek. Amennyiben a hajtómûveik hangja nem volt túl hangos, akkor ilyen távolságból szinte már nem is lehetett õket hallani.

A kenyereket kosarakban, egyszerû nagy szilárdságú mûanyag kötélen bocsátották alá. Ezt koordinálandó, figyelt Jézus egyfolytában fölfelé az égre...

Azt, hogy honnan vették a misszionáriusok az élelmiszert, nem tudjuk. De mivel ez a “csoda” is a Terv része volt, ezért minden bizonnyal jóval korábban alaposan felkészültek rá.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

”VÍZENJÁRÁS”

Egyszer láttam egy filmet, mely Máté evangéliumából készült. A film egyik jelenete azt mutatta be, hogyan járt Jézus a vízen.

A kép a következõ volt. Napnyugta, szélcsendes idõ. A lenyugvó nap sugarai meg-megcsillannak a nyugodt, sima tengerfelszínen. A tanítványok a csónakban ülnek.

A kép vált. A tengert mutatja a lenyugvó napkorong irányába nézve. A tükörsima vízfelszínen egy alak közeledik — Jézus. A csónak irányába tart, melyben a tanítványai ülnek.

Jár a vízen...

Ennyit tudunk. Ma.

Csoda! Hiszen tudjuk jól, hogy bárki, aki a vízre lép, a testsúlyának következtében elmerül benne. Itt meg járt a víz felszínén anélkül, hogy elmerült volna. Sõt még vizes sem lett!

Aki nem ismeri részleteiben a biblikus szövegeket, az hajlamos ezt az idealizált képet, amit maga az említett film is sugallt, elfogadni. És az egészet természetesen csodának minõsíti. Mert gyakorlatilag fizikailag lehetetlen dolog valósult meg.

Aki ezen felfogás mellett kardoskodik, azt arra kérem, kövesse velünk végig együtt az evangéliumok ide vonatkozó részeinek az elemzését. Garantálom, hogy olyan részleteket fog találni bennük, melyek meglétérõl még csak fogalma sem volt korábban. Mindezek teljesen új megvilágításba helyezik a “vízenjárást”.

A történtek az ötezer ember megvendéglése után folytatódtak.

Kezdjük akkor Máté változatával.

22. És mindjárt kényszeríté Jézus az õ tanítványait (nagyon sietett!), hogy szálljanak a hajóba, és menjenek át elõre a túlsó partra, míg õ elbocsátja a sokaságot.
23. És a mint elbocsátá a sokaságot, felméne a hegyre, magánosan imádkozni. Mikor pedig beestveledék, egyedül vala ott.
24. A hajó pedig immár a tenger közepén vala, a haboktól háborgattatva; mivelhogy a szél szembe fújt vala.
25. Az éjszaka negyedik részében pedig hozzájuk méne Jézus, a tengeren járván.
26. És mikor látták a tanítványok, hogy õ a tengeren jára, megrémülének, mondván: Ez kísértet; és a félelem miatt kiáltozának.
27. De Jézus azonnal szóla hozzájuk, mondván: Bízzatok; én vagyok, ne féljetek!
28. Péter pedig felelvén néki, monda: Uram, ha te vagy, parancsolj, hogy hozzád mehessek a vizeken.
29. Õ pedig monda: Jövel! És Péter kiszállván a hajóból, jár vala a vizeken, hogy Jézushoz menjen.
30. De látva a nagy szelet, megrémüle; és a mikor kezd vala merülni, kiálta, mondván: Uram, tarts meg engem!
31. Jézus pedig azonnal kinyújtván kezét, megragadá õt, és monda néki: Kicsinyhitû, miért kételkedél?
32. És a mikor beléptek a hajóba, elállt a szél.
33. A hajóban levõk pedig hozzámenvén, leborulának elõtte, mondván: Bizony, Isten Fia vagy! (a bemutatóval a célt elérték) *795

*795 Máté evangyélioma 14

Nos, a következõket tudtuk meg.

Jézus valamiért nagyon sietett. Megparancsolta a tanítványoknak, és azoknak a követõinek, akik velük együtt voltak a hajóban, hogy menjenek át a túlsó partra. Azok nem értették, hogy Jézus minek marad ott. Hogyan fog utánuk menni, és átjutni a vízen? Hiszen csak ez az egy hajó van a közelben.

Mindezekre Jézus azt válaszolta szigorúan, hogy menjenek! Ugyanis nagyon sietett a hegyre, hogy “egyedül imádkozhassék”.

A korábbiakból tudjuk, hogy nem azért ment a hegyre éjszaka, hogy egyedül legyen és nyugodtan imádkozhassék. Mert ahhoz nem szükséges éjszaka felmennie bármely hegyre, hogy nyugodtan imádkozzék. Elegendõ csak nagyobb távolságra eltávolodnia a többiektõl, megkérve õket, hogy ne zavarják.

Azért sietett olyan nagyon, mert... Találkája volt a misszionáriusokkal. Minden bizonnyal újabb instrukciókat kellett kapnia. Tudta, hogy a jármû nemsokára megérkezik, és neki fogadnia kell azt. Ezért igencsak sietõs volt a dolga.

Nos, az éjszaka negyedik negyedében, amikor nyilvánvalóan nagyon sötét volt, a tanítványok kinn voltak a nyílt vízen a hajóban. Az orruknál sem láttak tovább az éjszaka sötétjében. Közben erõs szél fújt, s a víz felszíne nemcsak fodrozódott, hanem elég nagy hullámokat is kavart.

Egyszer csak a nagy szél közepette, néhány méterrel a hajó mellett, feltûntek egy alak körvonalai. És néhány pillanaton belül a hajóban volt. Ruhája száraz volt, pedig átkelt a vízen, hiszen még a közelben sem volt más hajó vagy csónak.

A válasz egyértelmû: csak úgy juthatott el a hajóba a vízen keresztül, hogy annak felszínén járt. Ezért nem lett nedves a ruhája.

Csoda!

Vagy talán mégsem az? És van rá nagyon is egyszerû és logikus magyarázat?

Az elsõ, amit meg kell jegyezni, hogy mindez az éjszaka sötétjében történt. Eltérõen attól, amit az idealizált kép sugall.

A másik mozzanat, hogy erõs szél fújt, mely hullámokat kavart. Gondolkozzunk csak el egy kérdésen. Hogyan lehet a víz felszínén járni hullámverés közepette, méghozzá úgy, hogy a ruha száraz maradjon?

De tovább menve megkérdem: olyan víznek, melynek a tetején hullámok vannak, van-e egyértelmû, pontosan meghatározott felszíne?

Nincs!

Ha azt akarnánk, hogy száraz ruhával egy közepesen hullámzó vízfelszínen jussunk át, akkor a következõ módon kellene haladnunk: az egyik hullámhegyre fel, aztán le, aztán megint fel és így tovább. Különben a nekünk ütközõ hullámoktól a ruhánk mindenképpen vizes lenne.

Ugye senki nem gondolná ezt komolyan. Még ha valamilyen “csoda” folytán valaki fenn is tudna maradni a víz felszínén, semmiképp sem tudna egy közepesen hullámzó felszínen átkelni anélkül, hogy vizes ne legyen.

Na de van itt egy másik mozzanat is. Éspedig Máté kommentárja. Ugyanis õ nem kevesebbet állít, minthogy amikor Jézus a vízfelszínen járva odaért a hajóhoz, Péternek a nagy sötétben és hullámverésben kedve szottyant sétálni egyet a háborgó vízfelszínen...

Egyik evangelista sem beszél errõl. Mert valóban teljesen valószínûtlen az, hogy a sötétben, mikor az ember szinte az orráig sem lát, és a csónakot a tenger hullámai dobálják, valakinek kedve legyen a hajóból kilépni és kipróbálni, tud-e a vízen járni.

Máté ezen kommentárja csak összezavarja a dolgokat. Hiszen minél érthetetlenebb, annál közelebb áll a csodához! Ugye?

Na de lássuk, mit ír minderrõl Márk.

45. És azonnal kényszeríté tanítványait, hogy hajóba szálljanak, és menjenek át elõre a túlsó partra Bethsaida felé, a míg õ a sokaságot elbocsátja.
46. Minekutána pedig elbocsátotta õket, fölméne a hegyre imádkozni.
47. És mikor beesteledék, a hajó a tenger közepén vala, õ pedig egymaga a szárazon.
48. És látá õket, a mint veszõdnek az evezéssel; mert a szél szembe fú vala velök; és az éj negyedik szakában (vagyis nagyon sötét volt!) hozzájok méne a tengeren járva; és el akar vala haladni mellettük (talán ez azt jelenti, hogy nagy sebességgel mozgott, és majdnem túlszaladt a hajón?)
49. Azok pedig látván õt a tengeren járni, kisértetnek vélték, és felkiáltának;
50. Mert mindnyájan látják vala õt és megrémülének. De õ azonnal megszólítá õket, és monda nékik: Bizzatok; én vagyok, ne féljetek.
51. Ekkor beméne hozzájuk a hajóba, és elállt a szél; õk pedig magukban szerfölött álmélkodnak és csodálkoznak vala. *796

Minden szinte egyezik. Kivéve egy apró részletet.

Ugyanis azt mondja Márk, hogy Jézus, amint a hajóhoz ért, “el akar vala haladni mellettük”. Ez azt jelenti, hogy közeledett, közeledett, aztán majdnem túlhaladt, túlszaladt a hajón.

Van ennek értelme, majd meglátjuk!

Olvassuk hát János változatát.

16. Mikor pedig estveledék, lemenének az õ tanítványai a tengerhez,
17. És beszállva a hajóba, mennek vala a tengeren túl Kapernaumba. És már sötétség volt, és még nem ment vala hozzájuk Jézus.
18. És a tenger a nagy szél fúvása miatt háborog vala.
19. Mikor azért huszonöt, vagy harmincz futamatnyira beevezének, megláták Jézust, a mint jár vala a tengeren és a hajóhoz közeledik vala (a jó kifejezés tehát valóban a közeledett és nem a járt): és megrémülének (persze, hiszen a sötétben csak egy sziluettet láthattak)
20. Õ pedig monda nékik: Én vagyok, ne féljetek! Be akarák azért õt venni a hajóba: és a hajó azonnal ama földnél vala, a melyre menének. *797

*796 Márk evangyélioma 6
*797 János evangyélioma 6

Szinte ugyanaz, csak János arról beszél, hogy mikor Jézus belépett a hajóba, az abban a szempillantásban ott volt, ahova indulni akartak.

Ez sem egyéb, mint kommentár.

Nos, láttuk mind a három verziót. Nyilvánvaló, hogy akkor járunk az igazsághoz közel, ha azokat a részleteket fogadjuk el mérvadónak, amelyek mindegyik változatban egyeznek. Azokat pedig, melyek hol az egyikben, hol a másikban szerepelnek, mint érthetetlenek, kommentároknak tekintjük.

Ugyanis ezeket a különben is logikátlan részeket a többi verzió egyáltalán nem támasztja alá.

Mindaz pedig, ami a kommentárokat leszámítva megmarad, nagyon is érthetõ, logikus, és magyarázható.

Mi történt hát valójában?

Jézusnak találkája volt a misszionáriusokkal a hegyen. Újabb instrukciókat kellett kapnia. Ugyanakkor már kevés idõ volt hátra a találkozóig, ahova mindenképpen el kellett mennie.

És ott volt még a sok ember. Õket is el kellett valahogy küldenie. Ez pedig idõbe telik.

Sietnie kellett.

Utasította hát a tanítványait, hogy szálljanak hajóba és evezzenek át a túlsó partra. Azok persze nem értették, miért kell Jézus nélkül menniük. Hiszen hogyan fog utánuk jönni?

Azt mondták, hogy inkább megvárják, mivel nem tud majd utánuk menni...

Értetlenkedésük láttán Jézus egyre ingerültebb lett. Nem elég, hogy ott van a tömeg, még a saját emberei is akadályozzák?!

Fogytán volt az ideje. Ezért rájuk parancsolt, hogy azonnal szálljanak hajóba, és evezzenek át a túlpartra. Õ pedig elmegy a hegyre, ahol háborítatlanul imádkozhat — monda nekik.

Azok fejüket csóválva, de végrehajtották a parancsot.

Jézus közben visszasietett a tömeghez. Néhány jó és biztató szóval elköszönt tõlük, és kérte, hogy most ne kövessék, mert egyedül, háborítatlanul szeretne imádkozni.

Ezután elindult a közelben lévõ hegy felé. Mikor megbizonyosodott, hogy már nem látják, futni kezdett, mivel mindenképp idõben oda kellett érnie a találka helyszínére.

Eközben a tanítványok egyre csak azt vitatták egymás között, miért kellett a parancsnokot otthagyni? De aztán, ahogy egyre távolabb kerültek a parttól, másra terelõdött a szó.

Ahogy telt az idõ, és csend honolt körös-körül, egyre álmosabbak lettek. A legcsekélyebb szél sem fújt, ezért biztosak voltak abban, hogy a hajójuk nem sodródhat magától sehová.

Ennek biztos tudatában hagyott az éberségük alább, és nyomta el õket lassacskán, egyiket a másik után, az álom. Végül mindannyian csendesen szuszogva aludtak. A hajó háborítatlanul ringatózott a tükörsima vízfelszínen.

Jézus eközben fogadta az érkezõ jármûvet. A fedélzetén érkezett magas rangú személynek jelentést tett, hogyan halad a Terv végrehajtása. Közösen megvitatták a “csodák” minden egyes mozzanatát.

Az ismeretlen elégedetten nyugtázta, hogy a dolgok eddig a legnagyobb rendben mennek. A Terv célkitûzéseit, egyiket a másik után, teljesítik.

Ezután közölte Jézussal, hogy a magasból végzett megfigyelésekbõl, illetve a Hálózat ügynökeinek jelentéseibõl következõen mi a helyzet a térségben. A híre egyre terjed, az emberek az általa véghezvitt “csodákról” beszélnek. Ugyanakkor még vannak városok, ahol nem igazán keltett a híre nagy feltûnést. Ezért a csapatával oda kell mennie.

Megbeszélték a soron következõ “csodák” részleteit.

Ezek után Jézus közölte, hogy a tanítványai kinn vannak a hajóban a nyílt vizen. A magas rangú személy tudta, hogy nem képezhet különösebb akadályt számukra Jézust eljuttatni oda.

De mivel a hajóban mások is voltak, nemcsak a Csapat tagjai, ezért úgy gondolták, nem árt majd ezt is egyfajta csodaként feltüntetni.

Ezért a jármû, miután felemelkedett, elkezdett kis magasságban lebegni. Egy nagy szilárdságú, nagyon vékony “kötelet” dobtak le neki, melynek a vége úgy volt kiképezve, hogy abban biztonságosan meg tudott kapaszkodni.

Miután Jézus elhelyezte lábát és kezével megkapaszkodott a kötélben, a jármû lassan emelkedni kezdett.

A hajtómûvei erõs légmozgást keltettek körös-körül. De Jézus testi épségét ez nem veszélyeztette.

Közben a hajóban mindenki békésen aludt.

Egyszer csak a távoli horizontról halk zaj hallatszott. Ez a zaj egyre erõsödött.

A misszionáriusok jármûve közeledett a hajó felé. Kis magasságban haladt. Így Jézus a vékony, alig látható kötélen a víz felszíne fölött egy-két méterrel lógott. A hajtómû által okozott erõs légáramlat mindenfelé, ahol a jármû elhaladt, hullámokat kavart.

Ahogy egyre közelebb került a tengeren himbálódzó hajóhoz, annál erõsebb lett a zaj.

Amikor már közel járt ahhoz, a robaj olyannyira erõs volt, hogy arra a hajóban az elõbb még békésen alvók felriadtak.

Álmosan dörzsölve a szemüket, csak azt tapasztalták, hogy nagyon erõs szél fúj. A hallható zajt is az erõs szélnek tulajdonították.

Azt hitték, hogy miközben aludtak, vihar tört ki. A sötétben meresztgették a szemüket, hogy meglássák, merre van a part, hiszen a vihar következtében minden bizonnyal elsodródtak valamerre.

Ahogy megpróbáltak körülnézni, egyikük azt vette észre, hogy mintha egy alak közeledne a hajóhoz. Megijedtek.

Nagyon gyorsan közeledett, és pillanatokon belül ott volt a hajónál. De...

Úgy tûnt, olyan gyorsan halad, hogy túlmegy a hajón...

Jézus közben, ahogy meggyõzõdött, hogy be tud ugrani a hajóba — elengedte a kötelet. A fedélzetre ugorva még tett néhány lépést, hogy fékezze lendületét, aztán megállt.

A jármû, mely Jézust “hozta” és a szelet keltette, tovább repült. Fél percen belül minden újra csendes lett. A hullámok elültek, és a víz felszíne, akárcsak korábban, háborítatlanul ringatózott.

Mikor Jézus körülnézett, azt látta, hogy a hajóban lévõk mind meg vannak rökönyödve. Úgy néznek rá, mintha kísértetet látnának.

Ezért igyekezett néhány biztató szóval a rémült embereket megnyugtatni.

A hajóban lévõ más, a Csapathoz nem tartozó “civil” személyek meg voltak gyõzõdve afelõl, hogy csodát láttak. Mert Jézus nem juthatott át hozzájuk a tengeren csak... a vízen járva.

Hiszen látták, hogy nem egy másik hajóról szállt át. Szemük láttára lépett be a hajóba. A tenger felszínérõl!

Szerintük Jézus néhány pillanattal a hajóra érkezése elõtt a víz felszínén haladt. A vízen járt!

Senki nem sejtette, és az éj sötétje miatt nem is láthatta, hogy egy vékony, de nagy szilárdságú kötélbe kapaszkodva, mely egy kis sebességgel repülõ jármûrõl lógott alá, közvetlenül a víz felszíne fölött lebegve jutott el a hajóig...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A TENGER LECSENDESÍTÉSE

Az elõzõ részben, ahol Jézus “vízenjárását” taglaltuk, arra a következtetésre jutottunk, hogy a “vihart” egy jármû megjelenése okozta, mely hajtómûve igen erõs légmozgást idézett elõ.

Több részletében is hasonlít a következõ “csoda” az elõbbi esethez.

Újra csak három változatot fogunk megvizsgálni.

Lássuk elõször sorrendben Máté leírását.

23. És mikor a hajóra szállt vala, követék õt az õ tanítványai.
24. És ímé nagy háborgás lõn a tengeren, annyira, hogy a hajót elborítják vala a hullámok; õ pedig aluszik vala.
25. És az õ tanítványai hozzámenvén, felkölték õt, mondván: Uram, ments meg minket; mert elveszünk.
26. És monda nékik: Mit féltek, óh kicsinyhitûek? (tudta, hogy ez úgysem következik be, mert az egész csak egy bemutató) Ekkor fölkelvén, megdorgálá a szeleket és a tengert, és lõn nagy csendesség.
27. Az emberek pedig elcsodálkozának, mondván: Kicsoda ez, hogy mind a szelek, mind a tenger engednek néki. *798

*798 Máté evangyélioma 8

Azt tudtuk meg eddig, hogy Jézus és tanítványai hajóra szálltak. Amikor kinn voltak a nyílt vízen, egyszerre csak nagyon erõs szél támadt. A hajóban lévõk megijedtek.

Jézus közben nyugodtan aludt. Felkeltették, és kérték, hogy segítsen, hiszen attól féltek, hogy mindannyian odavesznek. Ekkor Jézus “megdorgálta a szeleket”, amitõl fél percen belül csend lett.

Azokra a “civilekre”, akik velük voltak a hajón, nagyon nagy hatást tett ez a “csoda”.

Ugye, erre önmagában nehéz bármilyen logikus, kézzelfogható magyarázatot is adni. Így, ennyi információ birtokában valóban csodának tûnik a “csoda”.

További fontos adatokat szolgáltat viszont számunkra Márk.

35. Azután monda nékik azon a napon, a mint este lõn: (vagyis mindez este-éjszaka, sötétben történt) Menjünk át a túlsó partra.
36. Elbocsátván azért a sokaságot, elvivék õt, úgy a mint a hajóban vala; de más hajók is valának vele (közönség)
37. Akkor nagy szélvihar támada, a hullámok pedig becsapnak vala a hajóba, annyira, hogy már-már megtelék.
38. Õ pedig a hajó hátulsó részében a fejaljon aluszik vala (ugyan hogyan tudott egy nagy viharban aludni?). És fölkelték õt és mondának néki: Mester, nem törõdöl vele, hogy elveszünk?
39. És felkelvén megdorgálá a szelet, és monda a tengernek: Hallgass, némulj el! És elállt a szél, és lõn nagy csendesség (elrepült a jármû)
40. És monda nékik: miért vagytok ily félénkek? Hogy van, hogy nincsen hitetek?
41. És megfélemlének nagy félelemmel (ez volt a bemutató célja) és ezt mondják vala egymásnak: Kicsoda hát ez, hogy mind a szél, mind a tenger engednek néki? *799

Márk elmondásából kiderül, hogy mikor hajóra szálltak, már esteledett. Így, amikor “kitört a vihar”, már sötét volt.

Azonkívül azt is megtudjuk, hogy a hajót, melyen Jézus volt, több, zsúfolásig telt csónak is kísérte. Vagyis az esetnek meglehetõsen sok szemtanúja volt. Pont ez volt a cél!

Végül, mielõtt összefoglalnánk, lássuk még Lukács szövegét.

22. Lõn pedig egy napon, hogy beméne a hajóba õ és az õ tanítványai; és monda nékik: Menjünk a tónak túlsó partjára (Jézus szorgalmazta, tudatosan). És elindulának.
23. De hajózásuk közben elszenderedék; és szélvész csapott le a tóra, és megmerülének, és veszedelemben valának.
24. És hozzá menvén, felkölték õt, mondván: Mester, Mester, elveszünk! Õ pedig felserkenvén, megdorgálá a szelet és a víznek habjait (hókusz-pókusz); és megszûnének, és lõn csendesség (elrepült a jármû, mely a szelet keltette).
25. És monda nékik: Hol van a ti hitetek? És félelemmel csodálkoznak vala, mondván egymásnak: Ugyan ki ez, hogy a szeleknek is, a víznek is parancsol, és engednek néki? *800

*799 Márk evangyélioma 4
*800 Lukács evangyélioma 8

Foglaljuk hát össze mindazt, amit eddig megtudtunk. Próbáljuk meg rekonstruálni a történteket.

Jézust, mint oly sokszor, most is sok ember követte mindenhová.

Mikor esteledett, hozzáfoghatott egy újabb “csoda” végrehajtásához.

Azt mondta a vele lévõknek, hogy menjenek át a tó túlsó partjára. Az ugye nem tûnik túl logikusnak, hogy valaki este, sötétedéskor akar nekivágni a tónak, hogy átevezzen a túlpartra, hiszen majd reggel, világosságban is megteheti ezt.

Nem logikus, de ne is keressünk logikát mögötte. Hisz nem volt logikus, hanem tudatos.

Jézus a misszionáriusok közremûködésével egy újabb “csodát” készült véghezvinni.

Tudatosan szorgalmazta, hogy röviddel a sötétség beállta elõtt evezzenek ki a nyílt vízre.

Senkinek még csak eszébe sem jutott, hogy bármi is történhet, hisz egész nap szép, csendes volt az idõ. Ezért kíváncsiságból sokan csónakba szálltak és követték õket.

Ahogy egyre csak eveztek, besötétedett. Lassacskán már alig látták társaikat a csónakokban ülõk. Csak hangjukról ismerték fel egymást.

Jézus közben úgy tett, mintha elaludt volna. Fél szemmel azonban a környezetét figyelte. Mert tudta, hogy mi fog történni.

Mikor már eléggé kinn jártak a tavon, és meglehetõsen sötét volt, Lukács szavaival élve “szélvész csapott le a tóra”. De nem úgy ám, ahogy egy vihar kezdõdni szokott. Hiszen egy vihar azzal kezdõdik, hogy elõbb szellõ fújdogál, majd egyre erõsödõ szél érezhetõ. Míg végül szélvész támad.

Ezzel szemben Lukács szerint hirtelen és váratlanul szélvész csapott le. Semmi elõjele nem volt a “viharnak”. Váratlanul jött.

A sötétséget, és azt kihasználva, hogy az emberek nem látnak semmit, egy jármû jelent meg a hajó és csónakok fölött. A hajtómûvei erõs légmozgást keltettek.

Az emberek persze nagyon megijedtek a hirtelen támadt“szélvésztõl”. Ugyan ki nem ijedne meg?

Odasiettek Jézushoz, aki aludt.

Dehogy aludt! Csak úgy tett!

Kérték, hogy segítsen, mert odavesznek.

Erre Jézus színpadias mozdulatokkal, a körülötte lévõk számára jól hallhatóan, megdorgálta a szeleket.

Ekkor a jármû elindult, és pillanatokon belül el is tûnt felõlük. A sötétben persze nem láthatták. Még a sziluettjét sem.

Ahogy a jármû elrepült, természetszerûleg az általa keltett intenzív légmozgás is megszûnt.

Ha most bárki is kétségbe vonná azt, hogy jármû okozta az erõs légmozgást — a szélvészt, annak csak néhány szövegrészletet idézek példaként. Hiszen a Bibiában mindenütt a misszionáriusok jármûveinek a megjelenését, mozgását erõs “szélvész” kíséri:

3. Hosszútûrõ az Úr és nagyhatalmú, és nem hagy büntetlenül. Szélvészben és viharban van az Úrnak útja és lábainak pora a felhõ. *801

19. Ímé, az Úrnak szélvésze nagy haraggal kitör, és a hitetlenek fejére forgószél zúdul. (*550)

23. Ímé, az Úrnak szélvésze, haragja tör elõ, és a rohanó szélvész a hitetlenek fejére zúdul. *802

17. A ki forgószélben rohan meg engem, és ok nélkül megsokasítja sebeimet. *803

*801 Náhum könyve 1
(*550) Jeremiás könyve 23
*802 Jeremiás könyve 30
*803 Jób könyve 9

Nos, a “szélvészt” adott esetben is egy jármû megjelenése okozta.

A “csoda” célja a “nézõközönség” meghódítása volt. Ugyanis mindez azok számára volt megrendezve, akik csónakokon és hajókon követték õt.

Ezer prédikációnál is többet ér egy “csoda”. Hiszen mindenki látta, hogy Jézus parancsol a szélnek...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A VÉGZETES PARANCS

Korábban többször említettük, hogy Jézus rendszerint azért ment a hegyre, más szavakkal egy magaslati pontra, hogy fogadja a misszionáriusok érkezõ jármûvét.

A kedves olvasó erre azt felelhetné, hogy mindez megalapozatlan fantáziálás, hiszen a szövegekben erre való utalás nincs. Eddig valóban nem szóltunk róla. De most álljon itt egy konkrét eset, amikor Jézus azért ment fel egy magaslati pontra, hogy egy jármûvel érkezõ két személyt fogadjon. De ezúttal három tanítványát is magával vitte.

Nekik köszönhetjük, hogy tudunk errõl a találkozásról...

1. És hat nap múlva magához vevé Jézus Pétert, Jakabot és ennek testvérét Jánost, és felvivé õket magokban egy magas hegyre.
2. És elváltozék elõttök, és az õ orczája ragyog vala, mint a nap, ruhája pedig fehér lõn, mint a fényesség.
3. És ímé megjelenék õ nékik Mózes és Illyés, a kik beszélnek vala õ vele. (Azért nem hallották a beszédet, mert hallótávolságon kívül voltak, vagy mert a misszionáriusok nyelvén folyt a kommunikáció.)
4. Péter pedig megszólalván, monda Jézusnak: Uram, jó nékünk itt lennünk. Ha akarod, építsünk itt három hajlékot, néked egyet. Mózesnek is egyet, Illyésnek is egyet.
5. Mikor õ még beszél vala, ímé fényes felhõ borítá be õket; és ímé szózat lõn a felhõböl, mondván: Ez az énszerelmes Fiam, a kiben én gyönyörködöm: õt hallgassátok.
6. És a tanítványok a mint ezt hallák, arczra esének és igen megrémülének.
7. Jézus pedig hozzájok menvén, illeté õket, és monda: Keljetek fel és ne féljetek!
8. Mikor pedig szemeiket fölemelék, senkit sem látának, hanem csak Jézust egyedül.
9. És mikor a hegyrõl alájövének, megparancsolá nékik Jézus, mondván: Senkinek se mondjátok el a mit láttatok (persze, hiszen egy földönkívüli jármûvet láttak), míg fel nem támadt az embernek Fia a halálból. (Vagyis ha korábban kezdenek el beszélni, akkor valószínûleg azzal a küldetésben kárt okoztak volna.) *804

*804 Máté evangyélioma 17

Lássuk hát a részleteket.

Jézus Pétert, Jakabot és Jánost magával vitte egy magas hegyre. Ott valami nagyon furcsa történt, legalábbis Máté szerint. Ugyanis Jézus egyszerre csak elváltozott elõttük, az arca olyan fényes lett, mint a nap, a ruhája is fényes lett.

Utána a semmibõl egyszer csak megjelent Mózes és Illés, akik vele beszéltek.

Azután hirtelen, mikor még Jézussal beszéltek, fényes felhõ borította be õket, melybõl szózat hangzott fel: ”Ez az én szerelmes Fiam, a kiben én gyönyörködöm: õt hallgassátok”.

A látványtól a tanítványok rettenetesen megijedtek és arccal a földre vetették magukat. Ekkor Jézus odament hozzájuk és megnyugtatta õket, hogy ne féljenek. Mikor felpillantottak, senkit sem láttak Jézuson kívül.

Ha ezeket az adatokat vesszük alapul, akkor a történettel nem tudunk mit kezdeni. Mert mit jelent az, hogy Jézus elváltozott? Honnan jelent meg az a két titokzatos alak? Aztán meg a szózat és a fényes felhõ?

Egyszerûen természetfeletti csoda! És nincs rá magyarázat! Vagy... talán mégis van, amitõl a történtek érthetõvé válnak?

Elõrebocsátván, megjegyzem, hogy Máté, aki ezt a verziót elmondja, nem volt szemtanúja az ott történteknek. Ezért nyilvánvaló, hogy csak hallomás után jegyezte le azokat.

2. És hat nap múlva magához vevé Jézus Pétert és Jakabot és Jánost, és felvivé õket csupán magukban (vagyis csak kiválasztottakat vitt magával) egy magas hegyre. És elváltozék elõttük;
3. És ruhája fényes lõn, igen fehér, mint a hó, mihez hasonlót a ruhafestõ e földön nem fehéríthet.
4. És megjelenék nékik Mózes Illyéssel együtt, és beszélnek vala Jézussal. (Innen több következtetés is levonható. Mózes és Illyés misszionáriusok voltak. Másrészt az, hogy Jézus a misszionáriusokkal olyan nyelven beszélt, amit õk nem értettek. Csak hallották, hogy beszélnek.)
5. Péter pedig megszólalván, monda Jézusnak: Mester, jó nékünk itt lenni: csináljunk azért három hajlékot, néked egyet, Mózesnek is egyet, Illyésnek is egyet.
6. De nem tudja vala mit beszél, mivelhogy megrémülének (mitõl?)
7. És felhõ támada, mely õket befogá (beborította, elborította õket), és a felhõbõl szózat jöve, mondván: Ez az én szerelmes Fiam; õt hallgassátok.
8. És mikor nagyhirtelen körültekintének, senkit sem látának többé maguk körül, egyedül a Jézust.
9. Mikor pedig a hegyrõl leszállának, megparancsolá nékik, hogy senkinek se beszéljék el, a mit láttak vala, csak a mikor az embernek Fia a halálból feltámad. *805

*805 Márk evangyélioma 9

Márk története szinte szóról szóra ugyanaz. Csak apró, jelentéktelen részletekben különbözik Máté verziójától. Még mindig nem érthetõ, hogy Jézus miért kötelezte titoktartásra a szemtanúkat?

Így nem lettünk sokkal okosabbak. Hátha Lukács változata jobban eligazít bennünket.

28. És lõn e beszédek után mintegy nyolczadnappal, hogy maga mellé vevé Pétert, Jánost és Jakabot, és felméne a hegyre imádkozni.
29. És imádkozása közben az õ orczájának ábrázata elváltozék, és az õ ruhája fehér és fénylõ lõn.
30. És ímé két férfiú beszél vala õ vele, kik valának Mózes és Illyés;
31. Kik dicsõségben megjelenvén (az ûrhajóval jöttek!) beszélik vala az õ halálát, melyet Jeruzsálemben fog megteljesíteni.
32. Pétert pedig és a vele lévõket elnyomá az álom; de mikor felébredtek, láták az õ dicsõségét (fényét), és ama két férfiút, kik vele állanak vala.
33. És lõn, mikor azok eltávoztak õ tõle, monda Péter Jézusnak: Mester, jó nékünk itt lennünk: csináljunk azért három hajlékot, egyet néked, Mózesnek is egyet, és egyet Illyésnek; nem tudván mit mond.
34. És mikor õ ezeket mondá, felhõ támada és azokat beárnyékozá; õk pedig megfélemlének, mikor azok bementek a felhõbe.
35. És szózat lõn a felhõbõl, mondván: Ez amaz én szerelmes Fiam, õt hallgassátok.
36. És mikor a szózat lõn, találtaték Jézus csak maga. Õk pedig hallgatának, és semmit abból, a mit láttak, senkinek el nem mondának azokban a napokban.
37. És lõn másnap, mikor õk a hegyrõl leszállottak, sok nép méne elébe. *806

*806 Lukács evangyélioma 9

Nos, itt rengeteg új, perdöntõ fontosságú adatot tudtunk meg.

Foglaljuk hát össze, és rekonstruáljuk a történteket. Nagyon érdekes lesz!

Jézus, mint korábban többször, ezúttal is a hegyre ment “imádkozni”. De ezúttal magával vitte három tanítványát: Pétert, Jánost és Jakabot.

Mikor felértek egy magasabban fekvõ kisebb sík területre, Jézus rájuk parancsolt, hogy maradjanak ott. Õ maga pedig elõre ment.

Mindez sötétedéskor, avagy utána történt. Ezért már csak félhomály uralkodott mindenütt. Ugyanis Lukács arról beszél, hogy csak másnap ereszkedtek le a hegyrõl. Nyilván nem reggel vagy délben mentek oda fel, hanem mikor már esteledett. Mindez éjszaka történt, és korán reggel leereszkedtek a hegyrõl, négyen.

Nos, Jézus otthagyta õket a sík terület szélén, azzal az utasítással, hogy maradjanak ott.

Õ maga pedig elõrement. Megállt és várt.

A tanítványok nem értették, hogy mire vár? Biztosan imádkozik, modogatták egymás között.

Aztán hirtelen az éjszaka sötétjébe egy nagyon erõs fény hasított bele. Egy jármû közeledett a landolóhely felé. Azért jöttek, hogy a Parancsnokkal újabb instrukciókat közöljenek.

Ahogy a jármû hajtómûveinek erõs fénye megvilágította Jézust, az éjszakai sötét háttér elõtt úgy tûnt, hogy alakja ragyog. Hiszen nagyon erõs fény verõdött vissza róla. Õ is mintegy másodlagos fényforrássá vált az éjszaka sötétjében.

Ez azt jelenti, hogy nem azért “világított”, mert saját fénye volt, hanem a hajtómûvek erõs fénye világította meg, és úgy tûnt, hogy õ maga világít.

A hajtómûvek csak minimális fokozaton üzemeltek. Mivel csak fékezniük kellett a jármû süllyedését. Hangjuk ezért nem volt nagyon erõs.

A jármû landolt. Ezután két személy jött elõ a jármûbõl, akik Jézussal beszéltek. A tanítványok nem értették, mirõl beszélnek, mert azok távol álltak tõlük.

Késõbb, amikor megkérdezték Jézust, hogy mirõl is beszéltek, azt mondta, hogy a haláláról, mely Jeruzsálemben fogja érni. Ez nagyon fontos mozzanat! Késõbb még visszatérünk rá.

Nos, ahogy a tanítványok meredten bámulták a jármûvet és a három beszélgetõ alakot, egyszer csak... elaludtak.

Nem furcsa? Hiszen ki tudna egy nagyon izgalmas történés kellõs közepén elaludni? Az ismeretlen helyzet miatt az adrenalin szintje maximális. Az ember szervezete semmiképp sem engedheti meg magának, hogy kikapcsoljon. Pont ellenkezõleg! Mindenképpen megpróbál ilyen helyzetben maximálisan éber maradni.

Hiszen a közelben ismeretlen veszélyforrás van!

Erre õk, minden logika ellenére, elaludtak. Na nem maguktól!

Elaltatták õket...

Ennek két oka volt. Egyrészt nem volt szabad mindent látniuk. Másrészt, mind a hárman egy aprócska sebészeti beavatkozás során kaptak egy-egy “Szent Lelket”. Hogy mi ez, errõl majd késõbb szólunk.

Röviddel késõbb, ahogy kinyitották a szemüket, látták, hogy Jézus búcsúzkodik a két ismeretlentõl. Azok otthagyják õt és a jármû felé indulnak, majd késõbb eltûnnek abban.

Eközben a jármû hajtómûveibõl erõs fény, füst és hang tört elõ. A füst, a jármûtõl biztonságos távolságba eltávolodó Jézust elborította. Az éj sötétjében a hajtómûvek erõs fénye mindent megvilágított. Még a füstöt is. Az a sötét háttér elõtt ezért nagyon fényesnek tûnt.

26. ábra
”Fényes felhõ”...

27. ábra
Egy másik ”fényes felhõ”...

No, mit gondol, kedves olvasó? Vajon valamiféle misztikus, természetfeletti jelenségeket ábrázolnak ezek a fotók?

Az ugye egyértelmû, hogy az éjszaka sötétjében készültek.

Képzeljük el, mit is mondana egy kõkorszaki szinten élõ amazóniai törzs tagja, ha megkérdeznénk?

No mit is?

Fényes felhõ! Fényes felhõ! — kiáltozná.

Pedig...

Lapozzon egyet, tisztelt olvasó!

Íme a felvételek:

28. ábra
H-I rakéta startja (Tanegasima ûrközpont, Japán)

29. ábra
Egy másik felvétel, mely szintén a H-I rakéta startjáról készült (Tanegasima ûrközpont, Japán)

Csupán annyit tettünk, hogy kiretusáltuk a két rakéta éjszakai startjáról készült felvételrõl magát a jármûvet. Csak a hajtómûvek fénye által megvilágított égéstermék-felhõt hagytuk meg.

Ez az éj sötétjében valóban fényes — világít.

Egy több ezer évvel ezelõtt élt ember, mikor hasonlót látott, ugyan mit volt képes abból megérteni? Rakéta vagy jármû startja? Ugyan!

Mi az a rakéta, és mi az, hogy start? — kérdezgethette volna attól, aki a számára érthetetlent próbálta volna megmagyarázni.

No de térjünk vissza történetünkhöz.

A jármû hatalmas dübörgés közepette emelkedni kezdett.

Korábban többször említettük, hogy a hajtómûvek erõs hangját a szövegek gyakran emlegetik szózatként. És természetesen ebbõl a “szózatból” bármit ki lehet hallani.

Ahogy mindezt a távolabb állók meglátták és meghallották, félelmükben a földre vetették magukat.

A jármû közben emelkedett. Nem sokkal késõbb el is tûnt. Az általa keltett zaj is elhalkult.

Jézus látta, hogy tanítványai nagyon megijedtek. Ezért hozzájuk sietett. Néhány nyugtató szóval megpróbálta a minden ízükben remegõ embereket megnyugtatni.

Mikor azok felpillantottak, már nem láttak senkit, csak Jézust. Hiszen a jármû, fedélzetén a két ismeretlennel, elrepült.

Mivel ez a találka stratégiailag a Terv szempontjából nagyon fontos volt, ezért Jézus szigorúan megtiltotta nekik, hogy most bárkinek is beszéljenek a látottakról.

Ezután úgy döntött, hogy megvárják a hajnalt, és csak akkor kelnek útra, hogy visszatérjenek a többiekhez.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

AZ OLAJFÁK HEGYÉN

Jézus a hegyen való találka után napokig szinte nem tudott magához térni.

Ugyanis az ezt megelõzõ randevúk során a misszionáriusoktól aprólékos utasításokat kapott a soron következõ “csodák” végrehajtásához.

Most is arra számított, hogy errõl lesz szó.

A misszionáriusok mindvégig figyelemmel kísérték mindazt, ami a térségben történt. A “csodák” persze megtették hatásukat. Szinte mindenki ezekrõl beszélt.

De a kítûzött célt mégsem érték még el. És immár újabb “csodák” sem segíthettek.

Úgy döntöttek, hogy Jézusnak — meg kell halnia...

A találkozón közölték ezt vele. De nemcsak a tényt, hanem azt is, hogy hogyan fog ez történni.

Jeruzsálembe kell mennie. A hatalmon lévõk már amúgy is nagyon félnek tõle. Ezért mindenképpen megpróbálják megölni. De a tömeg miatt, mely folyton követi, nem merik majd letartóztatni.

Ezért a Csapat egyik tagja fogja õt “eladni”. Az ellenségei pedig élni fognak a kínálkozó alkalommal. És minden bizonnyal az akkor szokásban lévõ kivégzési módon, keresztrefeszítéssel fogják õt megölni.

Ugyanakkor hozzátették, hogy rendelkezésükre áll olyan szer, melynek köszönhetõen nem fog meghalni, hanem a tetszhalál állapotába fog kerülni.

Késõbb a halottnak vélt testét majd elviszik magukkal, és...

31. Mert tanítja vala tanítványait, és ezt mondja vala nékik: Az embernek Fia az emberek kezébe adatik, és megölik õt; de ha megölték, harmadnapra föltámad. *807

Jézust ez pillanatnyilag megnyugtatta. Nem tûnt a méregpohár oly keserûnek...

De ahogy tovább rágódott ezen, egyre inkább a parancs elleni lázongás uralkodott el rajta.

12. Õ pedig felelvén, monda nékik: Illyés ugyan elõbb eljövén helyre állít mindent; de hogyan van az embernek Fiáról megírva, hogy sokat kell szenvednie és megvettetnie? *808

*807,*808 Márk evangyélioma 9

Hiszen senki nem tudná azt feldolgozni, hogy Jeruzsálembe kell mennie, ahol keresztre feszítik õt.

De a parancs, az parancs! Engedelmeskednie kellett:

23. Azt, a ki Istennek elvégezett tanácsából és rendelésébõl adatott halálra, megragadván, gonosz kezeitekkel keresztfára feszítve megölétek: *809

Tudta, hogy mi vár majd ott rá, mert a hegyen az a két ismeretlen személy, aki egy jármûvel érkezett, közölte vele.

21. Ettõl fogva kezdé Jézus jelenteni az õ tanítványainak, hogy néki Jeruzsálembe kell menni, és sokat szenvedni a vénektõl és a fõpapoktól és az írástudóktól, és megöletni és harmadnapon föltámadni. *810

Pontosan szó szerint ezeket az utasításokat, parancsokat kapta a hegyen.

17. Azért szeret engem az Atya, mert én leteszem az én életemet, hogy újra felvegyem azt.
18. Senki sem veszi azt el én tõlem, hanem én teszem le azt én magamtól. Van hatalmam letenni azt, és van hatalmam ismét felvenni azt.
Ezt a parancsolatot vettem az én Atyámtól. *811

A hivatalos vallásos felfogás szerint õ, mivel az “Isten fia”, természetfeletti lény, ezért számunkra érthetetlen módon tudta, hogy mi vár majd rá Jeruzsálemben.

De mint magukból a szövegekbõl látjuk, csak akkor tudta meg, hogy mit kell tennie, és mi vár rá, mikor a hegyen a két ismeretlen ezt közölte vele...

Miután megkapta a “végzetes” parancsot... bujkálni kezdett.

30. És onnét kimenvén, Galileán mennek vala át; és nem akará, hogy valaki megtudja. *812

*809 Az apostolok cselekedetei 2
*810 Máté evangyélioma 16
*811 János evangyélioma 10
*812 Márk evangyélioma 9

Miért ez a titkolózás? Nyilván az elsõ reakcióként Jézus megpróbált mindenki elõl elbújni... Na nem gyávaságból. Hanem annyira lesújtotta a kapott parancs, hogy azt hitte, ha “illegalitásba” vonul, akkor elkerülheti annak végrehajtását. Késõbb persze valamennyire feldolgozta magában mindazt, ami rá várt. Ezért hozzálátott az utasítás végrehajtásához.

De valójában miért is döntöttek a misszionáriusok Jézus “halála” mellett?

Ne feledjük, mindez egy elõre nagyon gondosan kidolgozott Terv keretében történt. Sokan segédkeztek annak eredményes végrehajtásában. Ezek között voltak a Hálózat névtelen, arctalan ügynökei is, és sok esetben maguk a misszionáriusok.

A Terv célja: békés eszközökkel maradandóan befolyásolni a földi civilizáció fejlõdését. Ezt úgy kívánták elérni, hogy a Csapat, élén Jézussal, abban a korban hihetetlen dolgokat visz majd végbe.

Ezek a “csodák” azonban nem voltak egyebek, mint gondosan megrendezett színjátékok.

Ha most valaki fölfortyan ezen, mert kétségbe vonom Jézus csodatételeit, azt válaszolom, hogy ezek a “csodák” jóindulatú “csalások” voltak. Hiszen jó célt szolgáltak. Ugyanis a Terv pozitív erkölcsi normákat kívánt meggyökereztetni a köztudatban. A vallás is mintegy kétezer esztendõn át hirdette ezeket. Hiszen senki sem mondhatja, hogy a keresztény vallás rosszra tanít.

Mindez Jézussal és Csapatával kezdõdött. Ezek a “csodák” felhívták rájuk a figyelmet, amitõl ismertek és népszerûek lettek. Mindenki róluk beszélt.

De vajon mi következhetett ezután? Még sokévi vándorlás és “csodatevés” után Jézus öregkori végelgyengülésben hal meg?

Ez semmiképp sem volt jó variáció.

Ismerjük, ugye azt a kifejezést, hogy valaki erõsebb halálában, mint életében volt?

Nos, pont erre volt szükség. Jézus “halála” az események betetõzése volt. Ez tette fel a pontot az i-re.

7. De én az igazat mondom néktek: Jobb néktek, hogy én elmenjek: mert ha el nem megyek, nem jõ el hozzátok a Vígasztaló: ha pedig elmegyek, elküldöm azt ti hozzátok. *813

Azt ugye tudjuk, hogy az egyház, a vallás az, ami lelki vigaszt nyújt. Jézus, halála nyomán olyan legendássá vált, hogy egyre több követõje lett. De ehhez persze még kellettek további “csodák”, melyekrõl kevéssel késõbb fogunk beszélni.

24. Bizony, bizony mondom néktek: Ha a földbe esett gabonamag el nem hal, csak egymaga marad; ha pedig elhal, sok gyümölcsöt terem. *814

*813 János evangyélioma 16
*814 János evangyélioma 12

A gabonamag példáján magára utal. Ha Jézus öregkori végelgyengülésben halt volna meg, akkor ma nem létezne a kereszténység, a keresztény egyház. Ugyanis a keresztény egyház alapköve a Jézus “halála” utáni feltámadásba vetett hit.

Ha nem következett volna be Jézus “halála”, akkor ez az alapkõ sem létezne.

Ebben az esetben a kétezer évvel ezelõtt élt Jézust úgy tartanánk számon, ha egyáltalán számon tartanánk, mint egyet a sok szekta vezetõje közül.

Sõt, van egy érdekes mondat a szövegekben, melyet maga Jézus mond:

4. Én dicsõítettelek téged e földön: elvégeztem a munkát, a melyet reám bíztál, hogy végezzem azt. *815

Jézus itt arról beszél, hogy a misszionáriusoktól feladatot, munkát kapott, melyet el kellett végeznie.

Ugye, már nem is annyira misztikus az egész?

Azt is pontosan tudta, mi fog vele történni a “halála” után:

28. Kijöttem az Atyától, és jöttem e világba: ismét elhagyom e világot, és elmegyek az Atyához. *816

34. Kerestek majd engem, és nem találtok meg, és a hol én vagyok, ti nem jöhettek oda. *817

*815 János evangyélioma 17
*816 János evangyélioma 16
*817 János evangyélioma 7

Nos, az utasításnak megfelelõen Jeruzsálembe kellett mennie. Hogy mi történt ott vele az “utolsó vacsoráig”, azt mindenki ismeri. Ezért hát folytassuk történetünket onnan.

A Tervnek megfelelõen, mellyel Jézus tökéletesen tisztában volt, a kitûzött napon, mely nem volt egyéb, mint a zsidó vallás nagy ünnepe, a kovásztalan kenyerek ünnepe, vagy ahogy jobban ismerjük — a húsvét — kellett Júdásnak felkeresnie a fõpapokat, hogy pénzért elárulja, hol tartózkodik Jézus.

Megjegyzem, ez az ünnep az invázió éjszakájára való évenkénti megemlékezés volt, mely Egyiptomban történt egykoron.

Ennek a napnak az elõestéjén Jézus, tudván, hogy másnap várnak rá a legnagyobb megpróbáltatások, megülte tanítványaival az utolsó vacsorát.

Keserû volt a lelke, mivel tudta, mi vár rá másnap. Ezért Júdásnak ezt mondta:

27. És a falat után akkor beméne abba a Sátán. Monda azért néki Jézus: A mit cselekszel, hamar cselekedjed.
28. Ezt pedig senki sem érté a leültek közül, miért mondta néki. *818

Persze, hogy senki sem értette, miért intézte ezeket a szavakat keserûen Jézus Iskariotes Júdáshoz. Ugyan tudták, hogy mi fog Jézussal történni, de a parancs részleteit csak ketten ismerték: Jézus és Júdás.

Mindenki jól tudja, mi következett ezután.

A hatalmon lévõk éltek a Júdás által felkínált lehetõséggel, és másnap hajnalban tanítványai körében letartóztatták õt.

Van azonban még egy nagyon fontos történés, mely röviddel azelõtt esett meg. A hivatalos felfogás nemigen beszél ennek részleteirõl.

1. Mikor ezeket mondta vala Jézus, kiméne az õ tanítványaival együtt túl a Kedron patakán, a hol egy kert vala, a melybe bemenének õ és az õ tanítványai. *819

39. És kimenvén, méne az õ szokása szerint az Olajfák hegyére; követék pedig õt az õ tanítványai is. *820

Megjegyzem, ismételten egy magaslati pontra, egy hegyre ment Jézus. Ennek a késõbbiekben fontos jelentõsége lesz.

Mindezeket tudatosan cselekedte. A parancs szerint neki oda kellett mennie.

Közben Júdás szintén arra tartott egy seregnyi katonával.

Jézus tudta, hogy már kevés ideje van hátra. Ezért pánikba esett.

41. És õ eltávozék tõlök mintegy kõhajításnyira; és térdre esvén, imádkozék,
42. Mondván: Atyám, ha akarod, távoztasd el tõlem e pohárt; mindazáltal ne az én akaratom, hanem a tiéd legyen! *821

*818 János evangyélioma 13
*819 János evangyélioma 18
*820,*821 Lukács evangyélioma 22

Jézus szó szerint szenvedett. Hiszen ki tudná azt önmagában feldolgozni, hogy órák múlva keresztre feszítik.

Menekülhetett volna, hogy mentse magát. De mégsem tette.

A józan ész és a lelke viaskodott egymással.

Remélte, hogy talán valamiképp elkerülheti az elkerülhetetlent.

Nem lett volna képes ép tudattal végigcsinálni mindazt, ami reá várt. Ehhez a misszionáriusok segítségére volt szükség...

A közelben egy “angyal” landolt.

43. És angyal jelenék meg néki a mennybõl, erõsítvén õt. *822

Emlékezzünk csak vissza Dániel esetére. Dániel könyvében van szó “megerõsítésrõl”. Ez azt jelenti, hogy valamiféle szert — gyógyszert — adtak be neki a misszionáriusok, amitõl jobban lett (*603).

Gyakorlatilag ugyanez történt Jézussal is. Egy jármû érkezett, fedélzetén ”orvosokkal”. A nagyon rossz lelkiállapotban lévõ Jézusnak egy erõs nyugtató injekciót adtak be. Mikor hatására megnyugodott, kapott egy kapszulát...

Ezt ruhájának egyik apró, rejtett zsebébe dugta el. Aprólékosan elmagyarázták, hogy ezt csak késõbb vegye be. A kapszula egyfajta kábítószert tartalmaz, mely a fájdalmait erõsen csökkenti, illetve tartalmazta azt a szert, mely felkészíti a szervezetét a tetszhalál beálltára...

Az “orvosok” ezután visszaszálltak a jármû fedélzetére és az elrepült.

Most mindenki azt kérdezheti, hogy igen ám, de ott voltak egy kõhajításnyira a tanítványok is. Hogyhogy õk nem látták mindezeket?

45. És minekutána fölkelt az imádkozástól, az õ tanítványaihoz menvén, aludva találá õket a szomorúság miatt, *823

A tanítványok mindannyian mélyen aludtak... Állítólag a szomorúság miatt.

Ugye, senki sem gondolja komolyan, hogy mikor másnap a Csapat vezetõjére szenvedés vár, ennek tagjai a szomorúság miatt mindannyian kivétel nélkül mélyen elalszanak?

Néhányan esetleg valóban elszenderedhetnek. De mind a tizenegyen?

Emlékezzünk csak vissza, hogy mi történt Jakabbal, Jánossal és Péterrel, mikor Jézus egy nem földi jármûvet fogadott? Annak ellenére, hogy rendkívüli dolgot láttak, mindannyian elaludtak. Persze, hisz a misszionáriusok altatták õket el.

10. Mert rátok önté az Úr a mély álomnak lelkét, és bezárta szemeiteket,... *824

8. A mint meg van írva: Az Isten kábultság lelkét adta nékik (elkábította — elaltatta); szemeket, hogy ne lássanak, füleket, hogy ne halljanak,... *825

*822,*823 Lukács evangyélioma 22
*824 Ésaiás könyve 29
*825 Pál levele a rómabeliekhez 11

Adott esetben sem történt ez másképp. Azért ment az utolsó nap elõestéjén egy magaslati pontra, mert egy jármûnek kellett érkeznie. Ugyanakkor a történteknek nem volt szabad kitudódniuk. Ezért az összes tanítvány elaludt. Így nem láthatták, mi is történt valójában:

7. Ki az õ testének napjaiban könyörgésekkel és esedezésekkel, erõs kiáltás és könyhullatás közben járult ahhoz, a ki képes megszabadítani õt a halálból, és meghallgattatott az õ istenfélelméért, *826

*826 A zsidókhoz írt levél 5

A szövegekben a misszionárius jármûvek hajtómûvei által keltett hangot többek között kiáltásként is jellemzik. A késõbbiekben látni fogjuk.

Mivel a város határán kívül voltak, és mindez éjszaka történt, ezért a randevúnak nem volt szemtanúja.

Megjegyzem, a misszionáriusok elõszeretettel használták a magaslati pontokat landolás céljából. Azonkívül ezek a “látogatások” rendszerint éjszaka történtek, elkerülendõ, hogy szemtanúi legyenek a történéseknek.

Most lássuk a tanítványok szemszögébõl a történteket.

Jézus elmondta nekik, hogy szenvedés vár rá. Ezért amikor felmentek az olajfák hegyére, látták, hogy nagyon ideges, feszült, rémült. Hiszen nem sok jó várt rá.

Egy kõhajításnyi távolságra eltávolodott tõlük. Mindannyian azt hitték, hogy imádkozik. Pedig szenvedett és a jármûvet várta.

Aztán elaludtak. Arra eszméltek, hogy ébresztgeti õket.

Ahogy mindannyian felkeltek, meglepõdve tapasztalták, hogy Jézuson már nyoma sincs a korábbi megrendült lelkiállapotnak. Nyugodtnak és kiegyensúlyozottnak látszott. Szembetûnõ volt a lelkiállapotában beállt változás.

Nem tudták mire vélni. Hisz mielõtt elszenderedtek, Jézus nagyon ideges és feszült volt. Most meg mintha kicserélték volna. A korábbi feszültségnek még a nyomai sem látszottak rajta.

Ezért megkérdezték hát, hogy mi történt vele?

Erre azt felelte, hogy angyal jelent meg neki, mely megerõsítette õt.

Sejtelmük sem volt a Jézus palástjában lapuló apró kapszuláról...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

VÉGKIFEJLET

Jézuson immáron nyoma sem volt a korábbi felindultságnak. A kapott nyugtató megtette a hatását. Nyugodtan várta a katonákat, akiket Iskariotes Júdás vezetett oda a misszionáriusoktól kapott utasítás értelmében.

Elfogták, megkötözték és elkezdõdött számára az utolsó nap...

Még alig virradt, mikor Kajafás fõpap elé vitték. Okot kerestek arra, hogy kimondhassák rá a halálos ítéletet. De a sok, õt vádoló hamis tanú vallomása sehogyan sem egyezett. Ezért Kajafás egy provokatív kérdést tett fel neki: valóban õ az Isten fia?

Jézus szavai, melyekben elismerte, felbõszítették a jelenlévõket. Hiszen szerintük istenkáromlást vitt véghez. Ezért immár lincshangulat uralkodott. Többen is tettleg bántalmazták.

67. Akkor szemébe köpdösének és arczul csapdosák õt, némelyek pedig botokkal verék, *827

65. És kezdék õt némelyek köpdösni, és az õ orczáját elfedni, és õt öklözni, és mondani néki: Prófétálj! A szolgák pedig arczul csapdossák vala õt. *828

63. És azok a férfiak, a kik fogva tarták Jézust, csúfolják vala, vervén õt.

64. És szemeit betakarván, arczul csapdosák õt, és kérdezék õt, mondván: Prófétáld meg ki az, a ki téged vere? *829

Ekkor jött el az ideje, hogy kihasználva azt, hogy mindenki egy pillanatig a vádlókra figyel — észrevétlenül bevegye a palástjában rejlõ apró kapszulát...

A lincshangulat ellenére mégsem ölhették meg. Hiszen a Római birodalomban törvényes rend uralkodott. Csak a helytartó mondhatta ki a halálos ítéletet. Különben törvénybe ütközõ gyilkosságot követtek volna el.

Ezért kora reggel Ponczius Pilátus helytartóhoz vitték.

28. Vivék azért Jézust Kajafástól a törvényházba. Vala pedig reggel... *830

*827 Máté evangyélioma 26
*828 Márk evangyélioma 14
*829 Lukács evangyélioma 22
*830 János evangyélioma 18

Ott újabb megpróbáltatások vártak rá.

11. Jézus pedig ott álla a helytartó elõtt; és kérdezé õt a helytartó, mondván: Te vagy-é a zsidók királya? Jézus pedig monda néki: Te mondod.
12. És mikor vádolák õt a fõpapok és a vének, semmit sem felele.
13. Akkor monda néki Pilátus: Nem hallod-é, mily sok bizonyságot tesznek ellened?
14. És nem felele néki egyetlen szóra sem, úgy hogy a helytartó igen elcsodálkozék. *831

A kapszulában lévõ szer lassacskán hatni kezdett. Jézus immár csak tompán érzékelte a külvilágot. A fájdalmat is alig érezte.

Nem érdekelte az, hogy mi történik vele, sem az, amivel vádolják. A feltett kérdések ködös tudatán keresztül szinte el sem jutottak az agyáig.

Már nem reagált semmire. Csak ott állt, egykedvûen nézett maga elé. Nem vett tudomást a külvilágról.

A helytartó látta, hogy ez az ember teljesen ártalmatlan, hiszen még védeni sem védi magát. Együgyûen tûri, hogy mindenfélével vádolják.

Ez nem volt Pilátus világa. Az egészbõl nem értett semmit.

19. Hanem valami vitás kérdéseik valának õ vele az õ tulajdon babonaságuk felõl, és bizonyos megholt Jézus felõl, kirõl Pál azt állítja vala, hogy él. *832

Ezek a szavak jóval késõbb hangzottak el. Csak érzékeltetni szeretném, hogy a rómaiak kívülállónak tekintették magukat, ezért babonaságnak és a zsidók magánügyének minõsítették a kérdést.

Ezért Pilátus, mikor megtudta, hogy Jézus galileai, megpróbálta magáról lerázni a felelõsséget — átküldte Heródeshez.

6. Pilátus pedig Galileát hallván, megkérdé, vajjon galileai ember-é õ?
7. És mikor megtudta, hogy õ a Héródes hatósága alá tartozik, Héródeshez küldé õt, mivelhogy az is Jeruzsálemben vala azokban a napokban.
8. Héródes pedig Jézust látván igen megörüle: mert sok idõtõl fogva kívánta õt látni, mivelhogy sokat hallott õ felõle, és reménylé, hogy majd valami csodát lát, melyet õ tesz.
9. Kérdezé pedig õt sok beszéddel; de õ semmit nem felele néki.
10. Ott állanak vala pedig a fõpapok és az írástudók, teljes igyekezettel vádolván õt. *833

*831 Máté evangyélioma 27
*832 Az apostolok cselekedetei 25
*833 Lukács evangyélioma 23

Jézus immár teljesen a szer hatása alatt állt. Ugyanis korábban, a fõpapok elõtt még beszélt. Pilátusnál már csak egy kérdésre válaszolt. Heródes pedig hiába kérdezgette, idõvel olyannyira hatott a szer, hogy Jézus már csak távoliként hallotta a hangokat, melyek õt vádolják.

11. Héródes pedig az õ katonáival egybe semminek állítván és kicsúfolván õt, minekutána felöltöztette fényes ruhába, visszaküldé Pilátushoz. *834

A helytartó látta, hogy az, aki elõtte áll, nem bûnözõ. Ezért menteni próbálta. Úgy gondolta, hogyha megkorbácsoltatja, akkor azzal az õt vádolók megelégszenek, és indulatuk alábbhagy.

12. Ettõl fogva igyekszik vala Pilátus õt szabadon bocsátani... *835

Azonban ez nem illett a Tervbe...

Jézusnak mindenképpen a keresztfára kellett kerülnie...

Ezért a misszionáriusok egy másik ”csatornán” keresztül is befolyásolni igyekeztek a történéseket:

19. A mint pedig õ (Pilátus) az ítélõszékben ül vala, külde õ hozzá a felesége, ezt üzenvén: Ne avatkozzál amaz igaz ember dolgába; mert sokat szenvedtem ma álmomban õ miatta. *836

Azonkívül a Jézus halálát követelõk provokálták is õt:

12. ... de a zsidók kiáltozának, mondván: Ha ezt szabadon bocsátod, nem vagy a császár barátja; valaki magát királylyá teszi, ellene mond a császárnak! *837

*834 Lukács evangyélioma 23
*835 János evangyélioma 19
*836 Máté evangyélioma 27
*837 János evangyélioma 19

Erre már mit felelhetett? Nem volt választása. De még egy utolsó kísérletet tett Jézus megmentésére.

A tömegnek adta meg a lehetõséget, hogy válasszon, kit feszítsenek keresztre: Jézust vagy Barabást, akit a mai szóhasználattal terroristának minõsítenénk.

Pilátus abban reménykedett, hogy az emberek Barabást fogják választani.

De minden remény hiábavaló volt. Hiszen az eseményeknek a Tervnek megfelõen kellett alakulniuk. Ugyanis a tömegben ott voltak a Hálózat emberei, és õk voltak azok, akik a leghangosabban követelték Jézus megfeszítését. A tömeg, hallva ezeket, a csordaszellemnek megfelelõen viselkedett. Átvették a hangadók követelését, és Jézust választották. Hogy megfeszíttessék.

A misszionáriusok semmit nem bíztak a véletlenre...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

KERESZTREFESZÍTÉS

Ezután az események fölpöregtek. A tömeg Jézust akarta a kereszten látni.

Azt, hogy mindezek elõre meghatározott forgatókönyv szerint történtek, jól jellemzik Jézus szavai:

34. Jézus pedig monda: Atyám! bocsásd meg nékik; mert nem tudják mit cselekesznek... *838

*838 Lukács evangyélioma 23

Ugyanis a tömeg csak a forgatókönyvhöz statisztált. Hiszen mindannyian tudjuk, napjaink eseményein okulva, hogy egy embertömeget nagyon könnyû manipulálni. A tömegben az emberek bármi olyat megtesznek, amit különben soha nem tennének meg.

A misszionáriusok mindezt tökéletesen tudták. A tömegben lévõ hangadók, akik mint említettük, a Hálózat tagjai voltak, uszították az embereket. Ezt kellett tenniük.

Ugyanis mindennek a Tervnek megfelelõen kellett történnie.

Jézust megfeszítették...

Mintegy három óra hosszat volt a kereszten.

A történések azért voltak húsvét péntekjére idõzítve, hogy még legyen remény Jézust újraéleszteni.

Mivelhogy péntek este volt már, és közelgett a szombat, ezért a katonák siettették a haldoklók haláltusáját azzal, hogy eltörték a lábszárcsontjukat. Ezzel a halál hamarabb beállt náluk, mivel nem tudtak már a lábukra támaszkodva megküzdeni minden egyes levegõvételért.

Mikor Jézushoz értek, azt tapasztalták, hogy õ már halott. Ezért õt megkímélték. Egy katona a dárdájával mindössze Jézus oldalát sebezte meg, ahonnan vér folyt ki.

A vére tehát folyékony állapotban volt! A vérkeringése még ha nagyon lassan is, de mûködött. Jézus nem volt halott!

A szernek köszönhetõen a tetszhalál állapotában volt. Olyannyira lelassultak az életfunkciói, hogy egy felületes szemlélõ biztosan halottnak hitte.

Ha azonban sokáig ott marad a kereszten, akkor biztosan az is lesz...

Ezért a Hálózat egyik tagja, nevezetesen egy József nevû gazdag polgár, megjelent Pilátusnál és arra kérte, hogy adja ki Jézus testét neki.

Hiszen minden perc számított...

57. Mikor pedig beesteledék, eljöve egy gazdag ember Arimathiából, név szerint József, a ki maga is tanítványa volt Jézusnak;
58. Ez Pilátushoz menvén, kéri vala Jézus testét. Akkor parancsolá Pilátus, hogy adják át a testet.
59. És magához vévén József a testet, begöngyölé azt tiszta gyolcsba,
60. És elhelyezé azt a maga új sírjába, a melyet a sziklába vágatott: és a sír szájára egy nagy követ hengerítvén, elméne. *839

*839 Máté evangyélioma 27

Begöngyölték a testet és egy barlangban helyezték el.

Mivel a rákövetkezõ nap szombat volt, ezért mindenkinek kötelezõen pihennie kellett. Így senki sem ment a barlanghoz.

Közben a misszionáriusok jármûve landolt a közelben. Egy speciális kommandó jött, hogy Jézus testét elvigye.

Jármûvükre szállították, és hogy onnan kezdve mi történt vele, azt már az ön fantáziájára bízom, kedves olvasó...

Az biztos, hogy Jézus végül is annak köszönhette az életét, hogy halottnak hitték.

A misszionáriusoktól kapott szer olyannyira lelassította az életfunkcióit, hogy a trauma ellenére a szervezete nem állt le mûködni.

De van még az események láncolatában egy másik furcsaság is.

Azt tudjuk, hogy Jézus olyan információ és tudás birtokában volt, melyeket szigorúan titokban tartott. Ugyanakkor a legnagyobb titoktartás ellenére mégis csak szivárogtak ki fontos dolgok.

Jézus “utolsó” szavai nagyon furcsák. Vizsgáljuk meg azokat közelebbrõl.

Ugye, azt tudjuk általánosságban, hogy Jézus a kereszten, mielõtt “meghalt” volna, a következõket mondta: “Atyám, a te kezedbe teszem le az én lelkemet”.

De ami furcsa, az az, hogy Máté, Márk, Lukács és János között nincs egyetértés abban, hogy mik is voltak valójában ezek a szavak.

Máté és Márk szerint: ”Én Istenem, én Istenem! miért hagyál el engemet?”

Ugyanakkor Lukács szerint: ”Atyám, a te kezedbe teszem le az én lelkemet”.

Míg János arról ír, hogy Jézus azt mondta: ”Elvégeztetett!”

Vajon miért ez a különbözõség?

Ha csak ennyit tudunk, akkor nem tudjuk a feltett kérdést megválaszolni.

Máté és Márk azonban segít nekünk megtalálni ennek a különbözõségnek az okait.

Ugyanis Máté a következõket írja:

46. Kilencz óra körül pedig nagy fenszóval kiálta Jézus, mondván: ELI, ELI! LAMA SABAKTÁNI? azaz: Én Istenem, én Istenem! miért hagyál el engemet?
47. Némelyek pedig az ott állók közül, a mint ezt hallák, mondának: Illyést hívja ez. *840

Márk pedig így ír:

34. És kilencz órakor fennszóval kiálta Jézus mondván: Elói, Elói! Lamma Sabaktáni? a mi megmagyarázva annyi, mint: Én Istenem, én Istenem! miért hagyál el engemet? *841

*840 Máté evangyélioma 27
*841 Márk evangyélioma 15

A fentiekkel ugyanaz a problémánk, ami a MENE TEKEL PERESZ UFARSZIN! mondattal volt Dániel könyvében.

Itt ugyanaz a gond. Mert ezek a szavak fonetikusan vannak lejegyezve.

Egyesek úgy hallották, hogy ELI,ELI! Míg mások váltig állították, hogy Eloi, Eloi! Miért?

Azért, mert senki nem értette. Hiszen Máté hozzá is teszi: ”Némelyek pedig az ott állók közül, a mint ezt hallák, mondának: Illyést hívja ez.”

Hiszen nem értették. Csak hallás után lettek lejegyezve. Sõt a szövegek csak megmagyarázzák, hogy mit jelentenek.

Magyarázni meg csak olyat tudunk, amit nem értünk.

Ugyanis ezek a szavak a misszionáriusok nyelvén hangzottak el...

Mert ha nem így volna, akkor az emberek mindenképpen értették volna, mit is mond. Mert korábban Jézus minden szavát értették. Most meg valamilyen ismeretlen nyelven szólalt meg!

Azt tudjuk, hogy a misszionáriusokkal szoros kapcsolatban állt. Azt is tudjuk, hogy csak félig volt földi ember. Hisz õ saját magáról ezt állította. Ami valóban igaz.

A misszionáriusokra vonatkozó információkat szigorúan titokban tartotta. Csak a tanítványaival osztotta meg azokat.

De most, hogy szenvedett, már nem volt olyan erõs a kontroll benne, hogy mindent titokban tartson. És ekkor elszólta magát. Második anyanyelvén szólalt meg...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A KÜLDETÉS VÉGE

Nos, ami Jézus megfeszítése, testének a keresztrõl való levétele és a barlangban való elhelyezése után történt, az az összes történet közül a legzavarosabb.

Az ugyanis biztos, hogy Jézus teste eltûnt.

Mondhatnánk persze azt is, hogy mindez Jézus követõinek a mûve, és azért rabolták el a halott testét, hogy ne legyen cáfoló bizonyíték arra az állításra, hogy feltámadt.

Persze magyarázhatjuk a történteket ilyenképpen is. De mivel korábban, az egész Bibliában vörös fonalként vonul végig az a tény, hogy egy nem földi eredetû társadalom képviselõi a háttérbõl befolyásolják a történéseket, ezért mindenképp azt kell mondanunk, hogy az események további alakulása mögött szintén ott voltak.

Na de lássuk, mit mondanak errõl a szövegek.

1. A szombat végén pedig, a hét elsõ napjára virradólag, kiméne Mária Magdaléna és a másik Mária, hogy megnézzék a sírt.
2. És ímé nagy földindulás lõn;mert az Úrnak angyala leszállván a mennybõl, és oda menvén, elhengeríté a követ a sír szájáról, és reá üle arra.
3. A tekintete pedig olyan volt, mint a villámlás (járó hajtómûvek), és a ruhája fehér, mint a hó (füst).
4. Az õrizõk pedig tõle való féltökben megrettenének, és olyanokká lõnek mint a holtak (elaltatták õket?) *842

*842 Máté evangyélioma 28

Ez a leírás tipikus esete egy “angyal” landolásának. Együtt jár vele a hajtómûvek robaja, a földindulás, a “villámlás” és a hajtómûvek égésterméke, a füst.

Emlékezzünk vissza, mikor Jézus három tanítványával a hegyen fogadta a landoló jármûvet. Ott van szó arról, hogy a ruhája fehér volt, mint a hó.

Egyelõre csak annyit, hogy ez a hajtómû füstje. A késõbbi fejezetek egyikében részletesen fogunk majd foglalkozni a misszionáriusok jármûtípusaival, illetve az azokat kísérõ jelenségekkel.

Egy jármû landolt tehát a közelben. A szöveg arról tesz említést, hogy a sír õrzõi olyanok voltak, mint a holtak. Vajon mit értsünk ezen?

Többször is említettük, hogy a misszionáriusok elõszeretettel alkalmazták látogatásaik során az altatás technikáját. A mostani sem volt kivétel ez alól a gyakorlat alól.

Mikor a jármû landolt, röviddel utána az õrök “elaludtak”, és mozdulatlanul, akárcsak a halottak, hevertek a földön.

A jármû legénységének egyik tagja a barlang bejáratánál várakozott.

Mikor megjelent a két asszony, ott találták ezt a furcsa kinézetû ismeretlent, aki megszólította õket:

5. Az angyal pedig megszólalván, monda az asszonyoknak: Ti ne féljetek; mert tudom, hogy a megfeszített Jézust keresitek.
6. Nincsen itt, mert feltámadott, a mint megmondotta volt. Jertek, lássátok a helyet, a hol feküdt vala az Úr.
7. És menjetek gyorsan és mondjátok meg az õ tanítványainak, hogy feltámadott a halálból; és ímé elõttetek megy Galileába; ott meglátjátok õt, ímé megmondottam néktek. *843

Márk arról számol be, hogy a két asszony a sírboltban egy ifjút talált, aki szintén valami hasonlót mondott ahhoz, amirõl Máté számol be.

Lukács viszont azt állítja, hogy amint a két asszony benn volt a sírboltban, két ismeretlen lépett oda hozzájuk. Az öltözékük volt rendkívüli. Ugyanis fényes volt. Azt kérdezték, hogy miért keresik a holtak között az élõt?

János viszont egész mást említ. Szerinte két “angyal” volt benn, mikor Mária benézett a sírboltba. Mikor megfordult, Jézus állt mögötte. Csak... nem ismerte fel...?

11. Mária pedig künn áll vala a sírnál sírva. A míg azonban siránkozék, behajol vala a sírba;
12. És láta két angyalt fehér ruhában ülni, egyiket fejtõl, másikat lábtól, a hol a Jézus teste feküdt vala.
13. És mondának azok néki: Asszony mit sírsz? Monda nékik: Mert elvitték az én Uramat, és nem tudom, hova tették õt.
14. És mikor ezeket mondotta, hátra fordula, és látá Jézust ott állani, és nem tudja vala, hogy Jézus az.
15. Monda néki Jézus: Asszony, mit sírsz? kit keressz? Az pedig azt gondolván, hogy a kertész az, monda néki: Uram, ha te vitted el õt, mondd meg nékem, hová tetted õt, és én elviszem õt.
16. Monda néki Jézus: Mária! Az megfordulván, monda néki: Rabbóni! a mi azt teszi: Mester!
17. Monda néki Jézus: Ne illess engem; mert nem mentem még fel az én Atyámhoz; hanem menj az én atyámfiaihoz és mondd nékik: Felmegyek az én Atyámhoz és a ti Atyátokhoz, és az én Istenemhez, és a ti Istenetekhez. *844

Mindez még az éjszaka utolsó szakaszában, sötétben történt:

1. A hétnek elsõ napján pedig jó reggel, a mikor még sötétes vala, oda méne Mária Magdaléna a sírhoz, és látá, hogy elvétetett a kõ a sírról. *845

*843 Máté evangyélioma 28
*844 János evangyélioma 20
*845 János evangyélioma 20

Ez egy nagyon furcsa történet. Azonban furcsasága ellenére, hinnünk kell neki.

Ugyanis az evangelisták egybehangzóan állítják, hogy különös személyek voltak a sírnál.

Máté hozzáteszi, hogy nagy robajjal egy angyal landolt. Minden bizonnyal ezzel érkeztek az ismeretlenek.

Állítólag, amikor Mária, miután benézett a barlangba és megfordult, egy személy állt mögötte. Egyáltalán nem tûnt számára ismerõsnek. Azt hitte, hogy a kertész az.

Viszont, mikor megszólította õt, csak akkor ismerte fel, hogy Jézus.

Nagyon különös történet.

Egy anya nem ismerte meg a fiát? Vajon miért?

Csak arra a következtetésre juthatunk, hogy másképp nézett ki. Miért?

A tudásunk itt határt szab a történtek megértésének. Ugyanis nem tudjuk...

Persze mondhatnánk újra, hogy csak kitaláció az egész. Azonban Jézus, vagy legalábbis az a személy, aki Mária háta mögött állt, azt mondja, hogy ne érjen hozzá, mert még nem vitetett fel az Atyához...

Nem értjük, mi történt attól kezdve, hogy éjjel egy nem földi jármû landolt, és a rajta érkezõk beléptek a barlangba...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

AZ APOSTOLOK CSELEKEDETEI

Miután Jézus “meghalt” és “feltámadt”, még állítólag több ízben “megjelent” tanítványainak, illetve Mária Magdolnának. Mások más helyeken is látni vélték.

Hogy mi igaz mindebbõl, nem tudjuk. Egy dolgot azonban biztosan tudunk, hogy a Terv egy fontos szakasza véget ért. Jézus teljesítette a küldetését, amit a misszionáriusok reá bíztak.

A késõbbi jelenések mögött minden bizonnyal a Hálózat emberei álltak. Többen is közülük az utasításnak megfelelõen váltig hangoztatták, hogy Jézussal találkoztak és beszéltek is vele.

Az emberek, természetesen, mindezeket hallva kétségbe vonták. Ahogy azonban egyre sokasodtak a “jelenések”, egy idõ múlva már nem tudták, mit is higgyenek. Hiszen látszólag teljesen más vidékekrõl származó emberek, akik korábban nem is ismerték egymást, arról számoltak be, hogy Jézus él...

Az állítólagos szemtanúk valóban nem ismerték korábban egymást. Csak egy volt közös bennük: mindannyian a Hálózat tagjai voltak.

Ugyanis Jézus “halálával” a Terv még nem ért véget. “Csodái”, tettei és késõbbi jelenései meglehetõsen nagy port kavartak ugyan, de a misszionáriusok még mindig nem lehettek teljesen bizonyosak abban, hogy Jézus követõinek mozgalma fennmarad, sõt gyarapodni fog. Ezért a Terv második szakaszának fõszereplõi Jézus Csapatának a tagjai, az apostolok voltak. Ímmáron rájuk és a Hálózatra várt a feladat, hogy további “csodákkal” terebélyesítsék a Mozgalmat.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

PÁL APOSTOL

A Jézus utáni idõszak egyik kulcsfigurája Pál apostol, akit polgári nevén Saulusnak hívtak.

Ez az ember elvakult, esküdt ellensége volt Jézus követõinek. Országszerte közismert volt arról, hogy kíméletlenül börtönbe vetette mindazokat, akikrõl kiderült, hogy Jézus tanait terjesztik.

Így hát személye akadály volt a misszionáriusok Tervének útjában. Hiszen azok minden eszközzel a követõk, a Mozgalom létszámának gyarapodását kívánták elérni. Saulus pedig tûzzel-vassal irtotta õket.

Ez komoly problémát jelentett.

Hogyan lehetett hát megoldani ezt a problémát?

Nyilván az egyik út Saulus likvidálása lett volna. Ez minden különösebb gond nélkül kivitelezhetõ lett volna. De õ tisztességes ember hírében állt:

6. Buzgóság tekintetében az egyházat üldözõ, a törvénybeli igazság tekintetében feddhetetlen voltam. *846

Ezeket Saulus, a késõbbi Pál mondja. Így õ csak a “rossz oldalon állt”.

A misszionáriusok az akadályból, melyet Saulus személye jelentett a Mozgalom számára azzal, hogy tagjait üldözte, végül elõnyt kovácsoltak. Ugyanis nem likvidálták, hanem esküdt ellenségüket... a saját oldalukra állították.

Lássuk hát a történetét, mely akkor vette kezdetét, mikor társaival Damaszkusz felé tartott.

3. És a mint méne, lõn, hogy közelgete Damaskushoz, és nagy hirtelenséggel fény sugárzá õt körül a mennybõl:
4. És õ leesvén a földre, halla szózatot, mely ezt mondja vala néki: Saul, Saul, mit kergetsz engem?
5. És monda: Kicsoda vagy, Uram? Az Úr pedig monda: Én vagyok Jézus, a kit te kergetsz: nehéz néked az ösztön ellen rúgódoznod.
6. Remegve és ámulva mondá: Uram, mit akarsz, hogy cselekedjem? Az Úr pedig monda néki: Kelj fel és menj be a városba, és majd megmondják néked, mit kell cselekedned.
7. A vele utazó férfiak pedig némán álltak, hallva ugyan a szót, de senkit sem látva.
8. Felkele azonban Saulus a földrõl; de mikor felnyitá szemeit, senkit sem láta, azért kézenfogva vezeték be õt Damaskusba.
9. És három napig nem látott, és nem evett és nem ivott. *847

*846 Pál filippibeliekhez írt levele 3
*847 Az apostolok cselekedetei 9

Megint csak egy csodával állunk szemben. Ugyanis Jézus követõinek esküdt ellensége egy alkalommal, két város közötti lakatlan területen haladt, útitársaival. Egyszer csak az égbõl valamiféle fény sugárzott rá és szózat hangzott fel.

Érdekes módon a vele lévõk a fényt nem látták, de a hangot hallották. A fény Saulust, ahogy forrásának irányába nézett, egy idõre megvakította.

Mit kezdjünk ezzel az esettel? Miféle fény volt az, és a többiek miért nem látták?

Így önmagában valóban csodának tûnik. Mert nagyon nehéz bármilyen magyarázatot is adni rá.

De...

Valamivel késõbb a szövegekben egy másik verziót olvashatunk ugyanerrõl:

6. Lõn pedig, hogy a mint menék és közelgeték Damaskushoz, déltájban nagy hirtelenséggel az égbõl nagy világosság sugárzott körül engem.
7. És leesém a földre, és hallék szót, mely monda nékem: Saul, Saul, mit kergetsz engem?
8. Én pedig felelék: Kicsoda vagy, Uram? És monda nékem: Én vagyok a názáreti Jézus, a kit te kergetsz.
9. A kik pedig velem valának, a világosságot ugyan látták, és megrémültek; de annak szavát, a ki velem szól vala, nem hallották. *848

Nocsak?

Saulus ugyanazt a történetet most teljesen másképp meséli el. A korábbiakkal ellentétben itt arról van szó, hogy a vele együtt utazók látták a fényt, de a hangokat nem hallották...

De van egy harmadik változat is:

12. E dologban épen útban lévén Damaskus felé a fõpapoktól vett felhatalmazással és engedelemmel,
13. Délben látám az úton király, hogy mennybõl a napnak fényességét meghaladó világosság sugárzott körül engem és azokat, kik velem együtt haladnak vala.
14. Mikor pedig mi mindnyájan leestünk a földre (vagyis nem kizárólag Saul, azaz Pál volt a címzett), hallék szózatot, mely én hozzám szól és ezt mondja vala zsidó nyelven (még a nyelvet is, melyen az üzenet elhangzott, megjegyezte): Saul, Saul, mit kergetsz engem? Nehéz néked az ösztön ellen rúgódoznod.
15. Én pedig mondék: Kicsoda vagy, Uram? És az monda: Én vagyok Jézus, a kit te kergetsz.
16. De kelj fel, és állj lábaidra: mert azért jelentem meg néked, hogy téged szolgává és bizonysággá rendeljelek (ezzel a misszionáriusok többet értek el) úgy azokban, a miket láttál, mint azokban, a mikre nézve meg fogok néked jelenni; *849

*848 Az apostolok cselekedetei 22
*849 Az apostolok cselekedetei 26

Summa-summárum, miközben Saulus úton volt Damaszkusz felé, valami történt. Állítólag egy “mennyei fény” sugározta õt körül, és szózatot hallott. Eddig rendben is van. Ugyanis ezután megváltozott, a keresztények korábbi üldözõjébõl, gyökeres fordulattal, Jézus követõje, az evangélium hirdetõje lett.

Persze mondhatnánk, hogy ez a “mennyei jelenés” olyannyira nagy hatással volt rá, hogy gyökeresen megváltozott a korábbi felfogása.

Eddig a hivatalos nézet által propagált történet.

Ám de, mi is történt valójában? Lehet-e valamilyen sejtésünk errõl?

Igen!

Ebben egy másik szövegrész van segítségünkre.

7. És, hogy a kijelentések nagysága miatt el ne bizakodjam, tövis adatott nékem a testembe (valamit a misszionáriusok beültettek a testébe -— valamilyen készüléket — implantátumot), a Sátán angyala, hogy gyötörjön engem (valószínüleg ezzel biztosították Pál megbízhatatlansága esetére a misszionáriusok magukat), hogy felettébb el ne bizakodjam.
8. Ezért háromszor könyörögtem az Úrnak, hogy távozzék el ez tõlem (vagyis, hogy távolítsák el az implantátumot);
9. És ezt mondá nékem: Elég néked az én kegyelmem; mert az én erõm erõtlenség által végeztetik el. Nagy örömest dicsekeszem azért az én erõtelenségeimmel, hogy a Krisztus ereje lakozzék én bennem. *850

Ez egy rendkívül fontos mozzanat!

Pál arról beszél, hogy a misszionáriusok egy “tövist” ültettek be a testébe...

Melyet mindvégig hordozott:

17. Ennek utána senki nékem bántásomra ne legyen; mert én az Úr Jézusnak bélyegeit hordozom az én testemben. *851

*850 Pál korinthusbeliekhez írt II. levele 12
*851 Pál galátziabeliekhez írt levele 6

Más szavakkal, fentebb Pál arra panaszkodik, hogy ne bántsák õt, hiszen úgyis elég kellemetlenséget okoz a testében lévõ ”tövis”, mely arra szolgált, hogy “el ne bízza magát”.

És kik helyezték be a “tövist”? A Sátán angyalai.

Egy újabb kérdés: az angyal pozítív, fehér ruhába öltözött, szárnyakkal rendelkezõ jóságos személyt jelent. Itt meg Pál azt mondja, hogy Sátánnak angyalai vannak...

Hogyan is értsük ezt? És egyáltalán érthetõ-e?

Igen.

Hiszen már a korábbiakban sokszor említettük, hogy az angyalok sok esetben jelentenek fegyveres misszionáriusokat.

Ugyanilyen fegyveres személyek szolgálnak a misszionáriusok... biztonsági szolgálatában...

Nos, ezek ültették be Pál testébe a “tövist” — az implantátumot, mely egy apró elektronikus készülék volt.

Ugye mindenki hallott már napjainkban az úgynevezett szívritmus-szabályozóról? Idegen szóval ”pészméker”.

Ez egy apró elektronikus eszköz, melyet szükség esetén a szívritmuszavarban szenvedõ beteg testébe ültetnek be a bõr alá. Abban az esetben, ha a beteg szíve rendellenesen dobog, ez a miniatûr készülék két elektródáján keresztül, melyek a szív egy meghatározott részéhez vezetnek, egy kisebb elektromos áramütéssel korrigálja annak mûködését.

Egy ilyen készülék belsõ energiaforrással rendelkezik, és egy-két évig problémamentesen üzemel.

Nos, Pál testébe a biztonsági szolgálat, garanciaként arra, hogy nem fordít nekik hátat, egy hasonló miniatûr eszközt ültetett be. Csakhogy ez a készülék áramütéseivel nem a szívét szabályozta, hanem ugyan ártalmatlan, de fájdalmas ingert okozott neki.

Ezért Pál, mikor találkozott az egyik magas rangú misszionáriussal, kérte, hogy távolítsák el a testébõl az implantátumot. Hiszen kellemetlen tapasztalatai voltak.

Mire az kitérõ választ adott...

Ha most a hagyományos felfogás szerint gondolkozunk, akkor nem értjük, hogy az “Úr” miért nem távolította el a “tövist” Pál testébõl? Hiszen azt az esküdt ellensége, Sátán helyezte oda? Érthetetlenül csak kitérõ választ adott.

Viszont érthetõvé válik, ha másképp szemléljük a dolgokat.

A biztonsági szolgálat feje meggyõzte az “Urat”, hogy mivel Pál személye nem száz százalékig megbízható számukra, ezért egy apró eszközt ültessenek be a testébe, mely ártalmatlan, de ugyanakkor garanciát jelent arra, hogy nem fordul ellenük és... nem mondja el az embereknek mindazt, amit látott. Amit titokban kellett tartania...

Ez a készülék volt minderre a garancia...

Az “Úr” beleegyezését megkapva, a biztonsági szolgálat tisztjei elhelyezték az implantátumot Pál testében.

Mikor az kérte az “Urat”, hogy távolítsák el, az azért adott kitérõ választ, mivel mindez az õ engedélyével történt...

Ezzel az eszközzel a misszionáriusok mintegy irányították Pált. Na nem úgy, hogy beszéltek hozzá. Az egy másik készüléktípussal történt. A következõ részben fogunk róla beszélni.

A “tövis” apró, kellemetlen áramütéseivel több ízben kényszerítették Pált arra, hogy “bizonyságot tegyen”.

5. Mikor pedig megérkeztek Maczedóniából Silás és Timotheus, szorongatá a lélek Pált, és bizonyságot tõn a zsidóknak, hogy Jézus a Krisztus. *852

14. És megkísértetvén testemben (az implantátum!), nem vetettetek meg, sem nem utáltatok meg engem, hanem úgy fogadtatok, mint Istennek angyalát, mint Krisztus Jézust. *853

De vajon mikor helyezhették Pál testébe a “tövist”? Hiszen nem számol be más “mennyei jelenésekrõl”?

Nyilván akkor, mikor az az ominózus találkozás történt a Damaszkusz felé vezetõ úton...

Mikor az úton haladtak, és lakatlan vidéken jártak, egyszer csak egy jármû jelent meg a magasban. Ennek fényére és hangjára lettek figyelmesek az utazók.

Ahogy Pál felnézett, a magasan fölötte lebegõ jármû hajtómû vébõl elõtörõ éles fény egy idõre elvakította.

Mielõtt a jármû landolt:

8. A mint meg van írva: Az Isten kábultság lelkét adta nékik (elkábította-elaltatta); szemeket, hogy ne lássanak, füleket, hogy ne halljanak... (*825)

*852 Az apostolok cselekedetei 18
*853 Pál galátziabeliekhez írt levele 4
(*825) Pál levele a rómabeliekhez 11

Az utazók mind egytõl-egyig a földre rogytak, hiszen kaptak a “kábultság lelkébõl”, és így nem láttak és nem hallottak már semmit.

Azt sem, hogy a jármû a közelben landolt, és fedélzetérõl alakok tûnnek elõ. Õk voltak a biztonsági tisztek.

A földön eszméletlenül fekvõ Saulus felé tartottak. A többi ember érdektelen volt számukra. Hiszen parancsot kaptak arra, hogy egy apró implantátumot helyezzenek el a testében...

A néhány percig tartó beavatkozás befejeztével ébresztgetni kezdték Saulust. Ahogy az résnyire kinyitotta a szemét, közölték vele mindazt, amirõl a késõbbiekben beszámol.

A többiek persze, mivel eszméletlenek voltak és csak késõbb tértek magukhoz, már nem láthatták a történteket. Ezért zavaros a szöveg, mikor egyszer azt mondja, hogy a vele együtt utazók hallották, máskor meg azt, hogy nem hallották a ”szózatot”.

Ahogy a biztonsági szolgálat tagjai, Sátán angyalai, végrehajtották a kapott parancsot, visszaszálltak a fedélzetre, és a jármû elrepült.

Az utazók még sokáig ott feküdtek a földön eszméletlenül, míg aztán idõvel lassacskán elkezdtek magukhoz térni.

Nem értették, hogy mi is történt. Csak arra emlékeztek egyesek, hogy valamiféle fényt láttak elõzõleg. Mások pedig arról számoltak be, hogy semmiféle fényt nem láttak.

Viszont arra nem találtak magyarázatot, hogy miért fekszenek mindannyian a földön?

Mikor Saulushoz mentek, hogy felsegítsék, megdöbbenve tapasztalták, hogy az nem lát. Megvakult...

11. Mikor pedig nem láték annak a világosságnak dicsõsége miatt (itt a dicsõség és a világosság szinonímák, egyébként Saulus valóban a nagy fényesség miatt vakult meg ideiglenesen), a velem valóktól kézenfogva vezettetve menék Damaskusba. *854

Megjegyzem, immáron sokadszor, hogy a Bibliában az ismeretlen eredetû fényt a krónikások ”dicsõségként” említik.

Elvezették hát az ideiglenesen megvakult embert Damaszkuszba. Ahol a Hálózat felvette vele a kapcsolatot... Egyik ügynöke révén...

10. Vala pedig egy tanítvány Damaskusban, névszerint Ananiás, és monda annak az Úr látásban: Ananiás! Az pedig monda: Ímhol vagyok Uram!
11. Az Úr pedig monda néki: Kelj fel és menj el az úgynevezett Egyenes utczába, és keress föl a Júdás házában egy Saulus nevû tárzusi embert, mert ímé imádkozik.
13. Felele pedig Ananiás: Uram, sok embertõl hallottam e férfiú felõl, mily sok bosszúsággal illeté a te szenteidet Jeruzsálemben:
14. És itt is hatalma van a fõpapoktól, hogy mindazokat megkötözze, kik a te nevedet segítségül hívják.
15. Monda pedig néki az Úr: Eredj el, mert õ nékem választott edényem, hogy hordozza az én nevemet a pogányok és királyok, és Izráel fiai elõtt. *855

*854 Az apostolok cselekedetei 22
*855 Az apostolok cselekedetei 9

Nos, az Ananiás nevû ember, aki a Hálózat ügynöke volt, folyamatosan kapcsolatban állt a misszionáriusokkal.

Mikor Saulust az országúton a misszionáriusok “meglátogatták”, s mivel õ az érkezõ jármû hajtómûveibõl sugárzó intenzív fénybe nézett, ezért idõlegesen megvakult. Közben a misszionáriusok elvégezték rajta a beavatkozást: beültették a testébe a “tövist”, majd otthagyták. Minden rendben volt, csak egy gond adódott: Saulus annak következtében, hogy nem látott, annyira elkeseredett, hogy nem vett magához ételt.

Nyilván, ha ez sokáig folytatódik, akkor olyannyira legyengülhetett volna, hogy belehal.

A misszionáriusok tudomást szereztek arról, hogy Saulus rossz fizikai állapotban van, mert nem lát. Viszont nem kívánták elveszíteni az egyik, a Tervnek éppen megnyert közismert embert, ezért a segítségére siettek.

Pontosan tudták, hogy hol szállt meg.

Felvették a kapcsolatot a damaszkuszi ügynökükkel — Ananiással — és utasították, hogy keressen fel egy Saulus nevû embert Damaszkusz egyik utcájában.

Mondhatnánk persze azt, hogy Ananiással egyfajta látomásszerûen beszélt az “Úr“. De emlékezzünk csak vissza Sámuelre és arra az esetre, amikor a misszionáriusok elõször léptek vele kapcsolatba a frigyláda segítségével (*123).

Ugyanis, mikor elemeztük az oda vonatkozó szövegeket, láthattuk: a krónikás arról beszélt, hogy az “Úr” megjelent Sámuelnek, és egyfajta “jelenés” kíséretében beszélt vele.

Késõbb kiderítettük, hogy semmiféle misztikus jelenés nem volt, hanem Sámuel és az “Úr” a ládán, mint egyfajta adó-vevõ készüléken keresztül kommunikált.

Nos, a szövegek Ananiással kapcsolatban is látásról, jelenésrõl beszélnek. De ha valóban az lett volna, akkor Ananiás a hívásra nem válaszolt volna, hogy ”Itt vagyok, Uram”. Akárcsak egykoron Sámuel...

Itt persze nem arról van szó, hogy Ananiásnak volt egy “frigyládája”. Csak arról, hogy egy olyan eszköz volt a birtokában, mely a misszionáriusokkal való kapcsolattartást szolgálta. Ez az eszköz lehetõvé tette, hogy az érkezett üzenetekre válaszoljon. Szintén egy adó-vevõ készülékrõl van szó.

Gondolom, az nyilvánvaló, hogy egy hétköznapi embernek nem lehetett ilyen mûszaki készüléke. Ilyenekkel csak a Hálózat ügynökei rendelkeztek.

A misszionáriusok utasították hát, hogy keresse fel Saulust, és nyilvánvalóan valamilyen gyógyszer segítségével javítson az állapotán.

17. Elméne azért Ananiás és beméne a házba, és kezeit reá vetvén, monda: Saul atyámfia, az Úr küldött engem, Jézus, a ki megjelent néked az úton, melyen jöttél, hogy szemeid megnyiljanak és beteljesedjél Szent Lélekkel.
18. És azonnal mintegy pikkelyek estek le szemeirõl, és mindjárt visszanyeré látását; és felkelvén megkeresztelkedék;
19. És miután evett, megerõsödék. Vala pedig Saulus a damaskusi tanítványokkal néhány napig. *856

Természetes, hogy mivel Ananiás a Hálózat tagja volt, és Saulus testében volt egy “tövis”, mely garanciául szolgált arra, hogy csak azt tegye, amit a misszionáriusok elvárnak tõle, ezért mindketten mélyen hallgattak a történtekrõl.

A valós cselekmények helyett kreáltak hát egy “csodaszagú” történetet, ahol Ananiás egy “jelenés” nyomán elindult, hogy kézrátétellel meggyógyítsa Saulust. Ennek nyomán annak vaksága, melyet egy igen erõs, szemkárosító fény okozott, pillanatszerûen elmúlt... Mondták õk ketten egybehangzóan.

Miután Saulus teljesen rendbejött, a misszionáriusok utasításának megfelelõen, melyet Ananiás adott át, elindult elsõ feladata végrehajtására.

20. És azonnal prédikálá a zsinagógákban a Krisztust, hogy õ az Isten Fia.
21. Álmélkodnak vala pedig mindnyájan, a kik hallák, és mondának: Nem ez-é az, a ki pusztította Jeruzsálemben azokat, a kik ezt a nevet hívják segítségül, és ide is azért jött, hogy õket fogva vigye a fõpapokhoz? *857

*856,*857 Az apostolok cselekedetei 9

A misszionáriusok azon számítása, mely szerint Saulust inkább felhasználni, semmint likvidálni kell, fényesen beigazolódott. Hiszen igen nagy feltûnést keltett, és az emberek sehogyan sem értették az újdonsült Pál (megkeresztelkedése után vette fel ezt a nevet) ”pálfordulását”. Nem értették, hogy az az ember, aki esküdt ellensége volt korábban Jézus követõinek, immár maga is azok soraiba állt.

Ez nagy bizonytalanságot váltott ki a hivatalos hatalom képviselõinek ama köreiben, akik üldözték Jézus követõit, a Mozgalmat.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A SZENT LÉLEK

Mi lehet az a “Szent Lélek”?

A vallás egyfajta misztikus, anyagtalan, amorf valaminek tekinti, mely a Szent Háromság egyik tagja: Atya, Fiú, Szent Lélek.

Láttuk a korábbiakban, hogy a történések hátterében nem egy misztikus, természetfeletti személy állt — az Atya, hanem egy fejlett kozmikus társadalom képviselõi, küldöttei. Csakhogy, mivel a korabeli ember nem tudta néven nevezni az “Urat”, (hiszen napjainkban mi sem tudjuk), ezért egyfajta homály lengi körül.

Arról is megbizonyosodhattunk, hogy a bibliai történetekben e vonatkozásban több különbözõ személy szerepel. Ugyanakkor a szemtanúk, a krónikások mindegyiket kivétel nélkül Úrnak nevezik.

Ezen leírások értelmezési próbálkozásaiból alakult aztán ki az ”egy igaz Istenben” való hit. Holott láthatjuk, hogy ennek semmi köze a valósághoz. Hiszen a szövegek e valóságtól elrugaszkodott értelmezés helyett sokkal logikusabbak és érthetõbbek, ha nem használunk természetfeletti jelzõket.

Ebbõl következik, hogy a Szent Háromság képe sem állja meg a helyét. De akkor meg mi is az a Szent Lélek?

Hogy valójában mi, azt a Szent Lélek leírásából következtethetjük ki. Éspedig úgy, hogy konkretizáljuk, mi célt szolgált, milyenek voltak a megnyilvánulásai.

Az elõzõ részben találkoztunk egy olyan eszközzel, amit Pál apostol “tövisnek” nevez. Ezt beültették a testébe. Napjainkban nem megy ritkaságszámba egy ilyen “tövis”, vagy nevezzük másnéven: egy apró mikroelektronikai eszköz, akárcsak a modern gyógyászatban alkalmazott ”pészméker”.

Képesek vagyunk olyan miniatûr elektronikai készülékeket elõállítani, melyek rendkívül kis méretük ellenére kitûnõen funkcionálnak. Csak egy példát hadd említsek.

Mindenki jól ismeri a kémfilmekbõl az úgynevezett “poloskát”. Természetesen ez nem rovart jelent, hanem egy apró elektronikai szerkezetet, melyet a titkosszolgálatok használnak. Apró méretei miatt az avatatlan szem számára észrevétlen marad, de a környezetében hallható hangokat pici mikrofonja és rádióadója segítségével néhány száz méter távolságra egyenesben közvetíti.

Vannak olyan “poloskák”, melyek mondjuk egy textil falvédõbe tûzve, kis méretük miatt a falvédõ mintájában elvegyülve, észrevétlenek maradnak. De elhelyezésük variációs lehetõségei szinte kimeríthetetlenek.

Tehát napjainkban senki nem tekinti csodának azt, hogy egy nagyon pici szerkezetnek köszönhetõen több száz méter távolságban is hallhatja a megfigyelt személy hangját. Ugye?

Lépjünk gondolatban tovább. Semmilyen mûszaki akadálya nincs annak, hogy ugyanolyan pici vevõkészüléket készítsünk. Ez venni képes a rádióhullámok egy konkrét tartományát, és átalakítja hanggá.

Apró méretei miatt az energiafelhasználása is csekély. Esetleg elegendõ hozzá az ember testmelege...

De ha mûködik, akkor hogyan hallhatjuk, elvégre olyan pici, és a hangja is nagyon gyenge? Erre egy szövegrész a Bibliából a segítségünkre van. Emlékezzünk vissza Sámuelre és Saul királlyá választásának a történetére.

15. És az Úr kijelentette Sámuelnek füleibe, egy nappal az elõtt, hogy Saul eljött, mondván:
16. Holnap ilyenkor küldök hozzád egy embert a Benjámin földérõl, és kend fel õt fejedelmül az én népem, Izráel felett, hogy megszabadítsa az én népemet a Filiszteusok kezébõl;... (*424)

(*424) Sámuel I. könyve 9

Ugye azt nem gondolhatjuk komolyan, hogy eljött az “Úr”, és odahajolva Sámuelhez, a fülébe mondta mindezeket? Napjainkban ugyanis mindenki ismeri, mi az a fülhallgató. Egy apró, hangot generáló eszköz, melyet egy pánt segítségével a fülünkhöz közel helyezünk el. Mivel annak a hangja elég gyenge, ezért a környezetünket nem zavarja, ha mondjuk zenét hallgatunk vele. Mások nemigen hallják a hangját, mi viszont, mert a fülünkön van, kitûnõen szórakozunk.

Ezzel persze nem azt mondom, hogy Sámuelnek egy fülhallgatója volt, melyet állandóan viselt. Hiszen igencsak furcsán nézett volna ki abban az idõben. Aztán meg hogyan magyarázta volna meg a többieknek, hogy mi az, és miért viseli a fülén. Ugye?

Ugyanakkor nem járunk messze az igazságtól, mikor azt mondjuk, hogy az “Úr” Sámuel fülébe egy apró készülék segítségével beszélt. Olyannyira apró, hogy azt senki nem láthatta... És hangját sem hallhatta...

Hogyan? Úgy, hogy ez az apró készülék be volt ültetve Sámuel fülébe!

De nemcsak Sámuelt említhetnénk. Mert Ésaiásról például tudjuk, hogy szintén próféta volt. Azaz õ is rendelkezett egy ilyennel. Hiszen maga mondja:

14. És megjelenté magát füleimben a seregek Ura: Meg nem bocsáttatik e bûn tinéktek, míg meg nem haltok; szól az Úr, a seregek Ura.
15. Így szólt az Úr, a seregek Ura: No, menj el e kormányzóhoz, Sébnához, a királyi ház fõemberéhez, és mondd meg néki (a készüléken keresztül rendszeresen kapta az instrukciókat): *858

4. Az Úr Isten bölcs nyelvet adott én nékem, hogy tudjam erõsítni a megfáradtat beszéddel, fölserkenti minden reggel, fölserkenti fülemet, hogy hallgassak, miként a tanítványok. *859

Õ is arról beszél, akárcsak Sámuel: az ”Úr” a ”fülében szólalt meg”. A miniatûr készülékbõl...

Teljesen ártalmatlan, szövetbarát anyagból készült ennek a külsõ burkolata, ezért semmilyen allergiás reakciót nem váltott ki. Apró méretei miatt olyan kicsi volt az energiaszükséglete, hogy a ”próféta” testmelege is elegendõ volt ahhoz, hogy üzemben tartsa...

Mivel valószínûleg mélyen a füljáratában volt, ezért még ha olyannyira gyenge is volt a hangja, Sámuel jól hallotta azt.

27. Mert megjelentetted a te szolgádnak fülébe, óh Seregeknek Ura és Izráelnek Istene, ezt mondván: Házat építek néked... *860

Ne feledjük, hogy Mózes is állandó kapcsolatban állt a misszionáriusokkal. Õ szintén rendszeresen kapott utasításokat.

Többek között akkor is, mikor kiválasztotta szolgájául Józsuét. No, persze, nem véletlenül...

18. Az Úr pedig monda Mózesnek: Vedd melléd Józsuét a Nún fiát, a férfiút, a kiben lélek van,... *861

*858 Ésaiás könyve 22
*859 Ésaiás könyve 50
*860 Sámuel II. könyve 7
*861 Mózes IV. könyve 27

Hisz Józsué is ”ügynök” volt. Mert ”benne”, a testében volt egy ”lélek” — implantátum. Ezért kísérhette fel Mózest a hegyre, ahol az állítólag ”meghalt”, pontosabban eltûnt. És találkozhatott az ”égi seregek” fejedelmével — egy magas rangú tiszttel Jerikhónál.

Mikor annak mikéntjérõl beszéltünk, hogy Mózes hogyan is tarthatta a misszionáriusokkal a kapcsolatot, azt mondtuk, hogy neki egy személyi adó-vevõ készüléke lehetett. Ennek segítségével valósulhatott meg mindez.

Ezzel viszont csak egy probléma volt. Éspedig, ha az egy kis méretû rádió adó-vevõ lett volna, melyet állandóan magánál tartott, akkor megeshetett, hogy esetleg ellopják, vagy elveszíti. Ez esetben bizony komoly gond állt volna elõ.

Viszont hol lehet a legbiztosabb helyen egy kis méretû készülék?

Az ember testében!

Mózest a misszionáriusok elvitték negyven napra, emlékszik, kedves olvasó? Kiderült, hogy valamilyen sebészeti beavatkozást hajtottak rajta végre, melynek következtében egy ideig nem ehetett és nem fogyaszthatott folyadékot.

Nos, ekkor ültették be a testébe azt az eszközt, mely a kapcsolattartást szolgálta. Külsõleg semmi nem látszott rajta. A készülék a testében volt.

Senkiben sem merülhetett fel annak a legkisebb gyanúja sem, hogy Mózes egy készülék segítségével kommunikál a misszionáriusokkal.

Így el sem lophatták azt tõle...

Segítségével sok ember elõtt is szólhattak hozzá. A többieknek pedig minderrõl fogalmuk sem volt.

Szóról szóra ugyanez igaz Jézusra is. Emlékezzünk vissza, hogy õ is eltûnt egy idõre. Huzamosabb ideig egy olyan helyen volt, ahol “angyalok” — misszionáriusok — voltak.

Õrajta is elvégeztek egy sebészeti beavatkozást, melynek kö vetkeztében, amíg fel nem épült, nem ehetett és vizet sem ihatott. Csak akkor kezdték el a kiképzését, mikor “végre megéhezett” (*742, *746).

A légitámaszponton, ahova Jézust elvitték, õ is kapott egy olyan készüléket, mint korábban Mózes. Ezt ugyanúgy a testében helyezték el, mint korábban Mózesnek.

E készülék olyan “képességeket” adott neki, melyek természetfölöttinek tûntek.

Lássunk rövid kitérõként ezekbõl csak egyet.

Eljött a húsvéti bárány elfogyasztásának idõpontja, amit mi “utolsó vacsoraként” ismerünk. Ugyanis nem sokkal ezután tartóztatták le Jézust.

A tanítványok megkérdezték tõle, hol kívánja megünnepelni az ünnepet.

Márk és Lukács szóról szóra ugyanazt írja:

12. És a kovásztalan kenyerek ünnepének elsõ napján, mikor a húsvéti bárányt vágják vala, mondának néki az õ tanítványai: Hol akarod, hogy elmenvén megkészítsük, hogy megehesd a húsvéti bárányt?
13. Akkor elkülde kettõt az õ tanítványai közül, és monda nékik: Menjetek el a városba, és egy ember jõ elõtökbe, a ki egy korsó vizet visz; kövessétek õt,
14. És a hová bemegy, mondjátok a házi gazdának: A Mester kérdi: hol van az a szállás, a hol megeszem az én tanítványaimmal a húsvéti bárányt?
15. És õ mutat néktek egy nagy vacsoráló házat berendezve, készen: ott készítsétek el nékünk.
16. Elmenének azért az õ tanítványai, és jutának a városba, és úgy találák, a mint nékik megmondotta, és elkészíték a húsvéti bárányt. *862

*862 Márk evangyélioma 14

Mindannyian elcsodálkozhatunk azon, hogy a tanítványokkal szemben valóban jött egy vizeskorsót vivõ ember. Követték. Amikor az bement az egyik házba, õk is utánamentek. A házigazdának azt mondták: ”A Mester kérdi: hol van az a szállás, a hol megeszem az én tanítványaimmal a húsvéti bárányt?”

Ez ahelyett, hogy furcsállotta volna a kérdést, mutatott nekik egy épületet, ahol már minden nagyjából elõ volt készítve.

Valóban csodába illõ, hogy Jézus elõre megmondta, hogy ki lesz, mi lesz és hol lesz. Mintha csak természetfeletti képességeivel elõre mindezt meglátta volna. Pedig...

A magyarázat sokkal egyszerûbb.

A Hálózat egyik tagjánál, az otthonában az ügynökök megszervezték az elõkészületeket. Mikor elkészültek, ezt jelentették a misszionáriusoknak.

Azok továbbították Jézusnak, az õ készüléke hullámhosszán: minden készen áll. Küldjön két tanítványt a városba. A Hálózat egyik embere fogja õket várni. Arról fogják felismerni, hogy vizeskorsó lesz nála. Feltûnés nélkül kövessék azt és menjenek be utána az egyik házba. Ott már várni fogják õket. A jelszó: ”A Mester kérdi: hol van az a szállás, a hol megeszem az én tanítványaimmal a húsvéti bárányt?”

Jézus a “csodálatos jövõbelátó képességét” ennek a készüléknek köszönhette. Hiszen azon keresztül állandóan, mindenki tudta nélkül operatívan informálták õt...

Visszatérve Mózesre, ne feledjük, hogy mikor “meghalt”, teste soha nem került elõ. Jézussal pontosan ugyanez történt.

Mert tegyük fel, hogy valóban meghaltak. Akkor, ha a testük el kezd bomlani, idõvel elõkerül a beépített készülék...

Ezt pedig a misszionáriusok semmiképpen nem akarták.

De a dolgok nem különböznek Ezékiel és Dániel esetében sem.

Természetesen nem valószínû, hogy õk is tisztában voltak azzal, hogy egy kis méretû készülék van a testükben...

Ha valaki olvassa Ezékiel könyvét, akkor látni fogja, hogy az “Úr” folyamatosan beszélt hozzá. Mindig utasította, hogy mit mondjon, vagy mit tegyen.

Minderrõl a kívülállóknak természetesen fogalmuk sem lehetett.

Dániel sem kivétel ez alól. Ugyanis tetten érhetõ, mikor a misszionáriusoktól valamilyen gyógyszert kapott (*601).

De beszéltünk Jeremiásról is. Õvele a misszionáriusok szintén ilyen módon tartották a kapcsolatot.

Természetesen nem mindegyik esetben van a szövegekben nyoma annak, hogy a sebészeti beavatkozást elvégezték rajtuk. Hiszen olyan is elõfordult, hogy megtiltották nekik, hogy a történtekrõl beszéljenek...

Nos hát, ne soroljuk tovább az eseteket. Inkább vonjuk le a következtetést.

A Biblia nagy alakjai, a próféták, mindannyian rendelkeztek egy ilyen implantátummal. Ennek segítségével a misszionáriusok tartották velük a kapcsolatot, a felfedés legkisebb kockázata nélkül.

Ugyanis senkinek eszébe sem juthatott volna abban az idõben, hogy létezik olyan eszköz, mely segítségével nagy távolságokból is lehet kommunikálni.

Ha napjainkban nem ismernénk a rádióhullámokat, és nem lenne rádióvevõ készülékünk, akkor mi is csodának tekintenénk mindezt.

De...

A fizikának és az elektronikának köszönhetõen mindennapi, megszokott dolgok ezek számunkra.

Viszont több ezer évvel ezelõtt az, aki ilyen készülékkel rendelkezett — próféta volt. Hiszen minden külsõ látható ok nélkül mindig tudta, hogy az “Úr” mit fog tenni...

De engedtessék meg még egy megjegyzés: a szövegekbõl úgy tûnik, hogy Ezékiel testében, akárcsak késõbb a Páléban is volt egy ”tövis”. Bár errõl Ezékiel nem beszél egyértelmûen, azonban az egyik ”elszólásából” erre lehet következtetni.

14. És a lélek fölemele és elragada engem, és elmenék, elkeseredvén haragjában az én lelkem, az Úrnak keze pedig rajtam erõs vala. *863

*863 Ezékiel könyve 3

Ezen eszközök (”szent lélek” és ”tövis”) segítségével, pedig a misszionáriusok a kiválasztott személyen keresztül, anélkül, hogy bárkinek a leghalványabb fogalma is lett volna róla, a háttérbõl mindvégig befolyásolni tudták az eseményeket...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A SZENT LÉLEK ”APOSTOLOKRA VALÓ KITÖLTÉSE”

A keresztény világ egyik fontos ünnepe a pünkösd. Ez az ünnep az arról való megemlékezés, mikor Jézus keresztrefeszítése és “feltámadása” után az apostolok elnyerték a Szent Lelket.

Vizsgáljuk meg pontosan, mit írnak a szövegek a történtekrõl, és próbáljuk meg rekonstruálni, mi is történt valójában.

Az elsõ, ami kiderül, hogy az események éjszaka, sötétben, hajnali három óra elõtt, éjfél táján kezdõdtek:

1. És mikor a pünkösd napja eljött, mindnyájan egy akarattal együtt valának. *864

Nyilvánvaló, hogy az apostolokat a hivatalos hatalom üldözte. Ezért bujkálniuk kellett. Találkozni is csak nagy titokban, konspiratív alapon találkozhattak. Általában éjszakánként gyûltek össze egy külvárosi épületben, távol az avatatlan szemektõl.

Ugyanígy volt ez most is. Azért jöttek össze, hogy megbeszéljék a további teendõket.

Ezalatt az egyik városhoz közeli réten egy jármû landolt.

Azt tudjuk, hogy a misszionáriusok az éj leple alatt hajtották végre a látogatásaikat. Ennek nyilvánvalóan egyszerû oka volt: minél kisebb legyen annak az esélye, hogy valakik meglátják õket.

Az érkezõk tudták, hogy hol tartózkodnak az apostolok. Ezért a jármûbõl egy misszionárius kommandó tûnt fel.

Csendben, a legkisebb neszt sem keltve, indultak el a város szélén lévõ épület irányába. Mikor odaértek, az egyik közülük egy kis méretû gázpalackot vett elõ, melyben bódító hatású gáz volt. Ennek kivezetõ csövét az épület falába fúrt apró nyílásba helyezte. És kinyitotta a palack szelepét.

Ahogy a gáz terjedni kezdett a helyiségben, egyre több bent lévõ feje hanyatlott az asztalra. Már aludtak is.

10. Mert rátok önté az Úr a mély álomnak lelkét, és bezárta szemeiteket,... (*824)

A helyiségbe ekkor a kommandósokkal érkezett orvoscsoport tagjai léptek be:

3. És megjelentek elõttük kettõs tüzes nyelvek és üle mindenikre azok közül. *865

*864 Az apostolok cselekedetei 2
*865 Az apostolok cselekedetei 2
(*824) Ésaiás könyve 29

A helyiségben lévõk már szinte mindannyian aludtak. Ugyanakkor azok, akik a gáz belépési helyétõl a legtávolabb ültek, még nem vesztették el teljesen az eszméletüket. Lecsukódó szemhéjaik alól még homályosan látták, ahogy valamiféle elmosódott, alaktalan fények közelednek feléjük... Aztán elaludtak...

Annak már nem voltak tudatában, hogy mi történik velük.

Ekkor a misszionárius “orvosok”, elõvették a magukkal hozott “Szent Lelkeket”, a borsószemnyinél is kisebb készülékeket, melyek egy másik, nem földi eredetû, fejlett civilizáció által készített szerkezetek voltak:

12.Mi pedig nem e világnak lelkét vettük, hanem az Istenbõl való Lelket; hogy megismerjük azokat, a miket Isten ajándékozott nékünk. *866

Egy speciális eszköz segítségével, mindegyik apostol fülében egy-egy apró bemetszést ejtve, elhelyezték ezeket.

Olyannyira kicsi volt a seb, hogy pillanatok múltán már be is gyógyult.

Közben a bejáratot a fegyveres kommandósok õrizték.

Mikor végeztek, elhagyták az épületet és a kommandósok fedezete alatt néhány perc múlva visszatértek a jármûre.

Telt az idõ. Az altató gáz hatása kezdett gyengülni.

A mezõn a jármû beindította a hajtómûveit. Emelkedni kezdett.

Az idõ hajnali három óra felé járt. A környezõ házakban az emberek békésen aludtak.

Az éjszaka csendjét szétrobbantotta a hajtómûvek sivító és dübörgõ hangja. A jármû gyorsan emelkedni kezdett, míg végül eltûnt az éjszakai égbolton.

2. És lõn nagy hirtelenséggel az égbõl mintegy sebesen zúgó szélnek zendülése, és eltelé az egész házat, a hol ülnek vala. *867

*866 Pál korinthusbeliekhez írt I. levele 2
*867 Az apostolok cselekedetei 2

Erre a robajra az éledezõ apostolok hirtelen feleszméltek. Nem tudták, mi történt. Csak arra emlékeztek, hogy együtt ültek és beszélgettek. Aztán meg hirtelen ez a robaj...

Az egyikük megemlítette, hogy mintha egy pillanattal elõbb valami homályos foltokat látott volna feléjük közeledni.

Percekig ültek és tanakodtak, hogy mi is történt. Valahogy kicsit furcsán érezték magukat, de ezt a késõi idõpontnak tulajdonították.

A környékbeli házakban alvókat szintén felverte álmukból a nagy dübörgés. Kisereglettek hát az utcára, és álmosan, szemeiket dörzsölve kérdezgették egymástól, hogy mi történt? Mi volt röviddel ezelõtt az a nagy dübörgés?

6. Minekutána pedig ez a zúgás lõn, egybegyûle a sokaság... *868

Közben kijöttek az apostolok is megnézni, hogy mi az a nagy csõdület, az izgatott embersereg odakinn. Kóválygott a fejük, és a járásuk is bizonytalan volt még.

Mikor az emberek észrevették õket, egyesek azt mondták, hogy részegek. Hiszen még valamennyien a korábbi altatógáz hatása alatt voltak...

13. Mások pedig csúfolódva mondának: Édes bortól részegedtek meg. *869

Ugyanis a szövegek szerint, ahogy a “Szent Lélek” reájuk szállt, állítólag különbözõ nyelveken kezdtek el beszélni:

4. És megtelének mindnyájan Szent Lélekkel, és kezdének szólni más nyelveken, a mint a Lélek adta nékik szólniok.
6. ...egybegyûle a sokaság és megzavarodék, mivelhogy mindegyik a maga nyelvén hallá õket szólni.
7. Álmélkodnak pedig mindnyájan és csodálkoznak vala, mondván egymásnak: Nemde nem Galileusok-é ezek mindnyájan, a kik szólnak?
8. Mimódon halljuk hát õket, kiki közülünk a saját nyelvén, a melyben születtünk.
9. Párthusok és médek és elámiták, és kik lakozunk Mesopotámiában, Júdeában, Kappadózciában, Pontusban és Ázsiában.
10. Frigiában és Pamfiliában, Égyiptomban és Libiának tartományaiban, mely Cziréne mellett van, és a római jövevények, mind zsidók, mind prozelitusok,
11. Krétaiak és arabok, halljuk a mint szólják a mi nyelvünkön az Istennek nagyságos dolgait. *870

*868,*869,*870 Az apostolok cselekedetei 2

Egyértelmû, hogy ez sem egyéb, mint kommentár. Mert ha jól utánaszámolunk — 17 nyelvet és nyelvjárást sorol fel a szöveg. Ugyanis nem valószínü, hogy a város egyik negyedében, ahol az apostolok voltak éjszaka, mondjuk a környezõ negyven házban 17 különbözõ nyelvet és nyelvjárást beszélõ család lakott.

Hiszen nyilvánvalóan az emberek hajnali három órakor, ahogy felriadtak álmukból, nem a város fõterére szaladtak, hanem ki az utcára. Az utcán ekkor legfeljebb ötven — nyolcvan izgatott ember volt.

Így azért mégis csak némi túlzás feltételezni, hogy ilyen sok nyelvet és nyelvjárást beszélõ ember, illetve család koncentrálódott egy szûk városnegyedre.

De nemcsak ez kérdõjelezi meg a fentieket. Hiszen hajnali három órakor vajon az emberek között, akik álmosan kiszaladtak az utcára, valaki netalán jegyzettömbbel a kezében járt, hogy feljegyezze, milyen nemzetiségek vannak ott jelen, milyen nyelveken beszélnek?

Azonkívül azt is tudjuk, hogy a hatalom üldözte Jézus követõit, így az apostolokat is. Így azok csak konspirációs, illegális tevékenységet folytathattak. Titokban terjeszthették a tanokat.

Ezért túlzás feltételezni azt, hogy Jeruzsálem minden lakosa ismerte arcról õket. Hiszen pont azért választották azt a negyedet, mert ott ismerték õket a legkevesebben. Így biztonságban találkozhattak rendszeresen az éj leple alatt.

Tehát igencsak “kilóg a lóláb”. Ugyanis a krónikás, nem értve mindazt, ami történt, egy kicsit “megspékeli” — kiszínesíti — a történteket. “Biztos forrásból értesülve” állítja, hogy az éjszaka kellõs közepén az apostolok a még mindig félálomban lévõ, szemeiket álmosan dörzsölgetõ embereknek az “Istenrõl” kezdtek el prédikálni.

Mindez nem egyéb, mint a krónikás “jólértesültségének” következménye...

És késõbbi ”kezek munkája”, melyek utólag tették hozzá a szöveghez ezt a részt... és kreáltak ”csodát” a történtekbõl.

Ugyanis maguk az apostolok többé-kevésbé még mindig az altatógáz hatása alatt kitántorogtak, kiszédelegtek az utcára megnézni, hogy mi történt.

Amikor az emberek észrevették, hogy az egyik házból férfiak jönnek elõ, akik tántorognak, és láthatóan nem tiszta a tudatuk, csak egyre gondolhattak: ezek mindannyian valamit ünnepeltek és bort ittak. Most azért tántorognak, mert részegek...

Látva, hogy az emberek részegnek nézvén õket gúnyolódni kezdtek, Péter védelmébe vette a társait:

15. ...nem részegek ezek, a mint ti állítjátok; hiszen a napnak harmadik órája van; *871

*871 Az apostolok cselekedetei 2

Arról gyõzködte az embereket, hogy hajnali három óra van. Ugyan ki kezdene el vedelni ilyen kora reggel?

A szövegek ezután egy hosszas szónoklatról szólnak. Melyet Péter tartott. Ennek kapcsán csak egy kérdés merül fel: hajnali három órakor vajon ki emlékezett Péter minden egyes elvont, prédikáló szavára? Valaki netalán ott állt mellette egy mikrofont tartva elé, hogy magnetofonra rögzítse minden egyes szavát? Hogy késõbb hitelesen lejegyezhesse azokat Az apostolok cselekedetei könyvének ide vonatkozó fejezetében?

Ugye nem? Még ha el is hangzott volna bárminemû prédikáció, melyet a még mindig álmosan szemeiket dörzsölgetõ emberekhez intéztek, ugyan ki emlékezett volna minden egyes szóra?

Ez is azt bizonyítja, hogy ez a rész sem egyéb, mint a krónikás “keze nyoma”. Ugyanis, amikor e könyv, Az apostolok cselekedetei íródott, a krónikás vagy krónikások hozzátették a maguk “részét” is, csodát kreálva a történtekbõl.

Az olvasóban azonban felmerülhet még egy kérdés.

Miért kellett Mózesen és Jézuson egy hosszabb gyógyulással járó sebészeti beavatkozást elvégezni, ha az apostolok készülékeinek a beültetéséhez csak néhány másodpercre volt szükség?

Erre megint csak nyilvánvaló a válasz.

A “Szent Léleknek” — a miniatûr készüléknek — is különbözõ típusai voltak. Egyesek közülük csak arra voltak alkalmasak, hogy a rádióadást fogják, és megszólaltassák az “Úr” hangját. Míg mások komplett adó-vevõkészülékek voltak.

Nyilvánvaló, hogy attól függõen, mennyire volt fontos személy a “próféta”, rendelkezett az vagy egy egyszerûbb, vagy egy bonyolultabb típussal.

Ilyen ”korszerûbb” készülékkel Mózes és Jézus is rendelkezett. Úgy hiszem, személyük fontosságát senki nem vonja kétségbe.

Mivel ezek a készülékek bonyolultabbak voltak, ezért méretük is minden bizonnyal mondjuk a borsószemnél nagyobb volt. Így a testszövetek között az elhelyezésük is komolyabb beavatkozást igényelt. Ez a beavatkozás huzamosabb gyógyulást vont maga után.

Viszont azok, akik csak egy egyszerûbb készüléket “kaptak”, nem estek át ilyen procedúrán.

Ebbõl az “egyszerûbb” típusból kaptak az apostolok is...

Nos, amennyiben a fentiek után még valakinek kételye támadna, és az egészet mint csupán fantáziálást, mely a sci-fi világába tartozik, elvetné, akkor az alábbi idézet ezt is el kell hogy oszlassa.

Ugyanis egyértelmû, hogy ezután már e nem földi eredetû társadalom küldöttei a ”Szent Lélek” által közöltek információkat a Csapat tagjaival:

2. Mind a napig, melyen fölviteték, minekutána parancsolatokat adott a Szent Lélek által az apostoloknak, kiket választott vala magának. *872

*872 Az apostolok cselekedetei 1

Jézus a ”feltámadása” — eltûnése — után már csak ezeken az apostolok testébe beültetett miniatûr készülékeken keresztül tartotta csapatával a kapcsolatot.

A rádióhullámok, melyek eljuttatták az információkat az apostolokhoz, ugyanolyan megfoghatatlanok, nem érzékelhetõek és anyagtalanok, mint a lélek. A Szent Lélek...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A SÁNTA

Mint már említettük, a Terv Jézus keresztrefeszítésével nem ért véget. Hiszen mindazt, amit õ elkezdett, a Csapat tagjainak, immáron nélküle, folytatniuk kellett. Újabb “csodákra” volt szükség, melyekkel még inkább felhívták magukra a figyelmet, megnyerve ezzel még több embert a Mozgalom számára. Ezek végrehajtásában kivétel nélkül minden esetben a háttérbõl a Hálózat mûködött közre.

Az embereknek természetszerûleg fogalmuk sem volt a Terv, sem a Hálózat létezésérõl. Az ügyesen megszervezett, a színpadiasság elemeit sem nélkülözõ “csodák” pedig megtették a hatásukat.

Lássunk hát közülük néhányat.

1. Péter és János pedig együtt mennek vala fel a templomba az imádkozásnak órájára, kilenczre.
2. És hoznak vala egy embert, ki az õ anyjának méhétõl fogva sánta vala, kit minden nap le szoktak tenni a templom kapujánál, melyet Ékesnek neveznek, hogy kérjen alamizsnát azoktól, a kik bemennek a templomba.
3. Ez mikor láta, hogy Péter és János a templomba akarnak bemenni, kére õ tõlük alamizsnát.
4. Péter pedig mikor szemeit reá vetette Jánossal egyben, monda: Nézz mi reánk!
5. Az annakokáért figyelmez vala reájok, remélvén, hogy valamit kap tõlük.
6. Péter pedig monda: Ezüstöm és aranyam nincsen nékem; hanem a mim van, azt adom néked: a názáreti Jézus Krisztus nevében, kelj fel és járj!
7. És õt jobbkezénél fogva felemelé: és azonnal megerõsödének az õ lábai és bokái,
8. És felszökvén, megálla és jár vala és beméne õ velök a templomba, járkálva és szökdelve és dícsérve az Istent.
9. És látá õt az egész nép (ez volt a cél!), hogy jár és dícséri az Istent:
10. És megismerék õt, hogy õ volt az, a ki alamizsnáért ült a templomnak Ékeskapujában; és megtelének csodálkozással (a bemutató elérte célját) és azon való álmélkodással, a mi történt vala õ vele. *873

*873 Az apostolok cselekedetei 3

Nos, mindannak fényében, amit eddig megtudtunk, nyilvánvaló, hogy mi történt.

A “csoda” elõkészületei már annak megtörténte elõtt megkezdõdtek. A városba érkezett egy csapat, melynek tagjai mindannyian a Hálózat ügynökei voltak. A kérdezõsködõknek úgy mutatkoztak be, hogy õk egy család.

Elmondásuk szerint korábban egy távoli városban koldultak, de mivel azt remélték, hogy itt majd több alamizsnát kapnak, ezért keltek útra és érkeztek ide. A kíváncsiskodók saját szemükkel láthatták, hogy a “család” egyik tagját a többiek egyfajta hordágyon cipelik. Mikor rákérdeztek, azt a választ kapták, hogy születésétõl fogva nem tud járni.

Gondolom, mindenki számára nyilvánvaló, hogy ez a “család” semmilyen különösebb feltûnést nem keltett. Hiszen abban az idõben vándorok számtalanul érkeztek a városba, s indultak tova. Így senki sem érdeklõdött különösebben utánuk. De ha még meg is próbálta volna, akkor sem lett volna módjában mindazt ellenõrizni, amit ezek állítottak. Így az emberek elfogadták a kapott magyarázatot.

Ettõl fogva a “család” tagjai nap mint nap kivitték a “Sántát” a templom kapujához, hogy ott kolduljon. Soha senki nem látta felállni...*

* A ”sánta” jelzõ napjainkban olyan fokú mozgássérültet jelent, aki valamennyire járóképes. Ugyanakkor ne feledjük: a Károli Biblia szóhasználata sok száz éves. Így a "sánta" kifejezés korábban olyan mozgássérült embert is jelentett, aki egyáltalán nem volt képes járni. Lásd.*874/8.

Teltek a hetek, a hónapok, és mindennap ugyanaz a kép fogadta az embereket: a ”Sánta”, aki önállóan soha nem járt, ott ül a templom kapuja elõtt, és kéreget.

A csapat várt. A kapott utasítás szerint egy férfire vártak, aki majd mond egy furcsa mondatot. Ekkor pedig tudták a “dolgukat”...

A Csapat tagjai, az apostolok, szintén a Szent Léleknek köszönhetõen, folyamatosan kaptak utasításokat. Az embereknek ezekrõl természetesen a leghalványabb sejtésük sem volt.

Így Péter is pontosan tudta, hogy van egy “sánta”, aki a Hálózat ügynöke. De hogyan fogja felismerni?

Hiszen a templom körül sokan kéregettek. Közöttük lehettek valóban fizikailag fogyatékos emberek is. Valamirõl fel kellett ismernie!

A “Sánta” minden bizonnyal valamilyen jelt viselt magán, ami jól megkülönböztette a többitõl, ugyanakkor az embereknek egyáltalán nem tûnt fel.

Így egy szép napon Péter és János a templom elé érkezett. És az egyik “sánta” megszólította õket.

Ugye, eddig semmi különleges nincs a dologban. Nyilván azért szólította meg õket, mert alamizsnát kért. Vagy másért?

Péter erre azt felelte, hogy figyeljen rájuk. Lehet, hogy ez volt az egyik jelszó, lehet, hogy nem. De ilyet az ember nemigen szokott mondani egy koldusnak. Ugyanis vagy ad alamizsnát, vagy nem (valószínûleg errõl ismerte õt fel a ”Sánta”).

Ahogy Péter szemügyre vette a kéregetõt, megtalálta rajta azt az általánostól elütõ apró furcsaságot, melyrõl a misszionáriusoktól kapott parancsban volt szó.

Így megbizonyosodott arról, hogy ez az õ “embere”.

Jöhetett hát a “csoda”.

Jó hangosan, hogy mindenki hallja, mondta tehát neki: ”Ezüstöm és aranyam nincsen nékem; hanem a mim van, azt adom néked: a názáreti Jézus Krisztus nevében, kelj fel és járj!”

Ugye, egy arra járó átlagember nem mond ilyet egy koldusnak. Így a “Sánta” megbizonyosodott, hogy ez az az ember, akire régóta vártak, a kapott utasítás értelmében.

Színpadias mozdulattal felállt, és elkezdett járni. De nemcsak járt, hanem szökdécselt is! Mindenki szeme láttára.

Az emberek természetesen elképedtek. Hiszen hónapok óta nap mint nap látták ezt az embert, ahogy “bénán” ott ül a templom kapuja mellett. Ezért szentül meg voltak gyõzõdve arról, hogy valóban soha nem állt lábra. Most meg... jár! Sõt! Szökdécsel!

Azonnal csodát kezdtek emlegetni. Leghangosabban a “család tagjai” kürtölték világgá, hogy íme, milyen nagy csoda történt! Ez volt a feladatuk...

A “Sánta” persze szökdécselés közben nagy hangon dicsérte az Istent, hogy az milyen csodát tett vele.

Hamarosan híre ment a dolognak. Hiszen a “Sánta”, aki születésétõl fogva nem tudott lábra állni, most jár!

A “család” természetesen egy idõ múlva eltûnt az emberek szeme elõl. Mindenkinek azt mondták, hogy most már útra kelnek, és hirdetvén a csodát, majd városról városra járnak. Ezt mindenki magától értetõdõnek találta. Így senki sem csodálkozott el azon, hogy egy idõ múlva már a városban nem látták többé a “Sántát” és családját...

De vizsgáljunk meg még néhány mozzanatot. Feltételezem, hogy senkiben sem kelt kétséget az, ha egy ember születésétõl fogva soha nem állt lábra, tehát nem járt. Az ilyen embernek pedig az izmai óhatatlanul elsatnyulnak. Hiszen soha nem használta azokat.

Ha valamilyen csoda folytán meggyógyulna a betegségébõl, akkor még hosszú rehabilitációra lenne szüksége ahhoz, hogy izmai valamelyest megerõsödjenek, s járóképessé tegyék õt.

Napjainkban ezt rehabilitációs gyógytornának hívjuk, és hosszú hónapokig tart.

Ugyanis az izomszövetek nem jelennek meg csak úgy a semmibõl, hanem hosszabb ideig való tartós igénybevétel során képzõdnek. Így építik fel önmagukat.

Tehát még ha a “Sánta” a csoda folytán meg is tudta volna mozdítani a lábát, ami esetleg tényleg csoda lett volna, akkor is hosszú idõre lett volna szüksége ahhoz, hogy az izmai annyira megerõsödjenek, hogy lábra álljon.

A mi “Sántánk” természetesen a “családja” körében, a nap végeztével, mások szeme elõl elrejtve — tornázott. Kompenzálandó azt, hogy egész nap kinn mozdulatlanul kellett ülnie.

Ugyanakkor a lába természetesen normális izmokkal rendelkezett. De ezen könnyen ”segíthettek”. Hiszen a bõ köntöse mindent eltakart, így a lábát is, mely egyáltalán nem hasonlított egy születésétõl fogva béna ember lábára...

A másik fontos mozzanat az, hogy Péternek minden kétséget kizáróan meg kellett gyõzõdnie, hogy a sánta, valóban az a “Sánta”. Mert képzeljük csak el, micsoda csõd lett volna, ha elvéti, és egy valódi bénát próbál meg talpra állítani...

Az apostolok cselekedetei könyvben ugyanis van egy másik, kísértetiesen hasonló eset.

8. És Listrában ül vala egy lábaival tehetetlen ember (béna), ki az õ anyjának méhétõl fogva sánta volt, és soha nem járt (ezt mondhatta volna bárki)
9. Ez hallá Pált beszélni: a ki szemeit reá függesztvén (figyelte, hogy õ e az ügynök), és látván, hogy van hite, hogy meggyógyul,
10. Monda nagy fenszóval (jó hangosan, hogy mindenki hallja): Állj fel lábaidra egyenesen! (ez a jelszó) És felszökött és járt.
11. A sokaság pedig mikor látta, a mit Pál cselekedett, felkiálta, likaóniai nyelven mondván: Az istenek jöttek le mihozzánk emberi ábrázatban! *874

*874 Az apostolok cselekedetei 14

A forgatókönyv szóról szóra ugyanaz. Talán a “béna” is a korábbi ”Sánta” volt. Csak a helyszín más. Itt Pál, korábban pedig Péter, tesz “csodát”.

Ugyanaz a színpadias gesztus, akárcsak korábban Péter és János “csodatételének” esetében. Hiszen itt is — a szöveg megjegyzi — jó hangosan mondta Pál a “csodatévõ” szavakat. Ezek nyilván a közönségnek voltak címezve.

A hatás itt sem maradt el. Az emberek elhitték a “csodát”.

Ugyanilyen “csodákat” cselekedett a Hálózat ügynökeinek a közremûködésével a többi apostol is, többek között Fülöp.

6. A sokaság pedig egy szívvel-lélekkel figyelmeze azokra, a miket Filep mondott, hallván és látván a jeleket, melyeket cselekedék.
7. Mert sokakból, kikben tisztátalan lelkek voltak, nagy hangon kiáltva kimenének; sok gutaütött és sánta pedig meggyógyula. *875

*875 Az apostolok cselekedetei 8

Az ilyen és ehhez hasonló “csodák” olyannyira megtették hatásukat, hogy bár a hatóságok üldözték, tûzzel-vassal irtották a Mozgalom, a majdani kereszténység követõit, annak egyre több híve lett...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A ”GUTAÜTÖTT”

A következõ két bibliai történet mögött is érzõdik a Hálózat jelenléte.

32. Lõn pedig, hogy Péter, mikor mindnyájukat bejárá, leméne a Liddában lakozó szentekhez is.
33. Talála pedig ott egy Éneás nevû embert, ki nyolcz esztendõ óta ágyban fekszik vala, ki gutaütött vala.
34. És monda néki Péter: Éneás, gyógyítson meg téged a Jézus Krisztus: kelj föl, vesd meg magad az ágyadat! És azonnal felkele.
35. És láták õt mindnyájan, kik laknak vala Liddában és Sáronban, kik megtérének az Úrhoz. *876

Ez a “csoda” is lényegében hasonló az elõbbiekhez. Ugyanis tartalmazza azt a fontos két elemet, mely az összes többire is jellemzõ.

Az elsõ ezek közül, hogy adva van egy “beteg” ember. Természetesen mindenki úgy tudja róla, hogy már hosszú ideje betegeskedik.

A másik fontos mozzanat, hogy a “csodatevõ” mond egy mondatot, amitõl a korábban “hosszasan betegeskedõ” egy pillanat alatt meggyógyul, és úgy viselkedik, mint aki soha nem volt beteg. Természetesen mindez nagyszámú nézõközönség elõtt történik.

A hatás itt sem maradt el.

De lássunk még egy érdekes “csodatevést”.

36. Joppéban pedig vala egy nõtanítvány, névszerint Tábitha, mely megmagyarázva Dorkásnak, azaz zergének mondatik: ez gazdag vala jó cselekedetekben és alamizsnákban, melyeket osztogatott.
37. Lõn pedig azokban a napokban, hogy megbetegedvén, meghala: (micsoda véletlen!) és miután megmosták õt, kiteríték a felházban.
38. Mivelhogy pedig Lidda Joppéhoz közel vala, a tanítványok meghallván, hogy Péter ott van, küldének két férfiút õ hozzá, kérve, hogy késedelem nélkül menjen át hozzájuk.
39. Felkelvén azért Péter, elméne azokkal. Mihelyt oda ére, felvezeték õt a felházba: és elébe állának néki az özvegyasszonyok mindnyájan sírva és mutogatva a ruhákat és öltözeteket, melyeket Dorkás csinált, míg velük együtt volt.
40. Péter pedig mindenkit kiküldvén, térdre esve imádkozék; és a holt testhez fordulván, monda: Tábitha, kelj fel! Az pedig felnyitá szemeit; és meglátván Pétert, felüle.
41. És az kezét nyújtva néki, felemelé õt; és beszólítván a szenteket és az özvegyasszonyokat, eleikbe állatá õt elevenen.
42. És tudtára lõn az egész Joppénak; és sokan hívének az Úrban. *877

*876,*877 Az apostolok cselekedetei 9

Nocsak? Kell, hogy már derengjen valami! Ez a negyedik olyan ”csodatevés”, ahol a történteknek nem lehettek szemtanúi!

Kísértetiesen hasonlít Illés és a sareptai asszony gyermekének (*491), késõbb Elizeus (*778), illetve Jézus és a “halott” kislány (*777) esetére.

Ami ezekben a történetekben közös, az az, hogy valami olyat csináltak, aminek nem volt szabad szemtanújának lenni. És utólag a krónikások teszik hozzá, hogy szerintük mi is történt odabenn.

Adott esetben Tábitha szintén a Hálózat ügynöke volt. A városában azzal hívta fel magára az emberek figyelmét, hogy jó szívvel segítette az arra rászorulókat. Egy idõ múlva természetesen sokan ismerték.

És micsoda véletlen (?!), hogy ez a Tábitha épp akkor “halt meg”, mikor Péter a környéken tartózkodott.

Azt már tudjuk, hogy nagy valószínûséggel a misszionáriu sok a “halál” szimulálásához egy speciális szert alkalmaztak, amit a keleti kultúrák is jól ismernek.

Ennek hatására az illetõ a halál összes “tünetét” produkálta. Csak... nem volt halott.

Mindenki azt hitte, hogy halott. De mivel Péter a környéken tartózkodott, s ”csodatettei” nyomán nagy volt már a híre, ezért elküldtek érte. Az eljött, megnézte, és mindenkit kiküldött...

Ha valóban “csak” imádkozni akart volna fölötte, akkor azt megtehette volna a többiek elõtt is. Legfeljebb megkérte volna õket arra, hogy maradjanak csendben, ne zavarják. Mert ha valóban csoda a “csoda”, akkor az a többi ember szeme láttára is megtörténhetett volna. Ámde õ mégis kiküldte õket...

Kettesben maradva a “halottal”, nyilván valamilyen szert adott be neki, amitõl az kis idõ múlva a tetszhalotti állapotból feléledt.

Amikor az emberek meglátták, hogy Péter kézen fogva vezeti elõ a “halottat”, természetesen azonnal csodát emlegettek. Hiszen percekkel elõtte Tábitha nem is lélegzett, és a szívdobogását sem lehetett hallani. Most meg... itt áll és mosolyog...

A hatás lenyûgözõ volt...

Még hetekig beszélték a környéken, hogyan “gyógyított” meg Péter két embert...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

HERÓDES HALÁLA

Mint láthattuk, az apostolok “csodatételeit” minden esetben a Hálózat ügynökei segítették elõ. Õk voltak a “csodák” elõmozdítói. Eljátszották a rájuk kiosztott szerepet.

Ugyanakkor, mint közismert, a hatóságok minden eszközzel üldözték a Mozgalom tagjait. Ezért elõfordult, hogy néhány esetben a kulcsszereplõk közül is némelyeket börtönbe vetettek.

Itt már a Hálózat nem segíthetett, hiszen kiszabadításukhoz különleges eszközökre lett volna szükség, melyek csak a misszionárius fegyvereseknek — angyaloknak álltak a rendelkezésükre.

Mivel a hatóságok egyik vagy másik, a Terv szempontjából kulcsfontosságú személyt bebörtönöztek, ez rontotta a Terv megvalósításának esélyeit. Ezért a misszionáriusok rákényszerültek arra, hogy elõlépjenek a háttérbõl és közvetlenül beavatkozzanak a történésekbe.

A vallás ezeket az akciókat csodaként tartja számon. Ahogy a szövegek alapján rekonstruálni fogjuk a történteket, látni fogjuk, hogy az egésznek semmi köze a csodákhoz.

Ugyan nem ez a történet lenne sorrendben az elsõ, de azért kezdem vele, mert így a többi szöktetés mikéntje is érthetõvé válik.

1. Abban az idõben pedig Heródes király elkezde kegyetlenkedni némelyekkel, a gyülekezetbõl valók közül.
2. Megöleté pedig Jakabot, Jánosnak testvérét, fegyverrel.
3. És látván, hogy ez tetszik a zsidóknak, föltette magában, hogy elfogatja Pétert is. (Valának pedig a kovásztalan kenyerek napjai.)
4. Kit el is fogatván, tömlöczbe veté, átadván négy négyes katonai szakasznak, hogy õrizzék õt; húsvét után akarván õt a nép elé vezettetni.
5. Péter azért õrizteték a fogságban; a gyülekezet pedig szüntelen könyörög vala az Istennek õ érette.
6. Mikor pedig Heródes õt elõ akará vezettetni (vagyis a misszionáriusok akkor léptek akcióba, mikor a helyzet válságossá vált), azon az éjszakán aluszik vala Péter két vitéz között, megkötözve két lánczczal; és õrök õrizék az ajtó elõtt a tömlöczöt. *878

*878 Az apostolok cselekedetei 12

Heródes nyilván meg akarta Pétert öletni. De mivel épp a kovásztalan kenyerek ünnepe volt, ezért várnia kellett az ünnep végéig.

Nem kétséges, hogy mi várt Péterre. Mivel már fogytán volt az idõ, a misszionáriusok kénytelenek voltak közvetlenül beavatkozni.

Ne feledjük: Péter tömlöcben volt megláncolva. A börtön minden ajtaját õrök vigyázták. Mivel meg volt láncolva, ezért a szabadulásához csak kívülrõl jöhetett a segítség.

Túl nagy volt az õrség létszáma is, és túl éberen õrködtek ahhoz, hogy a Hálózat megpróbálja Pétert egyszerûen megszöktetni a börtönbõl. Ezért nem maradt más hátra, minthogy a misszionáriusok egy speciális, erre a célra kiképzett kommandót vessenek be. Természetesen az éj leple alatt.

Akárcsak egy akciófilmben, úgy történtek itt is az események.

A sötétben, a város határában egy jármû landolt. Fedélzetén egy állig felfegyverkezett kommandó érkezett. Mindannyian fekete öltözékben voltak. A kapcsolatot egymás között az öltözékükre szerelt apró rádió adó-vevõn keresztül tartották.

A sötétben, a legkisebb neszt is kerülve elindultak a város felé.

Mikor annak területére értek, a börtön felé vették az irányt.

Hangtalanul osontak az éj sötétjébe burkolózott utcákon. A csapat elõõrse vigyázott arra, hogy ne érje õket váratlan meglepetés.

A sort az utóvéd zárta, mely hátulról fedezte a csapatot. Így haladtak az éjszakai városon utcáról utcára.

Mikor elérték a börtön épületét, szemügyre vették a bejárati õrséget.

A kommandósok csak kézjelekkel kommunikáltak, nehogy a legcsekélyebb zajt is keltsék.

Mikor nesztelenül közelebb lopóztak az õrökhöz, egyikük egy speciális altatógázt tartalmazó palackot vett elõ. Kinyitotta a szelepét, és az õrök felé hajította.

Meghallva a koppanást, azok önkéntelenül keresni kezdték a hang forrását. Nem tartottak semmitõl, mert ugyan ki merte volna õket megtámadni? Hiszen az épületen belül meglehetõsen sok fegyveres volt, akik bármikor a segítségükre siettek volna.

Ezért ahelyett, hogy gyanakodtak volna, inkább felületesen keresni kezdték a koppanás okát.

A ”színtelen és szagtalan” gáz gyorsan terjedt. Mikor elérte õket, néhány pillanat múltán hangtalanul összerogytak.

Ekkor a csapat futva megindult a bejárat felé. Az oldalvédek fegyvereikkel a környék sötét utcatorkolatait pásztázták. Készen arra, hogy váratlan esemény esetén pillanatok alatt ártalmatlanná tegyenek bárkit, aki számukra veszélyt jelenthet.

Miután elérték a kaput, két fegyverest hátrahagyva hátvédként, a többiek beléptek az épületbe.

A folyosókon õrködõ strázsát egy-egy altatógázzal teli patronnal semlegesítették.

Rövid idõ múlva az elsõ és második õrsön posztoló õrök mindannyian a földön hevertek, magatehetetlenül. Helyettük immár a kommandósok õrizték a bejáratokat. A gáz megtette a hatását...

Mivel Péter a hatalom számára szinte elsõ számú közellenség lett, ezért a cellaajtaját külön is õrizték.

Ezeket az õröket is a legkisebb zaj nélkül tették ártalmatlanná a kommandósok. De a bevetett gáz nemcsak õket érte, hanem a cellaajtón át beszivárogva a nyugtalanul hánykolódó Péternek is jutott belõle.

Pillanatokon belül õ is aludt.

A kommandó parancsnoka elvette a földön fekvõ õröktõl a cellaajtó kulcsát. Kinyitotta azt és belépett. Péter az ajtónyikorgásra nem riadt fel, õ is aludt.

Ezért a parancsnok rázni, ébresztgetni kezdte:

7. És ímé az Úrnak angyala eljöve, és világosság fénylék a tömlöczben: és meglökvén Péter oldalát, felkölté õt,... *879

A csuklóira kapcsolt bilincseket egy speciális eszközzel pillanatok alatt hangtalanul átvágta.

Mikor Péter kicsit magához tért, az “angyal” — a kommandó parancsnoka — a következõket suttogta neki:

8. És monda néki az angyal: Övezd fel magadat, és kösd fel saruidat. És úgy cselekedék. És monda néki: Vedd rád felsõruhádat és kövess engem! *880

*879, *880 Az apostolok cselekedetei 12

Péter kóválygó fejjel, kissé imbolyogva felállt. Komótos, ügyetlen mozdulatokkal felöltötte saruját és felvette köpenyét.

A csoport vezetõje ezután sietve elindult kifelé, és intett Péternek, hogy kövesse.

9. És kimenvén, követé õt (semmi miszticizmus: gyalog távoztak); és nem tudta, hogy valóság az, a mi történik az angyal által, hanem azt hitte, hogy látást lát (vagyis bódult, zsibbadt állapotban volt a bevetett kábító gáz miatt. Mintha részeg lett volna. Azt hitte, hogy hallucinál. Nem volt teljesen magánál) *881

Bizonytalan lépésekkel, egyensúlyát megtartani igyekezve követte az “angyalt” a folyosók labirintusán keresztül.

Mikor elhaladtak az õrhelyek mellett, csak azt látta, hogy a katonák mind a földön fekszenek és békésen alszanak.

De nem volt idõ nézelõdni. Ahogy sietve áthaladtak a posztokon, elérték a bejárati vaskaput.

Az akció alatt az be volt hajtva, nehogy egy véletlenül a környékre tévedõ embernek feltûnjék: valami nincs rendjén.

Mikor elérték a bejárati kaput, a kint õrködõ kommandósok kitárták azt elõttük.

Péter, mivel még mindig az altató hatása alatt volt, csak kábultan észlelte a külvilágot. Ahogy az ajtó kitárult elõtte, azt hitte, hogy az magától nyílt ki.

10. Mikor pedig általmentek az elsõ õrsön és a másodikon (az õrök el voltak kábítva), jutának a vaskapuhoz, mely a városba visz; mely magától megnyílék elõttük (a kommandócsoportban mely e merész szöktetést végrehajtotta, többen voltak. Míg az egyik misszionárius Péterrel, addig a többiek a vaskapuval és a kinti õrökkel voltak elfoglalva, vagyis összehangolt csapatmunka folyt) és kimenvén, egy utczán elõremenének; és azonnal eltávozék az angyal õ tõle. *882

Ahogy kifelé tartottak a börtönbõl, a kommandó tagjai biztosították a visszavonulást.

11. És Péter magához térve (vagyis valóban az õrökkel együtt õ is el lett kábítva. Ezért kellett ennyi idõ ahhoz, hogy magához térjen. Hiszen ha valakit az éjszaka közepette természetes álmából felébresztenek, akkor az egy percen belül “magához tér”. Itt viszont sokkal több idõ kellett ehhez. És Péter, saját bevallása szerint, kába volt, hiszen magához kellett térnie) monda: Most tudom igazán, hogy az Úr elbocsátotta az õ angyalát, és megszabadított engem Heródes kezébõl (valóban, hiszen a helyzet válságosra fordult, és így a misszionáriusok elvesztették volna Pétert, az egyik kulcsfigurát) és a zsidók népének egész várakozásától. *883

*881,*882,*883 Az apostolok cselekedetei 12

Mikor kiértek az utcára és már eléggé eltávolodtak a börtön épületétõl, a csoport vezetõje, megbizonyosodva, hogy a ”szökevény” már biztonságban van, szó nélkül elindult a társai irányába.

A friss éjszakai levegõ felfrissítette Pétert. Feje kitisztult. A szöveg szó szerint azt mondja, hogy magához tért. Ekkor gondolta csak végig, hogy valójában mi is történt vele.

Rádöbbent arra, hogy egy nem mindennapi kinézetû személyt látott, aki kihozta õt a börtönbõl. Ez nyilvánvalóan nem lehetett a Hálózat embere. Ahhoz túl furcsa volt a külseje. Megértette, hogy ez nem lehetett más, mint a misszionáriusok egyik “angyala”...

Az õrök kevéssel késõbb éledezni kezdtek. Amikor már valamennyire magukhoz tértek, sehogyan sem értették, hogyan kerültek a földre. Nem tudták, mi történt velük, és mitõl veszítették el az eszméletüket.

Amikor felfedezték Péter eltûnését, riadót fújtak. De ekkor az már biztonságban, János anyjának házában volt...

18. Mikor pedig megvirradt, nem csekély háborúság támada a vitézek között, mi történt hát Péterrel. *884

Bottal üthették a nyomát...

19. Heródes pedig mikor elõkérte õt és nem találta, kivallatván az õröket, parancsolá, hogy kivégeztessenek... *885

*884,*885 Az apostolok cselekedetei 12

Péter biztonságban volt, de Heródes újra csak halálra kerestette. Semmilyen eszköztõl sem riadt vissza, csakhogy megtudja, hol bújkál.

A hatalom, személy szerint Heródes, esküdt ellensége volt a Mozgalomnak. Több esetben keresztbe tett annak. Megölette Jakabot, a Csapat egyik tagját. Ezt a misszionáriusok megsokallták. Úgy döntöttek, hogy mivel Heródes túl sokat akadékoskodik, veszélyeztetve ezzel a Terv sikerét, likvidálni kell õt...

Ezt természetesen Heródes is sejthette. Hiszen sokan mások is a halálát kívánták. Ezért állandóan nagyszámú fegyveres õrség vigyázta.

Ugyan a méreg is szóba jöhetett volna, csakhogy az általa elfogyasztani kívánt ételt kóstolók próbálták, nehogy mérgezett legyen. Csak akkor evett, ha kóstolóinak késõbb, miután ettek a neki szánt ételbõl, nem történt semmi bajuk.

Így ez sem bizonyult megfelelõ célravezetõ módszernek.

Az óvintézkedések megtétele után Heródes biztonságban érezhette magát.

Ennek jeleként rendszeresen, a fõtéren székében ülve jelent meg a nagy nyilvánosság elõtt. A tömegtõl nem félt, hiszen az emberektõl fegyveresek dupla sorfala õrizte.

Mikor a misszionáriusok a Hálózat jelentéseibõl megtudták, hogy szinte lehetetlen közel férkõzni hozzá, valamilyen más, szokatlan megoldást kellett találniuk.

Felfigyeltek arra, hogy Heródes, mintegy hangsúlyozandó a magabiztosságát, rendszeresen megjelenik a fõtéren az emberek elõtt.

Arról persze szó sem lehetett, hogy a Hálózat likvidálja, mivel ott voltak a fegyveres õrök.

Itt már csak a magas fejlettségû technika jöhetett számításba. Meg az, hogy idõnként, a fõtéren megjelenve, jó célpontot kínált egy légi jármû számára...

Heródes soron következõ nyilvános szerepléséhez nyugodtan készülõdött. Hiszen nem tartott semmitõl.

Fogalma sem volt arról, hogy a misszionáriusok egyik támaszpontján egy jármû emelkedik a levegõbe, mely a likvidálására kapott parancsot...

21. Egy kitûzött napon pedig Heródes királyi ruhájába felöltözve és székibe ülve nyilvánosan szóla hozzájuk. *886

*886 Az apostolok cselekedetei 12

Elfoglalta a helyét székében, mindenki számára jól látható helyen, de ugyanakkor biztonságos távolságban az emberektõl, akik a téren gyûltek össze.

A szokott program volt soron. Ezért kissé unottan szemlélte a történéseket.

Eközben egy misszionárius jármû a város felé tartott. Fedélzetén olyan fegyver volt bevetésre készen, mely a pillanat tört része alatt nagy pontossággal juttatja majd célba a lövedéket...

Elérve a város határát, kis magasságba ereszkedett. Ahogy elhúzott a házak felett, a meglepett emberek, felnézve, még csak nem is láthatták, hisz ahhoz túl gyorsan repült.

Mindenfelé csak a hajtómûvei által keltett robaj volt hallható.

A másodperc tört része alatt repülte át a külvárost. A fõtér felé száguldott.

Az ottlévõk meghallották a jármû hangját. Egyértelmû volt, hogy nem mennydörgés, mely a vihart megelõzi. Abban is biztosak voltak, hogy az, amit hallanak, nem ember által keltett hang...

22. A nép pedig felkiálta: Isten szava ez és nem emberé. *887

Egy szemvillanyásnyi idõ múlva feltûnt a repülõ jármû is. Az emberek csak azt látták, hogy valami irtózatos sebességgel száguld el a fejük \ fölött. Az egész egy fél másodpercig sem tartott...

De ez a nagyon kevéske idõ is elegendõ volt a fedélzeti fegyver kezelõjének arra, hogy a kijelölt célpontra több lövést adjon le.

Heródes még csak észbe sem kaphatott, mikor a lövedékek telibe találták. Azonnal végeztek vele...

Másodpercekkel késõbb a jármû már el is hagyta a város területét.

A Heródes segítségére sietõ szolgák már csak azt konstatálták, hogy uruk, több sebbõl vérezve, nem lélegzik, és a szíve sem dobog...

23. És azonnal megveré õt az Úrnak angyala, azért, hogy nem az Istennek adá a dicsõséget; és a férgektõl megemésztetvén, meghala. *888

Kiderül innen, hogy a fegyveres jármû, mely õt likvidálta, “angyal” típusú volt.

Heródes halálával elhárult az útból az egyik legnagyobb akadály, mely a Terv további megvalósítását gátolta.

24. Az Istennek ígéje pedig növekedik és terjed vala, *889

*887,*888,*889 Az apostolok cselekedetei 12

[Vissza a tartalomjegyzékre]

SZÖKTETÉSEK A BÖRTÖNBÕL

A misszionáriusok beavatkozásai azonban nem voltak mindig ilyen drasztikusak, mint Heródes esetében. Hiszen korábban több ízben is megszöktették a Csapat valamelyik fogságban lévõ tagját a börtönbõl. Lássunk ezekbõl néhány esetet.

Egy alkalommal Pál apostolt és Silást a hatóságok letartóztatták és bebörtönözték.

A misszionáriusok értesültek a Hálózat jelentésébõl arról, hogy Pált börtönbe vetették.

Mivel kulcsszereplõ volt a Terv szempontjából, ezért mindenképp ki kellett õt onnan hozni. A Hálózatnak ez nem állt módjában, mert ahhoz túl szigorúan õrizték.

Megint csak nekik kellett lépniük...

23. És miután sok ütést mértek rájok (Pálra és Silásra), tömlöczbe veték õket, megparancsolva a tömlöcztartónak, hogy gondosan õrizze õket.
24. Ki ilyen parancsolatot vévén, veté õket a belsõ tömlöczbe, és lábaikat kalodába szorítá.
25. Éjféltájban pedig Pál és Silás imádkozván, énekkel dicsõíték az Istent. A foglyok pedig hallgatják vala õket. *890

*890 Az apostolok cselekedetei 16

Ne feledjük, hogy az apostolok, így Pál is, rendelkeztek egyegy “Szent Lélekkel”. Ennek segítségével a misszionáriusok információkat és utasításokat tudtak eljuttatni hozzájuk anélkül, hogy errõl bárkinek is fogalma lett volna.

A “Szent Lelken” keresztül közölték vele, hogy éjféltájt énekeljen Silással együtt, jó hangosan. Vajon miért?

El kellett terelni az õrök figyelmét azokról az apró, jelentéktelen neszekrõl, melyeket a közeledõ misszionárius kommandósok keltettek.

A fõszerep újra csak az altató gáznak jutott...

Hatására mind az õrök, mind a fogva tartottak elaludtak...

A kommandósok beléptek Pál cellájába. Az a gáz hatására mélyen aludt.

Néhány másodperc kellett csak ahhoz, hogy annak bilincseit átvágják. Ugyanakkor valószínûleg valamilyen váratlan esemény közbejött, amire a kommandósok nem számítottak. Talán valakik közeledtek, és már nem volt idõ arra, hogy a mélyen alvó foglyokat (a gáz hatására aludtak el, akárcsak fogvatartóik), felrázzák és kimenekítsék. Ezért azonnal ”visszavonulót fújtak”. Olyannyira siettek, hogy az ajtókat is tárva-nyitva hagyták maguk mögött.

Rövidesen újra a jármû fedélzetén voltak.

Az éjszaka csendjében felhangzó dübörgés felverte a környéket.

Az éktelen robajra felriadtak a börtön õrei, sõt Pál és Silás is.

26. És hirtelen nagy földindulás lõn, úgyannyira, hogy megrendülének a tömlöcz fundamentomai; és azonnal megnyílának az ajtók mind, és mindnyájoknak a bilincsei feloldódának. *891

Ahogy megmozdították a kezeiket, a bilincsek nagy csörömpöléssel a földre hulltak.

Sõt, ahogy körbenéztek, látták, hogy a cellájuk ajtaja sarkig tárva van.

Ugyanezt látta magához térve a fogvatartójuk is. Mivel minden ajtó nyitva volt, ezért biztosra vette, hogy a rabok, kihasználva azt, hogy egy pillanatra elbóbiskolt, megszöktek.

27. Fölserkenvén pedig a tömlöcztartó, és látván, hogy nyitva vannak a tömlöcznek ajtajai, kivonva a fegyverét, meg akará magát ölni, azt gondolván, hogy elszöktek a foglyok. *892

Tudta, hogy a rabok szökéséért a fejével fog fizetni, ezért végezni kívánt magával.

De ekkor meghallotta Pál hangját, mely a cellából jött...

28. Pál azonban nagy fenszóval kiáltá, mondván: Semmi kárt ne tégy magadban; mert mindnyájan itt vagyunk! *893

Nem értette hát, mi történt. Hogyan szabadulhattak ki azok a bilincsekbõl, és az ajtók miként nyílhattak ki?

És különben mi volt az a mindent betöltõ dübörgés?

Csak egy következtetést vonhatott le: csoda történt.

29. Az pedig világot kérve beugrott, és remegve borult Pál és Silás elé,
30. És kihozván õket, monda: Uraim, mit kell nékem cselekednem, hogy idvezüljek? *894

*891,*892,*893,*894 Az apostolok cselekedetei 16

A “csoda” megtette hatását. A Mozgalom egy újabb taggal gyarapodott...

Ne feledjük, hogy a következõ szavakat Pál írja:

8. A mint meg van írva: Az Isten kábultság lelkét adta nékik; szemeket, hogy ne lássanak, füleket, hogy ne halljanak,... (*825)

Az adott szöveghez tartozó hivatkozásokban ilyen értelmû rész nem található. Akkor meg honnan vette Pál ezt a kifejezést. Hiszen a valóságnak tökéletesen megfelel, hogy aki a “kábultság lelkét” kapja, nem lát és nem hall, hiszen el van kábítva, altatva.

Onnan, hogy tapasztalta...

De lássunk még egy esetet.

17. De felkelvén a fõpap és mind a kik vele valának, azaz a sadduczeusok felekezete, betelének irigységgel,
18. És ráveték kezöket az apostolokra, és közönséges tömlöczbe tevék õket.
19. Hanem az Úrnak angyala éjszaka megnyitá a tömlöcz ajtaját (tehát kinyitotta, aztán visszazárta azt. Nincs benne semmi misztikus — egy profi szakember csinálta a misszionáriusok közül), és kihozván õket, monda:
20. Menjetek el, és felállván, hirdessétek a templomban a népnek ez életnek minden beszédit! (Ez volt az õ fõ feladatuk a Terv értelmében.) *895

Az események, mint korábban, most is az éj leple alatt történtek. Csak ezúttal a kommandó parancsnoka utasítást adott nekik.

21. Azok pedig ezt hallván, bemenének jó reggel a templomba, és tanítának. A fõpap pedig elmenvén, és a vele lévõk, egybehívák a gyûlést, és Izráel fiainak egész tanácsát, és küldének a tömlöczbe, hogy azokat elõhozzák.
22. Mikor azonban a poroszlók oda mentek, nem találák õket a tömlöczben; visszatérvén tehát, megjelenték,
23. Mondván: A tömlöczöt ugyan nagy erõsen bezárva találtuk, és az õröket kívül az ajtó elõtt állva; mikor azonban kinyitottuk, ott benn senkit sem találánk. *896

Pál szabadításától eltérõen a kommandósok most gondosan visszazárták a tömlöc ajtóit.

Így semmi nem utalt arra, hogy a fogvatartottak megszöktek.

Nem kétséges, micsoda megrökönyödést váltott ki, mikor kiderült, hogy minden rendben van, “csak” a foglyok nincsenek odabenn...

Hogyan tûnhettek el?

24. A mint pedig hallották e szavakat a pap és a templom felügyelõje és a fõpapok, zavarban voltak azok miatt, mi lehet ez? *897

(*825) Pál levele a rómabeliekhez 11
*895,*896,*897 Az apostolok cselekedetei 5

Zavarban voltak. Hiszen semmilyen magyarázatot nem találtak arra, hogy mi történt?

Már nem voltak biztosak a dolgukban. Mert valami furcsa “csodának” kellett történnie...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

TÉRÍTÕK

Nos, miután Jézus ”meghalt”, az apostolokra — a Csapatra — hárultak a további teendõk. Nekik kellett a Tervnek megfelelõen, az új vallás alapjait megvetendõ, terjeszteni az új értékrendet, erkölcsi normákat. Ehhez a misszionáriusoktól kaptak segítséget. De ezen felül az apostolok rendelkezhettek valamiféle mûszaki eszközökkel is. Erre enged következtetni az alábbi részlet:

1. Egy ember azonban, névszerint Anániás, Safirával, az õ feleségével, eladá birtokát.
2. És félre tõn az árából, feleségének is tudtával, és valami részét elvivén, az apostoloknak lábai elé letevé.
3. Monda pedig Péter: Anániás, miért foglalta el a Sátán a te szívedet, hogy megcsald a Szent Lelket, és a mezõnek árából félre tégy?
4. Nemde megmaradva néked maradt volna meg, és eladva a te hatalmadban volt? Miért hogy ezt a dolgot cselekedted szívedben? Nem embereknek hazudtál, hanem Istennek.
5. Hallván pedig Anániás e szavakat, lerogyott és meghala; és mindenekben nagy félelem támada, kik ezeket hallják vala. *898

Jézus szavaiból megtudtuk, hogy a “tanítványok”, a késõbbi apostolok, a Csapat tagjai csak félig voltak földi emberek.

Ezért õk erõsen összetartottak, és nem engedtek maguk közé idegent. A Csapat volt a kialakuló Mozgalom vezetõje.

Kissé furcsán viselkedtek, de mivel “csodákat” mûveltek, ezért az emberek félve tisztelték õket.

A tekintélyüket csak tovább növelte ez az eset. Ugyanis mindenkinek a tudtára akarták adni, hogy õket nem lehet büntetlenül becsapni. Ha valaki mégis megpróbálja, az az életével fizet érte.

44. Mindnyájan pedig, a kik hivének, együtt valának, és mindenük köz vala;
45. És jószágukat és marháikat eladogaták, és szétosztogaták azokat mindenkinek, a mint kinek-kinek szüksége vala.
46. És minden nap egyakarattal kitartva a templomban, és megtörve házanként a kenyeret, részesednek vala eledelben örömmel és tiszta szívvel,
47. Dícsérve az Istent, és az egész nép elõtt kedvességet találva. Az Úr pedig minden napon szaporítja vala a gyülekezetet az idvezülõkkel. *899

*898 Az apostolok cselekedetei 5
*899 Az apostolok cselekedetei 2

Anániás veszélyes precedenst teremtett azzal, hogy úgy szállt be a közösbe, hogy nem adta be mindenét. Viszont a közösbõl részesedni kívánt.

Amennyiben ezt mások is megteszik, akkor a közösség lassan, de biztosan bomlani kezd. Ez pedig pont ellentétes volt a kitûzött céllal. Így a többiek számára mindenképp elrettentõ példát kellett Péternek statuálnia...

Mondhatnánk persze, hogy Anániás, mikor Péter “ráolvasta”, hogy tud a maradék pénzrõl, megijedt és szívrohamot kapott.

Ámde olvassuk tovább.

6. Az ifjak pedig felkelvén, begöngyölék õt, és kivivén eltemeték.
7. Történt aztán mintegy három órai szünet mulva, hogy az õ felesége, nem tudva, mi történt, beméne.
8. Monda pedig néki Péter: Mondd meg nékem, vajjon enynyiért adtátok-é el a földet? Õ pedig monda: Igen, ennyiért.
9. Péter pedig monda néki: Miért hogy megegyeztetek, hogy az Úrnak lelkét megkísértsétek? Ímé a küszöbön vannak azoknak lábaik, a kik eltemették férjedet, és kivisznek téged.
10. És azonnal összerogyott lábainál, és meghala; bemenvén pedig az ifjak, halva találák õt, és kivivén eltemeték férje mellé.
11. És támada nagy félelem az egész gyülekezetben és mindazokban, kik ezeket hallják vala. *900

Az ugye mégsem valószínû, hogy a felesége is szívrohamban halt meg?

Hogy valójában mi történt, azt senki nem látta. Hiszen szó van arról, hogy “bemenvén az ifjak halva találák õt”. Vagyis nem voltak rajta külsérelmi nyomok, így senki nem értette, hogy mi végzett velük...

Ennek következtében “támada nagy félelem az egész gyülekezetben”.

Ezek után az emberek még csak a gondolatot is, hogy becsapják az apostolokat, elhessegették maguktól.

12. Az apostolok kezei által pedig sok jel és csoda lõn a nép között... *901

Ezeket a “jeleket”, akárcsak jóval korábban Mózes, õk is a misszionáriusoktól kapott technikai eszközökkel cselekedték.

Egy ilyen “eszköz”-tõl halt meg Anániás és a felesége...

13. Egyebek közül pedig senki sem mert közéjük elegyedni; hanem a nép magasztalá õket; *902

*900,*901,*902 Az apostolok cselekedetei 5

Az apostolok úgy viselkedtek, mint egy zárt közösség, mely nem fogad be idegent. Érthetõ is, hiszen mindannyian félemberek voltak.

De nemcsak olyan eszközöket birtokoltak, melyek hangtalanul és látható nyom nélkül voltak képesek ölni. Ugyanis egy alkalommal Pál életveszélyesen megsebesült:

19. Jövének azonban Antiókhiából és Ikóniumból zsidók, és a sokaságot eláltatván, megkövezék Pált, és kivonszolák a városból, azt gondolván, hogy meghalt.
20. De mikor körülvették õt a tanítványok, felkelvén, beméne a városba; és másnap Barnabással elméne Derbébe. *903

Minden bizonnyal súlyos sérüléseket szenvedett, mikor az emberek õt megkövezték. De a szöveg szó szerint azt mondja, hogy körülvették a társai, és másnap, mintha mi sem történt volna, egy másik városba indult el.

A gyógyulás szembetûnõ. Hiszen ha valakit megköveznek, vagyis addig dobálják kövekkel, míg össze nem esik és el nem veszti az eszméletét, a sérülései, még ha szerencsésen túl is éli õket, legalább nyolc napon túl gyógyulnak.

Itt meg annak köszönhetõen, hogy az apostolok valamit csináltak vele, amit az emberek nem láttak, rövid idõ alatt meggyógyult.

Az következik ebbõl, hogy a Csapatnak olyan eszközei is voltak, melyeket az akkori gyógyászat nem ismert. Melyek, megint csak azt kell mondanunk: nem földi eredetûek voltak.

Az eszköztárukról árulkodik egy másik szövegrészlet is.

5. És mikor Salamisba jutottak, hirdeték az Isten beszédét a zsidóknak zsinagógáiban: és János is velök vala, mint segítõtárs.
6. És eljárván a szigetet mind Páfusig, találkozának egy ördöngõs hamispróféta zsidóra, kinek neve vala Barjézus;
7. Ki Sergius Paulus tiszttatóval, ez okos emberrel vala. Ez magához hivatván Barnabást és Saulust, kíváná hallani az Isten beszédét.
8. Elimás, az ördöngõs azonban (mert így magyaráztatik az õ neve) ellenkezik vala velök, igyekezvén a tiszttartót elfordítani a hittõl. *904

*903 Az apostolok cselekedetei 14
*904 Az apostolok cselekedetei 13

A Terv célkitûzésének megfelelõen az apostolok mindenfelé terjesztették az új eszmerendszert — “térítettek”.

Egy alkalommal módjuk nyílt a hatalom egy magas beosztású tisztségviselõjével is beszélni. Ugyanis az, okos ember lévén, nem legyintve utasította el azt, hanem maguktól a “térítõktõl” kívánt hallani róla.

Ez nagy lehetõség volt Pál számára. Ugyanis amennyiben megnyerik a Mozgalomnak a hatalom egyik hivatalos képviselõjét, az mindenképp változást jelent majd a Mozgalom hatalomhoz való viszonyában.

De ott okvetetlenkedett Elimás. Nem hagyta, hogy Pál nyugodtan elõadhassa a mondanivalóját. Állandó közbeszólásaival, lekicsinylõ modorával minduntalan félbeszakította õt.

Egy idõ után Pál egyre dühösebb lett. Elimás ugyanis józan ellenérvek helyett a “süketek párbeszédét” folytatta vele. Csak mondta a magáét...

Pál egyre kevésbé volt képes uralkodni magán.

Mikor már “betelt a pohár”, felrúgva az összes biztonsági szabályt, elõvette a palástja alatt rejtõzõ “Úr kezét”...

(Korábban, a misszionáriusok mindannyiukat arra utasították, hogy a tõlük kapott eszközöket nem láthatja senki. És csak akkor használhatják, ha végveszélyben vannak.)

De most ez az Elimás okvetetlenkedésével olyannyira felidegesítette Pált, hogy az elõkapta az “Úr kezét” és ráfogta:

9. De Saulus, ki Pál is,... szemeit reá vetve,
10. Monda: Óh minden álnoksággal és minden gonoszsággal teljes ördögfi, minden igazságnak ellensége, nem szûnöl-é meg az Úrnak igaz útait elfordítani?
11. Most azért ímé az Úrnak keze van ellened (ráfogta a fegyvert), és vak leszel és nem látod a napot egy ideig... *905

És elsütötte...

11. ... És azonnal homály és sötétség szálla reá; és kerengve keres vala vezetõket. *906

*905,*906 Az apostolok cselekedetei 13

Az “Úr keze” minden bizonnyal egy fegyver volt. Ha kellett, ölni is lehetett vele. De minden bizonnyal különbözõ fokozatokon volt képes mûködní. Míg a legerõsebb fokozatra állítva embert ölt, addig a legkisebben csak az emberi szervezet mûködésében okozott ideiglenesen zavart.

Adott esetben Elimást egy rövidebb idõre megvakította. Emlékezzünk csak vissza a Sodomában történtekre? Hasonló fegyvert használtak Lót házánál az angyalok is...

Mivel Pál nem tudott uralkodni az indulatain, ezért a fegyvert és annak mûködését egy avatatlan ember, Sergius Paulus is látta...

12. Akkor a tiszttartó, mikor látta a történt dolgot, hûn, elálmélkodván az Úrnak tudományán. *907

Nagyon fontosak az utolsó szavak. Ugyanis pontosan jellemzik a történteket. Hiszen a tiszttartó okos, nagytudású ember lévén, tökéletesen tisztában volt azzal, hogy nem csodát látott.

Hiszen nem az történt, hogy Pál kinyújtotta a kezét és abrakadabrázott, mire Elimás megvakult. Hanem látta, hogy Pál kezében valamilyen furcsa alakú tárgy van. Mely egyet villant, és Elimás megvakult...

Tudta, hogy valami olyannal találkozott, ami nem természetfeletti, hanem olyan tudás, mely igen magas szintû.

Szó szerint “az Úr tudománya”. Azaz a misszionáriusok fejlett technológiája...

Ezekkel a fejlett eszközökkel “cselekedtek jeleket” az apostolok:

43. Támada pedig minden lélekben félelem, és az apostolok sok csudát és jelt tesznek vala. *908

*907 Az apostolok cselekedetei 13
*908 Az apostolok cselekedetei 2

A “térítéshez” hatalmas segítséget nyújtott az apostoloknak a “Szent Lélek”, melyrõl korábban megtudtuk, hogy egy apró implantátum volt. Melyet a misszionáriusok helyeztek be a kiválasztott személy fülének belsõ, nehezen vagy egyáltalán nem elérhetõ részébe.

Ennek a miniatûr mûszaki készüléknek — a “Szent Léleknek” — köszönhetõen tudták a misszionáriusok irányítani és összehangolni a Csapat tagjainak a ténykedését. Hiszen így azok a nap bármelyik szakában elérhetõk voltak. Utasításokat és információkat közölhettek velük anélkül, hogy bárkinek is a leghalványabb fogalma lett volna errõl.

Mivel ez az apró rádió vevõkészülék be volt ültetve a kiválasztott személy testébe, ezért egyrészt senki nem vehette észre. Másrészt az el sem veszthette, és mindig “magánál hordhatta”, illetve el sem lophatták tõle.

A Terv minden bizonnyal bukásra lett volna ítélve a “Szent Lélek” nélkül...

Lássunk néhány esetet arra, hogyan is közöltek a misszionáriusok információkat az apostolokkal ezen a készüléken keresztül.

1. Vala pedig Czézáreában egy Kornélius nevû férfiú, százados az úgynevezett itáliai seregbõl.
3. Ez látá látásban világosan (késõbb kiderül, hogy nem látomás volt), a napnak mintegy kilenczedik órája körül, hogy az Istennek angyala beméne õ hozzá, és monda néki: Kornélius!
4. Õ pedig szemeit reá függesztve és megrémülve monda: Mi az, Uram? (mitõl rémült meg?) Az pedig monda néki: A te könyörgéseid és alamizsnáid felmentek Isten elébe emlékezetnek okáért.
5. Most azért küldj Joppéba embereket, és hivasd magadhoz Simont, ki neveztetik Péternek;
6. Õ egy Simon nevû tímárnál van szálláson, kinek háza a tenger mellett van. Õ megmondja néked, mit kell cselekedned.
7. A mint pedig elment az angyal (gyalog), a ki Kornéliussal beszélt, szólíta kettõt az õ szolgái közül, és egy kegyes vitézt azok közül, kik rendelkezésére állnak vala. *909

Idáig úgy tûnik, hogy reggel kilenc körül Kornélius századosnak látomása volt. Egyszer csak a semmibõl megjelent egy angyal, melyet meglátva nagyon megrémült. Utasításokat hozott.

Ez eddig valóban természetfelettinek tûnik. De olvassuk tovább.

30. És Kornélius monda: Negyednaptól fogva mind ez óráig bõjtöltem, és kilencz órakor imádkozám az én házamban; és ímé egy férfiú (újra férfi!) álla meg elõttem fényes ruhában (ettõl ijedt hát meg — a fényes ruhától),
31. És monda: Kornélius, meghallgattatott a te imádságod, és a te alamizsnáid emlékezetbe jutottak Isten elõtt.
32. Küldj el azért Joppéba, és hívasd magadhoz Simont, ki Péternek neveztetik; ez Simon tímár házában van szálláson a tenger mellett (pontos helymeghatározás): õ, minekutána eljõ, szól néked. *910

*909,*910 Az apostolok cselekedetei 10

Most már tudjuk, hogy mitõl ijedt meg. Egy férfit látott, akinek a ruhája... fényes volt. Vajon miért?

Korábban taglaltuk azt, hogy napjainkban nem okoz különösebb mûszaki problémát egy olyan köpeny elkészítése, mely fényt sugároz. Ugyanis a fejlett félvezetõipar mûszaki vívmányait felhasználva, a készülõ köpenybe apró félvezetõket lehet rögzíteni, melyek elektromos áram hatására fényt sugároznak. Ha sok ilyen apró fényforrás van a palástba beleszõve, akkor az világít.

Miért használt ilyen köpenyt az “angyal”, aki a századosnak vitt utasításokat?

Tegyük fel, hogy az “angyalok” úgy néznek ki, mint bármelyik férfi. Semmi feltûnõ nincs rajtuk.

Namost ha egy ilyen “angyal” lépett volna be Kornélius házába, akkor vajon a katona hitt volna mindannak, amit az mond?

Hallva, hogy az “Úrtól” jött, valószínûleg kinevette volna, és eszement embernek nézve eszébe sem jut követni annak az utasításait.

A világító köpeny látványa azonban önmagáért beszélt. Nem volt szükség szavakra ahhoz, hogy a századost meggyõzze: egy nagyon különleges személy áll elõtte.

Mivel a köpeny “ki- és bekapcsolható” volt, ezért kikapcsolt állapotában, mikor nem világított, olyan volt, mint bármelyik polgár köpenye. Ezért az “angyal” a város utcáin feltûnés nélkül közlekedhetett.

Csak amikor belépett a százados házába, kapcsolta azt be.

Távozáskor, mielõtt az utcára kilépett volna, a köpeny apró fényforrásait kikapcsolta. Így már feltûnés nélkül elvegyülhetett az emberek között.

Kornélius, miután az “angyal” távozott, utasította két szolgáját, hogy menjenek el Péterért.

Közben a misszionáriusok tudatták Péterrel az implantátumon keresztül, hogy három férfi keresni fogja:

19. És a míg Péter a látás felõl gondolkodék, monda néki a Lélek: Ímé három férfiú keres téged:
20. Nosza kelj fel, eredj alá, és minden kételkedés nélkül menj el õ velök: mert én küldöttem õket. *911

*911 Az apostolok cselekedetei 10

Az egész színjáték volt valójában. Mert ha Péter keresi fel személyesen a századost, akkor az valószínûleg meg sem hallgatja. De ha mégis szán rá idõt, akkor sem hisz neki.

Viszont a fényes ruhájú személy megtette rá a megfelelõ hatást.

Ezt fokozta az, hogy Péter már tudott Kornélius szolgáinak az érkezésérõl. Persze õk nem sejthették, hogy Péter a rádión keresztül értesült az érkezésükrõl. Akárcsak egykoron Sámuel Saul érkezésérõl (*424).

Nyilvánvaló, hogy a misszionáriusok nemcsak azt tudatták vele, hogy keresni fogják, hanem azt is, hogy mit kell közölnie Kornéliussal.

Az elõzmények után a százados már biztosan hinni fog neki...

De e nem földi társadalom képviselõi máskor is használták a “Szent Lelket”:

2. Mikor azért azok szolgálának az Úrnak és bõjtölének, monda a Szent Lélek: Válaszszátok el nékem Barnabást és Saulust a munkára, a melyre én õket elhívtam.
4. Õk annakokáért, miután kibocsáttattak a Szent Lélektõl, lemenének Szeleucziába; és onnét elevezének Cziprusba. *912

Más alkalommal az apostolokat arra utasították az implantátum segítségével, hogy küldjék el Barnabást és Saulust Ciprusra. Az apostolokkal a misszionáriusok nyilván közölték a végrehajtandó feladatot, melyet azok elmondtak Barnabásnak és Saulusnak.

De máskor is jött üzenet a ”készüléken” keresztül:

22. És most ímé én a Lélektõl kényszerítve megyek Jeruzsálembe, nem tudván, mik következnek ott én reám.
23. Kivéve, hogy a Szent Lélek városonként bizonyságot tesz, mondván, hogy én reám fogság és nyomorúság következik. *913

Errõl Pál apostol számolt be. Az implantátumon keresztül a misszionáriusok folyamatosan instrukciókat közöltek vele.

Ugyanis azok a Hálózat ügynökeinek jelentéseibõl tudták, hogy mi a helyzet a régióban. Így errõl pontosan informálták Pált.

Sõt, a “Szent Lélek” vészhelyzetben is jól jött:

17. Lõn pedig, hogy mikor Jeruzsálembe megtértem és imádkozám a templomban, elragadtatám lelkemben,
18. És látám õt, ki ezt mondá nékem: Siess és menj ki hamar Jeruzsálembõl: mert nem veszik be a te tanúbizonyságtételedet én felõlem. *914

*912 Az apostolok cselekedetei 13
*913 Az apostolok cselekedetei 20
*914 Az apostolok cselekedetei 22

Pál Jeruzsálemben volt, hogy hirdesse az új eszméket.

A Hálózat azonban a misszionáriusok felé jelentette, hogy a helyzet a városban veszélyes. Ugyanis a hatóságok bárkit letartóztatnak, ha prédikálni kezd.

Miután ez a misszionáriusok tudomására jutott, azok sürgõsen kapcsolatba léptek Pállal a “Szent Lélek” rádiócsatornáján, és utasították, hogy haladéktalanul hagyja el a várost.

Azt ne várjuk Páltól, hogy mindazt, ami és ahogy történt, elmondja. Hiszen ez tilos volt. Garanciaként erre ott volt a “tövis” a testében.

Ezért ad elõ általában a valós történések helyett Pál egy mesét, mely “csodaszagú”. Az igazság helyett azt mondta, hogy látomás volt. Egy személy, akit persze rajta kívül senki más nem látott, azt mondta neki, hogy meneküljön.

Pedig csak az implantátumon keresztül jött a figyelmeztetés...

Ennek segítségével a misszionáriusok operatívan közölhettek információkat az apostolokkal. Hiszen figyelemmel kísérve a régióban zajló eseményeket, mindig a megfelelõ helyre irányíthatták õket. Sõt ennek az ellenkezõje is igaz:

6. Eljárván pedig Frigiát és Galácia tartományát, mivelhogy eltiltatának a Szent Lélektõl, hogy az igét Ázsiában hirdessék, *915

*915 Az apostolok cselekedetei 16

Képzeljük csak el, hogy milyen hatalmas elõnyt jelentett abban az idõben a rádióhullámok segítségével való kapcsolattartás. Hiszen ezeket nem érzékeljük. Létezésükrõl csak a múlt század vége óta van tudomásunk. De annak ellenére, hogy nem érzékeljük, mégis a szolgálatunkba állítottuk õket.

Segítségükkel beszélni tudunk olyan emberrel, aki épp a Föld túlsó felén van. A hangját ennek ellenére úgy halljuk, mintha mellettünk lenne. És ezen ma senki nem csodálkozik.

Vajon hogyan nézhetett ki kétezer évvel ezelõtt mindez az emberek szemében? Az apostolok mindig tudták, hogy mit kell tenniük. Mindig pontosan informáltak voltak arról, hogy a szomszéd városban mi történik.

Ennek az operatív kapcsolattartásnak köszönhetõen sok “csodát” lehetett produkálni. Hiszen a csoda alanya és a csoda “elkövetõje” pontosan tudta, mit kell tennie. Így a legapróbb részletekig össze lehetett hangolni a lépéseket, anélkül, hogy bárkinek errõl még csak a leghalványabb sejtése is lett volna.

Ügyes szervezéssel sok “csodát” lehetett így produkálni.

Azonkívül, a hatóságoknak nyilván megvolt a saját besúgó hálózatuk. De amíg az információ a besúgótól eljutott a döntéshozóig, és az kiadta az elfogató parancsot, hosszabb idõ telt el. Közben a misszionáriusok értesíthették a Csapat bármelyik tagját, hogy azonnal “szívódjon fel”, mert le akarják tartóztatni. Mikor a parancs megérkezett, az apostolnak már csak hûlt helyét találták a katonák. Ezért a hatóságok sehogy nem értették, hogyan is csúszhat ki mindig az utolsó pillanatban a kezük közül...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

AZ ÚJ TESTAMENTOM

Foglaljuk hát össze egy rövid részben mindazt, amit ebben a fejezetben megtudtunk.

Az Új testamentom, mely a keresztény világvallás alapköve, egy földönkívüli társadalom grandiózus vállalkozásának a története, melyet mindvégig a Tervként említettünk.

Ezek a mintegy kétezer évvel ezelõtt történt események egy kizárólag békés jellegû beavatkozás részei.

A Terv elsõ mozzanataként a misszionáriusok a térségben egy ügynökökbõl álló hatalmas Hálózatot hoztak létre, mely mindvégig a háttérben maradt. Tagjait nem ismerjük, egy-két kivételtõl eltekintve. Csak azt tudjuk, hogy aktívan közremûködtek a történésekben.

Következõ lépésként, beleegyezésüket megkapva, több földi asszonyt termékenyítettek meg mesterséges úton. Többek között Jézus anyját — Máriát is. A megtermékenyített petesejt genetikai állománya valamiben mindenképpen különbözött egy földi ember génkészletétõl. Ennek következtében az így született személyek ugyan külsejükben nem sokban különböztek kortársaiktól, de egyértelmûen valamilyen tulajdonságukat tekintve többek voltak náluk. Hiszen ha nem így lett volna, akkor semmi szükség nem lett volna a mûvi megtermékenyítésre. Legfeljebb kiválasztottak volna földi embereket, és kész...

De mégsem tettek így. Erre a misszionáriusoknak nyilván megvolt a nyomós okuk.

Nos, mûvi megtermékenyítés nyomán született elõbb Keresztelõ János, késõbb pedig Jézus.

János a Tervben az elõõrs feladatát kapta. Neki kellett elõbb magára felhívni a figyelmet a különc viselkedésével, illetve azzal, hogy hirdette a Megváltó eljövetelét. Ugyanis ha Jézusra hárult volna ez a feladat is, akkor erre egyszerûen nem lett volna ideje...

Jézus születése körül a misszionáriusok nagy “felhajtást” rendeztek. Ezzel ültették el a köztudatban, hogy megszületett a várva várt Megváltó. A hír futótûzként terjedt az országban.

Mikor Heródes tudomására jutott mindez, parancsot adott az összes kétéves és annál fiatalabb gyermek brutális legyilkolására. Ugyanis hatalmát féltette.

Errõl értesülve a misszionáriusok még idejében kimenekítették a csecsemõt és családját Izráelbõl Egyiptomba.

Csak akkor térhettek vissza, mikor mindazok elhaláloztak, akiknek közük volt a brutális parancs meghozatalához.

Kiderül továbbá az is, hogy Keresztelõ János, illetve Jézus is az egyszerû polgárok életét élte. Gyermekként semmiben nem különbözött kortársaitól.

A “furcsaságok” akkor kezdõdtek náluk, amikor a misszionáriusok elvitték õket a “pusztába” — az egyik légitámaszpontjukra.

Ott történt velük valami...

Jézusnál egyértelmûen látható, hogy rajta ott valamilyen mûtéti beavatkozást hajtottak végre. Mikor felépült, elkezdték a küldetésre való felkészítését. Ezek közé tartozott az is, hogy közölték vele majdani Csapata tagjainak az adatait. Ugyanis mûvi megtermékenyítés nyomán fogantak az apostolok is. Hiszen Jézus maga mondja róluk, hogy nem e világból valók.

(Valamelyest hasonló volt a helyzet Mózessel, mikor az elsõ kapcsolatfelvétel során közölték vele, hogy Áron az, akivel kapcsolatba kell lépnie. Várni fogja és mindenben a segítségére lesz.)

Mikor Jézus visszatért a “pusztából”, már egészen más ember volt. Nem hasonlított korábbi önmagára.

Elsõ feladatként elindult összetoborozni a Csapatot, melynek õ volt a parancsnoka.

Tudatosan kereste õket, mivel korábban közölték vele a bázison, hogy kik ezek a személyek, és melyik városban vagy településen élnek.

Az is nyilvánvaló, hogy a Csapat tagjai várták a Parancsnok érkezését. Így nem kellett õket agitálni, hanem, mintegy utasításnak engedelmeskedve, követték õt. Hátrahagyták vagyonukat, családjukat, melyhez nyilvánvalóan nem kötõdtek erõsen.

Közben Jézust természetszerûleg mások is követték, akiket meggyõztek az õ általa hirdetett eszmék.

Annak ellenére, hogy gondosan kutatta fel a Csapat tagjait, mégis csak “benne volt a pakliban” a tévedés eshetõsége.

Mivel a késõbbiekben fontos feladatok vártak rájuk, ezért teljes bizonyossággal ki kellett zárni a tévedés eshetõségét. Hogy valóban õk — õk.

Így mikor Jézus szerint mindannyian együtt voltak, az eltûnt egy éjszakára a szemeik elõl. Állítólag imádkozni ment...

Tudjuk, hogy egy jármûvet fogadott a hegyen, melyen a biztonsági szolgálat fõnöke érkezett. A találkozó célja az volt, hogy biztos, ami biztos alapon még egyszer leellenõrizzék, hogy a Jézus által összetoborzott tanítványok adatai és a misszionáriusok adatai egyeznek-e. Mikor a biztonsági fõnök meggyõzõdött afelõl, hogy Jézus a megfelelõ személyeket ”gyûjtötte” össze, csak akkor adott engedélyt a Terv további végrehajtására.

Visszatérvén a találkáról, Jézus most már végérvényesen állította össze Csapatát, mely 12 fõbõl és a Parancsnokból állt. Ezután már beavatta õket a Terv részleteibe, illetve közölte velük a rájuk váró feladatokat.

Elkezdõdhetett hát a beavatkozás következõ fázisa, melyben Jézus és Csapata “csodákat” mûvelt. Ezekre azért volt szükség, hogy felhívják magukra az emberek figyelmét, és minél több hívet szerezzenek az új eszmerendszernek.

A “csodák” véghezviteléhez három fontos szereplõre volt szükség:

— a Csapatra, amelynek tagjai speciális, a misszionáriusoktól kapott eszközökkel rendelkeztek;

— a Hálózatra, melynek ügynökei beépültek még a legmagasabb döntéshozók környezetébe is, így mindenrõl volt tudomásuk. Helyzetjelentésükkel informálták a misszionáriusokat. Sõt gyakran voltak a “csodák” alanyai. Mindegyikük rendelkezett egy rádió adó-vevõ készülékkel. Ha most ezt túlzásnak tekintjük, akkor gondoljuk csak végig, hogy lebukhattak-e egyáltalán ezek az ügynökök? Hiszen ha meg is találták náluk azt a furcsa valamit, ugyan mit kezdhettek vele. Nem ismerhették fel, hogy rádiókészülék. A frekvenciáját sem mérhették be kétezer évvel ezelõtt... Tehát gyakorlatilag kockázatmentes volt a Hálózat ügynökeinek a ténykedése;

— a “Szent Lélekre”, mely a kommunikációt, az információk és utasítások a Csapathoz való operatív eljuttatását szolgálta.

Volt olyan eset, mikor Jézust arra kérték, hogy tegyen valamilyen jelet.

11. És kijövének a farizeusok, és kezdék õt faggatni, mennyei jelt kívánván tõle, hogy kísértsék õt.
12. Õ pedig lelkében felfohászkodván, monda: Miért kíván jelt ez a nemzetség? Bizony mondom néktek: Nem adatik jel ennek a nemzetségnek.
13. És ott hagyván õket, ismét hajóba szálla, és a túlsó partra méne. *916

Ez váratlanul érte, nem volt rá felkészülve, hiszen a “jelekhez” a misszionáriusok és a Hálózat összehangolt közremûködésére volt szükség. Nélkülük nem ment.

Természetesen mit tehetett?

Ráfogta, hogy azért nem tesz csodát, mert azok nem hisznek és így nem érdemlik meg. Kényelmes magyarázat, ugye? Ezzel vitatkozni nem lehet.

De elõfordult, hogy Jézus valóban beteg embert próbált meg gyógyítani. Megvoltak hozzá az eszközei, és esetleg bizonyos gyógyszerek is.

A szövegekben pontosan felismerhetõ, hogy mikor gyógyított Jézus. Hiszen ekkor a beteggel együtt eltûnt a kíváncsiskodó szemek elõl. Mert azt, hogy gyógyszert ad be a betegnek, senkinek nem volt szabad látnia.

Jó példa erre a “vak” esete. Egy alkalommal arra kérték, hogy segítsen egy emberen, aki valóban nem látott. Ám nem vesztette el visszavonhatatlanul a látását, hanem valószínûleg valamilyen elváltozás volt a szemén, mely könnyedén volt kezelhetõ.

22. Azután Bethsaidába méne; és egy vakot vivének hozzá és kérik vala õt, hogy illesse azt. *917

Mikor Jézus megbizonyosodott afelõl, hogy a nála lévõ hatóanyag esetleg javíthat a beteg állapotán, kiment jó messzire vele a faluból.

23. Õ pedig megfogván a vaknak kezét, kivezeté õt a falun kívül; és a szemeibe köpvén és kezeit reá tévén, megkérdé õt, ha lát-é valamit?
24. Az pedig föltekintvén, monda: Látom az embereket, mint valami járkáló fákat. *918

*916,*917,*918 Márk evangyélioma 8

A beteg csak azt érezte, hogy valamilyen folyadék a szemébe cseppen. Mikor megkérdezte Jézustól, hogy az mit csinál, vajon mit mondhatott? Azt nem mondhatta, hogy szemcseppeket adott neki. Ezért azt válaszolta, hogy a szemébe köpött.

Néhány perc múlva megkérdezte, hogy most mit lát?

A beteg erõltetni kezdte a szemét, és észrevette, hogy ugyan még homályosan, de már látja az alakokat. Hiszen a “szemcseppek” kezdték kifejteni a hatásukat.

25. Azután kezeit ismét ráveté annak szemeire, és feltekintete véle. És megépüle, és látá messze és világosan mindent.
26. És haza küldé, mondván: Se a faluba be ne menj, se senkinek el ne mondd a faluban. *919

*919 Márk evangyélioma 8

Egy idõ múlva kitisztult a beteg látása. Annak köszönhetõen, hogy nem tartotta be a titoktartásra vonatkozó utasítást, tudunk ma errõl az esetrõl.

Bárki vitatkozhatna ezzel a magyarázattal, hogy Jézus puszta kézrátétellel gyógyította meg. De akkor miért érezte a “vak”, hogy valamilyen folyadék cseppen a szemébe?

A valódi gyógyítás nagyon jól megkülönböztethetõ az ”álgyógyítástól”. Ugyanis míg a ”csodálatos” gyógyulások kivétel nélkül minden esetben nagyszámú nézõközönség elõtt, színpadias gesztussal történtek, vagyis a ”csodatevõ” jó hangosan, hogy mindenki hallja, elõadta a ”hókusz-pókuszt”, erre a ”beteg” pillanatszerûen gyógyult meg, persze mindenki legnagyobb ámulatára.

Ezzel szemben a valódi gyógyításnál gondosan ügyeltek arra, hogy senki ne lássa, mi történik. Azonkívül, mint adott esetben is, a beteg állapotának javulása nem pillanatszerûen következett be, mint az álcsodáknál, hanem csak idõvel, ahogy a hatóanyag kifejtette a hatását.

A Terv harmadik fázisát szinte az utolsó percben közölték Jézussal, mely õt lelkileg megrázta. Ugyanis az utasításnak megfelelõen keresztre kellett Jeruzsálemben feszíttetnie.

Hosszabb idõbe tellett, míg ezt magában fel tudta dolgozni. Ugyan bírta a misszionáriusok ígéretét, hogy nem lesz ez számára oly fájdalmas és túl fogja élni, de...

Azt is tudta, hogy mikor majd saját elhatározásából beveszi a tetszhalált elõidézõ hatóanyagot, akkor ”meg fog halni”. Viszont késõbb ebbõl az állapotból visszahozzák majd õt.

18. Senki sem veszi azt el én tõlem (Jézus életét), hanem én teszem le azt én magamtól. Van hatalmam letenni azt, és van hatalmam ismét felvenni azt. Ezt a parancsolatot vettem az én Atyámtól.(*811)

(*811) János evangyélioma 10

De mégis...

Iskariotes Júdásnak jutott a leghálátlanabb szerep. Neki kellett “elárulnia” Jézust...

Mikor elérkezett az “utolsó” este, immár a kertben végképp kiborult. Tudta, hogy néhány óra múlva jönnek érte, és másnap minden bizonnyal keresztre feszítik.

Éjjel a lelkileg szenvedõ Jézushoz egy misszionárius “orvoscsoport” érkezett, mely egy erõs nyugtatót adott be neki. Kapott egy kapszulát is, mely kábító-nyugtató és fájdalomcsillapító szert tartalmazott. Azonkívül egy olyan preparátum is volt benne, mely egy idõ múlva minimalizálta életfunkcióit, a tetszhalál állapotába juttatva õt. Csak ez menthette meg a valódi fizikai haláltól. Közölték vele, hogy csak akkor vegye be a kapszulát, mikor már valóban nem bírja a fájdalmakat.

Röviddel késõbb megérkeztek a katonák és elvitték Jézust. Elkezdõdött számára az “utolsó nap”.

A kezdeti inzultálásokat még elviselte valahogy. Késõbb azonban egyre többen ütötték meg. Ekkor észrevétlenül lenyelte a kapszulát...

Ettõl fogva, ahogy a szer lassanként hatni kezdett, Jézus egyre kábultabb, és szemmel láthatóan közömbösebb lett. Már semmi nem érdekelte abból, ami vele történik.

Ponczius Pilátus, mivel látta, hogy teljesen ártalmatlan, ezért többször is menteni próbálta az életét. De a misszionáriusok erre is gondoltak. Ezért hatottak rá a feleségén keresztül.

A helytartó utolsó mentési kísérlete az volt, hogy Jézust szembeállította egy hírhedt terroristával — Barabással. Azt remélve, hogy az emberek helyesen választanak majd.

De a tömegben ott voltak a Hálózat ügynökei. Õk követelték a leghangosabban, hergelve a tömeget, Jézus megfeszíttetését. Hiszen a misszionáriusok semmit nem bíztak a véletlenre. Ugyanis mindennek az elõre meghatározott forgatókönyv szerint kellett történnie...

Így hát keresztre feszítették. Három órát volt a keresztfán. De ha tovább marad, akkor az erõsen lelassított életfunkciók ellenére is meghal. Ezért jelentkezett a Hálózat egyik tagja Pilátusnál, és kegyeleti okokra hivatkozva kérte a “holt” test kiadását.

Röviddel késõbb a misszionáriusok személyesen jelentek meg a sírboltban. Nyilvánvalóan Jézusért jöttek.

Innen már nem tudjuk, hogy valójában mi történt vele. Állítólag feltámadt... Az valószínesíthetõ, hogy újraélesztették. További sorsáról azonban nem tudunk...

Fontos megemlítenünk egy izgalmas részletet. Éspedig a Torinói halotti lepelrõl van szó. Melyrõl nagy bizonyossággal feltételezik, hogy Jézust ezzel takarták be.

A középkor évszázadai során többször is meg kívántak gyõzõdni arról, hogy nem hamisítvány-e. Hiszen az egész lepel egy emberi alakot ábrázol. Csak... negatívban. Azaz, egy emberi alak fényképészeti szakszóval élve negatív ”képe” van rajta.

A középkorban hosszasan fõzték ezt a textíliát olajban, hogy kiderítsék, az alak képét nemcsak ráfestették-e?

Késõbb egy tûzvész során néhol megsérült, de szerencsére épségben megmaradt.

Nos, sok tudományos vizsgálatot ejtettek meg e szöveten, de mind a mai napig senki nem tudott rá válaszolni, mi okozta a lepel szövetrostjainak az elszínezõdését. Mert az teljeséggel kizárható, hogy a képet festékanyag segítségével jelenítették meg.

Azonkívül a Torinói halotti lepel egy másik nagyon különleges tulajdonsága, hogy a rajta fellelhetõ férfialakról nemcsak kétdimenziós (akárcsak egy fénykép), hanem térbeli adatokat is tartalmaz. Vagyis a leplen több információ van, mint egy negatív lenyomat.

Hogyan került rá? És miért épp negatív lenyomat? Mi okozta a rostok elszínezõdését?

Sok-sok kérdés, melyekre nem tudjuk a választ. Mert ha a vallás szemüvegén keresztül tekintünk rá, akkor csak azt mondhatjuk, hogy csoda. És nincs rá válasz. Ámde ha e könyvben felvázolt szemszögbõl vizsgáljuk meg a kérdést, akkor a válasz nyilvánvaló: amennyiben a Torinói lepel tényleg kétezeréves, akkor már meg is van az elsõ tárgyi bizonyíték egy nem földi civilizáció meglétére.

Hiszen õk helyezték el a barlangban ezt, mielõtt távoztak volna. Nyilván azért tették, hogy majdan megértsük: õk már akkor szuperfejlett technikával rendelkeztek. Mivel a lepelre síkban egy háromdimenziós kép adatait rögzítették.

De talán lehet még a leplen más is... Talán valami olyan, amit mindeddig nem is kerestünk...

De most térjünk vissza a Tervhez.

Jézus ”halála” után a Hálózat ügynökeié volt a következõ szerep. Õk keltették hírét annak, hogy õt, aki feltámadt a halálból, több helyen is látni vélték.

Késõbb az apostolokat meglátogatták a misszionáriusok. Mindannyian kaptak egy-egy implantátumot — ”Szent Lelket” a késõbbi operatív kapcsolattartás céljából.

Mert Jézus keresztre feszítésével a Terv még nem ért véget. Ezután az apostolokon volt a sor.

Fontos fordulat volt Saulus “megtérése” is. Hiszen korábban esküdt ellensége volt Jézus követõinek. De egy, a misszionáriusokkal való találkozást követõen, ahol kapott egy “tövist” és egy “Szent Lelket” a testébe, õ is megváltozott.

Mindenki legnagyobb megrökönyödésére csatlakozott a korábban általa tûzzel-vassal irtott Mozgalomhoz. Sõt annak egyik legnagyobb szószólója lett.

Az apostolok a Hálózat aktív közremûködésével újabb “csodákat” produkáltak.

Idõvel Heródes, a csecsemõgyilkos Heródes fia, egyre elvakultabban üldözte a Mozgalmat. A Csapat egyik tagját is megölette. Elfogatta Pétert, és õt is ki akarta végeztetni.

Ez már túl sok volt a misszionáriusoknak. Mivel mindezzel kockáztatta a Terv sikeres végrehajtását, ezért a fizikai likvidálása mellett döntöttek. Melyet eredményesen végre is hajtottak...

Közben az apostolok többször is börtönbe kerültek. Ekkor maguk a misszionáriusok siettek a segítségükre. A szabadítások mindig az éj leple alatt történtek, és minden esetben az õrség elkábítással való kiiktatásával jártak.

Úgy hiszem, hogy Pál apostol szavaival, melyek tömören fogalmazzák meg a Terv fõ mozzanatait, fejezhetjük be ezt a fejezetet.

Timotheushoz írt elsõ levelében így ír:

16. És minden versengés (vita) nélkül nagy a kegyességnek eme titka: Isten megjelent testben (mûvi megtermékenyítés nyomán), megigazíttatott lélekben (a bázison), megláttatott az angyaloktól (megtalálták az emberüket a Jordánnál, felismerték és elvitték a bázisra), hirdettetett a pogányok közt (az apostolok által a misszionáriusok aktív közremûködésével), hittek benne a világon (a Terv kitûzött célja), felvitetett dicsõségbe (eljöttek érte egy jármûvel és elvitték). *920

*920 Pál Timótheushoz írt I. levele 3

A Mozgalom immár megállíthatatlanul gyarapodott...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

MOHAMED PRÓFÉTA

Úgy hiszem, az eddig megszerzett tudás fényében sok más dolog is érthetõbbé válik számunkra. Új szemszögbõl szemlélve a Biblia szövegeit, más, eddig egymástól teljesen távol álló dolgok közt fedezhetünk fel közvetlen összefüggéseket.

Egy másik nagy világvallás megalapítójáról, Mohamed prófétáról is szóljunk néhány szót.

Eddig azt tudtuk, hogy a keresztény és muzulmán vallásnak az égvilágon semmi köze sincs egymáshoz. Mivel az egyik az Urat, míg a másik Allahot tiszteli.

Sok-sok évszázadon keresztül mindkét tábor hívei kíméletlenül irtották egymást. A középkorban lefolytatott keresztes hadjáratoknak ugyanígy sokan estek áldozatul.

A keresztények Mohamed követõit pogányoknak, míg azok bennünket hitetleneknek kiáltottak ki.

Úgy tûnik, hogy a két világvallás közt kibékíthetetlen ellentét van. Sõt a borúlátó jövõképek szerint az emberiségre még olyan totális háborúk várnak, melyeket e két táborba tartozók vívnak majd.

Hiszen oly nagy az ellentét, hogy a konfliktus elõbb-utóbb elkerülhetetlen lesz.

De vajon valóban így van?

A muzulmán, akárcsak a keresztény vallás — Ábrahámot tekinti közös õsének.

Ez már nem rossz. Van egy közös érintkezési pont.

De van egy másik, egy sokkal lényegesebb is!

Lássuk pár mondatban Mohamed történetét.

Krisztus után 571-ben született. Átlagember volt.

Miután felcseperedett, tevehajcsárként kereste kenyerét. Sõt huszonöt éves korában meg is nõsült.

Aztán történt valami...

Amitõl megváltozott. Próféta lett, és új eszmerendszert kezdett hirdetni.

Fogózkodjék meg, kedves olvasó! Mert Mohamedet egy Gábriel nevû ismeretlen “ébresztette rá”, hogy õ kiválasztott...

Ugyanaz a Gábriel, akivel Dániel találkozott korábban.(*623)

És... aki a késõbbi Keresztelõ János szüleit (*699), sõt...

Máriát is felkereste Názáretben! (*704)

Ennek a Gábriel nevû ismeretlennek köze volt mind a keresztény, mind a muzulmán vallás megszületéséhez!

Pontosabban fogalmazva nem neki, hanem azoknak, akiket képviselt, akiknek az üzenetét hozta...

Az, hogy õ nem földi ember, kiderül többek között abból, hogy Dániel próféta ismeretlen helyen találkozott vele.

Nos, miután ez a Gábriel (aki egy nem földi eredetû civilizáció küldötte) “ráébresztette” Mohamedet, hogy õ nem földi ember, lett az próféta.

Jézusról pontosan tudjuk, hogy egy teljesen ismeretlen helyen járt — a “pusztában”, ahol õt felkészítették a küldetésre.

Minden bizonnyal nem történt ez másképp Mohameddel sem.

Mert a muzulmán vallás megalapítója az Ararát hegyére ment fel, hogy átvegye Allahtól a Koránt. Akárcsak egykoron Mózes tette ezt a Sinai hegyen.

És Mohamed szintén nyomtalanul eltûnt, akárcsak Illés, mikor egy ”tüzes szekér” õt elragadta Jeruzsálembõl.

A párhuzamok nyilvánvalóak. Mindkét világvallás ugyanazon földönkívüli társadalom küldötteinek ügyködése nyomán született...

Csak az emberi szûklátókörûség vezetett oda, hogy ideológiai szinten kibékíthetetlenné vált az ellentét.

Eljött az ideje annak, hogy felismerjük: nincs értelme az ellenségeskedésnek, hiszen egyek vagyunk...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

KILENCEDIK FEJEZET. FEGYVEREK

Könyvünk elõzõ nyolc fejezetében arról szóltunk, hogy a misszionáriusok, egy földönkívüli társadalom képviselõi, hogyan befolyásolták történelmünk alakulását.

Láthattuk, hogy mindvégig, ha csak mód volt rá, a háttérbõl mozgatták a szálakat. Ez leginkább a kétezer esztendõvel ezelõtt történtekre igaz. A korábbiakban azonban többször is elõfordult, hogy közvetlenül vetették be technikájukat, fegyvereiket.

Így az embereknek ekkor módjukban volt megfigyelni azok alakját, kinézetét. Mûködés közben is látták ezeket és ennek sok ízben nyoma van a szövegekben. Több olyan érdekes részletet fogunk ebben a fejezetben tárgyalni, melyek igencsak meglepõek lesznek.

Felmerülhet azonban egy kérdés. Vajon eddig miért nem vettük észre a szövegekben ezeket a leírásokat?

Ne feledjük, hogy igazából csak a középkorban próbálták a biblikus szövegek értelmét feltárni. Csakhogy abban az idõben nem álltak rendelkezésre azok az ismeretek, melyekkel ma rendelkezünk. Ennélfogva egy tudománytalan, a valóságtól elszakadt magyarázat, dogmarendszer alakult ki. Mely ma a vallás.

Ebbõl kifolyólag, ha valaki napjainkban a Biblia szót hallja, akkor elsõsorban egy szent “mázzal” átitatott, meseszerû mondagyûjteményre gondol. És ezért senki nem veszi a legkisebb fáradságot sem ahhoz, hogy esetleg áttanulmányozza a szövegeket. Ugyan minek? Fárasztó is. Meg az egyház úgyis eleget beszél róla...

E könyv legfõbb célja, hogy kimondja: a Biblia, vagyis a fennmaradt írásos emlékek gyûjteménye nem mese. Ellenkezõleg! Maga a kézzelfogható bizonyíték arra, hogy korunk legnagyobb talányát eldöntse. Azaz létezhetnek-e más társadalmak a távoli kozmoszban?

Hozzá kell tennem: ezen bizonyíték, a Biblia legnagyobb erénye, hogy mindenki számára hozzáférhetõ!

Nem kell a világ különbözõ könyvtáraiban kutakodnunk esetleg nem létezõ szövegek után. Azt sem szükséges követelnünk, hogy a nagyhatalmak hozzáférhetõvé tegyenek olyan szupertitkos dokumentumokat, melyek esetleg a földönkívüli civilizációkkal kapcsolatos tényeket, bizonyítékokat tartalmaznak. Minderre nincs szükség.

Hiszen a bizonyíték, kedves olvasó, ott áll az ön könyvespolcán...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

FEGYVERT TARTÓ KÉZ. KINYÚJTOTT KÉZ

Ha napjainkban betérünk egy római vagy görög katolikus templomba, akkor ott különbözõ szentképeket láthatunk. Sok ezek közül a Mindenhatót ábrázolja, ahogy egy “felhõn” állva kinyújtja kezét.

Vajon miért éppen ilyen ez az ábrázolás?

Miért nyújtja ki az “Úr” a kezét?

Az egész egy félreértésbõl ered. Ugyanis a bibliakorabeli szemtanúk olyan dolgokat láttak, melyek mibenlétét egyáltalán nem értették. Hiszen nem rendelkeztek megfelelõ tudományos ismeretekkel.

Ebbõl kifolyólag a látottakat megpróbálták a maguk egyszerû módján elmondani. Mivel azonban, mint említettük, nem rendelkeztek még megfelelõ tudományos ismeretekkel ahhoz, hogy a látottakat megértsék, ezért a leírások a történtek nagyon leegyszerûsített változatai. Persze azt is hozzá kell tenni, hogy ezek nemcsak erõsen le vannak egyszerûsítve, hanem néhol még torzítottak is. Mert sok esetben magukon viselik a szemtanúk szubjektív véleményét. Akárcsak korábban Mózessel kapcsolatban említettük: õ azt hitte...

Nos, a vallás szó szerint veszi ezeket a leírásokat. Ebbõl kifolyólag az általa kialakított kép erõsen torz. Hiszen olyan szemtanúk szubjektív véleményét tekinti mérvadónak, akik sok ezer évvel ezelõtt éltek. Így abban az esetben, ha ezeket a leírásokat fenntartás nélkül elfogadjuk, és szó szerint vesszük, akkor mindenképp abba a hibába esünk, hogy egy régmúltban élt ember szemszögébõl és ismereteinek fényében szemléljük az akkor történteket.

Ma tudjuk jól, hogy ez hiba lenne. Elvégre mi már sok olyan ismeret és tudás birtokában vagyunk, melyek az abban a korban élõk számára természetfeletti csodának tûntek. Pedig napjaink mindennapi megszokott dolgai...

Lássunk erre egy példát.

30. ábra
”Kinyújtott kéz” (a háttérben)...

Ha bárki szemügyre veszi ezt a fotót, az azonnal tudja, hogy fegyveres katonát ábrázol, aki kezében lõfegyvert tart. Nyilván azért nyújtotta ki a karját a fegyverrel, mert használni kívánja.

Ugye, senki sem csodálkozik ezen a magyarázaton. Mert a tévéhíradók gyakran másról sem számolnak be, mint fegyveres konfliktusokról, melyek a világ más-más pontján robbantak ki.

De vajon mit mondana erre egy sok ezer évvel ezelõtt élt ember?

Ha látna egy személyt, aki kinyújtja a kezét, és ennek következtében “csodák, jelek” történnek, hiszen nagyon furcsa hangok hallhatók, és az, akire a kinyújtott kéz irányul, meghal?

Mit mondana minderrõl a korabeli szemtanú?

Nem ismeri azt a fogalmat, hogy lõfegyver vagy sugárfegyver. Õ csak a kést, kardot, dárdát és más szúrófegyvert ismeri. Tudja, hogyan kell azokat használni, és milyen a hatásuk. De adott esetben?

Nos, a biblikus szövegek nagyon sok efféle leírást tartalmaznak. Ahhoz azonban, hogy megfelelõen értelmezzük és megértsük mindazt, amit egy több ezer évvel ezelõtt élt szemtanú láthatott, kritikusan kell viszonyulnunk a szövegekhez. Ugyanis ki kell azokból szûrni a vallásos és szubjektív torzításokat. Mikor ezt megtesszük, akkor, ami visszamarad, az egy nagyon is érthetõ egésszé áll össze.

Lássuk hát.

A Bibliában sok helyen van szó kinyújtott kézrõl. Mely nem egyéb, mint egy kéz, amely valamilyen fegyvert tart. Ha így helyettesítjük be ezt a fogalmat, akkor ezek a szövegrészek érthetõvé válnak.

16. Ama napon olyan lesz Égyiptom, mint az asszonyok, retteg és fél a seregek Ura kezének felemelésétõl, a melyet fölemel ellene. *921

Rettegni fognak, ha a misszionáriusok ellenük fordítják fegyvereiket. Mert nagy pusztítást vihet végbe a fegyver:

3. Hiszen Égyiptom ember és nem Isten, és lovai hús és nem lélek, és ha az Úr kinyújtja kezét, megtántorodik a segítõ, és elesik a megsegített, és együtt mind elvesznek. *922

4. És kinyújtom kezemet Júda ellen és Jeruzsálem minden lakója ellen, és kiirtom e helyrõl a Baál maradékát, a bálványpapok nevét a papokkal együtt; *923

16. Ezokáért ezt mondja az Úr Isten: Ímé, én kinyújtom kezemet a Filiszteusokra, és kivágom a Keréteusokat, és elvesztem a tenger partján lakók maradékát; *924

13. Embernek fia! ha valamely ország vétkeznék ellenem, elpártolván tõlem és én kinyújtván kezemet ellene (fegyveremet ellene fordítom),... kiirtanék belõle embert és barmot; *925

13. Azért, így szól az Úr Isten, kinyújtom az én kezemet Edomra, és kivágok belõle embert és barmot, és teszem õt pusztasággá Temántól fogva, és Dedánig fegyver miatt hulljanak el. *926

Úgy hiszem, az utolsó idézet eléggé egyértelmû. Hiszen maguk a misszionáriusok mondják, hogy ha “kinyújtják kezüket”, akkor annak nagy pusztítás lesz a következménye. Ezt a pusztítást fegyver fogja elõidézni... Õk maguk mondják.

Hasonlót, melyrõl Ésaiás beszél:

25. Ezért gerjedt fel az Úrnak haragja népe ellen, és felemelé rá kezét, és megveri, hogy a hegyek megrendülnek, és holttestök szemétként fekszik az utczán. Mindezekkel haragja el nem mult, és keze még felemelve van. *927

*921 Ésaiás könyve 19
*922 Ésaiás könyve 31
*923 Sofóniás könyve 1
*924,*926 Ezékiel könyve 25
*925 Ezékiel könyve 14
*927 Ésaiás könyve 5

31. ábra
”...Mindezekkel haragja el nem mult, és keze még felemelve van...”

Hozzáteszem, hogy a biblikus szövegekben a harag, az “Úr haragja” szinte minden esetben kivétel nélkül olyan “tüzet” jelent, mely eredetét és fizikai mibenlétét abban a korban nem ismerték. Ugyanis a tûznek, mely nem egyéb, mint kémiai reakció, melyben az éghetõ anyag oxigénnel reagálva oxidálódik és eközben hõt fejleszt, csak az egyszerûbb fajtáját ismerték az emberek. Hiszen nap mint nap raktak tüzeket, máglyákat, melyeken elkészítették az eleséget és világítottak vele a sötétben.

Ámde ezenkívül más olyan fizikai megnyilvánulást mely “tûzszerû”, nem ismertek. Mert hiszen gondoljunk csak mondjuk a nukleáris vagy termonukleáris fegyver robbanásának tûzgömbjére. Tudjuk jól, hogy az valójában nem tûz, hiszen nem oxidáció, azaz égés következménye, hanem a magenergia felszabadulása következtében képzõdõ hatalmas mennyiségû hõ.

De ennél sokkal egyszerûbb példát is említhetnénk. Ugyanis napjainkban sok háztartás konyhájában használnak földgázt. Tudjuk jól, hogy ez gázhalmazállapotú anyag, mely a levegõ oxigénjével kölcsönhatásba lépve oxidálódik — elég, és eközben hõt termel. Napjainkban mindebben nincs semmi különös. Mert az ételek elkészítéséhez használjuk nap mint nap a gáztûzhelyeinkben. Nem kell azonban nagyon visszaugornunk az idõben, elég csak néhány évszázadot addig, amikor az embereknek még fogalmuk sem volt a gázok létezésérõl. Ezért a mocsarakban felszabaduló metángázt, mely a szerves anyagok bomlásakor keletkezik, s néha belobban és apró fényjelenség kíséretében ég — lidércfénynek nevezték.

Mindössze néhány évszázaddal korábban. Mert nem értették ennek a fényjelenségnek a természetét.

Akkor vajon mit mondhattak az emberek több ezer évvel ezelõtt olyan “tûzszerû” jelenségekrõl, amiket nem ismertek?

Ezek rendszerint a misszionáriusok megjelenéséhez, az “Úr”hoz voltak köthetõek. Ugyanis azok használtak olyan eszközöket, melyek oldalról szemlélve “tûzszerû” jelenségeket produkáltak. De mivel nem ismerték e jelenségek mibenlétét, ezért nemes egyszerûséggel “az Úr haragjának” nevezték. Hiszen ha az “Úr” megjelent, és megtorlás következett — az “Úr ítélete”, akkor a bevetett fegyverek következtében volt tapasztalható az “Úr haragja”. Hiszen az “Úrtól” származott...

Ezért, ha ilyen kifejezéssel találkozik a szövegekben, kedves olvasó, akkor csak gondoljon a fentebb elmondottakra.

Képzeljünk el újra egy katonát, aki mondjuk pisztolyt tart kinyújtott kezében.

Kezét akkor nyújtja ki, amikor a fegyverrel céloz és lõ. Namost. Ha a korabeli emberek hasonló jelenetet láttak, amikor egy misszionárius harcos “kinyújtja a kezét”, benne fegyverrel, mely természetesen nem pisztoly, hiszen attól az õ technológiájuk sokkal fejlettebb, vajon mit mondhattak volna? Nevén tudta volna nevezni a szemtanú a fegyvert? Még magát a misszionáriust sem. Hisz vagy Úrként említi, vagy angyalként.

Csak azt látta, hogy az ismeretlen kinyújtja a kezét, és abból tüzes nyilak jönnek elõ... Melyek akár embert is ölnek...

11. Ímé, ti mind, a kik tüzet gyújtotok, felövezvén magatokat tüzes nyilakkal, vettessetek tüzeteknek lángjába és a tüzes nyilakba, a melyeket meggyújtottatok! Kezembõl jõ ez rátok; fájdalomban fogtok feküdni! *928

32. És a büntetõ vesszõ minden sujtását, a melyet az Úr mérend reá, dobokkal és cziterákkal fogjátok kisérni, és Õ kezét fel-felemelvén, harczol ellene. *929

*928 Ésaiás könyve 50
*929 Ésaiás könyve 30

Mi egyéb ez, ha nem kézi fegyverrel való harc?

Nos, lássunk egy másik szövegrészletet:

2. ...vagy olyan rövid már a kezem, hogy meg nem válthat? vagy nincs bennem megszabadításra való erõ?... (*156)

(*156) Ésaiás könyve 50

Na, mit gondol, kedves olvasó, mit jelentenek ezek a szavak, melyeket a misszionáriusok mondanak?

Vajon a kezük hossza “változó”? Egyszer rövidebb, máskor meg hosszabb?

Nyilvánvaló, hogy itt nem a misszionáriusok kezének hosszáról van szó.

Ugyanis az elsõ képen, melyet néhány oldallal korábban bemutattunk, két katona látható, akik kezükben fegyvert tartanak.

32. ábra

Különösen a háttérben álló katona fegyvere tûnik olybá, mintha a kezének meghosszabbítása lenne.

Nos, vegyük ugyanazt a képet, és tüntessük el kezébõl a fegyvert.

Mit látunk?

33. ábra
” ...vagy olyan rövid már a kezem, hogy meg nem válthat?”

A keze rövidebb lett! Legalábbis egy olyan ember szemszögébõl nézve, akinek a legcsekélyebb fogalma sincs a kézi lõfegyverekrõl.

A két képrõl jól látszik, hogy az a kinyújtott kéz, mely fegyvert fog, a fegyverrel együtt hosszabb, mint az, melyben nincs fegyver.

Azaz, mikor a misszionáriusok azt kérdezik, hogy vajon megrövidült-e a kezük, ezen azt értik, hogy vajon már nincsenek-e fegyvereik, melyek “megszabadításra való erõt” képviselnek?

Ugye, ha az elõbb említett szövegrészlettel önmagában találkozunk, mikor olvassuk a Bibliát, akkor egyáltalán nem értjük, hogy mit jelent a “megrövidült az Úr keze” kifejezés.

Viszont ha olyan szemszögbõl szemléljük a dolgokat, ahogyan ezt e könyv teszi, akkor sok értelmetlennek és érthetetlennek tûnõ szövegrész nagyon is érthetõvé válik.

Nos, sorolhatnánk azt a több tucat idézetet, melyek mind mind arról szólnak, hogy az “Úr” felemelt keze nem egyéb, mint egy célzásra emelt fegyvert tartó kéz, de mégsem tesszük. Mert ez igencsak unalmas lenne. Ezért inkább lássuk mindazokat az információkat, melyek azon jelenségekrõl szólnak, amik a misszionáriusok fegyverei mûködése közben tapasztalhatók.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A VESSZÕ

Úgy hiszem, a leghelyesebb, ha újra a kezdetektõl vesszük sorra a dolgokat. Ezért térjünk vissza Mózeshez, akirõl könyvünk elsõ fejezeteiben volt szó.

Akkor megtudtuk, hogy õ is, akárcsak a késõbbiekben Jézus, nem természetes fogantatás következtében született. Errõl ugyan a szövegekben nincs szó, csak közvetett nyomai vannak.

A könyvünk elsõ fejezetének elején találgattuk, hogy miért kellett Mózes anyjának a csecsemõt elrejtenie a nádasban.

Állítólag azért, hogy megmentse az életét. Pedig azzal, hogy a pici csecsemõt magára hagyta a nádasban, minden bizonnyal a gyerek halálát okozta volna.

Mózes anyja azért cselekedett így, mert a gyermeke “törvénytelen” volt. Hiszen annak nem volt földi apja. Ezt õ tudta. Ámbár mások szemében úgy tûnhetett, hogy a gyermek törvénytelenül fogant.

A szégyent elkerülendõ igyekezett az asszony, vagy talán hajadon, a világrajött apróságtól megszabadulni. Abban reménykedett, hogy talán majd valaki rátalál és felneveli.

Mondhatnánk persze, hogy a szövegek arról beszélnek, hogy Mózesnek volt apja és anyja is. Azonban ne feledjük, hogy a tényeket utólag mindig lehet manipulálni. Hiszen hogy is nézett volna ki, ha a múlt egyik nagy alakja törvénytelenül jött volna a világra?

De nemcsak ez utal arra, hogy Mózes mesterséges úton fogant. Ugyanis közte és Jézus között tökéletes a párhuzam. Mindkettõjük születése körül bonyodalmak voltak.

Késõbb mindketten az átlagemberek életét élték. Jézus ácsmester volt. Mózes meg pásztor.

A misszionáriusok mindkettõjükkel felvették a kapcsolatot.

Mózessel kinn a mezõn, az “égõ csipkebokornál”. Jézussal a Jordán folyónál.

Mindkettõjüket elvitték magukkal, és valamiféle sebészeti beavatkozást hajtottak végre rajtuk.

Mindketten az abban a korban elképzelhetetlen “csodákat” cselekedtek.

Ugyan “haláluk” különbözõ volt, de egyikük “holtteste” sem került elõ.

Ennyit a párhuzamról, mely közöttük fellelhetõ.

Ezek után térjünk vissza az “égõ csipkebokorhoz”. Mint megtudtuk, azok az ismeretlenek, akik Mózessel beszéltek, küldetéssel bízták meg õt.

Neki kellett megszerveznie a rabszolgalázadást Egyiptomban közel négyezer évvel ezelõtt. Ám ez nem volt éppen veszélytelen feladat. Hiszen minden korban, minden idõben a fennálló rend elleni lázadások vezetõit, amennyiben az elbukik, a hatalom birtoklói kivétel nélkül kivégzik. Erre számtalan példa van a történelemben.

Mivel Mózes is a fennálló rend ellen lázította a rabszolgákat, ezért õrá is ez a sors várt volna. A fáraó emberei elfogják és megölik.

Ezért a misszionáriusok egy olyan eszközt adtak neki, mellyel az életét meg tudta óvni. Ez az eszköz abban az idõben elképzelhetetlen dolgokat produkált. Ennélfogva Mózest érinthetetlenné tette. Még maga a fáraó sem tudott vele mit kezdeni.

Azonkívül ez az eszköz arra is hivatott volt, hogy az általa produkált “jelekkel” bizonyítsa Mózes, hogy valóban beszélt az “Istennel”. Így az emberek, mikor látták mindazt, amit ez az eszköz mûvelt — hittek neki.

Na de mi is lehetett ez?

Próbáljuk meg kideríteni.

Azt a tárgyat, amit Mózes a misszionáriusoktól kapott az elsõ találkozásukkor, a szövegek “vesszõként” említik:

17. Ezt a vesszõt pedig vedd kezedbe, hogy véghez vidd vele ama jeleket. (*6)

(*6) Mózes II. könyve 4

Ugyan az elfogadott magyarázatok szerint Mózesnek a kezében egy közönséges pálca volt, mellyel, mint a pásztorok szokták, terelgette a nyájat.

Az elsõ találkozás során állítólag ez a pálca változott át kígyóvá, majd változott vissza pálcává. Így az a felfogás uralkodik, hogy Mózes pálcája, a vesszõ, nem volt egyéb, mint egy közönséges bot. És az “Úrnak” köszönhetõen változott át egyfajta varázspálcává.

Ámde láthatjuk, hogy a “vesszõt” Mózes az “Úrtól” kapta. Így semmiképp nem lehetett közönséges bot.

19. Az Úr pedig monda Mózesnek Midiánban: Eredj, térj vissza Égyiptomba; mert meghaltak mindazok a férfiak, a kik téged halálra kerestek vala.
20. És felvevé Mózes az õ feleségét és az õ fiait és felülteté õket a szamárra és visszatére Égyiptom földére. Az Isten vesszejét pedig kezébe vevé Mózes. (*7)

(*7) Mózes II. könyve 4

Ez a ”pálca”, melyet Mózes egy ismeretlentõl kapott, ugyanúgy az ”Isten kezének csinálmánya” volt, mint korábban a ”kõtáblák” (*114). Vagyis nem emberkéz által alkotott mûszaki szerkezet volt.

Hiszen nyilvánvaló, hogy amikor Egyiptomban a rabszolgalázadás elsõ hulláma elbukott, a fáraó nem torolhatta meg Mózesen a történteket. Senki nem merte õt bántani, hiszen annak a birtokában egy furcsa eszköz volt, mely ellen abban a korban nem volt ellenszer. Így az uralkodó csak az izraelita rabszolgákon tölthette ki bosszúját azzal, hogy még inkább sanyargatta õket.

Azt ugye eléggé nehéz elképzelni, hogy Mózest egy közönséges fadarab tette érinthetetlenné.

Tudjuk a szövegekbõl, hogy ezzel a “vesszõvel” “jeleket” mûvelt. Azaz olyan effektusokat produkált az a tárgy, melyek gyakorlatilag csodaszámba mentek négyezer évvel ezelõtt.

Hogy mik is voltak ezek a jelek, arról a szövegek nem szólnak. De ugyanakkor nem nehéz elképzelni. Szabadon engedve fantáziánkat, képzeljük el a következõ képet.

Sok ezer évvel ezelõtt valakinek birtokába kerül egy közönséges elemlámpa. Mikor sok ember elõtt az éjszaka sötétjében felkattintja azt, vajon hogyan reagálnak rá az emberek?

Mindazok, akikre a zseblámpa fénycsóvája rávetítõdik, ijedtükben a földre borulnak. Hiszen csodát látnak!

Mert csak a tûz, a Nap, a Hold és a csillagok fényét ismerik. Nem értik azt, hogy az a fény, mely abból a hengeres tárgyból, egy zseblámpából jön, miféle fény. Feltételezem, nem szükséges részletezni, hogy ennek a látványa milyen hatással van az emberekre. Csodát emlegetnek!

Pedig... csak egy közönséges zseblámpáról van szó.

Ezzel természetesen nem akarom azt mondani, hogy Mózes egy zseblámpát kapott a misszionáriusoktól. Mert az ugyan nem védhette volna meg õt.

Csak azt szeretném érzékeltetni, hogy olyan eszközök, melyek napjaink mindennapi használati tárgyai, több ezer évvel ezelõtt isteni csodának tûntek...

12. Ki Mózes jobbján járatá dicsõségének karját,... *930

A korábbiakból tudjuk, hogy a szövegekben a “dicsõség” egy fényfajtát takar. Vagyis az abban a korban élõ ember számára teljeséggel érthetetlen volt az ismeretlen természetû fény eredete.

Azt is látni fogjuk, hogy a “kar”, az “Úr karja” sok esetben jelent egy olyan eszközt, melyet az ismeretlen, az “Úr” a “kezében” tart.

De korábban Pál apostol egyik alkalommal, amikor igencsak kihozták a sodrából, a tilalom ellenére elõvette az “Úr kezét” és ideiglenesen megvakította vele az okvetetlenkedõ Elimást.

11. Most azért ímé az Úrnak keze van ellened, és vak leszel és nem látod a napot egy ideig... (*905)

*930 Ésaiás könyve 63
(*905) Az apostolok cselekedetei 13

De térjünk vissza Mózeshez.

A szövegek szerint, mikor Egyiptomból menekülve az üldözõik a Vörös-tenger partján érték utol õket, akkor Mózes egész éjszaka, kezében a “vesszõvel”, kinyújtva tartotta a karját a Vörös-tengerre.

Reggelre pedig “csoda” történt.

Az egész színjáték volt csupán. Mert a “vesszõnek” az égvilágon semmi köze nem volt ahhoz, ami a tenger vizével történt. A krónikások is elismerik, hogy nem a “vesszõ” idézte elõ, hanem az “Úr egész éjjel keleti széllel hajtá a tengert...”.

Mindaz, amit Mózes csinált, csak azt a célt szolgálta, hogy a tekintélye az emberek elõtt tovább nõjön. Hiszen ha az “Úr” amúgy is “meg kívánta szárítani a tenger vizét”, akkor ugyan mi szüksége lett volna Mózes “csodavesszõjére”. Nem igaz?

Emlékezzünk vissza mindarra, ami a “versengés vizénél” történt. Amikor is Mózes a misszionáriusokkal együttmûködve adott inni az embereknek:

5. És az Úr monda Mózesnek: Eredj el a nép elõtt és végy magad mellé Izráel vénei közül; pálczádat is, melylyel a folyót megsujtottad, vedd kezedbe és indulj el.
6. Ímé én oda állok te elõdbe a sziklára a Hóreben, és te sujts a sziklára, és víz jõ ki abból, hogy igyék a nép. És úgy cselekedék Mózes Izráel vénei szeme láttára. (*76)

Mondhatnánk persze azt, hogy a vesszõvel “odacsapott” a kõsziklára. De minden bizonnyal nem csak “megütögette” a kõsziklát, hanem a “vesszõt”, vagy ahogy itt a szövegek említik, a pálcát — elsütötte...

Ha most bárki kételkedik, hogy ez valamilyen készülék volt, akkor álljon itt erre egy nagyon érdekes idézet:

8. Eljöve pedig Amálek és hadakozék Izráel ellen Refidimben.
9. És monda Mózes Józsuénak: Válaszsz nékünk férfiakat és menj el, ütközzél meg Amálekkel. Holnap én a halom tetejére állok és az Isten pálczája kezemben lesz.
10. És úgy cselekedék Józsué a mint mondotta vala néki Mózes, megütközék Amálekkel: Mózes, Áron és Húr pedig felmenének a halom tetejére.
11. És lõn, mikor Mózes felemelé kezét, Izráel gyõz vala; mikor pedig leereszté kezét, Amálek gyõz vala.
12. Mikor azért Mózes kezei elnehezedének, követ hozának és alája tevék, hogy arra ûljön; Áron pedig és Húr tartják vala az õ kezeit, egy felõl az egyik, más felõl a másik, és felemelve maradának kezei a nap lementéig.
13. Józsué pedig leveré Amáleket és az õ népét fegyver élivel.
14. És monda az Úr Mózesnek: Írd meg ezt emlékezetül könyvbe és add tudtára Józsuénak, hogy mindenestõl eltörlöm Amálek emlékezetét az ég alól. *931

(*76),*931 Mózes II. könyve 17

Ez a szöveg arról szól, hogy Mózesnek birtokában volt az “Isten pálcája”. Azaz egy magasan fejlett civilizáció mûszaki készüléke.

Ezt az eszközt, mely a misszionáriusok magas szintû technológiájának volt a terméke, Mózes az Amálekkel vívott csata során is felhasználta.

Ha azt feltételeznénk, hogy ez nem egy mûszaki készülék, hanem egy csodatevõ vesszõ volt, akkor nem érthetõ, hogy miért kellett Mózesnek azzal egy magaslati pontra felmennie. Hiszen ha csodatevõ eszköz, akkor, mondjuk megállhatott volna a csatába menõk mögött, és kinyújthatta volna a karját rájuk, kezében a vesszõvel.

A csoda csoda lett volna.

De ha egy olyan mûszaki szerkezetrõl van szó, mely mondjuk fegyverként is használható volt, akkor már érthetõbb a kép.

Ugyanis ha a csatába menõ izraeliták háta mögött használja ezt a tárgyat Mózes, akkor azzal kárt tett volna a saját embereiben. Mondhatnánk úgy is, hogy “hátba lövi õket”...

Azért kellett egy magaslati pontra felkapaszkodnia, hogy egyenes rálátása legyen az ellenség vonalaira. Így a készüléket használva, nyugodtan vehette célba azokat.

De ne gondoljunk arra, hogy ez a tárgy apró lövedékeket lõtt ki, mint napjaink lõfegyverei. Ugyanis a misszionáriusok technológiája ennél sokkal fejlettebb. És esetleg számunkra ismeretlen fizikai elven mûködött. Hangot nemigen produkált, viszont a hatása garantált volt. Mert mindaddig, míg azt az ellenségre irányította, az izraeliták voltak fölényben.

Ez nyilván azért volt, mert az ellenséget megzavarták a készülék által kiváltott effektusok.

Nem kell itt valamilyen különleges dologra gondolnunk. Mivel szinte mindaz, ami napjainkban hétköznapi jelenség, több ezer évvel ezelõtt csodaszámba ment.

Így mikor Mózes keze elfáradt, és már nem bírta a készüléket az ellenségre irányítva tartani, akkor azok, újra felfejlesztve harci rendjüket, fölénybe kerültek az izraelitákkal szemben.

Ezért végül már Áron és Húr tartotta Mózes kezét, és vele együtt a készüléket. Aminek meg is lett az eredménye — legyõzték az amálekitákat.

Amit viszont még feltétlenül meg kell jegyezni, hogy ez a történet a misszionáriusok kifejezett kívánságára került be a szövegekbe. Ennek csak egy oka lehetett. Közölni kívánták velünk, az utókorral, hogy technikájuk mennyire fejlett.

Mikor Mózes elment “meghalni” a Nébó hegyére (*309—310), magával vitte a “vesszõt” is. Így annak is, mint õneki, nyoma veszett. Senki nem tud késõbbi sorsáról...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

”TÜZES NYILAK”

Nos, tisztáztuk, hogy a misszionáriusok felemelt keze — az “Úr kinyújtott keze” — nem egyéb, mint egy kéz, mely lövésre kész fegyvert tart.

De a szövegek még sokkal több érdekes mozzanatot is elárulnak. Nemcsak a fegyverrõl vagy fegyverekrõl szólnak, hanem az azok által kilõtt “lövedékekrõl” is.

Errõl természetesen az uralkodó szemlélet ismételten mélyen hallgat. Hiszen mindez sehogyan sem illik bele az általánosan kialakult képbe.

Vegyük hát sorra ezeket a szövegrészleteket.

A misszionárius fegyveresek “kinyújtott keze”, na természetesen nem a kezük, hanem a kezükben tartott eszköz, ”tüzes nyilakat” lõtt ki:

11. Ímé, ti mind, a kik tüzet gyújtotok, felövezvén magatokat tüzes nyilakkal, vettessetek tüzeteknek lángjába és a tüzes nyilakba, a melyeket meggyújtottatok! Kezembõl jõ ez rátok; fájdalomban fogtok feküdni! (*928)

Most persze mindazok, akik vitatkozni kívánnak ezzel az állítással, mondhatnák, hogy a tüzes nyilak nem egyebek, mint íjból kilõtt olyan nyílvesszõk, melyek a hegyükre rátekert gyúlékony anyag égése következtében lángolnak. Így semmi gond, hiszen itt olyan közönséges tüzes nyilakról van szó, melyet fiatal korunk kedvelt indiánfilmjeiben láttunk. Na de...

Vajon ilyen magyarázat fényében mit kezdjünk az alábbi idézettel:

8. De meglövi õket az Isten; hirtelen nyíl üt rajtok sebet. *932

(*928) Ésaiás könyve 50
*932 Zsoltárok könyve 64

Az ugye már mégiscsak eléggé egyértelmû, hogy a nyilat az “Isten” lövi ki?

De ne legyünk annyira naivak, hogy azt feltételezzük, az Isten kezében íjjal nyílvesszõket lövöldöz. Ugye?

Sõt a szöveg szerint: “hirtelen nyíl üt rajtok sebet”. Ez nem jelent egyebet, minthogy az Isten — a misszionárius fegyverével nagy sebességû lövedékeket lõ ki, melyek pillanatszerûen ütnek sebet.

Sõt a krónikások hozzá is teszik:

6. Nyilaid élesek; népek hullanak alád... *933

Hiszen az emberek sehogy sem értették, hogy ugyan miféle “hirtelen nyíl” képes ilyen sebet okozni. Bizonyára nagyon élesnek kell annak lennie ahhoz, hogy a nyilat nem is látják szabad szemmel, mégis egy pillanat alatt ejt rajtuk sebet.

Ugyanis abban az idõben, amikor a misszionáriusok az izraeliták ellen fordították fegyvereiket, azok megtapasztalhatták a kinyújtott kéz “müködését”.

21. Kegyetlenné változtál irántam; kezed erejével harczolsz ellenem. *934

Na persze, itt nem puszta kézrõl van szó, hiszen a szövegek eléggé beszédesek.

22. Nyilakat szór reá és nem kiméli; futva kell futnia keze elõl. *935

Mert az emberek más egyebet nem is tehettek, mint hogy menekültek a misszionáriusok fegyverei elõl. Közben azok lövéseket adtak le rájuk — “nyilakat szórva” üldözték õket.

A fegyver mûködése közben, mikor “nyilakat szórt”, erõs fényfelvillanások voltak tapasztalhatók:

32. Kezeit elborítja villámlással, és kirendeli a lázadó ellen. *936

Ennél még többet árul el az orosz nyelvû Biblia verziója. Ott ugyanis szó szerint az áll, hogy az “Úr” tenyere villámot rejt, és parancsolja a villámnak, kit találjon el.

32. Он сокрывает в дланях Своих молнию и повелевает ей, кого разить.

De az orosz fordítás máskor is segítségünkre van.

A magyar szöveg a következõt mondja:

15. Ellövé nyilait és szétszórta azokat, villámot, és összekeverte azokat. (*467)

Önmagában nemigen érthetõ. Az orosz variáns viszont annál pontosabban fogalmaz:

15. Пустил стрелы, и рассеял их; блеснул молниею, и истребил их.

*933 Zsoltárok könyve 45
*934 Jób könyve 30
*935 Jób könyve 27
*936 Jób könyve 36
(*467) Sámuel II. könyve 22

Szó szerint a következõket mondja: Kilõtte nyilait, és szétszórta azokat. Villámmal villant és megsemmisítette õket.

A ”villám villanása” egyértelmûen a fegyver elsütésekor keletkezõ erõs fényfelvillanás. A lövés következtében a célpontot találat érte és megsemmisült...

Nos, ez a különbség azért van, mert különbözõ korokban különbözõ tudásszintû, intelligenciájú, sõt világnézetû emberek fordították az eredeti szövegeket a saját anyanyelvükre. A több szinonima közül a megfelelõ szó kiválasztása nyilvánvalóan az õ szubjektív ítéletüktõl függött. Magyarul, azt a szót vagy kifejezést választották a sok közül, mely szerintük (!) leginkább megfelelt.

Így aztán a különbözõ szövegrészletek hol az egyik, hol meg a másik nyelven érthetõek. Ha összegezzük õket, akkor kiszûrjük azokat a torzításokat, melyeket a fordítók a szövegek egyik nyelvrõl a másikra való átültetése során elkövettek.

Az írások ugyan gyakran emlegetnek kardot, azonban ha Isten kardjáról van szó, akkor nem egyfajta éles vágóeszközt kell azon érteni:

8. És elesik Assiria, nem férfiú kardemészti meg azt; és fut egy kardjától, és nem ember kardja elõtt, és ifjai adófizetõk lesznek; *937

Eléggé egyértelmû, hogy nem emberkéz által készített eszközrõl van itt szó.

Hiszen az Isten — a misszionáriusok fegyverérõl olvashatjuk:

12. Isten igaz biró; és olyan Isten, a ki mindennap haragszik.
13. Ha meg nem tér a gonosz, kardját élesíti, kézívét felvonja (kibiztosítja a fegyverét) és felkészíti azt.
14. Halálos eszközöket fordít reá, és megtüzesíti nyilait. *938

Azaz ami a misszionáriusok kinyújtott kezében van — halálos eszköz, mely tüzes nyilakat lõ ki, melyek nagy sebességûek, és akit eltalálnak, sebet ütnek azon.

De ezek a lövedékek nemcsak sebet ütnek, hanem olyannyira nagy energiájúak, hogy az ember csontjait is átütik:

8. Isten hozta ki Égyiptomból, az õ ereje mint a vad bivalyé: megemészti a pogányokat, az õ ellenségeit; csontjaikat megtöri, és nyilaival átal veri. (*35)

*937 Ésaiás könyve 31
*938 Zsoltárok könyve 7
(*35) Mózes IV. könyve 24

Hasonló fegyverekkel avatkoztak be a misszionáriusok egykoron az izraeliták oldalán a csatába, mikor azok új hazájuk területeiért küzdöttek:

6. Ekkor monda az Úr Józsuénak: Ne félj tõlök, mert holnap ilyenkorra mindnyájokat átdöfötten vetem az Izráel elé... (*356)

Ugyanis a “nyilak” halálos sebeket okoztak. Akárcsak napjainkban a kézi lõfegyverek lövedékei...

Ezeket a szövegek említik kézívként is. Ez minden bizonnyal azért van, mert a korabeli szemtanúk különbözõ alakú, kinézetû, és hatásában eltérõ fegyvereket láttak a misszionáriusok — az “Úr kezében”.

2. Ismeretes az Isten Júdában, nagy az õ neve Izráelben.
3. Mert hajléka van Sálemben, és lakhelye Sionban.
4. Ott törte össze a kézív villámait, paizst, szablyát és a hadat. Szela. *939

Amikor az emberek saját szemükkel látták ezen eszközök mûködését, természetszerûleg nem értették, hogy mi is az, és hogyan “mûködik”:

6. Csodálatos elõttem e tudás, magasságos, nem érthetem azt. *940

Hiszen még csak hasonló eszközük sem volt:

4. És van-é ugyanolyan karod, mint az Istennek, mennydörgõ hangon szólasz-é, mint õ? *941

Ezen harci eszközök valóban hihetetlen dolgokat produkáltak a bibliai idõkben.

Nem lévén fogalmuk e fizikai jelenségekrõl, nevezik a szemtanúk a fegyverek müködése közben tapasztalható jelenségeket csodáknak, rettenetességeknek.

34. Avagy próbálta-é azt Isten, hogy elmenjen és válaszszon magának népet valamely nemzetség közül, kisértésekkel: jelekkel, csudákkal, haddal, hatalmas kézzel, kinyújtott karral, és nagy rettenetességek által, a miképen cselekedte mind ezeket ti érettetek az Úr, a ti Istenetek Égyiptomban, szemeitek láttára?(*30)

(*356) Józsué könyve 11
*939 Zsoltárok könyve 76
*940 Zsoltárok könyve 139
*941 Jób könyve 40
(*30) Mózes V. könyve 4

Vagy épp csodadolgoknak:

15. Mint az Égyiptom földérõl kijövetelednek idején, láttatok vele csodadolgokat. (*34)

Ezért természetszerûleg nagy félelem és tisztelet övezte a misszionáriusok “karját”:

14. A te karod hatalommal teljes, a te kezed erõs, a te jobbod méltóságos. *942

34. ábra
”A te karod hatalommal teljes, a te kezed erõs, a te jobbod méltóságos...”

Jaj volt annak, akire a misszionáriusok a fegyverüket ráfogták:

31. Rettenetes dolog az élõ Istennek kezébe esni. *943

Népeket lehetett velük fegyelmezni.

3. Nemzeteket ûztél te ki saját kezeddel, õket pedig beplántáltad; népeket törtél össze, õket pedig ki terjesztetted. *944

Ezért azokban az idõkben, természetszerûleg a technikájuknak köszönhetõen, a misszionáriusok voltak a helyzet urai:

6. És monda: Oh Uram, mi atyáink Istene! nem te vagy-é egyedül Isten a mennyben, a ki uralkodol a pogányoknak minden országain? A te kezedben van az erõ és hatalom, és senki nincsen, a ki ellened megállhatna. *945

(*34) Mikeás könyve 7
*942 Zsoltárok könyve 89
*943 A zsidókhoz írt levél 10
*944 Zsoltárok könyve 44
*945 Krónika II. könyve 20

Így mikor a misszionáriusok az izraelitákat támogatták, azok gyakran követelték tõlük, hogy vessék be fegyvereiket ellenségeikkel szemben:

11. Miért húzod vissza kezdet, jobbodat? Vond ki keebeledbõl: végezz! *946

Hiszen sokszor segítettek a misszionáriusok a szorult helyzetben lévõ izraelitákon:

7. Ha nyomorúságban vergõdöm, megelevenítesz; ellenségeim haragja ellen kinyújtod kezedet, és a te jobbkezed megment engemet. *947

Ilyen esetben a misszionáriusok gyakran személyesen bocsátkoztak harcba a pártfogoltjaik ellenségeivel szemben:

32. És a büntetõ vesszõ (fegyver) minden sujtását (lövések), a melyet az Úr mérend reá, dobokkal és cziterákkal fogjátok kisérni, és Õ kezét fel-felemelvén, harczol ellene. *948

Akárcsak napjaink fegyvereivel...

Mivelhogy ezen szuperfegyvereknek nem volt ellenszerük, ezért a gyõzelem biztos volt:

9. Erõt vészen a te kezed szorongatóidon, és minden ellenségeid kivágattatnak. *949

Egy alkalommal Ezékiel a “Szent Lélek” segítségével a következõ ”rádióadást” fogta:

8. És lõn az Úr beszéde hozzám, mondván:
9. Embernek fia! prófétálj és mondjad: Ezt mondta az Úr: Mondjad: fegyver, fegyver! megélesített és meg is fényesített!
10. Hogy öldököljön, megélesíttetett, hogy legyen villámlása, megfényesíttetett...
14. ... öldöklõ kard az, a nagy öldöklõ kard körüljárja õket.
15. Hogy elolvadjon a szív és sokan elhulljanak: minden kapujokban rájok vetem a kard villámlását, hisz villámlásra készült, öldöklésre kifényesíttetett! *950

Itt nem kétséges, hogy maga az “Úr”, a misszionáriusok mondják ezeket a szavakat. A cikornyás megfogalmazás ellenére egyértelmû, hogy a saját fegyverükrõl beszélnek, mely “villámlik” és ölni képes.

Máskor, más idõben, amikor a misszionáriusok fegyveresen avatkoztak be, az emberek a következõket látták:

3. Törtetõ lovag, kardok villogása, dárda villanása, sebesült tömegek, holtak sokasága, nincs számok az elesetteknek; megbotlanak hulláikban.
5. Ímé, rád török, azt mondja a Seregek Ura, és orczádra fordítom ruhádnak alját, és népeknek mutatom meg meztelenségedet, és országoknak gyalázatodat. *951

*946 Zsoltárok könyve 74
*947 Zsoltárok könyve 138
*948 Ésaiás könyve 30
*949 Mikeás könyve 5
*950 Ezékiel könyve 21
*951 Náhum könyve 3

A fenti idézetben újra csak szó van a “kard villogásáról”. De ezen felül “dárda villanását” is említi a szöveg. A dárda ugye, szúrófegyver, nem szokott villogni.

Vitatkozni persze mindennel lehet. Azzal is, hogy a “dárda villanása” költõi szókép. És a krónikás a csillogó fémbõl készült dárda pusztítását akarta ezzel érzékeltetni.

Csakhogy:

11. A nap és a hold megállnak helyökön czikázó nyilaid fényétõl és ragyógó kopjád villanásától. (*574)

Itt a kopja nem egyéb, mint a “czikázó nyilakat” kilövõ fegyver csöve...

De a fegyver mûködése közben észlelhetõ fényvillanásokról másutt is szó van:

10. És cselekszem, hogy elborzadjanak miattad a sok népek, s királyaik rémüljenek el rémüléssel miattad, mikor villogtatom fegyveremet elõttök, s remegni fognak minden szempillantásban, kiki az õ életéért, zuhanásod napján. *952

Emlékezzünk vissza, mit mondott Mózes, mikor az ûrhajón látta a kísérleti állomáson készült felvételeket?

Ugyanis, mikor Ádám és Éva a tilalmat megszegték, és ezért ki kellett õket toloncolni az állomás területérõl, a biztonsági szolgálat fegyverekkel védte a kulcsfontosságú létesítményeket:

24. És kiûzé az embert, és oda helyezteté az Éden kertjének keleti oldala felõl a Kérubokat és a villogó pallos lángját, hogy õrizzék az élet fájának útját. (*201)

(*574) Habakuk könyve 3
*952 Ezékiel könyve 32
(*201) Mózes I. könyve 3

A szövegekben találunk olyan utalást, mely a fegyver egyik jellegzetességére utal.

Emlékezzünk vissza, hogy amikor az izraeliták az Egyiptomból való kijövetel után még hosszú ideig a pusztában vándoroltak, többször is elégedetlenkedés tört ki közöttük.

A negyedik fejezetben szóltunk arról, hogy némelyeket ezek közül a misszionáriusok keményen megtoroltak.

De elõfordult az is, hogy Mózes a saját testével védte a népét úgy, hogy odaállt a misszionáriusok fegyverének csöve elé:

23. Gondolta, hogy kipusztítja õket; de Mózes, az õ választottja, elébe állott a résre, hogy elfordítsa haragját, hogy el ne veszítse õket. *953

Úgy tûnik, hogy a fegyver csöve nem hengeres alakú, hanem egyfajta “résszerû” volt. Ebbõl is jól látni, hogy fegyvereik különböztek az általunk ismert fegyvertípusoktól, és minden bizonnyal némelyek ezek közül más fizikai elven mûködtek, mint az általunk ismertek.

De nem minden esetben alkalmaztak olyan fegyvereket, melyek “tüzes nyilakat” bocsátottak ki.

A szövegekben, megint más helyen, fokozandó a fogalmak zûrzavarát, a szemtanúk a “tüzes nyilakat” “tüzes kígyókként” említik. Valószínûleg azért, mert a lövedékek látványa valami ahhoz hasonló volt:

6. Bocsáta azért az Úr a népre tüzes kígyókat, és megmardosák a népet, és sokan meghalának Izráel népébõl. (*552)

Érthetõ is, hisz akit a lövedékek eltaláltak — “megmarták”, azok a kapott seb miatt meghaltak.

Ilyen ”kígyókról” másutt is szó van:

3. És ha a Kármel tetején rejtõznének is el, onnan is elõkeresem és elhozom õket; és ha szemeim elõl a tenger fenekére bújnának is, ott is parancsolok a kígyónak és megmarja õket. *954

Azaz bárhova is rejtõzzenek, a fegyver elõl nincs menekvés.

17. Mert ímé, én vipera-kígyókat bocsátok reátok, a melyek ellen nincsen varázslás, és megmarnak titeket, azt mondja az Úr! (*551)

*953 Zsoltárok könyve 106
*954 Ámós könyve 9
(*552) Mózes IV. könyve 21
(*551) Jeremiás könyve 8

Több film, mely bibliai történeteket jelenített meg a filmvásznon, meglehetõsen naiv módon valódi kígyókat értett e kifejezéseken. Senkinek még csak eszébe sem jutott az, hogy figyelembe kellene venni azt a tényt, miszerint a szövegek túlnyomó többsége több ezer évvel korábban íródott, és esetleg az akkori szemtanúk, nem lévén megfelelõ fogalmaik és ismereteik arra vonatkozólag, amit láttak, nem tudták azokat nevükön nevezni.

De a misszionáriusok vetettek be olyan fegyvereket is, melyek napjaink lángszóróihoz voltak hasonlatosak. Azok, akik mindezt a saját szemükkel látták, valójában szintén nem tudták nevükön nevezni a látottakat. Õk csak az olyan tüzet ismerték, mely szerves anyagok elégetésével keletkezik. A misszionáriusok “keze” meg olyan tüzet “fuvallt”, melynek mibenlétét nem ismerték. Ezért elnevezték hát ezt a fajta lángot az “Úr búsulásának”:

21. És egybegyûjtelek titeket, és rátok fúvom búsulásom tüzét, hogy benne megolvadjatok.
22. A mint megolvad az ezüst a kemencze közepében, úgy olvadtok meg õ benne, és megtudjátok, hogy én, az Úr öntöttem ki haragomat reátok. *955

Eléggé egyértelmû, hogy “az Úr búsulásának tüze” és az “Úr haragja” ugyanazt a lángszóró tüzéhez hasonló tûzfajtát jelenti.

Ezt gyakran láthatták a korabeli szemtanúk:

5. És én kinyujtott kézzel vívok ellenetek és nagy erõs karral és haraggal, búsulással és nagy felindulással. *956

Ezek a fegyverek természetszerûleg mindent felégettek:

25. Ímé, én ellened fordulok, te romlásnak hegye, azt mondja az Úr, a ki az egész földet megrontottad, és kinyújtom reád kezemet, és levetlek téged a kõszikláról, és kiégett heggyé teszlek téged. *957

A misszionáriusok ezen megtorló akcióit említik a szövegek gyakran az “Úr ítéleteként”:

16. Mert az Úr tûzzel ítél és kardjával minden testet, és sokan lesznek az Úrtól megöltek. *958

*955 Ezékiel könyve 22
*956 Jeremiás könyve 21
*957 Jeremiás könyve 51
*958 Ésaiás könyve 66

De olyan is elõfordult, amikor a misszionárius fegyveresek szorult helyzetben a saját testi épségüket védték fegyverükkel:

16. És látá, hogy nincsen senki, és álmélkodott, hogy nincsen közbenjáró; ezért karja segít néki, és igazsága gyámolítja õt. *959

5. Körültekinték és nem vala segítõ, s álmélkodám és nem vala gyámolító, és segített nékem karom, és haragom gyámolított engem! *960

Ekkor fegyvereik tüzét — az “Úr haragját” — az ellenségre irányították.

Egyelõre csak megjegyzem, mert késõbb látni fogjuk, hogy az “igazság”, mely az “Urat” gyámolítja, védi, nem egyéb, mint a misszionárius fegyveresek védõöltözékének egy része.

Késõbb bõvebben fogunk még szólni a fegyveresek öltözékének azon részeirõl, melyek testi épségüket védték. Jelen esetben olyan pajzsot említenek a szövegek, melyek a fegyverek lövedékei — “tüzes nyilak” — ellen védenek:

16. Mindezekhez fölvevén a hitnek paizsát, a melylyel ama gonosznak minden tüzes nyilát megolthatjátok; *961

Emlékezzünk vissza arra, mikor a misszionáriusok Nabukodonozort, Babilon uralkodóját támogatták. Megtudtuk, hogy személyesen vettek részt Jeruzsálem ostromában. “Mérõkötelükkel” a várost védõ fal egy részét felrobbantották. Ugyanis számukra csak a frigyláda megszerzése volt a cél.

Ekkor azok szintén ilyen fegyvereket használtak, melyek “búsulást”, “haragot” produkáltak:

4. Feszítette kézívét, mint valami ellenség, kinyújtá jobbkezét, mint támadó, és megölt mindent, a mi a szemnek kivánatos; Sion leányának sátorában, mint a tüzet önté ki búsulását. (*563)

*959 Ésaiás könyve 59
*960 Ésaiás könyve 63
*961 Pál efézusbeliekhez írt levele 6
(*563) Jeremiás siralmai 2

35. ábra
”...kinyújtá jobbkezét, mint támadó, és megölt mindent...”

Itt immár sokadszor újra csak fel kell tennem a kérdést: az általánosan elfogadott nézet, mely az “Urat” mindenható és végtelenül jóságos személyként jeleníti meg, vajon mit kezd ezek kel a biblikus szövegekkel?

Több ízben a misszionáriusok jármûveikrõl is bevetették fegyvereiket:

18. A felhõk vizet ömlesztének; megzendülének a fellegek, és a te nyílaid széllyel futkostanak. *962

14. És megjelen felettök az Úr, és nyila repül mint a villámlás; az Úr Isten kürtöt fuvall (hajtómû hangja), és déli szelekben (meleg légáramlat követi) nyomul elõ. *963

*962 Zsoltárok könyve 77
*963 Zakariás könyve 9

A jármûveik rendszerint hangos robaj kíséretében jelentek meg. Az igen erõs hangot — “megzendülének a fellegek” — a jármûvek hajtómûvei keltették. De mivel nyilvánvaló, hogy gyakran más-más típusú szerkezeteket láttak, ezért azoknak a hangja, mint napjaink különbözõ típusú légi jármûveinek a hangja is, eltérõ volt. Ezért említik egyszer a szövegek kürtzengésként, másszor meg erõs vizek zúgásaként vagy égzengésként.

Sûrûn láthattak ilyen dolgokat az izraeliták ellenségei. Mert minden alkalommal, amikor csatába vonultak, a misszionáriusok fegyveres jármûveikkel rendszerint “besegítettek” a csata eldöntésébe.

5. Uram...
6. Lövelj villámot és hányd szerte õket; bocsásd ki nyilaidat és vedd el eszöket. *964

Gyakran hasonló módon zavarták meg a misszionáriusok az ellenséget, “nyilaikkal” a fegyveresek között zûrzavart és pánikot keltve “vették el eszöket”, hozzásegítvén az izraelitákat a gyõzelemhez.

A jármûveket, melyek lövéseket adtak le, gyakran kísérte igen erõs légmozgás:

28. Nyilai élesek, és minden õ kézívei felvonvák, lovai körme (jármûveik), miként a kova (a hajtómûvek lángja), és kerekei mint a forgószél; *965

De a mozgó jármûvekrõl ugyanúgy vetettek be lángszóróhoz hasonló eszközöket is:

30. És megzendíti az Úr dicsõséges szavát (a jármû hajtómûveinek a hangja), karjának lesujtását megmutatja megbúsult haragjában és emésztõ tûz lángjában, vízáradással, zivatarral és jégesõ kövével. *966

*964 Zsoltárok könyve 144
*965 Ésaiás könyve 5
*966 Ésaiás könyve 30

Elõfordult, hogy a szemtanúk végképp nem tudták nevén nevezni azt a jármûvet, mely közeledett. Csak a méreteire utalnak, és a jármû mozgását követõ jelenségekre:

2. Ímé, egy erõs és hatalmas jõ az Úrtól (jármû), mint jégfergeteg, veszedelmes szélvész (igen erõs légmozgás), mint özönlõ erõs vizeknek áradása (a hajtómûvek hangja): földhöz veri kezével (fegyver) azt! *967

Ehhez hasonló, de sokkal beszédesebb szövegrészleteket is találunk, melyekbõl már korábban idéztünk. Ilyen például a Habakuk próféta könyvében szereplõ leírás, mely korabeli szemtanúk elbeszélése nyomán jegyeztetett le.

Ez arról szól, hogy két különbözõ típusú légi jármû közeledik. Az egyiket “Istenként”, míg a másikat “Szentként” említi. Hangjuk erõs, messzire elhallatszik, és mindent betölt.

A közeledõ jármû hajtómûveinek fénye — a dicsõség — már távolról látszik.

Egyre közeledik, míg végül a földfelszín felett lebegve megáll. Céloz. És lõ...

A lövés detonációja, és a lövedék becsapódása következtében keletkezett robbanás hangja mindent megrenget.

A célba talált lövedék a becsapódás környezetében mindent megsemmisít:

3. Isten a Témán felõl jön, és a Szent a Párán hegyérõl (két különbözõ jármûtípus). Sélah. Dicsõsége elborítja az egeket (a hajtómû fénye, ragyogása), és dícséretével megtelik a föld (a jármû hangja, mindent betölt, oly hangos).
4. Ragyogása mint a napé (a hajtómû fénye olyan fényes, mint a Nap), sugarak támadnak mellõle; és ott van az õ hatalmának rejteke.
5. Elõtte döghalál jár (a fegyverei miatt), és nyomaiban forró láz támad.
6. Megáll és méregeti a földet (megáll a jármû és céloz), pillant (fényfelvillanás — elsül a fegyver) és megrendíti a népeket (a lövedék robbanásának detonációja), az örökkévaló hegyek szétporlanak, elsülyednek az örökkévaló halmok (a lövedék robbanásakor mindent szétrobbant, és nem marad semmi); az õ ösvényei örökkévalók!
8. A folyók ellen gerjedt-é fel az Úr? Vajjon a folyókra haragszol-é, vagy a tengerre bõszültél-é fel, hogy lovaidon és diadal-szekereiden robogsz? (A misszionáriusok harci jármûvei.)
11. A nap és hold megállnak helyökön czikázó nyilaid fényétõl és ragyogó kopjád villanásától. *968

A lövedékeket “czikázó nyilakként”, az azokat kibocsátó fegyver csövét “ragyogó kopjaként” említi. A fegyver csövénél a lövéskor intenzív fényvillanás — torkolattûz látható.

Tisztelt olvasó, ugye emlékszik arra a mozzanatra, amikor a Vörös-tengernél a menekülõ izraelitákat védve az angyal “rápillantott” az egyiptomiak táborára, nagy zûrzavart keltve ezzel közöttük?

24. És lõn hajnalkor, rátekinte az Úr az Égyiptombeliek táborára a tûz- és felhõoszlopból és megzavará az Égyiptombeliek táborát. (*52)

Ez az üldözõk táborára leadott lövést jelentett.

Most, az új ismeretek birtokában eléggé egyértelmû, hogy Sodomában a Lótot meglincselni készülõ tömeget az angyalok fegyverükkel fékezték meg:

10. De kinyújták azok a férfiak kezeiket, és bevonák Lótot magokhoz a házba és bezárák az ajtót.
11. Az embereket pedig, kik a ház ajtaja elõtt valának, vaksággal verék meg kicsinytõl nagyig, annyira, hogy elfáradának az ajtó keresésében. (*268)

*967 Ésaiás könyve 28
*968 Habakuk könyve 3
(*52)Mózes II. könyve 14
(*268) Mózes I. könyve 19

Mint már korábban említettük, azok, akiket az “angyalok keze” által leadott lövések eltaláltak, a helyszínen életüket vesztették. Míg másokat a fegyverbõl leadott lövések közben felvillanó erõs fény vakított el egy idõre.

De ehhez hasonló eset, mikor Pál apostol hirtelen haragjában elõkapta az “Úr kezét” és ráfogta az okvetetlenkedõ Elimásra, aki akadályozta õt abban, hogy Sergius Paulus helytartónak kifejtse az új eszmerendszer alapjait.

Ráfogta, és ”elsütötte”. Ettõl Elimás egy idõre látáskárosodást szenvedett. (*905)

Na de visszatérve a Habakuk könyvében idézett leíráshoz, hozzá hasonlót másutt is találunk. Például Náhum próféta könyvében:

3. Hosszútûrõ az Úr és nagyhatalmú, és nem hagy büntetlenül. Szélvészben és viharban van az Úrnak útja, és lábainak pora a felhõ.
4. Megfeddi a tengert és kiapasztja azt, és minden folyamot kiszáraszt. Elfonnyad a Básán és a Kármel, és a Libánon virága elfonnyad.
5. A hegyek reszketnek elõtte (detonációs hangrobaj), és a halmok szétmállanak. Tekintetétõl megrendül a föld, és a világ, és minden, a mi rajta él (fegyver fényének felvillanása).
6. Ki állhatna meg haragja elõtt, és ki bírhatná ki búsulásának tüzét? (fegyver tüze, lángja) Heve szétfoly, mint a láng, és a kõszálak is szétporlanak tõle. *969

*969 Náhum könyve 1

Itt arról van szó, hogy egy jármû közeledik. Amerre elhalad, “vihar és szélvész” tapasztalható.

A hajtómûveinek hangja igen erõs, és minden rezonál rá — “a hegyek reszketnek elõtte”.

Amikor lövéseket ad le, azokat igen erõs detonáció kíséri. A lövéseket és a torkolattüzet nevezi a szemtanú “tekintetnek”.

Sõt más fegyvereket is bevet, melyek hatását “búsulás tüzeként” említi a szöveg. Olyan nagy hõhatással jár ez, hogy minden megég, “a kõszálak is szétporlanak tõle”.

Nos, kedves olvasó, úgy hiszem, eléggé egyértelmû, hogy a Bibliában szereplõ leírásoknak az égvilágon semmi közük a miszticizmushoz. Hiszen olyan korban élõ emberek jegyezték le a látottakat, mikor még sok fizikai jelenséget nem ismertek, így az elmondásuk is igen leegyszerûsített. Ha viszont helyükre rakjuk ezeket a fogalmakat, akkor egy csapásra minden érthetõvé válik.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A FEGYVER HATALMA

A vallás elõszeretettel használja szinonimaként az Isten szóra az “Úr” kifejezést. De gyakran elõfordul e kifejezések együttes használata is: “az Úr Isten” szókapcsolat.

Vajon honnan ered a gyakorta használt “Úr” kifejezés?

Nos, gondolom, senki sem kételkedik abban, a korábbi részek olvastán, hogy több ezer évvel ezelõtt az emberiség akkori technikai színvonalához képest azok a fegyverek, melyeket a misszionáriusok birtokoltak és néha használtak is, fényévnyi távolságokra voltak az akkor használatos korabeli harci eszközöktõl.

Hiszen az emberek a csatákban szúró és vágó fegyverekkel küzdöttek. Persze az íj, mint a nyílvesszõ kilövõ eszköze is hadrendbe volt állítva.

Így mondhatnánk, hogy az erõviszonyok az egymás ellen hadat viselõ felek között a fegyverzetüket tekintve ki voltak egyenlítve. Ugyanis többnyire a létszámbeli fölény döntötte el az ütközetek kimenetelét.

Viszont ezekkel a kezdetleges fegyverekkel szemben a misszionáriusok rendkívül fejlett technikával rendelkeztek.

Csak egy pillanat erejéig képzeljük el, micsoda erõfölényt jelentett volna több ezer évvel ezelõtt, ha mondjuk valaki rendelkezett volna egy kézi golyószóróval. Nyilvánvaló, hogy ez az eszköz akkora hatalmat biztosított volna neki, hogy uralkodni tudott volna a környezõ népek felett. Egyre terjesztve, szélesítve birodalmát.

Ha most eltöprengünk ezen, csak a rend kedvéért megemlítem: Babilon uralkodója, a nagyhatalmú Nabukodonozor is egy ilyen eszköznek köszönhette hatalmát. Segítségével volt képes oly nagyra kiterjeszteni birodalmát.

24. És megerõsítem Babilon királyának karjait, és adom az én fegyveremet kezébe, és eltöröm a Faraó karjait, és nyögni fog elõtte, mint a megsebesültek szoktak.
25. Megerõsítem azért Babilon királyának karjait, a Faraó karjai pedig leessenek, hogy megtudják, hogy én vagyok az Úr, mikor adom fegyveremet Babilon királyának kezébe, hogy azt kinyújtsa Égyiptomnak földje ellen. (*580)

(*580) Ezékiel könyve 30

Természetesen ott voltak a babiloni birodalom fegyveres csapatai. A misszionáriusoktól kapott egyetlen szuperfegyver azonban sok-sok haddal ért fel. Hiszen nem volt ellenszere.

Azt persze nem lehet állítani, hogy Nabukodonozor saját kezûleg használva azt, aratta volna sorra a gyõzelmeit. Ez az eszköz leginkább az elrettentésre szolgált.

Ugyanakkor a misszionáriusok azért adtak Nabukodonozornak egyet a fegyvereik közül, hogy azt Egyiptommal szemben használja. Vajon miért?

Emlékezzünk vissza, hogy mikor Egyiptomban kirobbant a rabszolgalázadás, Mózes és Áron a fáraó elõtt különféle “csodákat” cselekedett az “Isten vesszejével”. Ezek azonban nem ijesztették meg Egyiptom uralkodóját, mert a szövegek azt állítják, hogy a fáraó varázslói szintén képesek voltak hasonló jelenségeket produkálni.(*17/11)

Vajon hogyan?

Ne feledjük, hogy a fáraót az alattvalói istenként tisztelték. Ezt elsõsorban annak köszönhette, hogy birtokában olyan eszközök voltak, melyek abban a korban hihetetlen dolgokra voltak képesek.

De honnan voltak ezek a birtokában?

Egy szövegrész utal erre:

24. Ama napon Izráel harmadik lesz Égyiptom és Assiria mellett; áldás a földnek közepette;
25. Melyet megáld a seregeknek Ura, mondván: Áldott népem, Égyiptom! és kezem munkája, Assiria! és örökségem Izráel! (*18)

(*18) Ésaiás könyve 19

Korábban a misszionáriusok, még Mózes elõtt, jó kapcsolatokat ápoltak Egyiptom uralkodóival. Nyilván akkor kerültek ezek az eszközök a birtokukba. Nem földi szövetségeseik ajándékozták azokat nekik.

Ám a kapcsolat a késõbbi uralkodók magatartása miatt romlani kezdett. Míg végül a rossz viszony az invázió éjszakáján történt eseményekben csúcsosodott ki.

A megromlott és késõbb teljesen megszakadt kapcsolat ellenére, a trónon soron következõ uralkodók birtokában megmaradtak ezek az eszközök. Így mikor Nabukodonozor uralma alá akarta hajtani Egyiptomot, csapataival szemben ott álltak az egyiptomi fegyveresek, és... a misszionáriusoktól korábban kapott eszközök. Ezeknek köszönhetõen Nabukodonozor talán mégoly nagy létszámfölénye sem ért sokat.

Az eseményeket segítendõ, a misszionáriusok ez okból adták szuperfegyverüket Nabukodonozornak. Így az erõviszonyok kiegyenlítetté váltak — a fáraó szuperfegyverével szemben Nabukodonozor szuperfegyvere állt. Az egyiptomi csapatok ellenében pedig a nagy létszámú babiloni fegyveres erõk.

A helyzet ilyetén való állása mellett az Egyiptom ellen viselt hadjárat kimenetele nem lehetett kétséges.

Így egyetlen szuperfegyver is óriási hatalmat biztosított birtoklójának.

Ha csak egyetlen, vagy talán néhány fegyver ekkora hatalmat biztosított a birtoklójának, akkor képzeljük el, hogy abban az idõben a misszionáriusok micsoda hatalommal bírhattak a Föld népei felett. Így minden esetben és minden idõben õk voltak a helyzet urai. Ezt többször is az uralkodók tudomására hozták:

14. Kinyújtom azért kezemet reájok, és teszem a földet kietlen pusztasággá (a fegyverek hatása), a pusztától fogva Dibláig minden lakóhelyökön, hadd tudják meg, hogy én vagyok az Úr! *970

10. Fegyver miatt hulljatok el, Izráel határán ítéllek meg titeket, és megtudjátok, hogy én vagyok az Úr. *971

Lehet persze vitatkozni, hogy az “Úr” itt arra céloz, hogy majd idegen fegyveres csapatokat hoz Izráelre a környezõ népek közül, ámde:

17. És cselekszem rajtok nagy bosszúállásokat fenyítõ haragomban, hogy megtudják, hogy én vagyok az Úr, ha bosszúmat állom rajtok. *972

*970 Ezékiel könyve 6
*971 Ezékiel könyve 11
*972 Ezékiel könyve 25

Itt nem kétséges, hogy a misszionáriusok fegyvereirõl van szó, és nem a környezõ népek csapatairól.

Sok ilyen és ehhez hasonló idézet található még a Bibliában, melyek mind-mind azt hangsúlyozzák, hogy a misszionáriusok szupertechnikájuknak köszönhetõen voltak a helyzet urai.

Nos, újra csak azt kell mondanom, hogy az összes eddig idézett szövegrész és a késõbbi fejezetekben is szereplõ szövegek egyértelmû és kétségbevonhatatlan bizonyítékul szolgálnak egy nem földi eredetû társadalom meglétére, és annak bolygónkon kifejtett tevékenységére.

De nemcsak azt tudjuk meg a Bibliából, hogy hogyan és milyen módon avatkoztak be a Földön zajló eseményekbe, hanem a késõbbiekben önmagukról, saját történelmükrõl is kö zölnek velünk részleteket.

De mielõtt ezeket a biblikus szövegeket taglalnánk, elõbb lássunk néhány jármûtípust ezen nem földi társadalom szuperfejlett jármûarzenáljából.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

TIZEDIK FEJEZET. FÖLDÖNKÍVÜLI JÁRMÛVEK

A korábbi kilenc fejezet során számos érdekesebbnél érdekesebb információra leltünk a szent írásokban. Úgy hiszem, mivel csupán azon szövegrészek száma is, melyeket ez idáig idéztem a Bibliából, megközelíti az ezret, feljogosít arra, hogy hivatkozzam a korábbiak során kialakított KÉPre.

Ez arról tanúskodik, hogy a szövegek egy nem földi eredetû társadalom képviselõinek bolygónkon kifejtett tevékenységérõl szólnak.

Arról is megbizonyosodtunk, hogy ez a civilizáció ismereteit, tudását, technikai színvonalát tekintve messze elõttünk jár. Ugyanis, mikor még Mózes korában az emberek nagyon kezdetleges eszközökkel rendelkeztek, akkor már ezen távoli lakott világ képviselõi csillagközi utazásokat hajtottak végre. Nem is beszélve arról, hogy ott voltak a kezdeteknél...

Azt is megtudtuk, hogy nagyon fejlett fegyvereik, harci eszközeik voltak. Ezeket gyakran vetették be jármûveikrõl.

A szövegekben többféle jármûtípus is említve van. Velük fogunk most foglalkozni és megpróbálunk valami közelebbit megtudni róluk.

Természetesen, mivel ez a könyv minden bizonnyal erõsen sérteni fogja az egyház dogmarendszerét és kialakított világképét, ezért valószínûleg a teljes elutasítás lesz rá a válasz.

De mint fentebb említettem, az általam eddig idézett közel ezer szövegrészlettel szemben a bírálók vajon hány idézetet tudnak a saját álláspontjuk igazolására felhozni?

Mindannyian tudjuk jól, hogy ezek száma mindössze több tucat, esetleg száz.

De ez érthetõ is. Mert a Bibliában, különösképpen az Ótestamentomban található többi leírással a “hivatalos szemlélet” nem tud mit kezdeni. Ennek az oka egyszerû és érthetõ: a középkorban, amikor ezeket megpróbálták értelmezni, még nem rendelkeztek az ehhez szükséges tudományos ismeretekkel. Ennélfogva az akkori magyarázatok is enyhén szólva valóságtól elrugaszkodottak voltak.

Hiszen akkor ugyan el tudták-e képzelni, hogy a levegõbe nemcsak a szárnyakkal rendelkezõ madarak tudnak felemelkedni, hanem annál sokkal-sokkal nehezebb szerkezetek is?

Még néhány száz évvel ezelõtt is csak álomnak tûnt, hogy az ember valaha is repüljön. Ugyan hogyan? Talán legfeljebb ha szárnyai nõnek...

Ezzel szemben ma senki nem csodálkozik azon, ha a magasban a feje fölött elhúz egy több száz tonnás utasszállító gép. Ugyan ki tekintené ma ezt csodának?

Akkor sem emlegetünk csodát, mikor egy vadászgép a hangsebesség többszörösével, hatalmas dübörgéssel a magasban tovaszáguld. De még az ember Holdra lépése is immáron történelem.

Így hát azoknak, akik az itt leírtakat mereven elutasítják, mint istentagadó, majdhogynem eretnek gondolatokat, csak annyit válaszolok: ha kétségbe vonják az itt leírtakat, akkor azzal megkérdõjelezik a Biblia legitimitását is. Mert ekkor a szent szövegeket is elutasítják. Ezzel pedig megingatják magának az egyháznak az alapjait, hisz az általa hirdetett dogmarendszer azokon alapszik.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

ANGYALOK

Kezdjük talán a mindenki számára jól ismert ”angyal” fogalmával.

Napjainkban az emberek úgy képzelik el ezeket, mint fehér ruhába öltözött emberalakokat, akiknek szárnyuk van.

36. ábra
Vajon így néznek ki az angyalok?

37. ábra
Vagy talán így?...

Gyakran hasonlítják õket a szentképeken dundi gyermekekhez, akik magát az ártatlanságot, a bûntelenséget képviselik. Sõt a szülõk is gyakran szólítják gyermeküket úgy, hogy “angyalom”.

De egy másik elképzelés szerint Jákób egykoron egy angyallal birkózott (*1065). A szövegek szerint Jákób magával a Mindenhatóval birkózott, aki mindenhatósága ellenére sem tudta õt legyõzni...

De ez egy cseppet sem zavarta Gustave Dore-t, az alábbi kép alkotóját abban, hogy 1866-ban sajátosan ”rekonstruálja” az egykor történteket:

38. ábra
Az ”Úrral” birkózó Jákób...

Nos, hát valóban így néznek ki az angyalok?

Napjainkban, a tudományos ismeretek fényében nem igazán tudunk mit kezdeni ezekkel a szárnyas emberalakokkal. Ezért a tudomány a “mese” vagy “mítosz” jelzõvel illeti õket. Melyet minden bizonnyal az idõk során az emberek fantáziája alkotott. Ugyanis tudjuk jól: biológiai képtelenség, hogy egy embernek szárnya nõjön, és ezekkel csapkodva repüljön a levegõben.

Így hát ezzel el is intéztük a kérdést. Slussz passz...

Vagy talán mégsem?

Lehet, hogy ez a kép egy félreértés következménye? És mindennek van valóságalapja?

Nos, hát próbáljuk meg körbejárni a témát.

A régmúltban az emberek gyakran találkoztak olyan ismeretlen személyekkel, akik külsejüket tekintve eléggé furcsa kinézetûek voltak. Ezek szinte minden esetben a magasból érkeztek, és hasonló módon távoztak.

A korabeli szemtanúk a megfelelõ tudományos ismeretek híján természetszerûleg nem tudták a látottakat pontosan nevükön nevezni. Így a leírásokban összemosódik két egymástól jól elkülöníthetõ fogalom. Ezek közül az egyik: az angyal, mint fegyveres személy, aki egy nem földi civilizáció tagja.

A másik egy jármûtípus-angyal, mely a levegõben képes közlekedni, és melynek a fedélzetén tartózkodnak a fegyveres személyek.

Mivel ez a két teljesen különálló fogalom a szövegekben összemosódik, ezért a középkor folyamán magyarázatként született a szárnyas emberalak fikciója. Hiszen a szövegek angyalokként ismeretlen személyeket említenek, melyek néha járnak, néha meg repülnek...

Hogyan repülhet egy emberalak? — kérdezgethették egymástól a középkorban élõ szerzetesek, akik a szövegekben leírtakat próbálták értelmezni.

Hiszen el sem tudtak olyan szerkezeteket képzelni, melyek annak ellenére, hogy a levegõnél sokkal nehezebbek, mégis repülnek. Talán csak a madarak...

Azoknak meg szárnyuk van.

Heuréka! — kiálthatott fel az a barát, aki ezt a problémát megoldotta.

Hát persze! A dolog nagyon egyszerû! Az angyalok emberalakok, akik minden bizonnyal szárnyakkal rendelkeztek! Akárcsak a madarak...

Így semmi akadálya nem lehetett annak, hogy szárnyaikkal csapkodva emelkedjenek fel a magasba. És a madarakhoz hasonlóan szeljék fenn az eget.

Így megjelent hát a keresztény vallásban a szárnyas emberalak...

No de lássuk, mit mondanak minderrõl a szövegek.

Mózes elsõ könyvében találkozhatunk elõször ezekkel a személyekkel. Mint megtudtuk, Mózes a misszionáriusok vendége volt mintegy negyven napig. Akkor jutott azon ismeretek birtokába, melyeket a harmadik fejezetben tárgyaltunk.

Olyan történésekrõl beszél, melyek sok-sok idõvel elõtte történtek, melyeknek semmiképp nem lehetett szemtanúja.

Ezek egy olyan korról szólnak, amikor a misszionáriusok még jó kapcsolatokat ápoltak a földi emberekkel. Melyek idõvel, általunk nem ismert okok miatt, megromlottak. Akkor közismert tény volt ezen nem földi társadalom bolygónkon való jelenléte.

Az emberek ismerték, és félve tisztelték õket. Mivel olyan dolgokra voltak képesek, amilyenekre õk maguk nem. Például repülõ szerkezeteik voltak...

Akkoriban több támaszpontjuk is volt a térségben. Ezek, akárcsak napjainkban a katonai bázisok, szigorú õrizet alatt álltak. Fegyveres katonák járõröztek a támaszpontok körül, nehogy illetéktelenek közelítsék meg azokat.

Egy alkalommal Jákób ilyen misszionárius fegyveresekkel találkozott, akik járõröztek:

1. Jákób tovább méne az õ útján, és szembe jövének vele az Isten Angyalai.
2. És monda Jákób mikor azokat látja vala: Isten tábora ez... *973

Mint említettem, nyílt titok volt abban az idõben, hogy ezen nem földi eredetû társadalom képviselõi katonai támaszpontokat hoztak létre a térségben, Jákób is azonnal megértette: mivel járõrözõ fegyvereseket lát, ezért egy ilyen támaszpont van a közelben — “Isten” tábora.

Adott esetben az angyalok fegyveres személyeket jelentenek, akárcsak egykoron Sodomában:

1. Mikor a két angyal estére Sodomába jutott, Lót Sodoma kapujában ûl vala, és a mint meglátá õket Lót, felkele eléjök, és arczczal a földre borúla.
2. És monda: Ímé én Uraim kérlek, térjetek be a ti szolgátok házához, és háljatok ott, és mossátok meg lábaitokat; reggel korán felkelhettek és indulhattok útatokra. Azok pedig mondának: Nem, hanem az utczán hálunk meg. (*264)

*973 Mózes I. könyve 32
(*264) Mózes I. könyve 19

Nyilván öltözéküket tekintve voltak furcsák. Mivelhogy fegyveresek, katonák voltak, ezért az öltözékükön is voltak olyan eszközök, melyek a védelmüket és a kapott feladat eredményes teljesítését szolgálták.

A magyar nyelv szavaiban megõrzött egy nagyon érdekes szót — “angyalbõrben”. A szó önmagában nyilván azt jelenti, hogy angyal bõrében, azaz öltözékében van. Hogy mit jelent, azt mindenki jól tudja: arra a személyre mondjuk, aki katonai szolgálatot teljesít.

Angyalbõrbe bújt — felöltötte a katonai egyenruhát, vagyis azt az egyenöltözéket, melyet a fegyveres erõk katonái viselnek.

Ha csak ennyit tudunk, akkor ezt a szót legfeljebb a nyelv egyik népszerû megfogalmazásának, örökségének tekintjük, melynek nem igazán ismerjük az eredetét. Azt, hogy miért nevezik a katonaruhát — angyalbõrnek.

De ha az angyal fegyveres személyt, egyfajta misszionárius katonát jelent, akkor azonnal érthetõvé válik a szó eredete. Mert aki napjainkban katonai uniformist visel, az úgy néz ki, mint sokkal korábban az angyalok. Tehát az õ “bõrükbe bújt”, az öltözékükre hasonlít a viselete...

Visszatérve Sodomához: az emberek tudtak a misszionáriusok létezésérõl. De a viszony köztük és az emberek között már nem volt túl jó.

Ezért a fegyveresek tisztában voltak azzal, hogy már csak a megjelenésükkel is veszélybe sodorhatják a sodomai ügynöküket, Lótot.

Aggodalmuk megalapozottnak bizonyult, mikor a Lótot meglincselni készülõ tömeget fegyvereikkel kellett megfékezniük.

A fogalomzavar ott kezdõdik, mikor az angyal szó jármûvet takar.

Az elsõ ilyen gond a történések legelején jelentkezik. Mikor Mózes állítólag az “égõ csipkebokornál” az Úrral beszélt. Mindenki meg van gyõzõdve arról, hogy Mózes a csipkebokornál az “Úrral”, magával az Istennel beszélt. Csak valami nem teljesen érthetõ:

2. És megjelenék néki az Úr angyala tûznek lángjában egy csipkebokor közepébõl, és látá, hogy ímé a csipkebokor ég vala; de a csipkebokor meg nem emésztetik vala. (*1)

(*1) Mózes II. könyve 3

Nos, egy angyal jelent meg, de mégis az Úr beszélt hozzá:

6. És monda: Én vagyok a te atyádnak Istene, Ábrahámnak Istene, Izsáknak Istene és Jákóbnak Istene. Mózes pedig elrejté az õ orczáját, mert fél vala az Istenre tekinteni. (*2)

Most akkor hogy is van ez? Angyal jelent meg neki, mégis az Istennel beszélt.

Hiszen a szövegek újra csak hozzáteszik:

30. És negyven esztendõ elteltével megjelenék néki a Sínai hegy pusztájában az Úrnak angyala csipkebokornak tüzes lángjában. (*306)

Ugyanígy érthetetlen, mikor az Egyiptomból való menekülés közben az izraelitákat egy angyal vezette:

20. Ímé én angyalt bocsátok el te elõtted, hogy megõrízzen téged az útban, és bevigyen arra a helyre, a melyet elkészítettem. (*41)

Ez az angyal nappal felhõoszlopban, éjjel meg tûzoszlopban haladt a vándorlók elõtt:

21. Az Úr pedig megy vala elõttök nappal felhõoszlopban, hogy vezérelje õket az úton, éjjel pedig tûzoszlopban, hogy világítson nékik, hogy éjjel és nappal mehessenek.
22. Nem távozott el a felhõoszlop nappal, sem a tûzoszlop éjjel a nép elõl. (*43)

Ezt olvasva megint csak arra gondolunk, hogy maga az Isten haladt az emberek elõtt.

Viszont, mikor az üldözõk beérték a menekülõ izraelitákat a Vörös-tenger partjánál, a helyzet válságosra fordult:

19. Elindula azért az Istennek Angyala, a ki jár vala az Izráel tábora elõtt, és méne mögéjök; a felhõoszlop is elindula elõlök s mögéjök álla.
20. És oda méne az Égyiptombeliek tábora és az Izráel tábora közé; így lõn a felhõ és a setétség: az éjszakát pedig megvilágosítja vala. És egész éjszaka nem közelítettek egymáshoz. (*49)

(*2) Mózes II. könyve 3
(*306) Az apostolok cselekedetei 7
(*41) Mózes II. könyve 23
(*43) Mózes II. könyve 13
(*49) Mózes II. könyve 14

Itt újra csak angyalról van szó.

Ha úgy képzeljük el az angyalokat, mint férfialakokat, akkor nem világos, hogy egy ilyen “férfiú” hogyan haladhatott a menetoszlop elõtt nappal felhõoszlopban, éjjel pedig tûzoszlopban?

Az sem érthetõ, hogy mikor az üldözõk az üldözötteket beérték, hogyan világíthatta meg a két tábort egymástól elválasztó terepet éjjel.

Ilyen szemszögbõl szemlélve a leírtakat semmilyen épkézláb magyarázatot nem tudunk erre adni. Így a végkövetkeztetés nyilvánvaló: az angyal egy emberhez hasonló lény, de mivel ilyenekre képes, ezért misztikus, természetfeletti képességekkel bír. Ugye?

De.

Ha ezekben az esetekben az angyal jármûvet jelent?

Akkor érthetõ, hogy honnan a tûz és a felhõ, mely rendszerint az angyallal járt együtt. Ugyanis ezek nem egyebek, mint a jármû hajtómûvei mûködése közben tapasztalható jelenségek.

Ugyanígy összemosódik e két fogalom Gedeon történetében:

11. És eljöve az Úrnak angyala, és leüle ama cserfa alatt, a mely Ofrában van, a mely az Abiézer nemzetségébõl való Joásé vala, és az õ fia Gedeon épen búzát csépelt a pajtában, hogy megmentse a Midiániták orczája elõl.
12. Ekkor megjelenék néki az Úrnak angyala, és monda néki: Az Úr veled, erõs férfiú! (*376)

Eléggé egyértelmû, hogy az angyal, aki vele beszélt — egy személy volt. Viszont távozni már jármûvön távozott:

21. Ekkor kinyújtá az Úrnak angyala pálczájának végét, mely a kezében vala, és megérinté a húst, és a kovásztalan kenyeret; és tûz jött ki a kõsziklából, és megemészté a húst és a kovásztalan kenyereket. Az Úrnak angyala pedig eltûnt az õ szemei elõl. (*376)

Azaz a jármû startolt. A hajtómûvébõl elõcsapó lángok mindent megemésztettek, így az áldozatként odatett ételt is.

Röviddel ezután a jármû, fedélzetén azzal a személlyel, akivel Gedeon beszélt, eltûnt.

Viszont egy másik történetben az angyal misszionárius “orvosokat” jelent. Hisz Sámson fogantatása mûvi úton történt. Errõl korábban részletesen szóltunk.

3. És megjelent az Úrnak angyala az asszonynak, és monda néki: Ímé most magtalan vagy, és nem szültél; de terhes leszesz, és fiat szülsz.
4. Azért most megójjad magad, és ne igyál se bort, se más részegítõ italt, és ne egyél semmi tisztátalant. (*379)

(*376) Bírák könyve 6
(*379) Bírák könyve 13

Ez az ismeretlen személy, akárcsak egy orvos, ellátta Manoah feleségét, a késõbbi Sámson anyját tanácsokkal, majd távozott:

20. Tudniillik, mikor a láng felcsapott az oltárról az ég felé, az oltár lángjában felszállott az Úrnak angyala. Mikor pedig ezt meglátták Manoah és az õ felesége, arczczal a földre borultak. (*381)

Egy jármûvön távozott az “égbe”. Hiszen a hajtómûvekbõl elõcsapó láng látványa és a vele együtt járó intenzív hangjelenség halálra rémítette a két embert.

Jól elkülöníthetõ egymástól az a két különálló fogalom, amit a szövegek értelmezõi rendszerint egybemosnak: az angyal mint személy, és az angyal mint jármû.

Ha feltételezzük, hogy az angyal a misszionáriusok jármûarzenáljának egyik jármûve, akkor az is érthetõvé válik, hogy Mózes korában a Sion hegyén egy ilyen szerkezet landolt.

Arra ugyanis következtettünk a leírásokból, hogy egykoron a Sion hegyére egy nagy méretû jármû ereszkedett le:

16. És lõn harmadnapon virradatkor, mennydörgések, villámlások és sûrü felhõ lõn a hegyen és igen erõs kürtzengés; és megrémûle mind az egész táborbeli nép.
17. És kivezeti Mózes a népet a táborból az Isten elejibe és megállának a hegy alatt.
18. Az egész Sinai hegy pedig füstölög vala, mivelhogy leszállott arra az Úr tûzben és felmegy vala annak füstje, mint a kemenczének füstje; és az egész hegy nagyon reng vala. (*84)

A hivatalos verzió szerint a hegyre maga az Isten szállt le. Ugyanakkor a korábbiakban taglaltuk, hogy mindezek a fizikai jelenségek, melyek a leírásban szerepelnek, egyértelmûen a landolt jármû hajtómûveinek mûködése közben voltak észlelhetõk.

Ebben a szövegek meg is erõsítenek minket:

38. Ez az, a ki ott volt a gyülekezetben a pusztában a Sinai hegyen vele beszélõ angyallal és a mi atyáinkkal: ki élõ igéket võn, hogy nékünk adja; (*93)

(*381) Bírák könyve 13
(*84) Mózes II. könyve 19
(*93) Az apostolok cselekedetei 7

Tehát a Sion (Sinai) hegyén egy angyal landolt. Ennek a méreteire következtetni is enged a szöveg:

22. Hanem járultatok Sion hegyéhez, és az élõ Istennek városához, a mennyei Jeruzsálemhez, és az angyalok ezreihez, *974

Azt, hogy mit értenek a szövegek “mennyei Jeruzsálemen” akkor fogjuk részletesen taglalni, mikor majd János apostol Mennyei jelenések könyvérõl fogunk beszélni. Most csak annyit, hogy ez egy hatalmas méretû jármûvet jelent.

Az angyalok ezrei kifejezésen pedig azt kell érteni, hogy a nagy méretû jármû hajtómûveinek természetszerûleg igen nagy teljesítményûeknek kellett lenniük. Hiszen a gravitáció ellenében kellett a kolosszust emelkedés közben mozgatni.

Mivel óriási teljesítményûek voltak, ezért az általuk produkált hang- és fényjelenségek olyan erõsek, mintha sok-sok kisebb méretû jármû — angyal — hajtómûve mûködne egyszerre...

De az angyalokról, mint jármûvekrõl sok ízben szó van az Ótestamentomban. Idézzünk fel néhányat.

A halál angyalai címû részben beszéltünk arról, mikor a misszionáriusok az asszíriai fegyveres csapatok ellen az éj leple alatt egyetlen angyalt vetettek be, mely óriási pusztítást vitt véghez soraikban:

35. És azon az éjszakán kijött az Úr angyala, és levágott az Assiriabeli táborban száznyolczvanötezeret, és mikor jó reggel felkeltek, ímé mindenütt holttestek hevertek. (*520)

Ez a jármû is nyilván parancsot hajtott végre — teljesítette az ”Úr rendeletét”:

20. Áldjátok az Urat õ angyalai, ti hatalmas erejûek, a kik teljesítitek az õ rendeletét, hallgatván az õ rendeletének szavára. *975

Akárcsak a Heródest likvidáló jármû:

22. A nép pedig felkiálta: Isten szava ez és nem emberé. (*887)

23. És azonnal megveré õt az Úrnak angyala, azért, hogy nem az Istennek adá a dicsõséget; és a férgektõl megemésztetvén, meghala. (*888)

*974 A zsidókhoz írt levél 12
(*520) Királyok II. könyve 19
*975 Zsoltárok könyve 103
(*887,*888) Az apostolok cselekedetei 12

Mikor az angyalok, a fegyveres jármûvek támadtak, az emberek nem tehettek egyebet, minthogy menekültek elõlük:

6. Legyen útjok, sötét, csuszamlós, s az Úrnak angyala kergesse õket. *976

Elõfordult, hogy több jármû is támadott egyszerre:

49. Rájok bocsátá haragjának tüzét, mérgét, búsulását és a szorongatást: a gonosz angyalok seregét. (*517)

Ezek voltak azok az angyalok — a halál angyalai, melyeket Jób említ:

22. És lelke közelget a sírhoz, s élete a halál angyalaihoz. (*516)

Zakariás angyalokként újra csak ismeretlen személyeket említ, akik immár a misszionáriusok biztonsági szolgálatának a tagjai. Emlékezzünk vissza könyvünk azon részére, melyben Zakariás a biztonsági szolgálat egyik tisztjével beszélt. (*688*690).

Krónikásunk szemtanúja volt annak, hogy egy kisebb létszámú különítmény érkezett meg és tett helyzetjelentést elöljárójának. Ez a kapott információt továbbította egyenesen a Flotta parancsnokának — a Seregek Urának.

Ezt követõen Zakariás egy újabb õrjárat indulásának volt szemtanúja (*695).

Ugyanúgy a misszionárius biztonsági szolgálat fegyveresei voltak, akárcsak azok, akik Pál testébe “tövist” ültettek be:

7. És hogy a kijelentések nagysága miatt el ne bizakodjam, tövis adatott nékem a testembe, a Sátán angyala, hogy gyötörjön engem, hogy felettébb el ne bizakodjam. (*850)

A biztonsági szolgálatnak saját jármûvei is voltak:

14. Nem is csoda; hisz maga a Sátán is átváltoztatja magát világosság angyalává. *977

*976 Zsoltárok könyve 35
(*517) Zsoltárok könyve 78
(*516) Jób könyve 33
(*850) Pál korinthusbeliekhez írt II. levele 12
*977 Pál korinthusbeliekhez írt II. levele 11

Ugyanis az angyalok, mint jármûvek, hajtómûvei mûködésük közben szintén sugároztak fényt.

Azt már eddig sejtetni engedtem, hogy Sátán a misszionárius biztonsági szolgálat feje. A késõbbiekben majd beszélni fogunk róla, s akkor érthetõvé válik, miért nem szeretjük õt.

De ne vágjunk a dolgok elébe.

Az angyalok, mint jármûvek egyik jellegzetes hangja a “trombitaszó”:

31. És elküldi az õ angyalait nagy trombitaszóval, és egybegyûjtik az õ választottait a négy szelek felõl, az ég egyik végétõl a másik végéig. *978

*978 Máté evangyélioma 24

A középkorban ezt is megpróbálták szemléltetni.

Ekképpen:

39. ábra
”És elküldi az õ angyalait nagy trombitaszóval...”

Nincs semmi gond! — állították magabiztosan a középkori szerzetesek. Hiszen magyarázatot adtunk rá, hogyan is néznek ki az angyalok. Ha választ találtunk erre a kérdésre, akkor már a ”trombitaszó”-ból sem fogunk gondot csinálni!

Adjunk a képzelt szárnyas alaknak, az ”Úr” angyalának a kezébe egy kürtöt vagy trombitát. Mikor repül ott fenn a magas égben, szárnyaival csapkodva, akkor majd szájához emeli és hangosan megfújja. Ennyi az egész!

Nincs semmi megmagyarázhatatlan. Mikor majdan eljönnek az ”Úr” angyalai, azért lesz hallható a hangos trombitaszó, mert mindegyikük kezében egy-egy trombitát fog tartani, melyet hangosan megfúj majd. És kész!

Ekképp túl is tették magukat a korabeli barátok az ”angyal” fogalmán. Kreáltak egy valóságtól elrugaszkodott természetfölötti alakot, és egy még naivabb magyarázatot hozzá.

Na de lépjünk mi is tovább.

Fel kell tételeznünk, és a szövegek is utalnak rá, hogy az angyal típusú jármûvek között nagyobb és kisebb méretûek is vannak.

A nagyobbak minden bizonnyal reaktív hajtómûvekkel mûködnek. Valószínûsíthetõ azonban, hogy a kisebb méretû “angyalok” talán egyfajta gázturbinás hajtómûvel rendelkeznek, mivel csak a légkörben való mozgásra vannak tervezve.

40. ábra
Az USA haditengerészetének
”KÉK ANGYALA” (F/A-18 Hornet)
repülés közben

Így a gázturbinás hajtómû magas fordulatszáma miatt az általa keltett hang is meglehetõsen magas frekvenciatartományba tartozik.

41. ábra
Egy másik ”angyal” — F18-as vadászgép

Minden bizonnyal az angyalnak mint jármûnek egy másik altípusa az “arkangyal”:

16. Mert maga az Úr riadóval, arkangyal szózatával és isteni harsonával leszáll az égbõl... *979

Ezek itt nem egyebek, mint különbözõ típusú jármûvek, köztük arkangyal, hangjai.

Jézus korában az emberek saját szemükkel is láthattak “angyal” típusú jármûveket:

4. Mert idõnként angyal szálla a tóra, és felzavará a vizet... (*739)

*979 Pál thessalonikabeliekhez írt I. levele 4
(*739) János evangyélioma 5

Hogy miért szállt angyal a tóra? Na nemcsak a felszínére ereszkedett le, hanem a vizet is felzavarta. Ebbõl az következik, hogy a jármû a víz alá bukott. Vajon miért?

Nyilvánvaló, hogy a tó fenekén, az avatatlan kíváncsiskodók tól távol a misszionáriusok támaszpontja volt. Ezt azért alakították ki a mélyben, a víz alatt, hogy oda ember lejutni ne legyen képes. Így annak ellenére, hogy az egyik bázis ugyan egy népes város közelében volt, a mélységnek köszönhetõen teljes biztonságban volt a kíváncsiskodóktól.

Nos, egyre nyilvánvalóbb, hogy a történetekben az angyalon néhol nem földi eredetû jármûvet, míg máskor ismeretlen személyeket kell érteni.

Az angyalok közül csak két személy nevét ismerjük: Gábriel (angyal) és Mihály (a szövegek szerint fejedelem).

Gábriellel elõször Dániel könyvében találkozunk(*623). Késõbb ugyanez az ismeretlen felkereste Zakariást, Keresztelõ János “apját”(*699), és Máriát, Jézus anyját (*704), sõt Mohamed prófétát.

Mihállyal a késõbbiekben fogunk foglalkozni.

Azt is megtudtuk, hogy szintén angyalok, fegyveres személyek szabadították ki többek között Pétert a börtönbõl.(*883)

Sõt azt is megtudtuk, hogy az angyalok által beszélt nyelv különbözik az emberek által beszélt nyelvtõl — azaz nem földi nyelv:

1. Ha embereknek vagy angyaloknak nyelvén szólok is, szeretet pedig nincsen én bennem, olyanná lettem, mint a zengõ ércz vagy pengõ czimbalom. *980

Úgy tûnik, hogy az angyalok “beszédének” egyik jellegzetességére utal Pál, mikor zengõ érchez hasonlítja azt. Mert ne feledjük: õ valóban találkozott a misszionáriusokkal. Hiszen azok a “tövist” a testébe beültették.

Mivelhogy az angyalok nyelve eltér az emberekétõl, ezért nem értették az izraeliták az invázió éjszakáján Egyiptomban a fegyveresek által beszélt nyelvet:

6. Bizonyságul tette õ a József nemzetségében, a mikor kijött Égyiptom földe ellen. Nyelvet hallék ott, a mit nem tudtam. (*32)

De nemcsak nyelvükben különböznek erõsen a földi emberektõl, hanem más eledelt is fogyasztanak. Az angyalok, a misszionárius harcosok, eledele a manna, egy Földön ismeretlen fehérjetartalmú anyag:

24. És hullatott reájuk mannát eledelül, és mennyei gabonát adott nékik.
25. Angyalok kenyerét ette az ember, bõséggel vetett nékik eleséget, (*71)

*980 Pál korinthusbeliekhez írt I. levele 13
(*32) Zsoltárok könyve 81
(*71) Zsoltárok könyve 78

De vajon elgondolkodtunk-e valaha azon, hogy mit is jelent az “angyal”? Milyen nyelven is van? Talán óhéber?

Furcsamód a földi nyelveken ez a szó egyformán hangzik. Ami arra utal, hogy egyik nyelvhez sem tartozik. Egyiknek sem sajátja.

Hiszen ha az “angyal” mondjuk a héber nyelv szava lenne, akkor értenénk annak jelentését.

Csakhogy a gond ott van, hogy nem értjük a szót. Mert nem földi nyelven van...

Ne feledjük, hogy a misszionáriusok nyilvánvalóan a saját nyelvükön nevezték ezt a jármûtípust így.

Akárcsak a kerub, vagy szeráf esetében, a korabeli szemtanúk, akik a misszionáriusok jármûveinek fedélzetén jártak, saját fülükkel hallották, hogy a misszionáriusok az egyik jármûtípust angyalnak nevezik.

Hiszen maga az “Úr” nevezte angyalnak azt a jármûvet, melyet “kirendelt” az izraeliták védelmére:

20. Ímé én Angyalt bocsátok el te elõtted, hogy megõrizzen téged az útban, és bevigyen téged arra a helyre, a melyet elkészítettem. (*41)

(*41) Mózes II. könyve 23

Nos, meglehetõsen sokat tudtunk meg eddig az angyalokról. Csak a több ezer évvel ezelõtt élt szemtanúk leegyszerûsített elmondásának és a sok száz évvel korábban élt, a bibliai szövegek értelmezésével foglalkozó személyek tévedéseinek köszönhetõen hisszük ma õket szárnyas emberalakoknak.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

KERUBOK

Az elõzõ részben láttuk, hogy az angyal kifejezéssel a szövegekben a krónikások a nem földi eredetû egyik jármûtípusra utalnak.

Ugyanakkor a korabeli szemtanúk másfajta repülõ eszközöket is láttak.

Ilyen repülõ szerkezetek voltak a kerubok.

Ezeket a vallás egyfajta misztikus lényekként képzeli el, melyek szárnyakkal rendelkeztek, és repülni tudtak.

Na, de legelõször is újra fel kell tennem a kérdést: vajon ki tudja, hogy mit jelent a “kerub” kifejezés, és milyen nyelv része ez a szó?

Természetesen mindent meg lehet magyarázni. Azt is rá lehet fogni, hogy az óhéber, vagy valamely idõben korábbi nyelven jelent valamit. De akkor miért van, hogy ma a különbözõ nyelveken, fonetikusan egyformán hangzik?

Hiszen ha van jelentése, és ismerjük azt, akkor nyilván ez a különbözõ földi nyelveken különbözõképpen hangzanék. Ugyanakkor mégsem így van.

Könyvünkben eddig már több olyan szóval is találkoztunk, melyek jelentését nem ismerjük. Hiszen ezek a szavak legfeljebb magyarázva vannak. Mert nem földi eredetûek...

Nincs ez másképp a “kerub” kifejezéssel sem. Mert ne feledjük, hogy a bibliai idõk során több ember is járt olyan helyeken, ahol rendkívül furcsa dolgokat látott. Mint például Ezékiel is.

Sokszor elõfordult, hogy saját fülükkel hallották a misszionáriusok beszédét, és azt, ahogy azok egyik-másik dolgot a saját nyelvükön nevén nevezték.

Így volt ez a “kerub” szóval is. Mely a misszionáriusok nyelvén a repülõ eszközeik egyik típusát jelenti.

De mi sem teszünk másképp. Hiszen a repülõinkre is, típusuktól függõen, különbözõ fogalmaink vannak: utasszállító, vadászgép, bombázó, vitorlázógép, helikopter és így tovább.

Ugyanígy a misszionáriusok is a saját beszélt nyelvükön megkülönböztetik a repülõ jármûveiket típusuk szerint: angyal, kerub, szeráf stb.

De lássuk, vajon mit tudhatunk meg a kerub nevû szerkezetekrõl.

Ez egy szárnyakkal rendelkezõ eszköz volt.

6. Hívtalak én, mert te felelhetsz nékem, Istenem! Hajtsd hozzám füledet, hallgasd meg az én beszédemet.
7. Mutasd meg csudálatosan a te kegyelmedet, a ki megszabadítod jobboddal a te benned bízókat a támadóktól.
8. Tarts meg engemet, mint szemed fényét; szárnyaid árnyékába rejts el engemet. *981

Mely repült:

11. A Khérubon ment és röpült, És a szelek szárnyain tünt fel. (*463)

11. Kérubon haladt és röpült, és a szelek szárnyain suhant. *982

*981 Zsoltárok könyve 17
*982 Zsoltárok könyve 18
(*463) Sámuel II. könyve 22

42. ábra
Kerubok...

A misszionáriusok ezen repülõ szerkezetek fedélzetén utaztak:

16. Seregeknek Ura, Izráel Istene, ki a Kerubokon ülsz! Te, csak Te vagy a föld minden országainak Istene, Te teremtéd a menynyet és a földet. *983

2. Oh Izráelnek pásztora, hallgass meg, a ki vezérled Józsefet, mint juhnyájat; a ki Kérubokon ülsz, jelenj meg fényeddel! *984

1. Az Úr uralkodik, reszkessenek a népek; Kérubokon ül, remegjen a föld! *985

*983 Ésaiás könyve 37
*984 Zsoltárok könyve 80
*985 Zsoltárok könyve 99

Ebbõl az idézetbõl kiderül, hogy a Flotta parancsnoka, a Seregek Ura — a misszionárius haderõk igen magas rangú tisztje — utazott rendszeresen ezen a jármûtípuson. Így már érthetõbb, hogy a bibliai szövegekben a kerub típusú jármûvek meglehetõsen ritkán tûnnek fel. A Flottában az “angyal” típusúak voltak rendszeresítve. Így rendszerint õket vetették be.

43. ábra

”Seregeknek Ura, ki a Kerubokon ülsz!...”

A fenti idézet kapcsán még egy kérdés felmerül. Ugyanis abban az esetben, ha a kerubok egyfajta misztikus repülõ állatok, akkor érthetetlen, hogy az Isten miért utazik rajtuk. Hiszen az Isten mindenható, és mivel õ teremtette a mennyet és a földet, hatalma végtelen. Akkor meg miért van szüksége arra, hogy állatok hátán, azokba kapaszkodva utazzék? Akárcsak egy mesehõs...

Hiszen mivel hatalma végtelen, ezért csak egy szavába kerül és ott terem, ahol lenni akar. Nem igaz?

Helyette úgy utazik, mint a mesebeli Nils Holgersson a vadludakon...

Kissé megmosolyogtatónak tûnik ez a feltevés. Nemde?

Ebbõl is látszik, hogy az általános elképzelések igencsak ingatagok...

Mózestõl korábban megtudtuk, hogy mikor az ûrhajó fedélzetén az ominózus felvételeket látta, azokon a kerub típusú jármû is feltûnt.

Mivel az új teremtmények a biogenetikai állomáson megszegték az elõírásokat, ezért a kísérlet kezdett kicsúszni a kutatók ellenõrzése alól.

Ezzel rendkívüli helyzet állt elõ, és a fegyveres testület vette át a bázison az irányítást. Mivel rendkívüli állapotot vezettek be, errõl természetszerûleg értesítették a Seregek Urát is. Így az haladéktalanul a bázisra repült. Mivel a flottaparancsnok és más magas rangú tisztek gyakran ilyen típusú jármûveken közlekedtek, ezért látta Mózes a felvételeken a kísérleti állomás területén parkoló kerubokat:

24. És kiûzé az embert, és oda helyezteté az Éden kertjének keleti oldala felõl a Kerúbokat és a villogó pallos lángját, hogy õrizzék az élet fájának útját. (*201)

(*201) Mózes I. könyve 3

Az már csak Mózes kommentárja, hogy a kerubok azért parkoltak ott, mert õrizték a kulcsfontosságú létesítményeket. Hiszen ehhez a “villogó pallos” is elegendõnek bizonyult...

A legrészletesebb leírást ezekrõl a jármûtípusokról Ezékiel adta, mikor is saját szemével látta a landolásukat:

4. És látám, és ímé forgószél jött északról, nagy felhõ egymást érõ villámlással, a mely körül fényesség vala, közepébõl pedig mintha izzó ércz látszott volna ki, tudniillik a villámlás közepébõl.
5. És belõle négy lelkes állat formája tetszék ki, és ez vala ábrázatjok: emberi formájok vala,
6. És mindeniknek négy orczája vala, és négy szárnya mindenikõjöknek;
7. És lábaik egyenes lábak, és lábaik talpa mint a borjú lábának talpa, és szikráznak vala, mint a simított ércz színe.
8. Továbbá emberi kezek valának szárnyaik alatt négy oldalukon. Mind a négyõjöknek orczái és szárnyai.
9. Szárnyaik egymás mellé lévén szerkesztve, nem fordultak meg jártukban, mindenik az õ orczája irányában megy vala.
10. És orczájok formája vala emberi orcza, továbbá oroszlán-orcza mind a négynek jobbfelõl, és bikaorcza mind a négynek balfelõl, és sas-orcza mind a négynek hátul;
11. És ezek az õ orczáik. És szárnyaik felül kiterjesztve valának, mindeniknél két szárny összeér vala, kettõ pedig fedezé testöket (itt a repülõ jármûvek valamilyen szerkezeti, aerodinamikai jellegzetességére utal krónikásunk.).
12. És mindenik az õ orczája irányában megy vala, a hová a lélek vala menendõ, oda mennek vala, meg nem fordulván jártukban.
13. És a lelkes állatok közt látszék, mint egy égõ üszög, a mely lángolt, mint a fáklyák, ide s tova futkározva a lelkes állatok közt; és a tûznek fényessége vala, és a tûzbõl villámlás jöve ki.
14. És a lelkes állatok ide s tova mozognak vala, mint a villámlás czikázása.
15. És mikor ránéztem a lelkes állatokra, ímé egy-egy kerék vala a földön az állatok mellett mind az õ négy orczájok felõl.
16. A kerekek mintha tarsiskõbõl készültek volna, és mind a négyüknek ugyanazon egy formája vala, és úgy látszának egybeszerkesztve, mintha egyik kerék a másik kerék közepében volna;
17. Jártukban négy oldaluk felé mentek vala; meg nem fordulnak vala jártukban;
18. És talpaik magasak valának és félelmesek, és e talpak rakva valának szemekkel köröskörül mind a négynél (jelzõfények, világító pontok a talpakon).
19. És mikor járnak vala a lelkes állatok, járnak vala a kerekek is mellettök, és mikor fölemelkednek vala az állatok a földrõl, fölemelkednek vala a kerekek is.
20. A hová a lélek vala menendõ, mennek vala, ahová tudniillik a lélek vala menendõ, és a kerekek fölemelkednek vala mellettök, mert a lelkes állatok lelke vala a kerekekben.
21. Ha azok mentek, ezek is mennek vala, és ha azok álltak, ezek is állnak vala, és ha fölemelkedtek a földrõl, fölemelkednek vala a kerekek is mellettök, mert a lelkes állatok lelke vala a kerekekben.
22. És vala mintegy mennyezet az állatok feje fölött, olyan mint a csodálatos kristály, kiterjesztve felül fejök felett.
23. És a mennyezet alatt szárnyaik egyenesek valának, egyik a másikkal összeérvén; mindegyiknek kettõ vala, a melyek befedik vala innen, és mindegyiknek kettõ vala, a melyek befedik vala amonnan az õ testöket.
24. És hallám szárnyaik zúgását, mint sok vizeknek zúgását, úgy mint a Mindenhatónak hangját, mikor járnak vala, zúgás hangját, mint valami tábornak zúgását; mikor állának, leeresztik vala szárnyaikat (a hangot a hajtómûvek zúgása okozta).
25. És lõn kiáltás a mennyezeten felül, a mely vala fejök felett, és õk megállván, leeresztik vala szárnyaikat.
26. És a mennyezeten felül, a mely fejök felett vala, látszék mint valami zafirkõ, királyi széknek formája (vagyis nem királyi szék, hanem valami hasonló alakú), és a királyi széknek formáján látszék mint egy ember formája azon felül (érdekes, hogy ezekhez a formákhoz hasonlítja, vagyis valami teljesen ismeretlen dolog).
27. És látám izzó érczként ragyogni, a melyet mintha tûz vett volna körül derekának alakjától fogva és fölfelé; és derekának alakjától fogva és lefelé látám, mintha tûz volna. És fényesség vala körülötte,
28. Mint amilyen a szivárvány, mely a felhõben szokott lenni esõs idõben, olyan vala a fényesség köröskörül. Ilyen vala az Úr dicsõségének formája, és látám, és orczámra esém, és hallám egy szólónak szavát. *986

1. És látám, és ímé a mennyezeten, a mely a Kérubok feje fölött vala, látszék felettök, mint valami zafírkõ, olyan, mint egy királyi széknek formája.
2. És szóla a gyolcsba öltözött férfiúnak, és mondá: Menj be a forgókerekek közé a Kérubok alá, és töltsd meg tenyereidet égõ üszöggel onnét a Kérubok közül, és szórd a városra. És beméne szemem láttára.
3. A Kérubok pedig állanak a háztól jobbra, mikor a férfi beméne, és a felhõ betölté a belsõ pitvart.
4. És eltávozék az Úr dicsõsége a Kérubról, a ház küszöbére, és megtelék a ház a felhõvel, és a pitvar betelék az Úr dicsõségének fényességével.
5. És a Kérubok szárnyainak csattogása meghallaték a külsõ pitvarig, mint az erõs Isten hangja, mikor beszél.
6. És lõn, mikor parancsolt ama gyolcsba öltözött férfinak, mondván: Végy tüzet a forgókerekek közül, a Kérubok közül, az beméne, és álla a kerék mellé.
7. És kinyújtá egy Kérub a kezét a Kérubok közül a tûzhöz, mely vala a Kérubok között, és võn és tevé a gyolcsba öltözöttnek markába, ki elvevé és kiméne.
8. És látszék a Kérubokon emberi kéznek formája szárnyaik alatt.
9. És látám, és ímé, négy kerék vala a Kérubok mellett, egyik kerék vala az egyik Kérub mellett és a másik kerék a másik Kérub mellett, és olyanok valának a kerekek, mintha tarsiskõbõl volnának.
10. És mintha volna mind a négyöknek ugyanazon egy formája, mintha egyik kerék a másik kerék közepében volna.
11. Jártokban mind a négy oldaluk felé mennek vala, meg nem fordulnak vala jártukban, hanem arra, a merre a fõ fordult, mennek vala utána, meg nem fordulnak vala mentökben.
12. És egész testök és hátok és kezeik és szárnyaik és a kerekek rakva valának szemekkel köröskörül mind a négy kerekükön.
13. Hallám, hogy a kerekeket forgókerekeknek nevezték fülem hallatára.
14. És négy orczája vala mindeniknek, az elsõ orcza vala Kérub orcza, és a második orcza emberorcza, a harmadik oroszlán-orcza és a negyedik sas-orcza.
15. És fölemelkedének a Kérubok. Ez ama lelkes (vagyis olyan, melyet valamilyen ismeretlen erõ-lélek mozgat. Ettõl lelkes. És attól állat, hiszen olyan fogalma, hogy gép, jármû — nem volt) állat, a melyet láttam a Kébár folyó mellett.
16. És mikor járnak vala a Kérubok, járnak vala a kerekek is mellettök, mikor pedig felemelék a Kérubok szárnyaikat, hogy fölemelkedjenek a földrõl, nem fordulának el a kerekek sem az õ oldaluktól.
17. Ha azok állanak vala, ezek is állának, és ha azok felemelkednek vala, fölemelkedének ezek is velök, mert a lelkes állat lelke vala bennök (vagyis õket is az az ismeretlen erõ mozgatja, mint a jármûveket).
18. És elvonula az Úrnak dicsõsége a ház küszöbétõl, és álla a Kérubok fölé.
19. És fölemelék a Kérubok szárnyaikat, és fölemelkedének a földrõl szemem láttára kimentökben és a kerekek is mellettök; és megállának az Úr háza keleti kapujának bejáratánál, és Izráel Istenének dicsõsége vala felül õ rajtok.
20. Ez ama lelkes állat, a melyet láttam az Izráel Istene alatt a Kébár folyó mellett, és megismerém, hogy Kérubok valának.
21. Négy orczája vala mindeniknek és négy szárnya mindeniknek és emberi kezek formája vala szárnyaik alatt.
22. És orczáik formája: ugyanazok az orczák valának, a melyeket a Kébár folyó mellett láttam, tudniillik formájokat és õket magokat. Mindenik a maga orczája felé megy vala. *987

*986 Ezékiel könyve 1
*987 Ezékiel könyve 10

[Vissza a tartalomjegyzékre]

SZERÁFOK

Mint korábban már többször is említettük, a misszionáriusok a prófétákon keresztül befolyásolták az eseményeket. Ezeket a személyeket mind-mind elvitték magukkal (lásd Mózes, Jeremiás, Ezékiel és sokan mások).

Jelen esetben azonban idõzzünk el Ésaiás mellett. Õt is, akár csak más prófétákat, ez a nem földi eredetû társadalom képviselõi magukkal vitték. Annak ellenére, hogy Ésaiás eléggé szûkszavúan ír az általa tapasztaltakról, amit mégis elmond, az nagyon érdekes.

Ugyanis egy ismeretlen helyen, ahol járt, szeráfokat látott:

1. A mely esztendõben meghala Uzziás király, látám az Urat ülni magas és felemeltetett székben, és palástja betölté a templomot. *988

Itt természetszerûleg kritikusan kell viszonyulnunk Ésaiás szavaihoz, hiszen a fentiek nem egyebek, mint kommentárok. Olyan dolgokat látott, melyeket nem értett. Ezért az általa ismeretlen rendeltetésû eszközökre mondja azt, hogy “felemeltetett szék”, “palást”.

2. Szeráfok állanak vala felette; mindeniknek hat-hat szárnya vala: kettõvel orczáját fedé be, kettõvel lábait fedé be, és kettõvel lebegett;*989

Persze mondhatnánk azt, hogy ezek valamiféle misztikus állatok, melyeknek hat szárnyuk van, és ezek közül kettõvel az ”arcukat”, míg kettõvel a ”lábaikat” takarták be. Ugyanakkor:

3. És kiált vala egy a másiknak, és mondá: Szent, szent, szent a seregeknek Ura, teljes mind a széles föld az õ dicsõségével!
4. És megrendülének az ajtó küszöbei a kiáltónak szavától, és a ház betelt füsttel. *990

*988,*989,*990 Ésaiás könyve 6

Néha rácsodálkozunk, hogy mennyire nyilvánvaló nyomai vannak a szövegek késõbbi manipulálásának. Hiszen ha úgy tekintünk a leírtakra, hogy az egyik állat kiáltott a másiknak és a következõ “szent dicsõítést” mondta, akkor nem értjük, hogy mitõl keletkezett az erõs vibráció, mely mindent megrezegtetett. Továbbá még kevésbé érthetõ, hogy ugyan miért töltötte be a “házat” a füst, mikor a szeráfok a “Seregek Urát dicsérték”?

Természetes, hogy nem érthetõ. Hiszen a szövegeket a késõbbi korok folyamán, hogy azok még jobban tükrözzék a vallás elvárásait — manipulálták!

Adott esetben Ésaiás leírásához hozzátették a ”Szent, szent, szent a seregeknek Ura, teljes mind a széles föld az õ dicsõségével!” szövegrészt.

Ugyanis Ésaiás arról számol be, hogy valamilyen ismeretlen helyen tartózkodott, mikor nagyon furcsa alakú repülõ valamiket látott. Azért mondom, hogy repülõ eszközöket, mivel hozzáteszi, hogy a szeráfok lebegtek és szárnyaik voltak.

Nos, utána biztonsági okokból kivezették õt abból az épület részbõl, ahol ezek a szerkezetek voltak. Miért?

A szeráfok — startoltak!

Hiszen egy startoló jármûvel együttjáró jelenségeket ír le Ésaiás:

— kiáltás — az induló hajtómûvek erõs robaja;

— vibráció, detonáció — intenzív rezgés, melyet az egyre erõsebb intenzitással mûködõ hajtómûvek keltenek;

— füst — a reaktív hajtómûvek égésterméke.

Azaz Ésaiás egy szeráf típusú repülõ jármû startját látta és hallotta.

Bár a leírásokban ezután egy kis fogalomzavar következik:

5. Akkor mondék: Jaj nékem, elvesztem, mivel tisztátalan ajkú vagyok és tisztátalan ajkú nép közt lakom: hisz a királyt, a seregeknek Urát láták szemeim!
6. És hozzám repült egy a szeráfok közül, és kezében eleven szén vala, a melyet fogóval vett volt az oltárról.
7. És illeté számat azzal, és mondá: Ímé ez illeté ajkaidat, és hamisságod eltávozott, és bûnöd elfedeztetett.
8. És hallám az Úrnak szavát, a ki ezt mondja vala: Kit küldjek el és ki megyen el nékünk? Én pedig mondék: Ímhol vagyok én, küldj el engemet!
9. És monda: Menj, és mondd ezt e népnek: Hallván halljatok és ne értsetek, s látván lássatok és ne ismerjetek; *991

*991 Ésaiás könyve 6

Vajon hogyan értelmezzük a fenti szövegrészletet? A szeráfok mégis csak kisebb méretû állatok, melyek repkednek, mint a szitakötõk?

Szó sincs róla!

A magyarázat ennél sokkal egyszerûbb.

Már többször is láttuk a könyvünkben szereplõ történetek során, azok a korabeli emberek, akik egy jármû startjának voltak a szemtanúi, az azt követõ hang- és fényjelenségektõl olyannyira megrémültek, hogy elvesztették az eszméletüket. Például Dániel.

Ugyanígy járt Ésaiás is. Rettenetesen megijedt a hatalmas robajtól és vibrációtól, mivel korábban õ ilyet még csak elképzelni sem tudott.

Elvesztette az eszméletét és összeesett:

5. Akkor mondék: Jaj nékem, elvesztem, mivel tisztátalan ajkú vagyok és tisztátalan ajkú nép közt lakom: hisz a királyt, a seregeknek Urát láták szemeim! (*991)

Ezért a misszionáriusok kezelésbe vették, hogy a félelemtõl elájult embert magához térítsék:

6. És hozzám repült egy a szeráfok közül, és kezében eleven szén vala, a melyet fogóval vett volt az oltárról.
7. És illeté számat azzal, és mondá: Ímé ez illeté ajkaidat, és hamisságod eltávozott, és bûnöd elfedeztetett. (*991)

Valamilyen szert, mondjuk egy mai “repülõsóhoz” hasonlót, ami erõs ammónia szagú, az orra alá nyomtak. Ennek a gõzeit belélegezvén, az erõs szúró szag hatására magához tért.

Ahogy felnyitotta a szemét, elsõ pillanatban természetesen azt sem tudta, hol van, és mi történik vele. Csak azt látta, még mindig egy kicsit homályosan, hogy a szájához közelít egy valamilyen tárgy, mely akárcsak az izzó szén, gyengén világít (valamiféle orvosi mûszer).

Miután jobban lett, feladatot kapott:

8. És hallám az Úrnak szavát, a ki ezt mondja vala: Kit küldjek el és ki megyen el nékünk? Én pedig mondék: Ímhol vagyok én, küldj el engemet!
9. És monda: Menj, és mondd ezt e népnek: Hallván halljatok és ne értsetek, s látván lássatok és ne ismerjetek; (*991)

(*991) Ésaiás könyve 6

Útjára engedték egy konkrét feladattal — küldetéssel.

Láthatjuk, hogy a leírások valós történéseket tartalmaznak. Csak azok sokszor a krónikás fantáziája, kommentárjai és a középkori vallási cenzorok tevékenységének köszönhetõen váltak zavarossá.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

AZ ÚR HÁZA

Ugyan mi keresnivalója lehet az Úr házának, a templomnak, a Jármûvek címû fejezetben? — tehetnék fel sokan a kérdést. Hiszen az egy kultikus hely, építmény, ahol az Úrhoz szoktunk imádkozni.

Vajon ön, kedves olvasó, elgondolkozott-e valaha azon, hogy ugyan már miért olyan alakú a templom — az “Úr háza” — amilyen? Természetesen elsõsorban a római katolikus templomok alakjára, kinézetére gondolok.

Vajon miért van a templomnak tornya? Miért van a templomban harang, és annak miért pont olyan a formája, amilyennek ismerjük? Miért van az “Úr házában” oltár? És miért olyan az alakja, a kinézete, amilyen?

Sõt a magyar nyelv “angyalbõrben” szava mellett egy másik érdekességet említek. Vajon miért nevezik a templom egy részét hajónak?

Sok-sok kérdés. Felvetõdtek-e ezek közül némelyek önben, kedves olvasó?

Próbáljuk hát megkeresni rájuk a választ.

Könyvünk eddigi fejezetei során egyértelmûvé vált, hogy ha a szent írásokból kiszûrjük a vallási belemagyarázásokat, akkor egy nagyon fontos megállapításra jutunk: a szövegek mindmind arról szólnak, hogy a bibliai idõk során egy nem földi eredetû civilizáció képviselõi aktív tevékenységet folytattak bolygónkon. Ennek során gyakran avatkoztak be az események alakításába, akárcsak az Egyiptomból való szabadulás során.

Késõbb ezek egyre közvetettebbé váltak. Ahelyett, hogy eszközeikkel az emberek szeme láttára avatkoztak volna közbe, inkább konkrét kiválasztott személyeken, a prófétákon keresztül juttatták el üzeneteiket az emberekhez.

Ez tény, és még a legokvetetlenkedõbb vitázó sem vonhatja kétségbe. Legyen akár vallásos világszemléletû vagy sem.

Nos, az “Úr háza” kapcsán minket leginkább a bibliai korok azon idõszaka érdekel, amikor a misszionáriusok közvetlenül avatkoztak be az események menetébe. Ugyanis az emberek ekkor sok ízben látták jármûveiket. Azok alakját, kinézetét, mûködését.

Megjegyzem, hogy az ószövetségben szinte sehol nem esik szó templomról. Hiszen még Salamon is csupán háznak nevezi az építményt, ahol az “Úr” hajléka volt. Ma tudjuk jól, hogy a frigyládának — a misszionáriusokkal való kapcsolattartás eszközének — biztosított ez az épület helyet.

Persze ne feledjük, hogy a középkor során a vallási cenzúra sok ízben nyúlt bele a szövegekbe, hogy azok még inkább “tükrözzék az Úr dicsõségét”. Ekkor “apróbb módosításokat” hajtottak végre rajtuk. Ezek persze csak arra voltak jók, hogy még nagyobb fogalmi zûrzavart keltsenek.

Erre számos esetben láthattunk példát. De egyrõl mégiscsak szólnék.

Mózes könyvei több esetben is említenek jégesõt. Mint már említettük, Egyiptom és Izráel a szubtrópusi övezetben terül el. Ami azt jelenti, hogy szinte soha nem csökken a levegõ hõmérséklete huzamosan a fagypont alá. Így nem valószínû, hogy a bibliai korban ott élõ emberek a jeget egyáltalán ismerték. Talán csak azon utazók, akik északabbra is eljutottak.

Több ezer évvel késõbb, a középkorban, mint már sokszor említettem, a szövegeket megpróbálták értelmezni. Így olyan helyeken, ahol azok már nagyon érthetetlenek voltak, a cenzorok apróbb kommentárokat szúrtak be. Így jelent meg többek között Mózes könyveiben a jégesõ fogalma. De ekkor kaptak “az égi szózatok” konkrét szóbeli jelentéstartalmat is...

Nos, csak visszamenõleg jelent meg az ószövetségi szöve gekben néha talán fellelhetõ templom fogalma is.

Leginkább az Új testamentom használja ezt a szót elõszeretettel.

Ezért inkább maradjunk az “Úr háza” kifejezésnél. Vajon mit jelent?

Fentebb említettük, hogy korábban az emberek sok ízben látták az “Urat”, és azokat a szerkezeteket, amelyeken az közlekedett. Azaz a misszionáriusokat és azok jármûveit.

Mindig azt látták, hogy az “Úr” ezekben a szerkezetekben tartózkodik. Szerintük azért, mert... ott lakik...

Tudjuk persze jól, hogy nem így van. De... próbáljunk egy egyszerû ember fejével gondolkozni, aki sok ezer évvel ezelõtt élt.

Sok-sok esetben az egyszerû emberek azt látták, hogy a landolt jármûbõl jön ki az “Úr”, és dolga végeztével oda tér vissza. Természetszerûleg leegyszerûsítve azt hitték, hogy az “Úr” ott lakik... Abban a valamiben.

Pedig ezek a misszionáriusok légi jármûvei voltak...

Apropó! Légi jármû.

Mindannyian tudjuk jól, azok is, akik értenek a fizikához, és azok is, akik nem, hogy ha egy szerkezet, mely viszonylag nagy sebességgel közlekedni akar a levegõben, bizonyos feltételeknek meg kell hogy feleljen. Ezek elsõsorban azok az aerodinamikai szabályok, melyeket be kell tartani. Gondolok itt az úgynevezett áramvonalas alakra.

Egy, a levegõben gyorsan mozgó szerkezetnek érthetõen olyan alakúnak kell lennie, hogy mozgás közben a légellenállás a minimális legyen. Hiszen különben legfeljebb olyan gyorsan mozoghat, mint egy léghajó...

Mindenki jól ismeri a vadász- vagy utasszállító repülõgépek alakját. Senki elõtt nem titok egy rakéta alakja sem. Ezek mindmind hasonló alakúak. Ugyanis nagy sebességgel mozognak a Föld légkörében.

44., 45. ábra
A Föld légkörében nagy sebességgel mozogni képes szerkezetek

Mivel korábban a misszionáriusok jármûvei is az emberek szeme láttára repültek a levegõben, ezért alakjuk sem különbözhetett erõsen a napjainkban ismert áramvonalas formáktól. A fizika törvényei alól azok sem képeztek kivételt.

E jármûvek közül több ízben egyesek landoltak is.

Vegyünk hát egy jól ismert vadászgéptípust, az F-15e-t.

46. ábra
F-15e vadászgép

Jó, jó. De mi köze az F-15e vadászgépnek az ”Úr házához”?

Nos, vegyük ezt a fotót és fordítsuk el az óramutató járásával megegyezõ irányban 90 fokkal.

47. ábra
F-15e vadászgép függõleges helyzetben

Nem emlékezteti ez az olvasót valamire?

Csodálatos példát találtam erre az alakra Ungvár közelében.

Mondhatnánk azt is, hogy sokszor nem vesszük észre az elõttünk álló nyilvánvaló dolgokat. Nem látjuk a fától az erdõt...

Íme az egyik templom, mely Ungvártól nem messze található.

A képre ránézve mindenki számára egyértelmû, hogy ez az építmény a keresztény vallás egyik kultikus helye.

48. ábra
Falusi templom

De mégis mi köze lehet a Szalókán található templomnak az F-15e vadászgéphez?

Nos, a mellékelt képen egy épület látható. Bárki elsõ ránézésre könnyen megállapítja — az az épület, ahová az Urat tisztelni járunk, és ahol kórusban hozzá imádkozunk.

Na de miért ennyire egyértelmû, hogy a képen egy templomot és mondjuk nem egy víztornyot, vagy irodaházat, esetleg egy gazdasági épületet látunk?

Hát az alakjából látszik! — mondanák sokan. Ugyanis a vallási kultikus helyek mind-mind jellegzetes alakúak. Külsejük egyértelmûen és határozottan eltér mindazon más épületektõl, melyeket emberkéz emelt.

De mégis, miért ilyen alakúak ezek a kultikus épületek?

Miért nem henger, hasáb vagy akár gömb formájúak? Hiszen azok is erõsen elütnének a többi épülettõl?

Hát azért, mert az ”Úr” lakik bennük! — kiáltanák kórusban a hívõk.

No, akkor most próbáljunk meg elvégezni egy érdekes kísérletet.

Vegyük e templomot és vetítsük ki rá az F-15e vadászgép sziluettjét:

49. ábra
Falusi templom a rá kivetített repülõgép alakkal

Tegyük ezt meg fordítva is. Vegyük az említett falusi templom épületének fotóját és vetítsük ki a kinagyított vadászrepülõ sziluettjére.

Nos, mit látunk?

A hasonlóság egyszerûen megdöbbentõ! A templom alakja tökéletesen követi egy vadászgép formáját...

Na persze nem véletlenül! Hiszen elõdeink a templom alakját az egykoron a magasban száguldó repülõ eszközök mintájára formázták...

50. ábra
Egy nagy sebességgel a Föld légkörében mozogni képes szerkezet a rá kivetített templommal

Ugyanakkor a korabeli építészek, akik az elsõ templomokat építették, azokat a szerkezeti elemeket, melyekkel nem tudtak mit kezdeni, egyszerûen elhagyták az építményrõl.

Ilyenek a hajtómûvek és a szárnyak.

És ha a rajzon ábrázolt vadászgép kontúrját a szaggatott vonalak mentén megvágjuk, akkor mit kapunk?

Így a falusi templom egy központi toronyból áll, melyet lejjebb szárnycsonkok öveznek.

De nemcsak erre találunk számos példát. Míg a falvakban az ”Úr házának” egyszerûbb formájára bukkanunk, addig nagyobb városokban a templom alakja is többet láttat.

51. ábra
Az ungvári római katolikus templom fotója és rajza

Mind a fotóról, mind a rajzról jól látható a templom struktúrája: egy központi toronyhoz a szárnycsonkokon keresztül két kisebb oldalsó torony is kapcsolódik.

Amennyiben elhagyjuk ezeket a melléktornyokat, akkor újfent az egyszerûbb falusi templom alakját kapjuk.

Nos, úgy hiszem, hogy ön, kedves olvasó, már rájött arra, hogy mik is azok az oldalsó tornyok:

1 — A jármû központi része
2 — A szárnyak azon része, melyeket az épületnél elhagytak
3 — Szárny csonkok
4 — Segédhajtómûvek

Sok-sok templomot — az “Úr házát” — vizsgálhatunk meg. Alakjuk minden esetben hasonló. Egy központi torony, és az oldalsó hajtómûvek. Ezek persze az egyszerûbb épületeknél hiányozhatnak. Hiszen egy kisebb falu anyagilag aligha engedhetne meg magának egy pazar méretû és kinézetû templomot.

Így a templom, az “Úr háza” nem egyéb, mint az emberiség kollektív emlékezetében fennmaradt jármûalak... Mely a misszionáriusok egykoron látott légi eszközeinek a formáját utánozza.

Egyébként egy másik nagy világvallás — a muzulmán, mely az egykoron élt Mohamed próféta követõinek vallása, szintén ugyanezeket teszi. Gondoljunk csak a mecsetekre, amik kivétel nélkül mind-mind torony (rakéta) formájúak...

Ahonnan egykoron az “Úr” — Allah beszélt hozzájuk. Ezt utánozzák napjainkban is, mikor e rakéta alakú tornyokból a müezzinek Allah dicsõségét hirdetik.

De térjünk vissza a keresztény világvallásra.

Az senkit ne zavarjon meg, hogy a templomok csúcsán kereszt található. Hiszen az építészek, a hasonlóságot ugyan megtartva, de mégis csak ki akarták hangsúlyozni a keresztény vallás szimbólumának fontosságát. Ezért azt az építmény legmagasabb pontján helyezték el, hogy messzirõl is jól látható legyen. Sõt kifejezze, hogy ez az építmény az “Úr háza”, a keresztény vallás kultikus helye.

Biztos vagyok benne, hogy szép számmal fognak akadni olyanok, akik mindenáron kétségbe fogják vonni ezeket a maguktól értetõdõ következtetéseket.

A torony meglétét azzal fogják magyarázni, hogy arra azért volt szükség, hogy a település legmagasabb épülete legyen, ezzel hangsúlyozva ki annak fontosságát.

Persze ez is egy magyarázat. Csak az a baj vele, hogy a fenti kérdések közül csak némelyikre próbál választ adni.

De lépjünk tovább. És kérdezzük meg magunktól, hogy mit keres a harang a templomban, és miért csonkakúphoz hasonló az alakja?

52., 53. ábra
Harangok

Gondolom, mindenki számára eléggé egyértelmû, hogy a harang minden esetben a templomhoz, az “Úr házához” kötõdik.

Igaz, modern korunkban már találhatunk önállóan felállított harangot is. De korábban csakis az “Úr házában” volt ilyen eszköz.

Mi is a harang? Próbáljuk meghatározni.

Ez egy fémbõl öntött, csonkakúp alakú, hangot keltõ eszköz. Hiszen a funkciója nem más, mint hogy hangot keltsen.

Az elmúlt évszázadok során idõjelzõ feladata is volt azzal, hogy jelezte többek között a delet. De térjünk vissza azon következtetésünkhöz, hogy az “Úr háza”, a templom nem egyéb, mint a misszionáriusok jármûveinek külalakját utánzó építmény.

Említettük, hogy a korábbi korokban az emberek sokszor láttak ilyen jármûveket. És... azok hangját is hallották.

Hiszen ezek a szerkezetek hajtómûvekkel rendelkeztek, melyek tolóerõt fejtettek ki ahhoz, hogy a jármû repülni tudjon. És ezzel... intenzív hangot keltettek.

Gondoltak hát egyet az emberek, és elkezdték utánozni az “Úr házát”. Így jelent meg a templom az idõk során. Csakhogy...

A hasonlóság nem teljes — mondogatták egymás között.

Jó, jó, az alak, a forma már megvan. De még valami hiányzik!

A hang...

Hiszen minden esetben, amikor ezek a szerkezetek láthatóak voltak, és a levegõben repültek, azokat erõs hangjelenség kísérte.

Törték hát a fejüket az emberek. Hogyan is tehetnék még teljesebbé a hasonlóságot a templom és az “Úr háza” között?

Kellene egy olyan eszköz, mely ha lehet, erõs hangot kelt, valami olyasfélét, amit akkor hallottak, mikor a szerkezetek landoltak.

Mi legyen ez? Egy lapos vasdarab? Egy hosszúkás vaslap? Egy nagyméretû cintányérhoz hasonló fémlap? Vagy egy dob?

Mindezeket elvetették. Úgy nem igazán tûntek megfelelõknek.

Elkezdtek hát gondolkodni.

A misszionáriusok jármûvei minden esetben erõs zajt keltettek. De honnan is jött a zaj?

Az “Úr házán” megfigyeltek egy olyan szerkezeti részt, ahonnan az a zaj elõtört. Az alakját is megjegyezték.

Ennek kellett hát a formáját utánozni!

Mindenki látott már napjainkban reaktív hajtómûvet. Kivétel nélkül szerkezeti elemük az a rész, ahol a reaktív izzó gázsugár kilép — a hajtómû fúvókája. Minden rakéta rendelkezik ilyen szerkezeti elemmel.

54. ábra
Harangok?

A képen egy rakétahajtómû elsõ fokozatának azon mûszaki részei láthatók, melyekbõl mûködése közben lép ki az izzó gázsugár.

55., 56. ábra
Rakétahajtómûvek, nem harangok!

Ennek alakja a csonkakúphoz hasonló. Nyilván a tervezõk a fizikai törvényszerûségek figyelembevételével tervezték ilyen alakúra a hajtómû eme részét. A misszionáriusok sem bújhattak ki e fizikai szabályszerûségek alól.

Így hát évezredekkel korábban az emberek megfigyelték, hogy az “Úr házának” azon része, ahonnan az az erõs hang elõtör, a hajtómû fúvókája — csonkakúp alakú.

Megvan! Alkossunk egy olyan fém tárgyat, mely ennek utánozza az alakját, és ha megütjük oldalról, akkor annak belsejébõl is, akárcsak korábban az “Úr házának” hasonló szerkezeti elemébõl — erõs hang jön majd ki...

Helyezzük ezt el abban az épületben, mely a korábban látott “Úr házának” alakját utánozza, és... Ezzel teljes a hasonlóság! Elégedetten dörzsölték össze tenyerüket a megalkotók.

Hiszen megcsinálták az “Úr házának” hû mását, és bele egy olyan hangot keltõ eszközt, mely a misszionáriusok jármûveinek a hangját utánozza kisebb-nagyobb sikerrel. Csak kongatni kell...

A dicsõséget — a hajtómûvekbõl elõtörõ intenzív fényt — már persze a korabeli ismeretek szintjén nem tudták utánozni. De sebaj!

Mégiscsak van egy “Úr háza”, mely erõs hangot produkál!

Így alakult hát ki a templom alakja és benne a harang. Mert a harang formájában utánozza a reaktív hajtómû fúvókájának alakját, melybõl, akárcsak a hajtómûbõl, a kongatás hatására az erõs hang elõtör...

Ezért nem kocka, hasáb, sín, csõ vagy tányér alakú az az eszköz, mely az “Úr házában” az erõs hangot kelti.

A templom — az emberiség kollektív emlékezetének produktuma. Egy reaktív hajtómûvekkel a légkörben mozgó áramvonalas szerkezet mása.

Persze néhol több, néhol kevesebb sikerrel.

A szemtanúk közül azonban többen nemcsak repülés vagy landolás közben látták ezeket a szerkezeteket. Hanem... belülrõl is.

Ugyanis mai szóhasználattal úgy mondanánk, hogy az ufók elrabolták õket...

Persze szó sincs itt semmiféle elrablásról. Csak voltak emberek, akiket magukkal vittek.

Nem hiszi, kedves olvasó?

Az Új testamentomban is van nyoma:

2. Ismerek egy embert a Krisztusban, a ki tizennégy évvel ezelõtt (ha testben-é, nem tudom; ha testen kivül-é nem tudom; az Isten tudja) elragadtatott a harmadik égig.
3. És tudom, hogy az az ember, (ha testben-é, ha testen kívülé, nem tudom; az Isten tudja),
4. Elragadtatott a paradicsomba, és hallott kimondhatatlan beszédeket, a melyeket nem szabad embernek kibeszélnie. *992

Ugyan mi egyébrõl szól ez, minthogy olyan ismeretlen helyre vittek embereket, ahol azok furcsa dolgoknak voltak szem- és fültanúi.

Az, mint korábban mondtam, kicsit erõs kifejezés, hogy elrabolták. Ugyanakkor másutt is van szó arról, hogy a misszionáriusok embereket vittek magukkal:

19. Felmentél a magasságba, foglyokat vezettél, adományokat fogadtál emberekben... *993

8. Ezokáért mondja az Írás: Fölmenvén a magasságba foglyokat vitt fogva, és adott ajándékokat az embereknek. *994

*992 Pál korinthusbeliekhez írt II. levele 12
*993 Zsoltárok könyve 68
*994 Pál efézusbeliekhez írt levele 4

Vajon miért vittek magukkal embereket a misszionáriusok?

Talán azért, hogy olyan kísérleteket és vizsgálatokat végezzenek rajtuk, amiket a mai, gyakran hisztériakeltõ filmekben látunk?

Ostobaság! Csak némely erõsen túldramatizált film beszélhet arról, hogy az elrabolt embereken válogatottnál válogatottabb, az inkvizíció kínzásait megszégyenítõ procedúrákat végeztek el.

Újra csak azt kell mondanom, hogy ez ostobaság, mely nem egyéb, mint a mi rejtett félelmeink kivetítése. Hiszen ugyan mi szörnyûbbet tudunk annál elképzelni, hogy valami ismeretlen helyre visznek bennünket valakik, mondjuk az ufók, aztán ott mindenféle ismeretlen rendeltetésû csöveket, hegyes szerszámokat szurkálnak belénk?

Ez csak a félelmünk legsötétebb oldala. Ami legfeljebb csak hisztériakeltésre jó.

Mert hát emlékezzünk vissza, hogy korábban a misszionáriusok mit is ígértek az izraelitáknak abban az esetben, ha azok bizonyos normáknak, többek között erkölcsi elvárásoknak, megfelelnek?

14. Térjetek meg, szófogadatlan fiak, azt mondja az Úr, mert én férjetekké lettem néktek, és magamhoz veszlek titeket, egyet egy városból, kettõt egy nemzetségbõl, és beviszlek titeket Sionba. (*530)

Ha kínzással egyenértékû vizsgálatokat akartak volna végezni, akkor nem helyezték volna kilátásba, hogy tudásuk, ismereteik egy részét megosztják velünk...

Annak is nyoma van a szövegekben, hogy ezek az “elraboltak” visszatértek:

1. Mikor visszahozta az Úr Sionnak foglyait, olyanok voltunk, mint az álmodók. *995

Azért voltak olyanok, mint az “álmodók”, mert kábultak voltak. Hisz elaltatták õket:

8. A mint meg van írva: Az Isten kábultság lelkét adta nékik; szemeket, hogy ne lássanak, füleket, hogy ne halljanak,... (*825)

(*530) Jeremiás könyve 3
*995 Zsoltárok könyve 126
(*825) Pál levele a rómabeliekhez 11

Így hát az idõk során sokan jártak a misszionáriusok jármûveinek a fedélzetén. Sok dolgot az õáltaluk elmondottakból ismerünk.

Mikor a jármûvek fedélzetén jártak, ott egy furcsa eszközt láttak, mely segítségével az “Úr” beszélt a jármû fedélzetén lévõkhöz. Más szóval egy kommunikációs eszközt.

Ez az eszköz nemcsak hangot, hanem képet is közvetített. Ma úgy mondanánk, hogy egy videofon, vagy videótelefon volt. Melyen keresztül nemcsak a beszélõ hangját lehetett hallani, hanem magát a beszélõt is látni lehetett.

Emlékezzünk vissza arra, amit Ezékiel látott a bázison:

1. És kiálta füleimbe nagy felszóval (persze nem Ezékiel füleibe kiáltott a hang, hanem a hangosbemondón hangzottak el a parancsok. Amennyiben Ezékiel csak látomásokban látta volna mindezt, akkor nem hallhatott volna nagyon erõs hangot), mondván: Hozzátok el a városra a meglátogatásokat (rajtaütések fegyveres jármûvekkel), kinek-kinek a kezében legyen vesztõ eszköze (fegyvere).
2. És ímé hat férfi jõ vala a felsõ kapu útjáról (az ûrhajó vagy a bázis valamelyik ajtajának irányából), a mely északra néz vala, mindeniknek kezében zúzó eszköze (katonák, fegyveresek), egy férfi pedig köztük gyolcsba vala öltözve (a gyolcsba általában a technikai személyzet volt öltözve, persze egyáltalán nem biztos, hogy a ruha gyolcsból volt, hanem inkább csak ahhoz hasonló anyagból), és íróeszköz vala derekán (valamilyen eszköz). És bemenének és állának az érczoltár mellé.
4. És monda az Úr néki: Menj át a város közepén, Jeruzsálem közepén, és jegyezz egy jegyet a férfiak homlokára, a kik sóhajtanak és nyögnek mindazokért az útálatosságokért, a melyeket cselekedtek annak közepében.
5. És amazoknak mondá az én hallásomra (vagyis jelen volt Ezékiel az eligazításon): Menjetek át a városon õ utána, és vágjátok; ne kedvezzen a ti szemetek és ne szánakozzatok:
7. És mondá nékik: Fertõztessétek meg a házat, és töltsétek meg a pitvarokat megölettekkel. Menjetek ki. És kimenének és öldöklének a városban. *996

*996 Ezékiel könyve 9

Ezékiel szem- és fültanúja volt annak, hogy egy különítmény bevetési parancsot kapott. Mindegyikük fegyverrel — “zúzó eszközzel” rendelkezett.

A konkrét instrukciókat az “érc” oltáron keresztül kapták, arra vonatkozólag, hogy a bevetés során mit kell tenniük.

De vajon mit jelent az a szó, hogy “ oltár”? És milyen nyelven van?

Furcsamód ez a Föld minden nyelvén hasonlóképpen hangzik. Nyilván azért, mert egyik földi nyelvnek sem sajátja.

Hiszen azok a szemtanúk, akik a misszionáriusok jármûveinek fedélzetén jártak, sok esetben saját fülükkel hallották, hogy azok bizonyos eszközöket saját nyelvükön hogyan neveztek.

Aztán természetesen, a látottakat és a hallottakat visszatérve tovább adták.

Többek között azt is, hogy egy furcsa valamin keresztül hallották az “Urat” beszélni. Ezt a valamit, az ismeretlenek egymás között oltárként említették.

Idõvel ez a szó megragadt az emberek tudatában és az egykori szemtanúk által a jármûveken látott eszközt utánozni kezdték...

Csináltak egy szekrényhez hasonlító tárgyat. Azután e tárgy fölé egy nagy méretû képet állítottak, mely az “Urat” ábrázolja.

Mikor ez elkészült, elkezdtek az elõtt térdepelve az “Úrhoz” beszélni — imádkozni.

57. ábra
Az oberndorfi Szent Miklós székesegyház oltára

Csak azt utánozták, amit a szemtanúk elmeséltek...

Azaz, hogy a misszionáriusoknál egy furcsa alakú tárgy volt, melyen keresztül az “Úr” a többiekhez beszélt, sõt... Fölötte meg is jelent. A képernyõn...

58. ábra
A St. Gallus Parish székesegyház oltára

A misszionáriusok ezen eszköz elõtt állva beszéltek az ”Úrhoz”, és az onnan válaszolt.

Nos hát, beszéljünk mi is az oltárunk elõtt az ”Úrhoz”. Válaszolni ugyan nem fog, de sebaj! Minden bizonnyal meghallgatja majd az imáinkat — gondolták a középkorban.

Ugyan megjelenni sem fog nekünk, de majd helyettesíti a “jelenést” a szentkép. Mely az Urat ábrázolja...

Az 57. és 58. ábrákon két oltár látható. E tárgyak csakis az ”Úr házában”, vagyis a templomokban találhatók meg. Fõ feladatuk, hogy elõttük térdepelve imádkozunk az ”Úrhoz”, akit az oltáron található nagyméretû szentkép jelenít meg. (Az illusztrációk szentképein ugyan nem az ”Úr” látható, de azért az esetek nagy többségében azt a szentet jeleníti meg a méretes kép, akihez imádkozunk).

És itt most kihangsúlyoznám a ”megjeleníti” szót. Hiszen mindezzel egy a szemtanúk által egykoron látott cselekvést utánzunk.

Amennyiben az 57. ábrán látható oltárról eltüntetjük a díszítéseket és egyéb cicomákat, akkor egyértelmûvé válik a korabeli jármûvek fedélzetén látott mûszaki berendezés szerkezete:

1 — A nagyméretû videómonitor, mely az oltáron keresztül beszélõ személy képét jelenítette meg.
2 — Az oltár mûszaki egysége, mely a kommunikáció és a videókép megje lenítését tette lehetõvé.

Így az ”Úr házában” az oltár elõtt imádkozva mi is azt tesszük, amit a jármûvek fedélzetén láttak a korabeli szemtanúk.

És az “Úrhoz” való beszédünket mi is majd azzal a kifejezéssel fogjuk befejezni, amivel a jármûveken az ismeretlenek tették egykoron: Ámen...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

BÁBEL TORNYA

A harmadik fejezetben azt taglaltuk, hogy Mózes mintegy negyven napig ismeretlen helyen tartózkodott. Akkor adósok maradtunk egy magyarázattal.

Ugyanis Mózes azokon a felvételeken kívül, melyekrõl a harmadik fejezetben szóltunk, amiket neki az ûrhajó fedélzetén bemutattak, olyanról is szól, melyek Bábel tornyaként váltak ismertté a köztudatban.

A mai napon annyit tudunk róla, hogy valamikor sok-sok idõvel korábban az emberek egy igen magas tornyot készültek felépíteni, mellyel az egekbe akartak jutni.

Ezt megakadályozandó, az Isten a torony építõinek a nyelvét összezavarta, minek következtében mindannyian más-más nyelven kezdtek el beszélni. Így már nem értették meg, amit a másik mond, és a tornyot nem tudták befejezni.

A köznyelv ezt a nyelvi zürzavart nevezte el bábelinek.

Ennyi az, amit tudunk ma. Egy meseszerû történet. Melyet talán az emberek azért találtak ki, hogy a Földön beszélt különbözõ nyelvek eredetére magyarázatot adjanak.

De a korábbiakban többször is láttuk, hogy Mózes egykoron valóban megtörtént események “videófelvételeit” látta. Melyeket a misszionáriusok minden esetben gondosan dokumentáltak. Csakhogy. Nem mindegyik esetben értette pontosan, hogy mi az, amit lát. Hiszen híján volt az ehhez szükséges tudományos ismereteknek. Így csak saját egyszerû fogalmaival mondta el az utókornak a látottakat. Amikor meg már végképp nem értette, mi történik a felvételen, akkor a “hézagot” kommentárjaival pótolta...

Többek között ezeket a kommentárokat soroltam korábban az “én azt hittem” kategóriába.

Mert ne feledjük: azon felvételek egyikét, melyek a kísérleti állomáson készültek, s azt dokumentálták, hogyan tanították Ádámot, Mózes egészen félreértette.

A felvételeken ugyanis a következõket látta: mutatnak Ádámnak egy kockát, mire õ azt mondja — kocka. Mutatnak neki egy madarat, mire õ azt mondja — madár. Egy kutyát — azt mondja, kutya. És így tovább. Ádám tanult.

Ahogy Mózes nézte a felvételt, melyet a kísérleti állomáson készítettek, nem igazán értette, hogy miért mondja Ádám azon tárgyak, vagy állatok neveit, amit neki a kutatók mutatnak. Törte hát a fejét. Hiszen valahogy csak el kellett mondania, mit is látott!

Aztán belehasított a felismerés: azért mondta a felvételeken Ádám többek között azon állatok neveit, amiket neki mutattak, mert... Neveket adott nekik!

De nem volt ez másképp a csipkebokor esetében sem. Csak õ hitte azt, hogy a csipkebokor ég...

Mindenképpen meg kell azt értenünk, hogy Mózes is tévedhetett, sõt több esetben tévedett is. És mi mindannyian szentírásnak vesszük egy sok ezer évvel ezelõtt élt ember minden szavát. Még a tévedéseit is...

Ha több ízben is tévedett korábban, miért gondoljuk, hogy Bábel tornyával ez másképp lenne?

3. És mondának egymásnak: Jertek, vessünk téglát és égessük ki jól; és lõn nékik a tégla kõ gyanánt, a szurok pedig ragasztó gyanánt.
4. És mondának: Jertek, építsünk magunknak várost és tornyot, melynek teteje az eget érje, és szerezzünk magunknak nevet, hogy el ne széledjünk az egész földnek színén.
5. Az Úr pedig leszálla, hogy lássa a várost és a tornyot, melyet építenek vala az emberek fiai.
6. És monda az Úr: Ímé e nép egy, s az egésznek egy a nyelve, és munkájának ez a kezdete; és bizony semmi sem gátolja, hogy véghez ne vigyenek mindent, a mit elgondolnak magukban.
7. Nosza szálljunk alá, és zavarjuk ott össze nyelvöket, hogy meg ne értsék egymás beszédét.
8. És elszéleszté õket onnan az Úr az egész földnek színére; és megszûnének építeni a várost. *997

*997 Mózes I. könyve 11

Mózes magyarázata szerint az emberek egy építményt — tornyot építettek, hogy eljussanak vele az egekbe.

Az elsõ, amit biztosan tudunk — a fizika törvényei, a Föld gravitációja, a nehézkedési erõ, határt szabnak bármilyen építmény magasságának.

Ezért van az, hogy a Földön nem találhatóak tíz-, vagy húszezer méter magasságú hegyek sem.

Mert ahogy egy építmény vagy természeti képzõdmény (pl. hegy) egyre magasabb, úgy annak természetszerûleg egyre nagyobb a súlya. Egy határt elérve ez a súly olyannyira naggyá válik, hogy egyszerûen az építmény, vagy természetes képzõdmény, mint a hegy — süllyedni kezd.

Ugyanis az alatta lévõ talajrétegek az irtózatos nyomás hatására elkezdenek a Föld középpontjának irányába süllyedni.

Nos hát, többek között már csak ezért sem lehet kilométer magas épületeket építeni.

Ez az egyik mozzanat.

Mert felmerül egy másik kérdés is: miért is akartak, legalábbis Mózes elmondása szerint, az emberek egy igen magas épületet emelni?

Azért, hogy annak a teteje az eget érje. És... segítségével eljussanak az... égbe.

De minek?

Korábban a szövegek alapján próbáltunk magunknak egy új KÉPet kialakítani mindarról, ami a Bibliában szerepel. Most viszont ez a KÉP segít nekünk a Bábel tornya kapcsán feltett kérdés megválaszolásában.

Merthogy a korábbiakban megtudtuk, hogy a Földön gyakorlatilag a kezdetek óta jelen vannak egy szuperfejlett kozmikus társadalom képviselõi. A bibliai idõkben az emberek sokszor látták, hogy azok jármûveiken a Földre az “égbõl” érkeznek, és oda is távoznak.

Ezért alakult ki az idõk során az a hit, hogy a “másvilág” egy másik világ, vagy a “mennyország”, az ország, ahonnan az “Isten” jött, a mennyekben, az égben van.

A misszionáriusok jöttek és mentek. Az emberek meg csak nézték...

Felébredt bennük a kíváncsiság, és ennek nyomán az a természetes vágy, hogy õk is eljussanak oda. Az égbe... Ahol az a másik ország van...

Ma már persze jól tudjuk, hogy az égben nincs “fönn”, vagy “lenn”. Hiszen ha rakétáinkkal elhagyjuk a Föld felszínét, akkor a légkörön áthaladva a kozmoszba jutunk. Mely ismereteink szerint gyakorlatilag végtelen. És ahol nagy a valószínûsége annak, hogy több lakott világ is létezik. Csak mindeddig nem voltak bizonyítékaink erre. Mindeddig!

A kozmoszban a milliárdnyi csillag és csillagrendszer közül vajon hol keressük azt a “másvilágot”?

Figyelembe véve, hogy a szövegekben sok-sok számadat van, néha “álköntösbe” bújtatva, azt kell mondanunk, hogy e számok valamilyen módon ezeket az adatokat is tartalmazzák. Csak még meg kell õket fejtenünk... És akkor talán pontosan megtudjuk majd, hogy a misszionáriusok valójában honnan jöttek... Hol is található a “másvilág”, egy másik lakott világ.

Nos, az emberekben felébredt a vágy, hogy õk is eljussanak az egekbe. Így hát megpróbálták a misszionáriusokat utánozni.

És itt most két lehetõség van. Ezek a lehetõségek annak kapcsán merülnek fel, hogy Mózes nem konkrétan írja le mindazt,amit a felvételeken látott.

Mert nem pontosan érthetõ, hogy itt most valóban egy téglaépítményt emeltek az emberek, vagy valami mást. Aminek a segítségével eljutnak majd az egekbe...

Ugyanis a kételkedésre egy másik mozzanat is okot ad.

Mózes Bábel tornyáról beszél.

Ha figyelmesen olvassuk a szövegeket, akkor kiderül, hogy Bábel egyenlõ Babilonnal. Babilon pedig egy ország, mely a bibliai idõkben, Mózes után létezett. Gondoljunk csak nagyhatalmú uralkodójára, Nabukodonozorra.

Azonban ne feledjük, hogy a misszionáriusok Mózesnek olyan felvételeket mutattak meg, melyek Mózes elõtti régmúlt korok eseményeit dokumentálták. Így hát fel kell tételezni, hogy e “torony” esetében sem volt ez másképp.

Azt viszont eléggé nehéz elképzelni, hogy a misszionáriusok a sok ezer, tízezer, sõt százezer évekkel korábban készült felvételek közül Mózesnek olyanokat mutattak be, melyek ezekhez a hatalmas idõszakokhoz képest csupán “röviddel Mózes elõtt” készültek. Hiszen nehéz azt elképzelni, hogy mondjuk tízezer évvel korábban már létezett Babilon.

Erre a válasz magától adódik: csak Mózes szerint volt ez a torony Babilonban...

Lehet, hogy mikor a fedélzeten Mózes megkérdezte, hogy hol is állt az a “torony”, amit most lát, azt felelhették neki, hogy azon a területen, ahol most Babilon van.

Késõbb Mózes, egy kicsit “átdolgozva” a látottakat, már úgy beszél errõl a “toronyról”, mely Babilonban állt.

Ezen nincs mit csodálkoznunk. Hiszen azok, akiknek elmondta az ûrhajón látottakat, minden bizonnyal megkérdezték: hol is állt az a “torony”?

Mire õ azt válaszolta, hogy Babilonban — Bábelben.

Így kialakult a Bábel tornya, mint egy építmény, és annak helye.

Na de miért torony? Ugyanis említettük, hogy nagyon magas építményeket emelni a Föld vonzereje miatt nem lehet. Mit láthatott hát Mózes?

Miért “ijedtek” meg a misszionáriusok attól, hogy az emberek egy “tornyot” kezdenek építeni? De nemcsak, hogy “megijedtek”, hanem megakadályozták annak elkészültét is.

Talán attól, hogy az emberek egy “sima” téglából készülõ tornyot építenek?

Legfeljebb hagyták volna, hogy hadd csinálják. Mert egy bizonyos magasságon túl úgyis romba dõl. Vagy a saját súlya alatt, vagy egy erõsebb széllökés hatására.

Hiszen egy ilyen próbálkozáson legfeljebb csak mosolyogni lehet!

De õk mégsem “mosolyogtak”, hanem megijedtek. És nyomban meg is akadályozták a munkálatok folytatását.

De hát miért?

Mi volt olyan fontos ebben a “toronyban”?!

Hogy ezt megértsük, most tegyünk egy kisebb kitérõt.

Azt tudjuk, hogy Mózes korában egy jármû landolt a Sinai hegyen. A leírások arra utalnak, hogy ez igencsak nagyméretû lehetett.

Késõbb a szövegek arról is említést tesznek, hogy ez “angyal” volt.

De nem beszélnek annak alakjáról, kinézetérõl.

Vajon hogyan nézhetett ki?

Az “Úr háza” kapcsán már beszéltünk arról, hogy egy, a légkörben nagy sebességgel mozgó jármûnek mindenképp bizonyos aerodinamikai szabályoknak meg kell felelnie. Így az alakjának is olyannak kell lennie, hogy a lehetõ legkisebb légellenállással mozogjon.

Akkor azt mondtuk, hogy a templomok mind-mind olyan egykoron látott repülõ szerkezetek alakját utánozzák, melyek napjaink rakétaformáira hasonlítanak. Megfelelve ezzel a minimális légellenállás követelményeinek.

Ezen alakzatok központi egysége, kivétel nélkül minden esetben, a klasszikus templom alakjában a — torony...

8. És te nyájnak tornya, Sion leányának vára (tudjuk, hogy a Sion hegyére ûrhajó szállt le. Innen az tûnik ki, hogy toronyformájú volt.) ! Eljõ tehozzád és elérkezik az elõbbi hatalom, a Jeruzsálem leányának birodalma. *998

Nocsak!

A Sion hegyére Mózes korában leszállt jármûvet Mikeás toronyként jellemzi.

De másutt is van szó errõl:

4. Mert te vagy az én menedékem, s erõs tornyom az ellenség ellen.
5. Hadd lakozzam a te sátorodban mindörökké; hadd meneküljek a te szárnyaid árnyéka alá! Szela. *999

Itt kiderül, hogy toronyformájú, illetve szárnyakkal rendelkezõ tárgyakat láttak egykoron repülni.

10. Erõs torony az Úrnak neve, ahhoz folyamodik az igaz, és bátorságos lészen. *1000

*998 Mikeás könyve 4
*999 Zsoltárok könyve 61
*1000 Példabeszédek 18

Tehát az emberek a “torony” építésekor e jármûveket próbálták meg utánozni. Ennek segítségével akartak eljutni az egekig.

De van még egy kérdés. Éspedig: Mózes a torony mellett egy városról is beszél: “... építsünk magunknak várost és tornyot...”

Tehát egy várost készültek felépíteni, melynek közepén egy torony van. Mi ebben a különleges? Miért szúrt szemet ez az “Úrnak”?

Hiszen egy településben nincs semmi különleges! Vagy?

Valami olyat látott Mózes a felvételeken, ami egy “városhoz” volt hasonló? És volt benne egy “torony”, mely készült?

A “város” több épületbõl állt, melyeknek közük volt... a torony felépítéséhez?

És ez a “város” stratégiailag olyannyira fontos volt, hogy a misszionáriusok megakadályozták az ott folyó munkálatokat?

Megint csak jól látható, hogy Mózes mekkorát tévedett. Hiszen õ városnak nézett egy épületkomplexumot, melyeknek köze volt egy “toronyhoz” — rakétaszerû jármûhöz!

A dokumentált felvételeken Mózes egy, a régmúltban létezett kutatóbázist látott. Ahol a kutatók egy rakéta megalkotásán tevékenykedtek.

Arra készültek, hogy ezen eszközzel eljussanak... az égbe.

A bázis sok-sok épületbõl állt, ahol a részkutatásokat végezték. A laboratóriumok.

Ennek központi helyén ott állt... a kutatás tárgya, a rakéta. A torony...

59. ábra
”Bábel tornya”...
Legalábbis egy olyan torony, melynek segítségével el lehet jutni az ”egekbe”..., amilyenhez hasonlót láthatott Mózes egykoron a felvételeken

Persze, hogy Mózes egy egyszerû városnak és toronynak nézte az egészet.

Mint említettem, ha egy “sima” város és téglatorony lett volna az, amit Mózes látott, akkor egyáltalán nem érthetõ, hogy a misszionáriusok miért akadályozták meg az ott folyó kõmûvesmunkákat.

Viszont, ha... egy stratégiailag fontos kutatóbázisról van szó, ahol egy olyan eszköz készült, melynek segítségével az emberek eljuthattak az “egekbe”? Akkor már sokkal érthetõbb, hogy mindez miért szúrt szemet.

Ugyanis olyan információk birtokába jutottak, hogy a kutatóbázison a kísérletek már elõrehaladott állapotban vannak. A kísérleti jármû megalkotása gyors ütemben folyik.

Ha ez elkészül, akkor az emberek kijutnak vele az “égbe”, és még ki tudja, mi történik.

Ettõl megrettentek.

Olyannyira fontosak voltak ezek a kutatások, hogy a misszionáriusok mindvégig megfigyelték a létesítményt.

Az “Úr” azon szavai, miszerint ”és bizony semmi sem gátolja, hogy véghez ne vigyenek mindent, a mit elgondolnak magukban” arról tanúskodnak, hogy a kísérletek jó irányban haladtak.

Mivel stratégiailag igen fontos objektumról volt szó, és a kísérletek elõrehaladott stádiumban voltak, ezért a misszionáriusok úgy döntöttek, hogy az ott folyó munkát megakadályozzák. Éspedig végérvényesen.

A Flotta parancsot kapott az objektum megsemmisítésére...

“...Nosza szálljunk alá...” és akadályozzuk meg az ott folyó munkálatokat...

Jármûvek indultak el fedélzetükön fegyverekkel.

Mikor elérték a bázist, és elkezdõdött az akció, az ott-tartózkodók közt hatalmas pánik tört ki. Olyannyira nagy lett a zûrzavar, hogy senki nem értette a másik szavát...

Na nem azért, mert mindenki más nyelven kezdett el beszélni. Csudákat! Csak Mózes hitte, hogy azok ott a felvételeken azért beszélnek és kiabálnak össze-vissza, mert nem értik egymás szavát.

Senki nem figyelt a másikra. Mindenki a saját életét igyekezett menteni. Az egész kutatóbázison bábeli zûrzavar uralkodott el.

Az épületkomplexumot a “toronnyal” együtt lerombolták. Megsemmisítették...

Azok pedig, akik életben maradtak, már soha többet nem kezdték újra a “torony” építését...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

JÓNÁS ÉS A NAGY HAL

Valószínûleg nincs olyan ember, aki ne hallott volna Jónás történetérõl. Hiszen gyakran idézik. Már-már szólássá vált a kifejezés — Jónás a cethal gyomrában.

Mit mond errõl az egyház?

A bibliakorabeli idõkben az Úr Jónást küldte el Ninivébe, hogy hirdesse az igéjét. Õ azonban megijedt, és úgy gondolta, hogy elkerülheti az Úr parancsának végrehajtását, ha elbujdosik.

Ezért hajóra szállt és minél messzebb próbált Ninivétõl kerülni. De az Úr nagy háborgást támasztott a tengeren.

A hajó legénysége nem értette, mi olyat cselekedtek, amivel kivívták a Mindenható haragját. Míg végül kiderült, hogy Jónás az oka a viharnak, mert ellenszegült az Úr parancsának.

Csak egyféleképpen csitíthatták le a vihart, ha Jónást a tengerbe vetik. Amit meg is tettek.

Jónás a habokban fuldoklott. Már-már halálán volt.

Az Úr ekkor egy cethalat rendelt ki, mely elnyelte Jónást. Három napig volt a cethal gyomrában.

Ekkor az Úr megparancsolta a halnak, hogy tegye partra õt.

Ezután már Jónás valóban elindult Ninivébe, és hirdette az Úr szavait.

Ennyi hát a hivatalos történet.

Újra csak arra kell kilyukadnunk, hogy ez a történet sok kérdést vet fel.

Az elsõ ezek közül: hogyan lehetett Jónás, egy ember, huzamosabb ideig egy cethal gyomrában? Hogyhogy élve tudott odabenn maradni? Nyilvánvaló, hogy nem lehetett a hal gyomrában elegendõ levegõ ahhoz, hogy lélegezni tudjon.

A másik: hogyhogy Jónást a hal gyomrában az emésztõnedvek nem emésztették meg?

De ami a legnehezebb kérdés: vajon miért kellett neki három napig a hal gyomrában lennie? Hiszen a hal, miután elnyelte, gyorsan a part felé úszhatott volna, hogy szárazra tegye õt.

És miért éppen cethal volt az?

Sok-sok kérdés.

Napjaink ismereteinek fényében az egész történet épp ezért nem tûnik egyébnek, mint egy kitalált mese. Elvégre mindenki jól tudja: senki sem élhet meg egy cethal gyomrában.

Így ezzel le is zárhatjuk a kérdést. Ez is csak egy kitalált meseszerû történet, melyet az emberek fantáziája alkotott.

Ha csak valóban ennyi információ áll a rendelkezésünkre, akkor nem sokat tudunk kezdeni ezzel a szöveggel.

Lássuk viszont, mit mond minderrõl a Bibliában maga Jónás próféta.

1. És lõn az Úrnak szava Jónáshoz, az Amittai fiához, mondván:
2. Kelj fel, menj Ninivébe, a nagy városba, és kiálts ellene, mert gonoszságuk felhatolt elémbe!
3. És felkele Jónás, hogy Tarsisba szaladna az Úr elõl. Leméne azért Jáfóba, és talála ott egy hajót, a mely méne Tarsisba, és megadván a hajóbért, beszálla abba, hogy Tarsisba menne velök az Úr színe elõl.
4. Az Úr pedig nagy szelet bocsáta a tengerre, és nagy vihar lõn a tengeren, és a hajó már-már töredezik vala. *1001

Hogy a vihart csitítsák, Jónást a tengerbe dobták a fedélzetrõl:

15. És felragadák Jónást és beveték õt a tengerbe, és megszûnék a tenger az õ háborgásától. *1002

Nos, Jónás a vízben fuldokolt. Egyre gyengébb és gyengébb lett. Már kapálózni sem kapálózott. Lassan, apró buborékokat eregetve, süllyedni kezdett a mélybe. Halálán volt...

1. Az Úr pedig egy nagy halat rendelt, hogy benyelje Jónást. És lõn Jónás a halnak gyomrában három nap és három éjjel.
11. És szóla az Úr a halnak, és kiveté Jónást a szárazra. *1003

*1001,*1002 Jónás könyve 1
*1003 Jónás könyve 2

Az elsõ, ami a szöveg olvasásakor szembeötlik, hogy sehol nincs szó benne cethalról. Helyette mindvégig az a kifejezés szerepel — “nagy hal”.

De hát vajon mi történhetett?

Mint már oly sokszor a bibliai korban, a misszionáriusok különbözõ személyekkel álltak kapcsolatban. Ilyen volt Jónás is. Más szóval, mondhatnánk, az ügynökük volt.

Mivel ilyen fontos személy volt a misszionáriusok számára, ezért nyilvánvalóan állandóan figyelemmel kísérték õt. Elsõsorban talán azért, hogy életét megóvják, mert nem voltak olyan nagyon sokan azok, akik elõtt a misszionáriusok felfedték kilétüket.

Nos, Jónás a tengerbe került, és fuldoklott. Ekkor megjelent egy nagy hal, mely elnyelte õt.

Ez a történet gyerekkorom kedvenc írójának, Verne Gyulának Némó kapitány címû regényét juttatja eszembe. Ugyanis ott van egy hasonló történet. Egy ember fuldoklik. Egyszer csak megjelennek furcsa külsejû megmentõi, akik a Nautilus tengeralattjáró fedélzetére viszik.

Nocsak tengeralattjáró...

De miért mondja Jónás azt, hogy “nagy hal”?

Gondolatban végezzünk el egy kísérletet. Vegyünk egy embert az amazóniai õserdõben élõ azon törzsbõl, mely az ezredvég ellenére még mindig a kõkorszak szintjén él. Mert annak ellenére, hogy a civilizáció egyre több helyre eljut, azért még napjainkban is akadnak ilyen törzsek.

Vigyük az emberünket a tenger partjára. A következõ kép táruljon elé: a tengeren egy csónakban egy ember ül. Egyszer csak mellette a vízfelszínre emelkedik egy hatalmas tengeralattjáró.

Ha lehet, olyan helyen emelkedjék fel a szerkezet, hogy emberünk elõl eltakarja a csónakot.

Közben, a hajó túloldalán, amit természetesen emberünk nem lát, kinyílik egy zsilip, és ezen keresztül a csónakban tartózkodó felszáll a fedélzetre. A csónakot pedig elsüllyesztik.

Röviddel ezután, õserdõbeli barátunk meredt tekintete elõtt, a tengeralattjáró süllyedni kezd, míg végül a víz alá bukik.

Kérdezzük meg hát riadt, õserdõbeli megfigyelõnktõl, hogy mondja el, mit látott.

Minden bizonnyal a következõket fogjuk tõle hallani.

Ott voltam a nagy víz partján. Egy csónakot láttam, melyben egy ember ült és elég messze volt. Aztán egyszer csak megjelent egy szörnyûséges nagy hal. És... elnyelte azt, aki a csónakban volt...

Nos, miért gondoljuk, hogy egy sok ezer évvel ezelõtt élt ember ettõl pontosabb leírást adna?

Vajon ismerhetett-e olyan szerkezetet, mely a víz alatt képes közlekedni?

Ugyanakkor, mivel a tengeralattjárók a víz felszíne alatt mozognak, ezért a tervezõik akarva-akaratlanul a halak formáját mintázva alkották meg külalakjukat. Így a halakhoz hasonló áramvonalas kiképzésüknek köszönhetõen azok is a legkisebb közegellenálással mozognak.

Biztos vagyok benne, hogy mindenki látott már, ha felvételrõl is, tengeralattjárót.

Vajon valóban nem emlékeztet-e külseje egy nagy haléra?

60. ábra
A "nagy hal"...

A középkorban, mikor a bibliai történeteket megpróbálták értelmezni, sehogyan sem tudtak mit kezdeni Jónás “nagy halával”. Miféle nagy hal? — törték a fejüket a szerzetesek. Aztán egyszer csak egyiküknek világosság gyúlt az agyában.

Hát persze! — kiáltotta. Hisz Jónás nagy hala nem lehet más, mint a tengerészek által regélt hatalmas cethal!

Akkor minden érthetõ! — dörzsölték elégedetten tenyerüket a barátok. Meg van fejtve Jónás története. Mert egy hatalmas cet nyelte el õt. És annak volt a gyomrában!

61. ábra
Egy hatalmas ”cethal”...

Azt ugyan hiába is várnánk el sok száz évvel ezelõtt élt emberektõl, hogy egy tengeralattjáró hajót el tudjanak képzelni. Az ismereteikbõl maximum a cetre futotta...

Így hát gyökeret vert az az elképzelés, hogy a fuldokló Jónást egy cet nyelte el.

Eddig rendben is van. De miért volt Jónás a tengeralattjáró fedélzetén három napig?

Mikor fuldokolt, levegõ után kapkodva sok vizet is nyelt a tüdejébe.

Nos, ha napjainkban valaki fuldokolni találna egy tengerparti strandon, akkor, miután kimentették, az elsõsegélynyújtással párhuzamosan a mentõket is hívnák hozzá.

Ha sok vizet nyelt, akkor annak ellenére, hogy a fuldokló már magához tért és közérzete normális, mégiscsak beszállítják a kórházba, ahol legalább egy napig megfigyelés alatt tartják. Hogy miért?

Azzal együtt, mikor valaki fuldoklás közben levegõ után kapkod, a levegõvétellel együtt víz is jut a tüdejébe. És ha a tüdõbe került víz mennyisége nem csekély, akkor ez kiválthatja az úgynevezett félrenyeléses tüdõgyulladást. Amit nyilván, ha a megfigyelés alatt lévõ betegnél fellép, azonnal a megfelelõ eszközökkel kezelni tudnak. Különben az életével fizethet.

Mivel Jónás is fuldoklott, ezért a misszionáriusok, miután a jármûvük — a “nagy hal” — fedélzetére vitték, azonnal megkezdték az elsõsegélynyújtást az eszméletlen emberen. Hiszen csak ez menthette meg az életét.

Mikor már jobban lett, és állapota normalizálódott, még nem tették partra, mivel attól tartottak, hogy a tüdejébe került víz szövõdményeket okozhat. Ezért továbbra is pihentették, és megfigyelték az állapotát. Másrészt pedig minden bizonnyal orvosi kezelésnek is alávetették.

Mindehhez kellett a három nap. Mikor aztán az ápolás nyomán már jobban lett, és elmúlt a komplikáció veszélye, a tengeralattjáró parancsot kapott, hogy egy lakatlan partszakaszon, a kíváncsi szemektõl távol emelkedjen a felszínre és tegye partra Jónást.

Ez a magyarázat sokkal logikusabb és érthetõbb, mint a hivatalos verzió. Ezzel ugyanis, a vallásos magyarázatokkal szemben, melyek rendszerint csodákra hivatkozva kerülik el a kellemetlen kérdések megválaszolását, érthetõvé válik, hogy mi volt a nagy hal, és miért kellett Jónásnak három napig annak “gyomrában” lennie.

Látható, hogy ez nélkülöz minden miszticizmust és csodát. Helyette teljes összhangban áll könyvünk korábbi részeinek mondanivalójával. Azzal, hogy a misszionáriusok mindvégig a Földön, az avatatlan szemektõl ugyan rejtve, de aktív tevékenységet folytattak...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

AZ ÚR SZAVA. (HANGJELENSÉGEK)

Úgy hiszem, hogy könyvünk eddigi mintegy tíz fejezetébõl eléggé egyértelmûen kiderült, hogy a bibliakorabeli idõkben az emberek gyakran láttak nem földi személyeket, azok jármûveit és ténykedésüket bolygónkon.

Nem kétséges, hogy a leírások, melyek ez idáig értelmetlen zagyvaságnak tûntek, így egy csapásra érthetõkké válnak, ha többek között a bennük szereplõ misztikus természetfeletti lényeket a jármûvek fogalmával helyettesítjük be.

Gyakran láthattuk, hogy az angyal fogalom mögött sok esetben egy nem földi jármûtípust kell érteni.

49. Rájok bocsátá haragjának tüzét, mérgét, búsulását és a szorongatást: a gonosz angyalok seregét. (*517)

(*517) Zsoltárok könyve 78

Nyilván arról van itt szó, hogy az “Úr” bocsátotta az emberekre a “gonosz angyalokat”.

Csakhogy van itt egy kis gond.

Ugyanis a vallás felfogása szerint létezik mennyország és pokol. A mennyországban van az Úr, s vele a szentek és az angyalok. A pokolban vannak az ördögök.

Nos, a mennyországban mindenki jó, kedves, szeretetreméltó. Pont azért került oda. Ilyenek az angyalok is.

Itt meg a szöveg arról szól, hogy az Úr bocsátotta a gonosz angyalokat az emberekre.

Hát vannak gonosz angyalok? És õk is a mennyországban vannak?

Hiszen eddig úgy tudtuk, hogy csak a mennyországban vannak angyalok! A pokolban nincsenek, csak ördögök.

Hát hogy is van ez?

Ez csak egy példa arra, hogy a Biblia sok részletében ellentmond a vallás tanainak...

A vallás által kreált angyalok, mint szárnyas emberalakok, csak fikciók.

Helyettük sok ízben jármûvekrõl van szó a szövegekben. De errõl korábban már részletesen beszéltünk.

Most inkább szóljunk azokról a fizikai jelenségekrõl, melyek a misszionáriusok jármûveit kísérték. Bár ez a rész a sok idézet következtében kicsit hosszúra sikeredett.

Annak ellenére, hogy nyilvánvaló: az idézetek tucatjai unalmassá tehetik ezt a részt, mégis szólok ezekrõl a szövegekrõl. Már csak azért is, hogy mindazoknak, akik még ezek után is bõszen ragaszkodnak a korábbi álláspontjukhoz, bizonyítsam: a Szentírásban rengeteg olyan szövegrészlet található, melyekkel a hivatalos vallási világkép nem tud mit kezdeni. Legfeljebb agyonhallgatja azokat...

Viszont, ha úgy tekintünk e leírásokra, mint a földönkívüli jármûveket kísérõ jelenségekre, akkor sok minden érthetõvé válik.

Hozzáteszem azonban még azt, hogy e kozmikus civilizációnak nyilván nemcsak egyfajta típusú és kinézetû jármûvei vannak. Hiszen gondoljunk csak bele, hogy napjainkban hányféle repülõgéptípus létezik. Kezdve a vitorlázó, majd egymotoros sportrepülõgépektõl az egyre nagyobb utasszállító gépeken keresztül a szuperszónikus vadászgépekig. De ezeken felül ott van még az ûrrepülõgép, és a teljes harci és kutatási feladatokat szolgáló rakétaarzenál is.

Nyilvánvaló, hogy ezek egyrészt külsejükben, alakjukban is különböznek. De leginkább hangjukat tekintve eltérõek.

Hiszen bárki, anélkül, hogy felnézne a magasba, már hangjáról is meg tudja különböztetni, hogy utasszállító vagy harci gép hangját hallja-e.

De az ütemes, dobogásszerû hang hallatán sem kiált csodát. Mert tudja, hogy helikopter közeledik.

Nos, ahogy az általunk ismert légi jármûvek hangjai különböznek egymástól, ugyanúgy eltérõ a misszionáriusok jármûtípusainak a hangja is.

Csakhogy számolnunk kell egy különbséggel.

Napjainkban jól ismerjük mindazokat a repülõ szerkezeteket, melyeket fentebb említettem. És megvannak a megfelelõ fogalmaink is ahhoz, hogy jellemezni tudjuk õket.

Mert ha azt mondom, hogy helikopter hangja, akkor mindenki arra a repülõ szerkezetre gondol, mely függõlegesen föl-le képes mozogni, sõt egy helyben állva lebegni is tud.

Légcsavarjának lapátjai vízszintes síkban forognak, a megfelelõ felhajtó erõt biztosítva ezzel a jármûnek. Eközben a lapátok a levegõben nagy sebességgel mozogva keltik azt a tipikus ütemes, dobogásszerû hangot.

Emlékezzünk csak vissza a korábbiakra, mikor ilyen jármûvek avatkoztak be a csatába az izraeliták oldalán:

24. És mikor a szederfák tetején indulásnak zaját fogod hallani, akkor indulj meg, mert akkor kimegy te elõtted az Úr, hogy megverje a Filiszteusok táborát. (*458)

15. És mikor hallándod a járás dobogását a szederfák tetején, akkor menj ki a viadalra; mert az Isten te elõtted megyen, hogy megverje a Filiszteusok táborát. (*369)

A hangjuk leírásából következik, hogy ezek egyfajta helikopterszerû jármûvek voltak.

Ugyanakkor megint más típusú jármûvekrõl van szó a következõ, korábban már szintén említett idézetben:

12. Mert elbocsátám elõttetek a darázsokat, és ûzék azokat elõletek: az Emoreusok két királyát, de nem a te fegyvered által, de nem a te kézíved által. (*459)

Valószínûleg alakjuk vagy hangjuk után hasonlítja a krónikás ezeket a jármûveket darazsakhoz.

De találkoztunk már olyan jármûvekkel, melyeket méreteik és talán kinézetük után Zakariás lovakhoz hasonlított (*688—699).

Vagy mint Habakuk, aki a misszionáriusok másik jármûtípusát “diadal-szekerekként” említi.

8. A folyók ellen gerjedt-é fel az Úr? Vajjon a folyókra haragszolé, vagy a tengerre bõszültél-é fel, hogy lovaidon és diadal-szekereiden robogsz? (*968)

Ugyanígy más-más jármûtípusok az angyal, a kérub, a szeráf, a szent, a vigyázó stb.

Mivel a korabeli szemtanúk különbözõ fajtájú jármûveket láttak repülni, ezért nyilvánvalóan azok egymástól elütõ hangját is különbözõképpen jellemzik.

Egyesek említenek kiáltást, mások sok vizek zúgását. Újra csak mások kürtzengést vagy trombitaszót. De mint láttuk, a járás dobogása is ezek közé tartozik.

Akkor vizsgáljuk most meg ezeket.

Egy nagyon fontos és sokatmondó idézettel kezdjük. Sok helyütt a kötelezõ tananyag részeként szereplõ Jób könyvébõl van az alábbi idézet:

29. De sõt értheti-é valaki a felhõ szétoszlását, az õ sátorának zúgását? (*44)

(*458) Sámuel II. könyve 5
(*369) Krónika I. könyve 14
(*459) Józsué könyve 24
(*968) Habakuk könyve 3
(*44) Jób könyve 36

Azaz, az “Úr háza”, vagy az “Úr sátra” repülés közben zúg... Nos, ez a “zúgás” a különbözõ jármûtípusoknál más és más. Gyakorta volt hallható a mennydörgéshez hasonló hang:

3. Az Úr szava zeng a vizek fölött, a dicsõség Istene mennydörög, az Úr ott van a nagy vizek felett.
4. Az Úr szava erõs; az Úr szava fenséges.
7. Az Úr szava tûzlángokat szór.
8. Az Úr szava megrengeti a pusztát, megrengeti az Úr Kádesnek pusztáját. *1004

Azt ugye azért mégsem gondoljuk, hogy az Úr, mikor beszél, akkor “tûzlángokat” szór? Hiszen akkor nem lenne egyéb, mint egy mesebeli sárkány!

Ugye ezt senki nem gondolja komolyan?!

Helyette sokkal egyszerûbb a magyarázat: az “Úr szava” nem más, mint a jármû hajtómûvének hangja. Mely valóban zeng, mennydörög, hangos, tûzlángokat szór, és mindent megrezegtet, olyan erõs.

De nemcsak arról van itt szó, hogy nagyon erõs robaj hallható, hanem még a hajtómûvek fénye — dicsõség — is látható.

Másutt, egy másik szövegrész arról beszél, hogy csodálatos ez a tudás, melyet nem érthetünk, egy több ezer évvel ezelõtt élt ember szemszögébõl nézve:

3. Utána hang zendül, az õ fennségének hangjával mennydörög, s nem tartja vissza azt, ha szava megzendült.
4. Isten az õ szavával csudálatosan mennydörög, és nagy dolgokat cselekszik, úgy hogy nem érthetjük. *1005

Vagy:

33. Az õ dörgése ad hírt felõle, mint a barom a közeledõ viharról. *1006

Azaz, a távolban közeledõ jármû még szabad szemmel ugyan nem látható, de a hajtómûveinek a hangja — a “dörgés” már hallható.

10. És lõn, hogy a mikor Sámuel az égõáldozatot végezé, eljövének a Filiszteusok, hogy Izráel ellen harczoljanak. Az Úr pedig mennydörge nagy hangon azon a napon a Filiszteusok felett és annyira megzavarta õket, hogy megverettetének Izráel elõtt. (*351)

10. Az Úr, a kik vele versengenek, megrontja, Mennydörög felettök az égben, Az Úr megítéli a földnek határait, Királyának pedig hatalmat ad, És felemeli felkentjének szarvát! *1007

*1004 Zsoltárok könyve 29
*1005 Jób könyve 37
*1006 Jób könyve 36
(*351) Sámuel I. könyve 7
*1007 Sámuel I. könyve 2

A “mennydörgéshez” — a jármû hajtómûveinek hangjához egyéb fizikai jelenségek is társultak:

6. A seregek Urától látogattatik meg, mennydörgéssel, földindulással, nagy zúgással, forgószéllel, viharral és emésztõ tûzi lánggal; *1008

Itt, mivel a Seregek Uráról — a Flotta parancsnokáról van szó, a jármû, melyen közlekedik, már sokkal robosztusabb. Hajtómûvei is nagyobb teljesítményûek. Ezért a mennydörgésen kívül igen erõs szelet, vihart is kavar mindarra, amerre elhalad.

Az emésztõ tûzi láng pedig újra csak nem egyéb, mint a jármû nagy teljesítményû hajtómûveinek a reaktív gázsugara.

De másfajta hang is társult a “dörgéshez”:

30. Te pedig prófétáld meg nékik mind e szókat, és ezt mondd nékik: Az Úr a magasságból harsog, és az õ szent lakhelyébõl dörög, harsanva harsog az õ házára, riogatva kiált, mint a szõlõtaposók, e föld minden lakosa ellen.
31. Elhat e harsogás a földnek végére (nagyon erõs a zaj és nagyon messzire elhallatszik), mert pere van az Úrnak a pogányokkal, õ minden testnek ítélõ birája, a hitetleneket fegyverre veti, azt mondja az Úr. (*560)

Feltételezem, hogy senki sem hiszi azt, hogy a “Mindenható Isten” a “lakhelyébõl riogatva kiált”?

Itt egy másik jármûtípus hangjáról van szó. Jeremiás még hozzá is teszi, hogy a hang “az Úr lakhelyébõl” jön. A lakhely, legalábbis Jeremiás szerint, maga a jármû, ahogy azt a korábbiakban az Úr háza címû részben láthattuk.

De a hivatalos felfogás szemszögébõl nézve eléggé furcsa a következõ szövegrészlet is:

10. Az Urat fogják követni. Ordít, mint az oroszlán (a hajtómûvek zúgása); ha õ ordít, remegve gyûlnek össze fiak napnyugot felõl. *1009

A jóságos és Mindenható Isten, mely szelíd... oroszlánként ordít?

Na persze, itt nem az “Isten” ordít, hanem a jármû hajtómûvei keltik az “ordítást”.

De ugyanilyen jellemzést találunk Hóseás könyvén kívül Jeremiásnál is. Ne feledjük, õ sok mindennek volt szemtanúja korábban:

7. Felkelt az oroszlán (mert olyan, mintha oroszlán ordítana) az õ tanyájából, és a népek pusztítója elindult; kijött helyébõl, hogy elpusztítsa a te földedet; városaid lerontatnak (a pusztító-fegyveres jármû tûzerejére utal), lakatlanokká lesznek. (*533)

*1008 Ésaiás könyve 29
(*560) Jeremiás könyve 25
*1009 Hóseás könyve 11
(*533) Jeremiás könyve 4

Más szavakkal: elindult a harci jármû, mely nagy pusztítást fog véghezvinni.

Mikor egy ilyen megjelenik, akkor minden remeg hajtómûveinek erõs hangja következtében:

10. De az Úr igaz Isten, élõ Isten õ, és örökkévaló király; az õ haragja elõtt reszket a föld, és a nemzetek nem szenvedhetik el az õ felindulását. *1010

Itt arról is szó van, hogy ha elhúz a magasban egy-egy repülõ jármû, úgy még a föld is beleremeg a dübörgésbe... (Akárcsak napjaink szuperszónikus gépei.)

Egy másik hangfajtát is említ a Biblia — “süvöltésként”:

26. És zászlót emel a távoli népeknek, és süvölt a föld határán lakozóknak, és ímé hamarsággal könnyen eljõnek. *1011

Itt arról van szó, hogy megjelenik egy jármû, melynek hangját a krónikás süvöltéshez hasonlítja.

Röviddel késõbb újabb jármûvek követik azt.

A krónikás szerint ezek azért jöttek, mert az elõbbi jármû “süvöltött nekik”, hogy — gyertek!

Kicsit megmosolyogtató! Nem igaz?

Egyszerûen egy jármû közeledett, melyet késõbb több másik követett.

De vannak olyan jármûtípusok, melyek hangja “sok vizeknek zúgására” emlékeztet:

13. Szavára (elõbb dübörgés hallatszik) víz-zúgás támad az égben, és felhõk emelkednek fel a föld határairól; villámlásokat készít az esõnek, és kihozza a szelet az õ rejtekhelyébõl. *1012

Kicsit naivan Jeremiás azt hitte, hogy az “Úr” egyfajta varázsedényben tartja a szelet, melyet akkor hoz ki a “rejtekébõl”, ha repülni készül.

Ésaiás is azt hitte, hogy az “Úr” azért repül, mert azt a misztikus szél hajtja.

19. És félik napnyugottól fogva az Úrnak nevét (az ûrhajó hangját, hiszen ha megjelenik, akkor nagy baj van!), és naptámadattól az õ dicsõségét (fényét), mikor eljõ, mint egy sebes folyóvíz, a melyet az Úr szele hajt. *1013

De ezenkívül mindketten arról is beszélnek, hogy a jármû hangja “víz zúgása”, vagy “sebes folyóvíz”.

De másutt is található ilyen hajtómûhang:

2. És hallék szózatot az égbõl, mint sok vizeknek zúgását és mint nagy mennydörgésnek szavát;... *1014

*1010,*1012 Jeremiás könyve 10
*1011 Ésaiás könyve 5
*1013 Ésaiás könyve 59
*1014 Mennyei jelenések könyve 14

Itt a “szózatot” a szemtanú úgy jellemzi, mint “sok vizeknek zúgását”, illetve “mennydörgésnek szavát”.

De hiszen korábban Jézusnál is találkoztunk egy hasonló részlettel:

28. Atyám dicsõítsd meg a te nevedet! Szózat jöve az égbõl: Meg is dicsõítettem, és újra megdicsõítem.
29. A sokaság azért, a mely ott állt és hallotta vala, azt mondá, hogy mennydörgött; mások mondának: Angyal szólt néki. (*738)

A korábbiakban is már megkérdõjeleztük azt, hogy a szózaton, mely az “égbõl” jött, értelmes szöveget kell-e érteni. Ennek kapcsán megjegyeztük, hogy nagy valószínûséggel a késõbbi korok során az egyházi cenzúra toldotta meg hellyel-közzel a szövegeket. Egyrészt, hogy vallási szempontból “érthetõbbek” legyenek, másrészt pedig, hogy még inkább tükrözzék az egyház tanainak igazát.

Ha pontosan értjük ezt, akkor egyáltalán nem jövünk zavarba egy másik szövegrész kapcsán sem.

19. És megnyilatkozék az Isten temploma a mennyben, és megláttaték az õ szövetségének ládája az õ templomában; és lõnek villámlások és szózatok és mennydörgések, és földindulás és nagy jégesõ. *1015

(*738) János evangyélioma 12
*1015 Mennyei jelenések könyve 11

A templomról immár tudjuk, hogy azon jármûvek építészeti mása, melyeken a misszionáriusok közlekedtek.

E jármûvekkel együtt jár a mennydörgés, villámlás, földindulás és más lokális légköri jelenségek.

Ha nem értjük, hogy a krónikások a korábbiakban mit értettek a “szózaton”, akkor a kép misztikussá és zavarossá válik.

Egyfajta végítélet vízióját vetíti elénk, mikor is majd mennydörgések, villámlások, jégesõ és földindulás közepette megszólal majd az égbõl az “Úr hangja”. A szózat!

Nem szükséges a misztikus víziók ingatag talajára lépnünk. Hiszen ha a “szózaton” egyfajta hajtómûtípus hangját értjük, akkor a végítélet rémisztõ látomása egy csapásra szertefoszlik. Mert a fenti idézet egy nagyméretû jármû hajtómûvei által keltett hang-, fény- és légköri jelenségeket ír le.

Ez János Mennyei jelenések könyvébõl való, mellyel részletesen a következõ fejezetben fogunk foglalkozni.

Az arkangyal a misszionárius Flotta egy másik jármûtípusa. A “szózat” mellett, melyet a jármû hajtómûvei keltenek, egy másik igen jellegzetes, eléggé magas frekvenciájú hang is hallható.

16. Mert maga az Úr riadóval, arkangyal szózatával és isteni harsonával leszáll az égbõl: és feltámadnak elõször a kik meghaltak volt a Krisztusban; (*979)

6. Felvonul Isten harsona-szónál, kürtzengés közt az Úr. *1016

14. És megjelen felettök az Úr, és nyila repül mint a villámlás (nyíl — lövedék, villámlás — fényfelvillanás a lövedék kilövésekor); az Úr Isten kürtöt fuvall (hajtómû hangja), és déli szelekben nyomul elõ (meleg légmozgás!). (*963)

Ez nyilván annak tudható be, hogy mivel ez egy másik fajta jármû, ezért a hajtómûve paraméterei is eltérnek a korábban taglalt típusoktól. Ahogyan egy egymotoros repülõgép hangja eltér egy szuperszónikus vadászgép hangjától. Ugyanis, a benzinmotor nem produkálja azt a tipikus magas frekvenciájú sivító hangot, melyet a vadászgép gázturbinás hajtómûve kelt.

Egy újabb hajtómûhang a “trombitaszó”. Ez leginkább a kisebb és nyilván sokkal mozgékonyabb jármûvek — az angyalok — jellegzetes hangja.

27. Mert a miképen a villámlás napkeletrõl támad és ellátszik egész napnyugatig, úgy lesz az ember Fiának eljövetele is.
30. És akkor feltetszik az ember Fiának jele az égen. És akkor sír a föld minden nemzetsége, és meglátják az embernek Fiát eljõni az ég felhõiben nagy hatalommal és dicsõséggel (ûrhajóval).
31. És elküldi az õ angyalait nagy trombitaszóval (a kis repülõ jármûvek hangjának jellegzetessége), és egybegyûjtik az õ választottait a négy szelek felõl, az ég egyik végétõl a másik végéig. *1017

(*979) Pál thessalonikabeliekhez írt I. levele 4
*1016 Zsoltárok könyve 47
(*963) Zakariás könyve 9
*1017 Máté evangyélioma 24

A vallásos ábrázolások szerint, mikor majd Jézus eljön az õ angyalaival, akkor a következõ lesz a kép: a Megváltó kinyújtott kézzel áll egy felhõn. Körbeveszi õt dundi, kisgyermek termetû szárnyas alakok sokasága. Mindegyik gömböc gyerekangyal kezében egy trombita vagy kürt van, melyet megfújnak.

Hát...

Enyhén szólva... kissé naiv elképzelés.

Hiszen a trombitaszónak az égvilágon semmi köze a trombitához, mint hangot keltõ eszközhöz. Hiszen itt arról van szó, hogy majd megjelennek a misszionáriusok “angyal” típusú jármûvei, és hallható lesz az azok hajtómûvei által keltett jellegzetes hang — a “trombitaszó”. Errõl majd könyvünk utolsó fejezetében fogunk szólni.

Ugyanígy félrevezetnek bennünket a szemtanúk leírásai, ha nem megfelelõen értelmezünk egy másik fogalmat:

3. A ki az õ dicsõségének visszatükrözõdése, és az õ valóságának képmása, a ki hatalma szavával (dübörgés) fentartja a mindenséget, a ki minket bûneinktõl megtisztítván, üle a Felségnek jobbjára a magasságban, *1018

26. Kinek szava akkor megrendítette a földet (a Sion hegyén), most pedig ígéretet tesz, mondván: Még egyszer megrázom nemcsak a földet, hanem az eget is. (*89)

Ha azt feltételezzük, hogy a “hatalma szava” nem egyéb, mint a “Mindenható” nagy hangerejû beszéde, akkor újra csak zsákutcába jutunk. Viszont:

18. Mert nem járultatok megtapintható hegyhez, és lángoló tûzhöz, és sûrû homályhoz (köd), és sötétséghez, és szélvészhez,
19. És trombita harsogásához, és a mondásoknak szavához (dübörgés), melyet a kik hallottak, kérték, hogy ne intéztessék hozzájok szó; (*88)

Ez az idézet, mely a zsidókhoz írt levélbõl való, az egykoron, Mózes idejében a Sinai hegyen landoló nagyméretû jármûre utal.

Nyilván a landolás következtében a hajtómûvekbõl elõtörõ egyik jellegzetes hangot jellemzi mondásoknak szavaként.

Korábban, már Dánielnél találkoztunk egy másik sajátos hanggal:

4. És az elsõ hónapnak huszonnegyedik napján, ímé én a nagy folyóvíznek, azaz a Hiddeknek partján valék.
5. És felemelém szemeimet, és látám, és ímé: egy férfiú, gyolcsba öltözve, és dereka ufázi aranynyal övezve.
6. És teste olyan mint a társiskõ, és orczája olyan mint a villám, és szemei olyanok mint az égõ szövétnekek, karjai és lába tája mint az izzó ércznek színe, és az õ beszédének szava olyan, mint a sokaság zúgása. (*595)

*1018 A zsidókhoz írt levél 1
(*89,*88) A zsidókhoz írt levél 12
(*595) Dániel könyve 10

Egy másik jármûfajtát látott egykoron Dániel. Ennek hangja különbözött az elõbbiekétõl. Nem volt sem kürtzengés, sem trombitaszó vagy szózat, hanem Dániel úgy jellemzi, mint — sokaság zúgása.

De másutt Jeremiás is beszél hasonló hangról:

22. A hír hangja ímé megjött, és nagy zúgás kél észak földe felõl, hogy pusztává tegyék Júdának városait, és sakálok tanyájává. *1019

Ez azt jelenti, hogy közelednek észak felõl azok a jármûvek, melyek fegyvereikkel majd pusztasággá teszik Júda városait...

Hasonló képet tár elénk könyvében Habakuk, melyet már többször is idéztünk:

3. Isten a Témán felõl jön, és a Szent a Párán hegyérõl (két különbözõ jármûtípus). Sélah. Dicsõsége elborítja az egeket (a hajtómû fénye, ragyogása), és dícséretével megtelik a föld (a jármû hangja mindent betölt, oly hangos).
4. Ragyogása, mint a napé (a hajtómû fénye olyan fényes, mint a Nap), sugarak támadnak mellõle; és ott van az õ hatalmának rejteke. (*968)

A “dicséret” nem más, mint egy újabb fajta hang. A közeledõ jármûvek tipikus hangja ez.

De találkoztunk a “dicséret” kifejezéssel, mikor Jézus születésekor, éjszaka kinn a mezõn landolt a pásztorok szeme láttára egy jármû.

Mikor startolt, akkor volt hallható a “dicséret”:

13. És hirtelenséggel jelenék az angyallal mennyei seregek sokasága, a kik az Istent dicsérik... (*717)

Ami a “mennyei seregek sokaságát” illeti, ne úgy képzeljük, hogy sok-sok szárnyas dundi angyal, és szent jelent meg hirtelen a semmibõl, akik az Istent dicsérték.

Mert, újra csak visszatérve az egykoron a Sinai hegyen landolt jármûhöz, a következõ szöveget találjuk a Bibliában:

22. Hanem járultatok Sion hegyéhez, és az élõ Istennek városához, a mennyei Jeruzsálemhez, és az angyalok ezreihez, (*974)

*1019 Jeremiás könyve 10
(*968) Habakuk könyve 3
(*717) Lukács evangyélioma 2
(*974) A zsidókhoz írt levél 12

Azt tudjuk jól, hogy Mózes semmilyen angyalról nem beszél. Helyette egy hatalmas jármûrõl van szó.

Ez segít megérteni, hogy a hajtómûvekbõl elõtörõ erõs hangot hasonlítják a szövegek olyan hanghoz, mintha angyalok ezrei beszéltek volna egyszerre.

Sok esetben a “kiáltás” is hasonló, a misszionáriusok jármûve által keltett hangot takar.

18. És mondá Mózes: Kérlek, mutasd meg nékem a te dicsõségedet.
19. És monda az Úr: Megteszem, hogy az én dicsõségem a te orczád elõtt menjen el, és kiáltom elõtted az Úr nevét (hangrobaj)...
20. Orczámat azonban, mondá, nem láthatod; mert nem láthat engem ember, élvén.
21. És monda az Úr: Ímé van hely én nálam; állj a kõsziklára.
22. És mikor átmegy elõtted az én dicsõségem, a kõszikla hasadékába állatlak téged, és kezemmel betakarlak téged, míg átvonulok.
23. Azután kezemet elveszem rólad, és hátulról meglátsz engemet, de orczámat nem láthatod. *1020

Elsõre azt hihetnénk, hogy Mózes valóban azért nem láthatta az “Úr orczáját”, mert élõ ember azt nem láthatja. Csakhogy azt pontosan tudjuk, hogy Mózes mintegy negyven napig a misszionáriusok jármûvén tartózkodott, ahol többek között tanították...

Tehát nem ezért nem láthatta az “Úr arcát”.

Korábban Illés történetében láttuk, hogy eljutott egy olyan helyre, ahol jármûvek startoltak. Akkor a misszionáriusok Illés életének megóvása miatt vitték õt biztonságos helyre, hogy az induló jármû hajtómûveibõl elõcsapó izzó gázsugár ne égesse õt szénné (*506—512).

Ugyanez igaz adott esetben is. Az “Úr orczája” alatt természetesen nem egy emberi archoz hasonló testrészt kell érteni. Hanem inkább egy jármû olyan szerkezeti elemét, amely ha mûködik, akkor a közelében tartózkodni életveszélyes.

Azért “takarta be a kezével az Úr” Mózest, más szavakkal védte a testi épségét, hogy a hajtómû ne tegyen benne kárt.

Mikor aztán a startoló jármû biztonságos távolságra távolodott, csak akkor vehette Mózes szemügyre azt. És akkor már valóban csak a “dicsõségét” — a távolodó jármû fényét láthatta.

Más helyütt is fellelhetõ ez a fogalom:

4. Uram, mikor Szeirbõl kijövél, Mikor lépdelél Edom mezejérõl: Megrendült a föld (a jármû hajtómûveinek robaja), csepegett az ég, A föllegek is víztõl áradának (a hajtómûvek égésterméke).
5. A hegyek megrendültek az Úrnak orczája elõtt (a hajtómûbõl kicsapó intenzív izzó gázáram, mely a hangrobaj forrása is egyben), Még ez a Sinai is, az Úrnak, az Izráel Istenének színe elõtt. (*372)

4. Mert nem az õ fegyverökkel szereztek földet, és nem az õ karjok segített nékik; hanem a te jobbod, a te karod és a te orczád világossága, mert kedvelted õket. (*362)

*1020 Mózes II. könyve 33
(*372) Bírák könyve 5
(*362) Zsoltárok könyve 44

De visszatérve Mózeshez, a távolodó jármû hangját említik a szövegek — “kiáltom az Úr nevét”.

Az “Úr nevéhez” adott esetben semmi köze sincs a névnek. Vagyis annak a nyelvtani fogalomnak, mellyel személyeket különböztetünk meg egymástól.

Azt azért eléggé komolytalan dolog feltételezni, hogy mikor az “Úr” távolodott, folyton csak egy nevet kiabált. Mondjuk: Jehova!!! Jehova!!! Jehova!!!

Ez így komolytalan.

Helyette inkább a starttal öszefüggõ valamilyen hangról van szó.

Már csak azért is felmerül a kétely az “Úr neve” kapcsán, mert más szövegösszefüggésben is szerepel:

27. Ímé, az Úr neve jõ messzirõl, haragja ég és sötét gomolygó füstje; ajkai rakvák haraggal, és nyelve, mint emésztõ tûz! *1021

Azt azért ugye senki sem gondolja a végtelenül jóságos “Mindenhatóról”, hogy ekképp néz ki: ”haragja ég és sötét gomolygó füstje; ajkai rakvák haraggal, és nyelve, mint emésztõ tûz!”

A leírásból egyértelmû, hogy egy olyan jármû közeledik, melynek hajtómûveibõl izzó gázsugár — “emésztõ tûz” és füst tör elõ. Így pedig az “Úr neve” — magára a jármûre utal.

Hasonló leírást találunk másutt is:

8. Megindult, megrendült a föld, s a hegyek fundamentomai inogtak; és megindultak, mert haragra gyúlt.
9. Füst szállt fel orrából, és szájából emésztõ tûz; izzó szén gerjedt belõle. *1022

*1021 Ésaiás könyve 30
*1022 Zsoltárok könyve 18

A szöveg szerint az “Úr szájából” jött a tûz, és orrából füst.

Nem emlékeztet bennünket ez a mesebeli sárkányra? Hiszen annak az orrából jött füst, és a szájából tûz? Meg aztán ez a mesebeli furcsa állat repülni is tudott.

Nem lehet, hogy a sárkány sem egyéb, mint a szövegekbeli jármûleírások sajátos értelmezése?

Láthatjuk hát, hogy a Biblia fogalomzavarának tengerében sok, jól értelmezhetõ információ van. Ahogy ezeket mind-mind a helyükre rakjuk, a szövegek még inkább érthetõbbekké válnak, és lehull róluk a miszticizmus fátyla.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

AZ ÚR DICSÕSÉGE. (FÉNYJELENSÉGEK)

Az ezt megelõzõ fejezetekben, mikor a biblikus szövegeket taglaltuk, sokszor találkozhattunk a “dicsõség” fogalmával.

Napjainkban ez a fogalom leginkább úgy használatos, mint amely jellemzi az Úr, az Isten mindenhatóságát, nagyságát.

A mennyei seregek — a dundi angyalok és szentek seregei — imádják az Urat, és szüntelenül a dicsõségét zengik a mennyekben.

Ez a kép talán megállta a helyét sok száz évvel ezelõtt, mikor az emberek elenyészõ hányada tudott csak olvasni. Közülük viszont még kevesebben bírták a latin nyelvet, melyen a korabeli Bibliák íródtak.

Így hát a szent szövegek olvasása leginkább a papság privilégiuma volt.

Mivelhogy az a szent szövegek kapcsán természetszerûleg az egyház álláspontját, világnézetét képviselte, így senki nem vonta kétségbe a szövegek értelmezésekor használt fogalmak létjogosultságát.

Példaként említem a dicsõséget, mint fogalmat, melyet az “Úr”ral összefüggésben emlegetnek oly gyakran.

A korábbiakban többször állítottam, hogy a dicsõség a szent szövegekben az ismeretlen természetû fény megnevezésére szolgál.

Ezt bizonyítandó, álljon itt egy idézet:

40. És vannak mennyei testek és földi testek; de más a mennyeiek dicsõsége, más a földieké.
41. Más a napnak dicsõsége és más a holdnak dicsõsége és más a csillagok dicsõsége; mert csillag a csillagtól különbözik dicsõségre nézve. *1023

*1023 Pál korinthusbeliekhez írt I. levele 15

Ez érthetõ is. Hiszen sok-sok évszázaddal korábban vajon az emberek ismerték-e azon fénysugárzás természetét, mely a csillagokból, vagy a Napból ered?

Voltak-e olyan ismereteik, melyekkel megérthették, hogy a csillagok, így a Nap fénysugárzása a benne lezajló termonukleáris fúzió közben felszabaduló hatalmas mennyiségû energia megnyilvánulása?

Vajon tudhatták-e mindezt?

Õk csak azt tudták, hogy a csillagoknak fényük van. Bár nyilvánvaló volt már akkor is, hogy a csillag nem azért világít, mert fa vagy szén ég rajta. Ez az állítás már akkor is ostobaságnak tûnt.

Tudták, hogy fényt sugároznak, de nem értették annak eredetét.

A Hold, mint a Föld kísérõje fényének természetét sem értették igazán. Csak azt látták, hogy éjszakánként a sötét égbolton világít.

Csak napjainkban magától értetõdõ tudás, amit már a kisiskolásoknak is tanítanak, hogy a Hold azért világít éjszaka az égbolton, mert visszaveri a reá esõ napsugárzás egy részét.

Mivel ezeket az akkor ismeretlen eredetû fények mibenlétét nem értették, ezért bevezettek rájuk egy új fogalmi kategóriát — a dicsõséget.

Na de ezt még fokozni is lehetett. Hiszen azokban a korokban sokszor láttak nem földi eredetû jármûveket és személyeket.

Ezekkel a jármûvekkel rendszerint egy újabb ismeretlen eredetû fényfajta járt együtt, mely az “Úr” — a misszionáriusok — jármûveinek megjelenésekor volt észlelhetõ.

Mivelhogy ez a fényfajta rendszerint az “Úrhoz” volt köthetõ, ezért megjelent egy új fogalom — az “Úr” dicsõsége.

Még a fenti idézetnél maradva, egyértelmû és félreérthetetlen, hogy az a Nap, a Hold és a csillagok fényét, fényességük nagyságát hasonlítja össze.

(Egyébként a csillagászat szakterületén létezik egy speciális, az égbolton látható objektumok fényerõsségét jellemzõ terminus — a magnitúdó. Ennek a számbeli nagysága jellemzi az égi objektumok látható fényességét.)

De mégsem csak a dicsõséget, mint fényességet leíró fogalmat, szeretném e részben tárgyalni.

Ugyanis arra szeretnék rámutatni, hogy a bibliakorabeli idõkben hogyan írták körbe a szemtanúk a misszionáriusok jármûvei által keltett jelenségeket.

Elsõsorban azért, hogy bebizonyítsam: az amúgy teljesen érthetetlen szövegek, melyek már-már a lázálom víziójának kategóriáját súrolják, szinte kivétel nélkül mind érthetõkké válnak, ha a megfelelõ fogalmakat behelyettesítjük.

Kezdjük talán újra csak Mózessel. Emlékezzünk vissza arra, hogy mikor az izraeliták kijöttek Egyiptomból, a vándorló sokaság elõtt az “Úr” haladt:

21. Az Úr pedig megy vala elõttök nappal felhõoszlopban, hogy vezérelje õket az úton, éjjel pedig tûzoszlopban, hogy világítson nékik, hogy éjjel és nappal mehessenek.
22. Nem távozott el a felhõoszlop nappal, sem a tûzoszlop éjjel a nép elõl. (*43)

Ha a vallásos világkép szemüvegén keresztül nézzük ezt a történetet, akkor úgy nem igazán tudunk mit kezdeni vele.

Megjegyzem, hogy bár az egyház nem hallgatja el ezt a szövegrészt, de ha teheti, akkor kerüli. Hiszen nem tud rá magyarázatot adni.

Ha az uralkodó nézet szemszögébõl vizsgáljuk a “tûzoszlopot”, akkor óhatatlanul a miszticizmus, a természetfelettiség süppedõs, ingoványos talajára jutunk.

Hiszen nem érthetõ, hogy az “Úr” miért épp tûz- és felhõoszlopban haladt az izraeliták elõtt. Így ilyen esetben semmilyen érthetõ, logikus magyarázatot sem tudunk adni rá.

Viszont az “Úr”, a misszionáriusok szavai a helyes irányba terelnek bennünket:

20. Ímé én Angyalt bocsátok el te elõtted, hogy megõrizzen téged az útban, és bevigyen arra a helyre, a melyet elkészítettem. (*41)

(*43) Mózes II. könyve 13
(*41) Mózes II. könyve 23

Vagyis, a misszionáriusok egyik “angyala” haladt a vándorlók elõtt. Ez a jármû reaktív hajtómûvekkel rendelkezett. Ezért, mikor a hajtómûvek a gravitáció ellenében lebegésben tartották, belõlük reaktív gázsugár tört elõ. Mely függõlegesen lefelé irányult. Pont azért, hogy a jármû lebegjen.

De a hajtómûbõl nemcsak a gázsugár csapott elõ, hanem az égéstermék is — a füst, mely megint csak az izzó gázsugárral együtt függõlegesen, a földfelszín felé irányult.

Távolabbról szemlélve úgy tûnt, hogy az egész valóban nappal füst- és felhõoszlop, míg az éj sötétjében tûzoszlop.

Ez sokkal érthetõbb és teljesebb magyarázat, mely összhangban van a Biblia számos szövegével, mint a vallásos-misztikus szemlélet valaha is adhat rá.

De lássunk más, korábban érthetetlennek tûnõ szövegeket is.

15. Mert ímé, az Úr eljõ tûzben, s mint forgószél az õ szekerei, hogy megfizesse búsulásában az Õ haragját, és megfeddését sebesen égõ lánggal. *1024

A sebesen égõ láng nem igazán érthetõ.

Viszont ha a napjaink rakétáinak hajtómûvébõl elõcsapó izzó, nagy sebességû gázáramra gondolunk, akkor már értjük, hogy mire is utal Ésaiás.

A “sebesen égõ láng” nem egyéb, mint az “Úr” jármûvének hajtómûvébõl elõtörõ nagysebességû reaktív gázsugár.

De az “emésztõ tûzi láng” sem más:

6. A seregek Urától látogattatik meg, mennydörgéssel, földindulással, nagy zúgással, forgószéllel, viharral és emésztõ tûzi lánggal; (*1008)

Egyébként ez tökéletes leírása mindazoknak a jelenségeknek, melyek együttesen tapasztalhatóak egy nem földi eredetû jármû megjelenésekor.

7. Néktek pedig, a kik szorongattatok, nyugodalommal mivelünk együtt, a mikor megjelenik az Úr Jézus az égbõl az õ hatalmának angyalaival.
8. Tûznek lángjában, ki bosszút áll azokon, a kik nem ismerik az Istent, és a kik nem engedelmeskednek a mi Urunk Jézus Krisztus evangyéliomának. *1025

Ez a szövegrészlet arról szól, hogy Jézus az egyik jármû fedélzetén érkezik majd meg, melynek hajtóerejét a reaktív gázsugár — “tûznek lángja” szolgáltatja. Ezt a jármûvet fogják kísérni a kisebb típusú jármûvek — az angyalok.

Egy másik, kicsit ijesztõ kép is értelmet nyer:

18. A Thiatirabeli gyülekezet angyalának pedig írd meg: Ezt mondja az Isten Fia, a kinek szemei olyanok, mint a tûzláng, és a kinek lábai hasonlók az ízzó fényû érczhez: *1026

Senki sem gondolhatja komolyan, hogy az olyannyira bálványozott, szeretetet sugárzó Jézus ilyenképp néz ki. Ugye?

14. Az õ feje pedig és a haja fehér vala, mint a fehér gyapjú, mint a hó; és a szemei olyanok, mint a tûzláng;
15. És a lábai hasonlók valának az izzó fényû érczhez, mintha kemenczében tüzesedtek volna meg; a szava pedig olyan, mint a sok vizek zúgása. *1027

*1024 Ésaiás könyve 66
(*1008) Ésaiás könyve 29
*1025 Pál thessalonikabeliekhez írt II. levele 1
*1026 Mennyei jelenések könyve 2
*1027 Mennyei jelenések könyve 1

Itt eléggé egyértelmû, hogy nem valamiféle ijesztõ misztikus természetfeletti személyrõl van szó, hanem egy nem földi jármûrõl.

7. És bár az angyalokról így szól: Ki az õ angyalait szelekké teszi (az intenzív légmozgás együtt járt a jármûvek megjelenésével) és az õ szolgáit tûz lángjává (a jármûvek — adott esetben angyalok — reaktív hajtómûvébõl kicsapó láng), *1028

Jóel könyvében a következõ képet írja le, melyet nyilván saját szemével látott:

3. Elõtte tûz emészt, utána láng lobog; elõtte a föld olyan, mint az Éden kertje, utána pedig kietlen pusztaság; meg sem menekülhet tõle semmi. *1029

A következõkrõl van szó: egy földönkívüli jármû repül kis magasságban. A fegyverei mindent felperzselnek. A korábban zöldellõ rétek, mezõk a fegyverek bevetése következtében kiégnek. Semmi meg nem menekülhet elõlük.

A jármûvet reaktív hajtómû mozgatja, így a jármûvet hajtómûveibõl elõcsapó “lobogó láng” követi.

1. Sionért nem hallgatok és Jeruzsálemért nem nyugszom, míg földerül, mint fényesség az Õ igazsága, és szabadulása, mint a fáklya tündököl (reaktív gázsugár).
2. És meglátják a népek igazságodat és minden királyok dicsõségedet, és új nevet adnak néked, a melyet az Úr szája határoz meg. *1030

17. És mikor a nap leméne és setétség lõn, ímé egy füstölgõ kemencze, és tüzes fáklya, mely általmegyen vala a húsdarabok között. (*248)

Ezzel az idézettel akkor találkoztunk, mikor a misszionáriusok Ábrahámon valamiféle kisebb, korrekciós célú sebészeti beavatkozást hajtottak végre, melynek következtében annak nemzõképessége helyreállt.

Most már biztosan állíthatjuk, hogy semmiféle “füstölgõ kemenczérõl” nincs szó, hanem egy jármû startjáról, melyen a misszionárius “orvosok”, akik Ábrahámot megmûtötték, távoztak.

De Illés történetében is találkoztunk “tüzes szekérrel”. Na persze itt nem egy lángokban álló négykerekû jármûrõl van szó, melyet lovak húztak:

11. És lõn, a mikor menének és menvén beszélgetének, ímé egy tüzes szekér tüzes lovakkal elválasztá õket egymástól. És felméne Illés a szélvészben az égbe. (*515)

*1028 A zsidókhoz írt levél 1
*1029 Jóel könyve 2
*1030 Ésaiás könyve 62
(*248) Mózes I. könyve 15
(*515) Királyok II. könyve 2

Illés egy olyan jármû fedélzetén “ment fel az égbe”, mely “tüzes” volt.

A reaktív izzó gázsugarat a szemtanúk “kénköves patakként” is jellemzik.

33. Mert készen van a szörnyû tûzhely régen, készen áll az már a királynak is, mélyen és szélesen csinálta azt, máglyájában tûz és fa bõven; az Úr fuvallata gyújtja meg azt, mint kénköves patak. *1031

Itt sincs szó valamiféle misztikus lény fuvallatáról. Ez a “kénköves fuvallat” nem egyéb, mint a reaktív gázsugár.

8. Megindult, megrendült a föld, s a hegyek fundamentomai inogtak; és megindultak, mert haragra gyúlt.
9. Füst szállt fel orrából, és szájából emésztõ tûz; izzó szén gerjedt belõle.
10. Lehajtotta az eget és leszállt, és homály volt lábai alatt. *1032

Nem valamiféle szörnyûséges természetfeletti lény, ”csak” egy jármû érkezett és landolt...

16. Azért az Úr, a seregek Ura kövéreire ösztövérséget bocsát, és az õ dicsõsége alatt égés ég, miként a tûz égése. *1033

Emlékezzünk vissza, mikor a misszionáriusok Mózessel elsõ ízben az “égõ csipkebokornál” vették fel a kapcsolatot.

A szövegek szerint, mikor az “Úr” elmondta utasításait, Mózes okvetetlenkedni kezdett. Vonakodására felgerjedt hát az “Úr” haragja:

13. Õ (Mózes) pedig monda: Kérlek, Uram, csak küldd, a kit küldeni akarsz.
14. És felgerjede az Úr haragja (beindultak a leszállóegység hajtómûvei, az felszálláshoz készülõdött) Mózes ellen és monda: Nemde atyádfia néked a Lévi nemzetségbõl való Áron? Tudom, hogy õ ékesenszóló és ímé õ ki is jõ elõdbe s mihelyt meglát, örvendezni fog az õ szívében. (*6)

Miután elmondták utasításaikat Mózesnek, készülõdtek a felszálláshoz. A jármû hajtómûveit starthoz indították. Azokból elõcsapott a reaktív lángsugár. Ezt említi a szöveg az “Úr haragjaként”.

De másutt is van szó a hajtómû gázsugaráról, ahol is annak megjelenése a jármû távozásához kapcsolódik:

9. És felgyullada az Úr haragja õ reájok, és elméne.
10. És a felhõ is eltávozék a sátor felül... *1034

*1031 Ésaiás könyve 30
*1032 Zsoltárok könyve 18
*1033 Ésaiás könyve 10
(*6) Mózes II. könyve 4
*1034 Mózes IV. könyve 12

Egyértelmû, hogy az “Úr” távozását a harag — hajtómû lángjának megjelenése — elõzte meg. Ahogy a jármû elrepült, a hajtómûbõl kicsapó égéstermék, a “felhõ” — füst is természetszerûleg szétoszlott.

17. De felgerjed az én haragom õ ellene (hajtómûvek indítása) azon a napon, és elhagyom õt, és elrejtem az én orczámat õ elõle (elrepülök), hogy megemésztessék... *1035

Ha nem értjük, hogy valójában a Bibliában gyakran használatos fogalmak, kifejezések mit takarnak, akkor azt hisszük, hogy a jóságos Mindenható megharagszik, és elrejti elõlük az arcát.

Ez igencsak misztikusnak tûnik, ha az “Isten” arcára gondolunk.

Ámde ha helyesen értelmezzük az “Úr haragja” és az “Úr orczája” kifejezést, akkor megértjük, hogy a misszionáriusok azt helyezték kilátásba, hogy elhagyják az izraelitákat. Jelképesen szólva beindítják hajtómûveiket, és elrepülnek. Az izraeliták pedig többé nem látják õket, és így a fegyveres védelemre sem számíthatnak többet. És akkor az ellenségeik majd “megemésztik” õket...

A “haragról” mint “olthatatlan tûzrõl” van szó Jeremiásnál is:

4. Metéljétek magatokat körül az Úrnak, és távolítsátok el szívetek elõbõreit, Júda férfiai és Jeruzsálem lakosai, hogy fel ne gyúladjon az én haragom, mint a tûz, és olthatatlanul ne égjen a ti cselekedeteitek gonoszsága miatt. *1036

Más szavakkal, a gonoszságaitok miatt ne kelljen beindítanom az ûrhajóimat, vagy pedig — ne akarjátok, hogy ûrhajóim megjelenjenek.

Így már érthetõ a következõ szövegrészlet is:

10. De az Úr igaz Isten, élõ Isten õ, és örökkévaló király; az õ haragja elõtt reszket a föld, és a nemzetek nem szenvedhetik el az õ felindulását. (*1010)

Azaz, ha megjelenik a misszionáriusok egyik jármûve, mely reaktív hajtómûvel rendelkezik, ahonnan elõcsap a “harag”, és alacsonyan elhúz az emberek feje fölött, akkor abba még a föld is beleremeg. Akárcsak napjaink vadászgépei esetében...

19. Ímé, az Úrnak szélvésze nagy haraggal kitör, és a hitetlenek fejére forgószél zúdul. (*550)

23. Ímé, az Úrnak szélvésze, haragja tör elõ, és a rohanó szélvész a hitetlenek fejére zúdul. (*802)

*1035 Mózes V. könyve 31
*1036 Jeremiás könyve 4
(*1010) Jeremiás könyve 10
(*550) Jeremiás könyve 23
(*802) Jeremiás könyve 30

A “harag” és a “szélvész” összefüggõ jelenségek, mivel mindkettõ a hajtómû mûködése közben keletkezik.

47. Meddig rejtegeted még magad, oh Uram, szüntelen, és ég a te haragod, mint a tûz? *1037

29. Mert a mi Istenünk megemésztõ tûz. *1038

27. Ímé, az Úr neve jõ messzirõl, haragja ég és sötét gomolygó füstje; ajkai rakvák haraggal, és nyelve, mint emésztõ tûz! (*1021)

Semmilyen misztikus, természetfeletti személyrõl nincs itt szó, hanem egy jármû közeledik.

De térjünk még vissza a “dicsõség” fogalmához, mellyel ezt a részt elkezdtük.

Az eddig idézett számos szövegrészlet olyannyira egyértelmû, hogy vitatkozni ezekkel legfeljebb csak a vitatkozás kedvéért lehet.

Számos más hasonló részlet is található a Bibliában, de mivel ezek többnyire a fenti idézetekhez hasonlóak, ezért túlontúl hosszadalmassá és nehézkessé tenné ezt a fejezetet az összes ide vonatkozó idézet felsorolása.

Csak még végezetül lássunk néhány, a szemtanúk által megadott leírást, hogy egyértelmûvé váljék: az “Úr dicsõsége” a korabeli emberek számára ismeretlen fényfajtát takar, mely rendszerint az “Úr” megjelenésekor volt megfigyelhetõ. Gyakran ez a jármûvek hajtómûvébõl áradó intenzív fényenergia, máskor meg mesterséges fény.

A Manna kapcsán beszéltünk arról, mikor a pusztában egy jármû repült el magasan a felhõkben az izraeliták feje fölött:

10. És lõn, mikor beszéle Áron az Izráel fiai egész gyülekezetének, a puszta felé fordulának, és ímé az Úr dicsõsége megjelenék a felhõben. (*64)

21. Észak felõl aranyszínû világosság támad, Isten körül félelmetes dicsõség. *1039

Ezt a fényt gyakran a kérubok hajtómûvei gerjesztették:

2. Oh Izráelnek pásztora, hallgass meg, a ki vezérled Józsefet, mint juhnyájat; a ki Kérubokon ülsz, jelenj meg fényeddel! (*984)

5. Fölötte pedig a dicsõség kérubjai, beárnyékolva a fedelet, a mikrõl most nem szükséges külön szólani. *1040

*1037 Zsoltárok könyve 89
*1038 A zsidókhoz írt levél 12
(*1021) Ésaiás könyve 30
(*64) Mózes II. könyve 16
*1039 Jób könyve 37
(*984) Zsoltárok könyve 80
*1040 A zsidókhoz írt levél 9

A tizenkettedik fejezetben fogunk majd részletesen beszélni arról a napról, mikor ez a nem földi eredetû civilizáció hivatalosan felveszi velünk a kapcsolatot.

A Biblia errõl ekképp ír:

30. És akkor feltetszik az ember Fiának jele az égen. És akkor sír a föld minden nemzetsége, és meglátják az embernek Fiát eljõni az ég felhõiben nagy hatalommal és dicsõséggel (ûrhajóval).
31. És elküldi az õ angyalait nagy trombitaszóval (a kis repülõ jármûvek jellegzetes hangja), és egybegyûjtik az õ választottait a négy szelek felõl, az ég egyik végétõl a másik végéig. (*978)

26. És akkor meglátják az embernek Fiát eljõni felhõkben nagy hatalommal és dicsõséggel.
27. És akkor elküldi az õ angyalait, és egybegyûjti az õ választottait a négy szelek felõl, a föld végsõ határától az ég végsõ határáig. *1041

31. Mikor pedig eljõ az embernek Fia az õ dicsõségében (ûrhajó), és õ vele mind a szent angyalok (ûrflotta), akkor beül majd az õ dicsõségének királyiszékébe. *1042

26. Mert valaki szégyel engem és az én beszédemet, az embernek Fia is szégyelni fogja azt, mikor eljõ az õ dicsõségével, és az Atyáéval és a szent angyalokéval. *1043

38. Mert valaki szégyel engem és az én beszédeimet e parázna és bûnös nemzetség között, az embernek Fia is szégyelni fogja azt, mikor eljõ az õ Atyja dicsõségében a szent angyalokkal. *1044

13. Várván ama boldog reménységet és a nagy Istennek és megtartó Jézus Krisztusunknak dicsõsége megjelenését; *1045

(*978) Máté evangyélioma 24
*1041 Márk evangyélioma 13
*1042 Máté evangyélioma 25
*1043 Lukács evangyélioma 9
*1044 Márk evangyélioma 8
*1045 Pál Titushoz írt levele 2

Ezek az idézetek nem valamiféle világvégérõl szólnak. Egyszerûen arról van szó bennük, hogy majdan eljönnek a misszionáriusok, közöttük Jézus is, a jármûveikkel.

Ez lesz történelmünk, és minden idõk legnagyobb eseménye...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

FELHÕ ÉS SZÉLVÉSZ

Számos esetben említettük, hogy a misszionáriusok — egy nem földi társadalom képviselõi — nagyrészt olyan jármûveken közlekedtek, melyek reaktív hajtómûvekkel rendelkeztek. Merthogy ne feledjük: a fizika törvényei mindenkire érvényesek, így rájuk is. Ezért jármûveik hajtómûvei ugyanazon, vagy legalábbis hasonló fizikai elveken mûködtek, akárcsak napjaink modern jármûvei.

Ha közben olyan, új elveken mûködõ, helyváltoztatásra alkalmas szerkezeteket építettek, melyek számunkra érthetetlenek, akkor az nem azt jelenti, hogy ezek a fizika és a világmindenség törvényeit áthágva mozognak, hanem csak a mi tudásunk véges. És minden bizonnyal ezek a szerkezetek olyan törvényszerûségek szerint mûködnek, melyeket mi még nem fedeztünk fel.

De ha a korábbi korok leírásait elemezzük, és gondolok itt elsõsorban a Biblia Szent Könyveire, akkor az azokban szereplõ mozzanatok egyáltalán nem tûnnek ma számunkra természetfelettieknek.

Ellenkezõleg, nagyon is érthetõek, egy-két kivételtõl eltekintve.

De természetszerûleg ez nem volt mindig így. Mert a minket megelõzõ korokban az embereknek nem voltak olyan ismereteik, melyekkel mi most rendelkezünk. Ezért hát mindazt, amit a saját szemükkel láttak, nem értették. Magyarázatot sem tudtak adni a látottakra.

Így hát a maguk egyszerû módján írták körül az általuk tapasztaltakat.

Ennek nyomán alakult ki többek között a “misztikus felhõ” fikciója, melyet oly sok szentkép ábrázol.

A Mindenható ezen állva nyújtja ki a kezét.

Láttuk a korábbiakban, hogy a “kinyújtott kéz” sem puszta kinyújtott kar. Nincs ez másképp a “felhõvel” sem.

Rendszerint a régebbi korok folyamán a misszionáriusok jármûveinek a magasban való mozgásával együtt járt a “felhõ”. Mely nem egyéb, mint azok hajtómûvének égésterméke.

Az emberek ennek a mibenlétét és okát természetesen nem értették. Így, mikor a magasban fölöttük egy ilyen jármû elrepült, mely “felhõt” hagyott maga után, akkor mi mást mondhattak, mint:

13. Lehelletével megékesíti az eget, keze átdöfi a futó kígyót. *1046

*1046 Jób könyve 26

Õk nem tudták, hogy az ott a magasban egy szerkezet, mely repül. Hiszen ilyet még a legmerészebb álmaikban sem gondoltak. Mert egy tárgy, mely a levegõnél nehezebb, ugyan hogyan is emelkedhet fel?

Ezért hát azt hitték, hogy az ott a magasban egy misztikus állat. Mivel legfeljebb csak az állatok repülnek... Mint a madarak.

Vagy maga az Isten...

Ha pedig az Isten repül ott a magasban, akkor az nem lehet más, mint az õ lehelete...

Feltételezem, hogy napjainkban mindenki látott már sok-sok kilométer magasban repülni olyan katonai gépet, mely egy felhõszerû csíkot húz maga után. A gép egy nagyon pici, a napsütésben fémesen csillogó apró pont csupán. Ezt követi az a jellegzetes “felhõcsík”.

62. ábra
”Lehelletével megékesíti az eget...”

Ma mindenki jól tudja, hogy ez nem egyéb, mint a kondenzcsík. Melynek lényege, hogy a gép hajtómûveibõl kicsapó, igen forró gázokba például kerozint permeteznek be. Mely a repülõgépek hajtómûveinek üzemanyaga. A hõ hatására az pillanatszerûen elpárolog, és forró gõzök formájában kikerül az atmoszférába. Mivel a gép magasan halad, ezért a nagy magasságban elég alacsony a levegõ hõmérséklete. Sokszor erõsen a fagypont alatt van.

Ahogy a hajtóanyag gõzei gyorsan hûlni kezdenek, apró cseppekben kicsapódik a kerozin. Egyfajta felhõt alkotva.

Amerre a gép elhalad, mindenfele ilyen kerozinfelhõt hagy maga után. Melyet kondenzcsíknak nevezünk.

63. ábra
Kopár fa, a háttérben több kondenzcsíkkal. Council Crest Park, Portland, Oregon állam, USA

Ennek elsõsorban harcászati helymegjelölõ szerepe van.

De azt a látványt is mindenki ismeri, ahogy napjainkban egy ûrkutatási rakéta vagy az ürrepülõgép startol.

Ahogy emelkedik, mindenfele “felhõt” hagy maga után.

Ezen ma senki nem csodálkozik. Talán legfeljebb az amazóniai õserdõben kõkorszaki szinten élõ emberek emlegetnének csodát. Azok, akikhez a civilizáció még nem jutott el.

Napjainkban. És sok ezer évvel ezelõtt?

A Bibliában rengeteg szövegrész tanúskodik arról, hogy egy szuperfejlett társadalom tagjai ilyen és ezekhez hasonló jármûveken közlekedtek, melyeket az emberek sok ízben láttak.

Ezért ezzel a ténnyel vitatkozni nem lehet. Ha most a tudomány bármelyik nagytudású képviselõje mindenáron tagadná ezt, azt állítva, hogy akkor még ilyen szerkezetek nem léteztek, és ezek a leírások csak a fantázia szülöttei, erre csak egy választ lehet adni: a baj nem a szövegekkel, hanem a mi elképzeléseinkkel, világnézetünkkel van. Mert ugyan milyen alapon hisszük azt, hogy a mi elképzelésünk, világnézetünk az egyetlen igaz és üdvözítõ? Hogy mi nem tévedhetünk?

Lássunk hát néhány részt a Bibliából, melyek mind ez ideig teljességgel érthetetlennek tûntek. De immár számunkra nem azok.

1. Jövendölés Égyiptom ellen. Ímé az Úr könnyû felhõre ül, és bemegy Égyiptomba, és megháborodnak elõtte Égyiptomnak bálványai, és az égyiptomiak szíve megolvad õ bennök. *1047

Természetesen itt nem arról van szó, hogy az Isten egy felhõre ráül, és bemegy Egyiptomba. Hanem a krónikás itt arra utal, hogy egykoron az “Úr” — a misszionáriusok — az invázió éjszakáján “bementek Egyiptomba”. Azok a jármûvek, melyek a kommandósokat szállították, nyilván kisebb méretû és mozgékonyabb csapatszállító eszközök voltak. Ezért a kisebb hajtómû teljesítmény kisebb “felhõt” produkált.

Erre utal Ésaiás, mikor fenyegetõzik, hogy ugyanez újra meg ismétlõdhet...

De lássunk egy sajátságos értelmezést:

3. Hosszútûrõ az Úr és nagyhatalmú, és nem hagy büntetlenül. Szélvészben és viharban van az Úrnak útja, és lábainak pora a felhõ. (*801)

*1047 Ésaiás könyve 19
(*801) Náhum könyve 1

Amennyiben a misszionáriusok jármûve az “Úr”, és ha annak lába van, akkor amerre jár, a lábával port ver fel. Ez a por látszik az égen, amit az “Úr”, mikor az égen jár, maga mögött hagy...

Érdekes magyarázat. Nemde?

A szövegek sok helyen említik a Mózes korában a Sinai hegyre leszállt jármûvet. Már megtudtuk, hogy hatalmas zajjal, lánggal, vibrációval járt a landolás. De ezeken kívül a jármû hajtómûveibõl elõcsapó gõzök és gázok elborítottak mindent:

11. És elõjárulátok, és megállátok a hegy alatt; a hegy pedig tûzben ég vala mind az ég közepéig, mindamellett sötétség, köd és homályosság vala. *1048

A sötétséget és homályosságot a jármû hajtómûveibõl elõcsapó gõzök okozták. Ezek minden bizonnyal az oxigén és hidrogén keverékének égése közben keletkeztek. Vagyis a hajtómû mûködése következtében vízgõz keletkezett, mely a levegõben kicsapódva valóban ködszerû volt, így elnyelte a napfény nagy részét.

Ezért a jármû körül az erõs köd, a magas páratartalom miatt sötétség és homályosság volt.

Nem csodálkozunk immár azokon a részleteken sem, melyek arról szólnak, hogy az “Úr” az izraeliták elõtt a pusztában “felhõoszlopban” járt:

21. Az Úr pedig megy vala elõttök nappal felhõoszlopban, hogy vezérelje õket az úton, éjjel pedig tûzoszlopban, hogy világítson nékik, hogy éjjel és nappal mehessenek. (*43)

Vagy egy másik szövegrészleten, mikor az “angyal” a Vörös-tenger partján az üldözõ egyiptomiakat sakkban tartotta, nehogy azok éjszaka rajtaüssenek a menekülõkön:

19. Elindula azért az Istennek Angyala, a ki jár vala az Izráel tábora elõtt, és méne mögéjök; a felhõoszlop is elindula elõlök, s mögéjök álla.
20. És oda méne az Égyiptombeliek tábora és az Izráel tábora közé; így lõn a felhõ és a setétség: az éjszakát pedig megvilágosítja vala. És egész éjszaka nem közelítettek egymáshoz. (*49)

Immár tudjuk jól, hogy mindkét esetben az “angyal” hajtómûveinek mûködése következtében keletkezett a “felhõ”.

De arról is szóltunk már, hogy a misszionáriusok és az izraeliták között megromlott, végül megszakadt a kapcsolat. Errõl az Ultimátum címû részben volt szó.

Ekkor a misszionáriusok “felöltötték a felhõt”, vagyis jármûveikkel elrepültek. És már nem érdekelte õket korábbi pártfogoltjaik “imádsága” — mondanivalója:

44. Felöltötted a felhõt, hogy hozzád ne jusson az imádság. (*544)

*1048 Mózes V. könyve 4
(*43) Mózes II. könyve 13
(*49) Mózes II. könyve 14
(*544) Jeremiás siralmai 3

Más szövegrész olvasása közben sem gondolunk valamiféle szörnyûséges természetfeletti lényre, mely a következõképpen néz ki:

27. Ímé, az Úr neve jõ messzirõl, haragja ég és sötét gomolygó füstje; ajkai rakvák haraggal, és nyelve, mint emésztõ tûz! (*1021)

Egy jármû közeledik csupán...

Hasonlóképp olyan jármûvekrõl van alább szó, melyek talán a közeljövõben feltûnnek majd a Föld “egén”:

64. Monda néki Jézus: Te mondád. Sõt mondom néktek: Mostantól fogva meglátjátok az embernek Fiát ülni az Istennek hatalmas jobbján, és eljõni az égnek felhõiben. *1049

7. Ímé eljõ a felhõkkel; és minden szem meglátja õt, még a kik õt által szegezték is; és siratja õt e földnek minden nemzetsége... *1050

Nos, beszéltünk már arról, hogy a misszionáriusok jármûveinek mozgását hang és fényjelenségek kísérték. A hajtóanyag égése következtében “füstszerû” köd is keletkezett, mely nagy valószínûséggel vízgõz volt.

A jármûveik reaktív hajtómûvekkel mûködtek. Ezek a hatás—ellenhatás elvén mozgatták a szerkezeteket.

Azaz annak következtében, hogy a hajtómûbõl egy nagyerejû és igen nagy sebességû gázsugár csapott ki, a jármû ennek ellentétes irányába mozgott.

Így mozognak napjaink rakétái is.

Ez a nagy sebességû intenzív gázsugár természetszerûleg erõs légmozgást — szelet okozott. Ezt említik a szövegek szélként, forgószélként, szélvész- vagy viharként is.

Mivel gyakran nézték a jármûvet “Istennek”, ezért arra gondoltak, hogy az az erõs légmozgás nem lehet más, csak magának az Istennek a “fuvallata”, vagy “lehelete”.

Lássunk ezekbõl is néhányat:

15. Mert bár a testvérek közt õ a legvirágzóbb: feljõ a keleti szél, az Úr szele támad fel a pusztából; kiszárad kútfeje, elapad forrása: az rabolja ki minden drága kincseinek tárházát. *1051

Arról van itt szó, hogy ha az “Úr szele” támad fel, akkor “kiszárad kútfeje”. Vajon miért?

Itt segít eligazodnunk egy másik részlet:

5. Elõtte döghalál jár, és nyomaiban forró láz támad. (*572)

Az orosz nyelvû verzió sokkal pontosabb:

5. Пред лицем Его идет язва, а по стопам Его — жгучий ветер.

(*1021) Ésaiás könyve 30
*1049 Máté evangyélioma 26
*1050 Mennyei jelenések könyve 1
*1051 Hóseás könyve 13
(*572) Habakuk könyve 3

Lefordítva: elõtte döghalál jár, nyomaiban égetõ (forró) szél.

Így hát érthetõ, hogy miért szárad el minden az “Úr szelétõl”.

Az Ámós könyvébõl való szövegrészlet sem érthetetlen immár:

2. És mondá: a Sionról megharsan az Úr és Jeruzsálembõl megzendül, és elhervadnak a pásztorok legelõi, és megszárad a Kármel teteje. *1052

Vagyis az Úr, ha megharsan — azaz közeledõ jármû hangja hallható —, akkor az abból elõtörõ forró szél mindent kiszárít.

7. Megszáradt a fû, elhullt a virág, ha az Úrnak szele fuvallt reá; bizony fû a nép. *1053

24. Még alig plántáltattak, még alig vettetének el, alig vert gyökeret a földben törzsük, és Õ csak rájuk fuvall, és kiszáradnak és õket, mint polyvát, forgószél ragadja el: *1054

8. Mérték szerint ítélted õt, midõn elvetetted! Reájok fútt kemény lehelletével a keleti szél napján. *1055

25. Én ástam és vizet ittam, és kiszáraztom lábam talpával Égyiptom minden folyóit. *1056

Az emberek a jármûvet nézték Istennek. Így a “lábainak talpa” a forró gázáram. Ez szárít ki mindent...

De János Mennyei jelenések könyvében látni fogjuk, hogy egy nagy jármûvet, “angyalt” nézett élõlénynek, és a hajtómûveibõl elõtörõ gázsugarat lábaknak.

De ezenkívül Zakariás szavai is érthetõbbekké válnak, mikor megértjük, hogy mire is utal:

14. És megjelen felettök az Úr, és nyila repül mint a villámlás; az Úr Isten kürtöt fuvall, és déli szelekben nyomul elõ. (*963)

A Közel-Keleten élõk korábban mindig azt tapasztalták, hogy a délrõl jövõ szelek melegek, mert meleg levegõt hoznak. Így mikor a levegõben egy jármû elhúzott fölöttük, azt rendszerint a hajtómûveibõl elõcsapó meleg légáramlat kísérte. Mivel nem értették annak mibenlétét, ráfogták hát, hogy azért meleg ez a szél (légmozgás), mert déli...

Hasonló az alábbi rész is:

11. Abban az idõben azt mondják e népnek és Jeruzsálemnek: Szárasztó szél jõ a magas helyekrõl (vagyis az égbõl jönnek) a pusztában, az én népem leányának útján (az én népem leánya —a Sion hegyére egykoron leszállt ûrhajó, az útján meg azt jelenti, hogy onnan, ahonnan az az ûrhajó jött); nem szóráshoz és nem tisztításhoz való!
13. Ímé! úgy jõ fel, mint a felleg (vízgõz), és szekerei olyanok, mint a szélvész (nagyon gyorsan repülnek a jármûvek), lovai gyorsabbak a saskeselyûknél. Jaj nékünk, mert elvesztünk! (*537)

*1052 Ámós könyve 1
*1053,*1054 Ésaiás könyve 40
*1055 Ésaiás könyve 27
*1056 Ésaiás könyve 37
(*963) Zakariás könyve 9
(*537) Jeremiás könyve 4

Ezért félelem lett úrrá az embereken, ha feltámadt az “Úr szele”. Hiszen ez a misszionáriusok jármûveivel járt együtt. Nem sok jót ígért azok megjelenése...

19. Ímé, az Úrnak szélvésze nagy haraggal kitör, és a hitetlenek fejére forgószél zúdul. (*550)

Mivel nem értették az “Úr szelének” fizikai természetét, csak azt tudták, hogy együtt jár az “Úrral”, megpróbáltak hát valamiféle magyarázatot adni ennek természetére és megjelenésére:

13. Szavára (elõbb dübörgés hallatszik) víz-zúgás támad az égben, és felhõk emelkednek fel a föld határairól; villámlásokat készít az esõnek, és kihozza a szelet az õ rejtekhelyébõl. (*1012)

19. És félik napnyugottól fogva az Úrnak nevét (az ûrhajó hangját, hiszen ha megjelenik, akkor nagy baj van!), és naptámadattól az õ dicsõségét (fényét), mikor eljõ, mint egy sebes folyóvíz, a melyet az Úr szele hajt. (*1013)

Azt hitték, hogy az “Úr” ezt a szelet egyfajta “varázsszelencében” tartja. És az akkor jelenik meg, mikor az “Úr” kinyitja ennek tetejét, és abból ez elõtör...

Sokszor láttak a korabeli emberek repülõ jármûveket, melyeket az “Úrnak” néztek. Azt hitték, hogy a jármûbõl azért tör elõ az a sebes “kénköves” sugár, mert azt az “Úr” fújja.

33. Mert készen van a szörnyû tûzhely régen, készen áll az már a királynak is, mélyen és szélesen csinálta azt, máglyájában tûz és fa bõven; az Úr fuvallata gyújtja meg azt, mint kénköves patak. (*1031)

Nos, az “Úr lehelete” nem egyéb, mint a jármû hajtómûveibõl elõtörõ forró gázáram. Így érthetõbbé válik egy korábban idézett szövegrész is:

10. Leheltél lehelleteddel s tenger borítá be õket: elmerültek, mint az ólom a nagy vizekben. (*58)

(*550) Jeremiás könyve 23
(*1012) Jeremiás könyve 10
(*1013) Ésaiás könyve 59
(*1031) Ésaiás könyve 30
(*58) Mózes II. könyve 15

Amikor az izraeliták futva menekültek az üldözõ egyiptomiak elõl a befagyott Vörös-tengeren, és partot értek, az õket védelmezõ “angyal” a jégmezõ fölé ereszkedett, és a hajtómûveibõl elõcsapó forró gázárammal sebesen olvasztani kezdte a jégfelszínt. Olyannyira intenzív volt ez a hõ, hogy a jég egy része pillanatokon belül el is párolgott. Ez okozta a “homályt”, melyrõl Mózes korábban beszámolt (*56).

De az intenzív gázáramról, mely egy startoló jármû hajtómûveibõl csapott elõ, Illés is beszámol:

11. ...És ímé ott az Úr volt elmenendõ. És az Úr elõtt megyen vala nagy erõs szél, a mely a hegyeket megszaggatta és meghasogatta a kõsziklákat az Úr elõtt; de az Úr nem vala abban a szélben. És a szél után földindulás lett; de az Úr nem volt a földindulásban sem.
12. És a földindulás után tûz jöve, de nem volt az Úr a tüzben sem... *1057

Õ is egy hasonló jármû fedélzetén távozott késõbb az ”égbe”:

11. És lõn, a mikor menének és menvén beszélgetének, ímé egy tüzes szekér tüzes lovakkal elválasztá õket egymástól. És felméne Illés a szélvészben az égbe. (*515)

De az angyalokról is szóltunk korábban, melyek gyakran jelentenek repülõ jármûveket. Ezek hajtómûvei szintén ”szelet” kavartak:

7. És bár az angyalokról így szól: Ki az õ angyalait szelekké teszi (az intenzív légmozgás együtt járt a jármûvek megjelenésével) és az õ szolgáit tûz lángjává (a jármûvek — adott esetben angyalok — reaktív hajtómûvébõl kicsapó láng), (*1028)

Nos, hát könyvünk ezen részének végén vonjuk le a következtetést.

Az “Úr” megjelenésével együtt járó jelenségek — mennydörgés, földindulás, forgószél, emésztõ láng — nem valamiféle misztikus, természetfeletti lény megjelenésekor tapasztalt érthetetlen dolgok. Mert az egésznek a miszticizmushoz az égvilágon semmi köze.

Egy olyan jármû hajtómûve, vagy hajtómûvei idézték ezeket elõ, mely vagy melyek sok ezer évvel ezelõtt hasították a Föld atmoszféráját. Az emberek szeme láttára...

Így hát, kedves olvasó, ha hasonló idézettel találkozik:

6. A seregek Urától láttogattatik meg, mennydörgéssel, földindulással, vagy zúgással, forgószéllel, viharral és emésztõ tûzi lánggal; (*1008)

*1057 Királyok I. könyve 19
(*515) Királyok II. könyve 2
(*1028) A zsidókhoz írt levél 1
(*1008) Ésaiás könyve 29

már nem fog érthetetlen természetfölötti lényekre gondolni. Mivel immár értjük, hogy jármûvekrõl van szó csupán...

Egy földönkívüli társadalom jármûveirõl...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

SÁRKÁNYOK

Gyermekkorunk kedvelt meséinek fõhõse, a délceg királyfi, rendre vívta csatáit a gonosz sárkánnyal. Mely egy rút és csúf szörnyeteg, de ezenkívül még rettenetes is.

Királykisasszonyokat rabol, sok-sok feje van, és mindegyikbõl képes tüzet okádni.

De ezt tovább fokozandó még repül is.

Ha a bátor királyfi levágja egyik fejét, azon nyomban egy másik nõ helyette.

Mindenki jól ismeri a mesék e furcsa és szörnyûséges állatát.

Vajon mi köze ennek a mesebeli lénynek a Bibliához, és a földönkívüli társadalmakhoz? — kérdezhetné Ön, kedves olvasó.

Hiszen ez egy mesebeli, kitalált szörny, míg mi ebben a könyvben egy szuperfejlett kozmikus társadalom küldötteinek Földünkön kifejtett tevékenységét tárgyaljuk.

Mint látni fogjuk — nagyon is sok köze van.

De elõször lássuk a mesebeli sárkány néhány jellegzetességét.

Az elsõ, hogy sok feje van. Ezek közül mindegyik tüzet okád. Azaz lángsugár csap elõ a “szájából”.

A másik, hogy repül. Egy olyan állat, mely nagy és lomha, de leginkább a levegõben közlekedik.

A földön nem valami gyors, hisz egyik mesébõl sem tudunk arról, hogy bármelyikük is sebesen futott volna. Viszont a levegõben jól repül.

Más szavakkal — egy repülésre termett állat. Na, persze, csak kitalált.

Azt is feltételezzük, és a mesekönyvek illusztrációi is szemléltetik, hogy a sárkánynak szárnyai is vannak. Azok nélkül ugyan hogyan is repülhetne?

64. ábra
Egy "tûzokádó" sárkány.

De ugye még mindig nem világos, hogy hogyan kerül ez a mesebeli állat ebbe a könyvbe?

Nos, az eddig taglaltak nyomán két mozzanat kelt gyanút bennünk.

Az elsõ az, hogy ez az állat repül.

A második, hogy tüzet okád.

Mintha egy olyan repülõ valami lenne, mely a “tûzokádás” nyomán repül a levegõben...

Azt azért ugye mindenki jól tudja, hogy nem létezhet olyan élõlény, melynek a szájából magas hõmérsékletû lángsugár tör elõ. Hiszen ez teljességgel összeegyeztethetetlen az élettel, a sejt élettanával.

A korábbiakban sokszor találkoztunk olyan leírásokkal, melyek szerzõi olykor számukra teljességgel ismeretlen valamiket néztek állatnak.

Dániel is egy páncélozott harci jármûvet említ szörnyûséges fenevadként (*609).

Mi van, ha az emberek sok ezer évvel ezelõtt az égbolton láttak repülni olyan furcsa szerkezeteket, melyek ”tüzet okádtak”. És szárnyuk is volt?

Ismerjük jól napjaink egyik vívmányát — a rakétahajtómûvet, mely rakétáinkat mozgatja és “tüzet okád”?

Ennek is lehet egy fúvókája egy “tûzsugárral”, vagy több is.

Már jól látjuk, hogy a Bibliában található szent szövegek olyan leírásokat tartalmaznak, melyek különbözõ repülõ szerkezetekrõl szólnak.

De lássuk, mit mondanak ezek a sárkányról?

Az elsõ, amit megtudunk, hogy a sárkánynak szárnya van:

29. Ne örvendj oly nagyon Filisztea, hogy eltört a téged verõnek vesszeje, mert a kígyó magvából baziliskus jõ ki, a melytõl szárnyas sárkány származik. *1058

Vagy:

6. Jövendölés dél barma ellen: A nyomor és szorongatás földén keresztül, a honnan nõstény és hím oroszlán és viperák és szárnyas sárkányok jõnek ki;... *1059

*1058 Ésaiás könyve 14
*1059 Ésaiás könyve 30

Hisz valóban, ahhoz, hogy repülni tudjon, valamiféle szárnyának lennie kell?!

65. ábra
Egy szárnyas sárkány

Na de honnan vesszük, hogy repül?

Az alábbi idézetekkel egy kicsit már bele is kóstolunk a következõ fejezetbe, melynek szerves része lesz a Biblia egy igen érdekes, de ugyanakkor nehezen érthetõ része — János Mennyei jelenések könyve.

Ebben ugyanis többször is szerepel a sárkány.

1. És láttaték nagy jel az égben: egy asszony, a ki a napba vala felöltözve, és lábai alatt vala a hold, és az õ fejében tizenkét csillagból korona;
2. A ki terhes vala, és akarván szûlni, kiált vala, és kínlódik vala a szûlésben.
3. Láttaték más jel is az égben, és ímé vala egy nagy veres sárkány, a kinek hét feje vala és tíz szarva, és az õ fejeiben hét korona;
4. És a farka utána vonszá az ég csillagainak harmadrészét, és a földre veté azokat; és álla az a sárkány a szûlõ asszony elé, hogy mikor szûl, annak fiát megegye.
5. És szûle fiú-magzatot, a ki vasvesszõvel legeltet minden nemzetet; és ragadtaték annak fia Istenhez és az õ királyiszékéhez.
6. Az asszony pedig elfuta a pusztába, hol Istentõl készített helye van, hogy ott táplálják õt ezer kétszáz hatvan napig.
7. És lõn az égben viaskodás: Mihály és az õ angyalai viaskodnak vala a sárkánynyal; és a sárkány is viaskodik vala és az õ angyalai;
8. De nem vehetének diadalmat, és az õ helyök sem találtaték többé a mennyben.
9. És vetteték a nagy sárkány, ama régi kígyó, a ki neveztetik ördögnek és a Sátánnak, ki mind az egész föld kerekségét elhiteti, vetteték a földre, és az õ angyalai is õ vele levettetének.
13. Mikor azért látta a sárkány, hogy õ levettetett a földre, kergetni kezdé az asszonyt, a ki a fiút szûlte.
14. De adaték az asszonynak két nagy sasszárny, hogy a kígyó elõl elrepüljön a pusztába az õ helyére, hogy tápláltassék ott ideig, idõkig, és az idõnek feléig.
15. És bocsáta a kígyó az õ szájából az asszony után vizet, mint egy folyó vizet, hogy azt a folyóvízzel elragadtassa.
16. De segítségül lõn a föld az asszonynak, és megnyitá a föld az õ száját, és elnyelé a folyóvizet, a melyet a sárkány az õ szájából bocsátott.
17. Megharagvék azért a sárkány az asszonyra (miért korábban csupa szeretetbõl üldözte?), és elméne, hogy hadakozzék egyebekkel az õ magvából valókkal, az Isten parancsolatainak megõrzõivel, és a kiknél vala a Jézus Krisztus bizonyságtétele;
18. És álla a tengernek fövenyére. *1060

*1060 Mennyei jelenések könyve 12

Ugye, az egész úgy, ahogy van, teljességgel érthetetlen. Valamiféle sárkány kerget egy asszonyt, aki terhes és szülni akar?

Aztán meg folyóvízbe akarja az asszonyt fullasztani?

Zagyvaság!

János apostol biztosan valamelyik lidérces lázálmában láthatott efféle szürreális történetet.

Akkor zárjuk is le a kérdést?

Csakhogy van itt egy apró de!

Láttuk a korábbiakban több ízben is, hogy a szent írásokban foglalt valós történéseket a krónikások fantáziájukkal kiszínesítették, hogy érthetõbbé tegyék az érthetetlent. Ezeket a középkor vallási cenzorai még megfejelték, szózatokat és hozsannákat vittek bele a szövegekbe.

Ennek következtében azok nagyrészt zagyvasághalommá váltak.

De lássuk, ha elhagyjuk a kommentárokat, milyen történet is kerekedik az egészbõl.

János egy ismeretlen helyen szemtanúja volt egy légi csatának, melyet fegyveres jármûvek vívtak.

Azt, hogy hogyan láthatta mindezt, a következõ fejezetben fogjuk részletezni. Egyelõre csak annyit, hogy felvételrõl látott olyan történéseket, melyeknek semmiképpen sem lehetett szemtanúja. Akárcsak korábban Mózes...

A felvételek egy “napba öltözött” valamit mutatnak:

1. És láttaték nagy jel az égben: egy asszony, a ki a napba vala felöltözve, és lábai alatt vala a hold, és az õ fejében tizenkét csillagból korona;
2. A ki terhes vala, és akarván szûlni, kiált vala, és kínlódik vala a szûlésben. (*1060)

A “napba vala felöltözve” már ismerõs számunkra: egy tárgy, mely erõs, vakító fényt áraszt, miközben repül.

Gondoljunk csak a startoló rakétára, és arra az igen erõs fényudvarra, mely a hajtómûveinek a környékét körülveszi.

Az “asszony” nem azért kiáltott, mert szülni kívánt. A kiáltás — a hajtómûvek hangja.

Úgy tûnik, hogy az egyik misszionárius jármû, mely a fedélzetén egy igen fontos személyt szállított, bajba került. Valószínûleg irányíthatatlanná vált.

János persze azt hitte, hogy azért repked ide-oda, mert kínlódik, mivel szülni akar.

Az ellenséges haderõk egy jármûve üldözte az “asszonyt”, a farkával — a jármû orrával “csillagokat szórt” — lövéseket adott le az üldözött jármûre. E lövések következtében hibásodott meg az, és vált a mozgása irányíthatatlanná:

3. Láttaték más jel is az égben, és ímé vala egy nagy veres sárkány, a kinek hét feje vala és tíz szarva, és az õ fejeiben hét korona;
4. És a farka utána vonszá az ég csillagainak harmadrészét, és a földre veté azokat; és álla az a sárkány a szûlõ asszony elé, hogy mikor szûl, annak fiát megegye. (*1060)

(*1060) Mennyei jelenések könyve 12

A ”sárkány farkából” csillagok ”hulltak” a földre, vagyis a ”farokból”, mely nem a ”hátsó vége” a ”sárkánynak”, hanem az orr-része, lövéseket adtak le az üldözött jármûre, melyek látványa a ”hulló csillagokhoz” volt hasonló.

Ezek közül minden bizonnyal némelyek el is találták az üldözött jármûvet.

A meghibásodott szerkezet kényszerleszállást volt kénytelen végrehajtani.

A “sárkány”, az üldözõ jármû, nyilván a végsõ csapásra készült, hogy a landolt sérült jármûvet fegyvereivel megsemmisítse.

Csakhogy eközben feltûnt a “felszabadító sereg” — egy másik harci jármû —, mely az üldözött megsegítésére érkezett. Megkezdõdött közte és a “sárkány” között a légicsata:

7. És lõn az égben viaskodás: Mihály és az õ angyalai viaskodnak vala a sárkánynyal; és a sárkány is viaskodik vala és az õ angyalai; (*1060)

Eközben persze lenn a landolt jármûvön sietve igyekeztek a meghibásodást kijavítani.

A magasban folyt a légiharc.

Ami nagyon meglepõ, hogy a sárkánynak angyalai voltak. Hogyan is lehetnek egy mesebeli sárkánynak angyalai?!

Sehogy!

Mert a sárkány nem állat, hanem jármû. Az angyalai pedig a személyzet, mely a fedélzetén tartózkodik, és irányítja azt...

Nos, a hosszas légicsata, mely a Mihály parancsnoksága alatt álló jármû és a “sárkány” — az ellenséges jármû — között folyt, az elõbbi javára látszott eldõlni.

8. De nem vehetének diadalmat, és az õ helyök sem találtaték többé a mennyben. (*1060)

A Mihály és angyalai által vezetett fegyveres jármûbõl leadott számos lövés talált, és a “sárkány” — az ellenséges harci jármû zuhanni kezdett:

9. És vetteték a nagy sárkány, ama régi kígyó, a ki neveztetik ördögnek és a Sátánnak, ki mind az egész föld kerekségét elhiteti, vetteték a földre, és az õ angyalai is õ vele levettetének. (*1060)

Közben odalenn, a veszteglõ jármûvet sikerült annyira megjavítani, hogy az újra a levegõbe emelkedhessen:

14. De adaték az asszonynak két nagy sasszárny, hogy a kígyó elõl elrepüljön a pusztába az õ helyére, hogy tápláltassék ott ideig, idõkig, és az idõnek feléig. (*1060)

(*1060) Mennyei jelenések könyve 12

A jármû — az “asszony” — felemelkedett, és kis magasságban, “félgõzzel” a pusztában lévõ támaszpont felé vette az irányt. Ahol késõbb majd megjavították.

Közben a zuhanó ellenséges jármû — a sárkány — földet ért. Nem csapódott be, hanem “rázós” kényszerleszállást hajtott végre.

Ahogy a földhöz csapódott, a “sárkány fejébõl” — a hajtómûvekbõl elkezdett folyni... az üzemanyag...

15. És bocsáta a kígyó az õ szájából az asszony után vizet, mint egy folyó vizet, hogy azt a folyóvízzel elragadtassa. (*1060)

János persze a látottakat sehogy nem értette. Így azt sem, hogy a “sárkány” fejébõl miért is folyik az a “vízszerû” folyadék?

Na most, ami ezután következik, az is nagyon érdekes.

Hosszú pillanatokig nem történt semmi. A mozdulatlan roncs ott hevert alant. A megsérült hajtómûvekbõl folyt az üzemanyag. Aztán...

16. De segítségül lõn a föld az asszonynak, és megnyitá a föld az õ száját, és elnyelé a folyóvizet, a melyet a sárkány az õ szájából bocsátott. (*1060)

(*1060) Mennyei jelenések könyve 12

A gyúlékony üzemanyag berobbant...

Ne feledjük: a korábbiakban találkoztunk már azzal a fogalommal, hogy “megnyitotta a föld a száját”. Éspedig a negyedik fejezetben, ahol egyértelmû volt, hogy a misszionáriusok fegyvereinek következtében Kóré csoportja és sátraik pillanatok alatt megsemmisültek (*303).

A korabeli ember persze ezt nem értette, ezért azt hitte, hogy a nagy füst és láng azért van, mert kinyílt “a föld szája” és ezek abból törnek elõ.

Mert nem értette, hogy a sátrak a lázadókkal hová is tûntek.

Biztosan, ahogy kinyílt a “föld szája”, azok abban elsüllyedtek...

János esetében sem volt ez másképp. Hiszen azt látta, hogy a lezuhant roncsból elkezd valamiféle “vízszerû” folyadék szivárogni. Aztán meg... az egész füstbe és lángba borul.

Ugyan mit tudhatott õ a saját korában a hajtóanyagról és a robbanásról?

Semmit nem értett a látottakból, ezért azokat a maga sajátos módján kommentálta: Azért jelent meg a füst és a tûz, mert kinyílt a föld szája, és így ezek abból törtek elõ.

Pedig a felvételek azt mutatták, ahogy a lezuhant jármûbõl szivárgó üzemanyag... felrobban!

A többi pedig csak kommentár.

A történet érthetõ?

Egyszerû és valósághû. Csak a kommentárok torzították el.

Egyébként a számok, melyek e történetben szerepelnek, ne zavarjanak bennünket. Hiszen részei a Feladvány megoldásához szükséges Kulcsnak.

Mert ismételten találkozunk a formulával: ideig, idõkig és fél ideig, vagy az idõk feléig...

X+kX+x/2...

De még újabb információkat is megtudhatunk a “sárkányról.

1. És láték egy fenevadat feljõni a tengerbõl, a melynek hét feje és tíz szarva vala, és az õ szarvain tíz korona, és az õ fejein a káromlásnak neve.
2. És e fenevad, a melyet láték, hasonló vala a párduczhoz, és az õ lábai, mint a medvéé, és az õ szája, mint az oroszlán szája; és a sárkány adá az õ erejét annak, és az õ királyiszékét, és nagy hatalmat.
11. Azután láték más fenevadat feljõni a földbõl, a kinek két szarva vala, a Bárányéhoz hasonló, de úgy szól vala, mint a sárkány; *1061

*1061 Mennyei jelenések könyve 13

Az újabb felvételeken, melyeket János látott, a látómezõben egy furcsa kinézetû harci jármû tûnt fel.

Természetszerûleg nem értette, hogy egy önjáró harci eszközt lát. Mivel az mozgott, azért szerinte csak valamilyen nagyon furcsa élõ állat lehetett... Mivel korábban semmi ehhez foghatót nem látott, valamilyen módon megpróbálta az alakját, kinézetét körülírni.

Egyes részeit, különbözõ ismert állatok testrészeihez hason lította.

Nos, az állat hét feje — nem egyebek, mint a hajtómû részei. A szarvak pedig, akárcsak Dániel leírásában láttuk, reaktív lövedékek, más szóval támadó rakéták.

Mivel a felvételeken ellenséges jármû volt látható, mely az ellenséges haderõk kötelékébe tartozott, ezért természetszerûleg a jármûvön fel volt tüntetve, írásjelekkel, annak hovatartozása... A “káromlás neve”...

Mely olyan gyûlöletes, hogy még csak kiejteni is káromlás.

Ezen önjáró harci eszköz után a felvételek egy másikat mutattak, mely már másképp nézett ki. Mert egy másik típusú harci eszköz volt.

A közös azonban bennük az, hogy mindkettõnek valami köze volt a “sárkányhoz”.

Az elsõnek, János szerint, a “sárkány adta az erejét”. Más szavakkal ugyanolyan hajtómû mozgatta, mint a sárkányt.

Míg a másodiknak a hangja hasonlított a “sárkány” hajtómûveinek dübörgéséhez.

De ezekkel az idézetekkel már át is léptünk könyvünk következõ fejezetébe, mely egy nem földi társadalom történelmérõl, kataklizmáiról, háborúiról szól.

Lássuk hát õket.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

TIZENEGYEDIK FEJEZET. EGY MÁSIK VILÁG

Évezredeken keresztül regélt az emberiség a másvilágról, ahova, ha meghalunk, és érdemesek leszünk rá, egyszer majd eljutunk. Persze attól függõen, hogy életünk során mennyi jót és rosszat, más szóval bûnt követtünk el.

Az egyház az örök életet ígéri a mennyországban, ha bizonyos kritériumoknak megfelelõen élünk. Ha nem így teszünk, akkor a pokolra kerülünk, ahol az örök tûzben való szenvedés vár ránk.

Ám létezik egy köztes állomás is — a tisztítótûz. Oda az kerülhet, aki cselekedetei nyomán, melyeket az életében elkövetett, még nem bizonyult teljesen reménytelennek, és így van esélye, hogy az örök szenvedés helyett a mennyországba jusson.

A vallás ezeket a lehetséges alternatívákat vázolja fel.

De hol van a mennyország, a másvilág?

Ott fenn, az égben — válaszolták sok évszázadon keresztül az ezt kérdezõknek. Ott lakik az Isten, ott laknak az angyalok, a szentek.

A mennyország, Isten országa, ahol õ uralkodik, és szolgálnak neki az angyalok.

Miért az égben?

Hát azért, mert minden esetben, amikor az Úr kijelentette magát, mindig az égbõl jött! Az angyalok is onnan jöttek, és oda is távoztak.

Annál is inkább az égben van a mennyország, mert az Úr onnan mindent és mindenkit lát. Csak mi halandók, akik porbólvétettünk, nem láthatjuk õt.

34. Kerestek majd engem, és nem találtok meg, és a hol én vagyok, ti nem jöhettek oda. (*817)

21. Ismét monda azért nékik Jézus: Én elmegyek, és kerestek majd engem, és a ti bûneitekben fogtok meghalni: a hová én megyek, ti nem jöhettek oda. *1062

(*817) János evangyélioma 7
*1062 János evangyélioma 8

Még ha akarnánk, akkor sem tudnánk feljutni oda, hisz nem tudunk úgy repülni, mint az angyalok...

Így hát elõdeinknek nem maradt más, minthogy tekintetüket az égre emelve, nappal az égbolt kékjét csodálva, éjszaka pedig a csillagos eget fürkészve elmerengjenek arról, milyen is lehet odafönn az Isten országa...

Aztán a huszadik században, a tudománynak és a rakétatechnikának köszönhetõen sok száz kilométerre a Föld felszínétõl elszakadva, kijutottunk a világûrbe.

De ahogy az elsõ kozmonauták körbenéztek, sehol nem látták az Isten országát...

Pedig hát õk is eljutottak az egekbe!

Mégis hol van hát Isten országa?

Csak a végtelen és hideg világûr mindenütt...

Röviddel késõbb az elsõ ember a Hold felszínére lépett. Élettelen és zord táj fogadta. Isten országának ott sem találta nyomát.

Ûrszondáink eljutottak immár a Naprendszer határára, de a helyzet ott is ugyanaz.

Mivel sehol sem találjuk a mennyországot, ezért a tudomány summa-summárom kimondja: az egész csak egy vallási fikció, egy olyan képzeletbeli hely, ahol mesebeli, fantázia szülte angyalok és különféle egyéb lények élnek.

Ebben az országban, a mennyek országában, az angyalok és szentek egyfolytában és vég nélkül mást sem tesznek, mint az Úr dicsõségét zengik. Egy kicsit unalmasnak tûnik ott az élet.

Így hát az ismereteink és ez az elképzelt mennybéli ország egyre távolodnak egymástól.

Hiszen tudjuk jól: olyan hely, ahol különféle misztikus lények egyfolytában az Urat dicsérik, nem létezik.

Mikor a kozmoszt elkezdtük megismerni, egyre inkább érdekelni kezdett bennünket, hogy van-e az ûrben máshol is élet?

A huszadik század második felében jelent meg az UFO-probléma. Mert a tudomány egyáltalán nem zárja ki annak az eshetõségét, hogy az Univerzum távoli részeiben lehetnek lakott világok. De ha vannak, akkor merre keressük õket?

Aztán meg itt vannak az állítólagos ismeretlen repülõ objektumok, melyek léte kézzelfoghatóan nem bizonyított. Mutassatok nekem egy ilyet, hadd érintsem meg — mondják a tudósok, akkor majd elhiszem, hogy van!

De a mai napig senki sem produkált ilyen bizonyítékot...

A kormányok a ludasok ebben — állítják sokan, hisz mivel a hadsereg próbál meg az egészbõl hasznot húzni, ezért minden bizonyítékot eltüntet!

Vannak, akik elhiszik az UFO-k létezését, míg mások tagadják azt. Mondván: ha léteznek, akkor ugyan miért nem veszik fel velünk a kapcsolatot?

Mivel pedig ez nem történt meg, ezért nincsenek — bizonygatják az UFO-k meglétét tagadók.

Napjainkban az egészet a titokzatosság lengi körül. Senki nem tud semmi bizonyosat.

A vallás “mennyországa”, és az UFO-probléma fényévekre van egymástól.

De gyakran elõfordul velünk, hogy nyitott kapukat döngetünk. Rádióteleszkópokkal pásztázzuk az eget, értelmes lények üzenetei után kutatva. És már el is feledkeztünk a mennyek országáról, mely ott “fenn” van. Amely egészen biztosan nem a Földön van, hanem odafenn. Onnan jöttek az angyalok, onnan jött az Isten. A kozmoszból...

Az angyalok egy olyan “országban” élnek, ahol sokan vannak. Az Isten országában hatalmi hierarchia uralkodik. A fõ személy maga az Úr. Aztán vannak az angyalok, arkangyalok, a seregek ura és mások.

Akárcsak egy társadalomban.

Egy olyan értelmes lényekbõl álló társadalom, melyben rend uralkodik.

Csak egy tévhit az egészet egy erõsen téves világképpé torzította el. Ez a tévhit: az egy Istenben való hit.

Sok évszázadon keresztül uralkodott ez a téves felfogás. Sõt megesett, hogy a biblikus szövegeket sem átallották kicsit “kozmetikázni”, csakhogy még jobban megfeleljenek ennek a világképnek.

Csak az a baj ezzel a szemlélettel, hogy a régmúltban történt szövegértelmezések kapcsán alakult ki. Mikor még szinte semmit nem ismertek mindabból a tudásból, mellyel ma rendelkezünk.

Mikor ezt megértjük, akkor azt is felismerjük, hogy ha az egész felszíni mázt megkarcoljuk, akkor alatta ott az Igazság. Ha kiszûrjük a vallási cikornyákat és kommentárokat, akkor megértjük: a másvilág — egy másik világ, melyet nem valamiféle misztikus, hanem értelmes lények népesítenek be. Ezek küldöttei látogatták meg az emberiséget a múltban. Nyomaikat a biblikus szövegek õrzik.

Ne az eget pásztázzuk rádióteleszkópjainkkal. Hiszen rossz helyen keressük a választ!

Mert az nem “odafönn” van. Hanem “idelenn”. A Bibliában!
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A BIBLIA FÖLDÖNKÍVÜLI SZEREPLÕI

A Földön élõ emberiség száma immáron a hatmilliárdos határt ostromolja. Sokan vagyunk. Mindenki önálló és megismételhetetlen személyiség, a maga erényeivel és hibáival egyetemben. Mivel mindannyian különbözünk egymástól (ugyanis még soha nem élt a Földön két tökéletesen azonos ember), ezért minden nemzet és nép nyelvében igyekszik tagjait megkülönböztetni egymástól. Erre találták ki a személynevet. Azt a jelzõt, melynek segítségével az egyik embert meg lehet különböztetni a másiktól.

Idõvel, mikor az emberiség tovább gyarapodott, és sokan kezdték viselni ugyanazt a személynevet, gyakorlati megfontolások nyomán az ugyanazon nevû embereket egy másik tulajdonnévvel is felruházták, melyet leginkább lakóhelye, foglalkozása, külseje vagy más egyéb szempontok alapján választottak ki.

Így hát mindenki legalább két, de gyakran több nevet is visel a személynevén túl. Ez néptõl, fajtól, kultúrától függõen más és más.

Sok nevet használunk mi, a keresztény világ tagjai is, melyek eredetét nem igazán ismerjük. Bár az esetek túlnyomó többségében a ma használatos keresztnevek a korábban beszélt nyelvi változatokban többnyire jelentettek valamit.

De vannak keresztnevek, nevek melyek eredetét egyáltalán nem ismerjük. Ezek között szép számmal akadnak olyanok, melyek a Bibliában bukkannak fel elõször. Mivel eredetükkel nem vagyunk tisztában, ezért bibliai eredetû nevekként tartjuk õket számon.

Említsünk közülük néhányat: Jehova, Sátán, Baál, Baltazár, Mihály, Gábriel stb.

A felsoroltak közül az utóbbiak meglehetõsen gyakran használt személynevek is. Pedig az eredetük ismeretlen.

Természetesen a világon mindent meg lehet magyarázni. Minden feltett kérdésre lehet választ adni. Csak... egyáltalán nem biztos, hogy az megállja a helyét.

Ha kíváncsiak vagyunk a helyes válaszra, akkor nem különféle elvont nyelvi értekezések nehezen érthetõ kusza és szövevényes labirintusába kell tévednünk, hanem ellenkezõleg: azon bibliai történeteket kell megvizsgálnunk, ahol ezek a nevek felbukkannak.

Könyvünk eddigi fejezetein vörös fonalként vonul végig az a tény, hogy a szent szövegek egy földönkívüli társadalom bolygónkon kifejtett ténykedését dokumentálták. Csak mindennek a megértését hosszú idõn keresztül akadályozta egy téves világkép — a vallás.

Hiszen az a maga dogmarendszerével, a valóságtól elrugaszkodott világképével, természetfeletti lényekkel népesítette be a világot.

Ezzel csak azt érte el, hogy a tudomány komoly és tekintélyes képviselõi, tudományos ismereteink fényében megmosolyogták azt.

Pont ezért teszünk most kísérletet arra, hogy a biblikus szövegekben szereplõ, eddig teljesen érthetetlen részeket érthetõvé tegyük, és egy egységes logikai egészbe fogjuk õket össze.

Ez az egységes egész — a Kép, mely arról szól, hogy a múltban egy másik civilizáció képviselõi gyakran látogatták meg az embereket. A látogatásaik célja pozitív tartalmú volt, melyek a fejlõdés helyes irányban való tartását szolgálták.

Ugyanakkor a misszionáriusok elkövettek egy nagy hibát is. Mely minden nemes igyekezetük ellenére megosztotta az emberiséget. Éspedig, hogy azok közül néhányan, akik itt jártak, a szemtanúknak elárulták a nevüket...

Azok persze mindezt továbbadták. És kialakultak a követõk táborai. A vallások...

Ma már jól tudjuk, milyen óriási kataklizmákat okoztak ezek a múltban. Mert egyik vallás képviselõi a másik tábort kiáltották ki hitetleneknek, pogányoknak. Mert õk mást követnek, mint mi!

A sötét középkor tomboló vallási õrületében gyilkolták az embereket halomszámra Isten, vagy Allah nevében.

De miféle vallás az, melynek nevében embereket ölnek? Mit ér az?!

A misszionáriusok a nevük felfedésével akaratlanul is ilyen folyamatokat indítottak el. A korabeli szemtanúk ugyanis sokszor akaratlanul is megismerték az õket meglátogató személyek közül némelyek nevét.

Mondjuk a landoló jármû pilótáját, vagy navigátorát Baálnak hívták. A szemtanú mindezt megjegyezte, és továbbadta.

Rögtön akadtak olyanok, akik követni kezdték Baált...

És ez késõbb nagyon sok bonyodalmat okozott.

Hiszen nem számoltak egy nagyon fontos dologgal, az emberi szûklátókörûséggel és ostobasággal.

Mert ezután a követõk, a vallási irányzatok, az általuk megismert és követett személyt kiáltották ki az egyszeri Igaz és üdvözítõ Istennek.

Még ha az talán csak egy navigátor volt is a Flotta egyik jármûvén.

A misszionáriusok ebbõl okulva parancsba adták a “sajátjaiknak”, hogy szigorúan tilos felfedni a földi emberek elõtt a nevüket. Nehogy azok további bonyodalmak forrásává váljanak.

Jó példa erre az “égõ csipkebokor” esete.

Mózessel kinn, távol az emberek szemeitõl, a misszionáriusok felvették a kapcsolatot. Egy angyal landolt, és egy ismeretlen jött elõ, aki üzenetet hozott Mózesnek.

A köztudatban úgy él, hogy Mózessel az “Úr”, a Mindenható Isten beszélt az égõ csipkebokorból:

6. És monda: Én vagyok a te atyádnak Istene, Ábrahámnak Istene, Izsáknak Istene és Jákóbnak Istene. Mózes pedig elrejté az õ orczáját, mert fél vala az Istenre tekinteni. (*2)

Pedig késõbb a szövegek hozzáteszik:

30. És negyven esztendõ elteltével megjelenék néki a Sínai hegy pusztájában az Úrnak angyala csipkebokornak tüzes lángjában. (*306)

Ezen nincs is mit csodálkoznunk. Mivel valóban egy angyal típusú jármûvel érkezett az az ismeretlen, aki a felettese üzenetét hozta.

Nos, mikor Mózes megkapta az instrukciókat és a küldetése eredményes végrehajtásához szükséges eszközöket (“pálca”), visszakérdezett, hogy mi a neve az ismeretlennek, aki õt az “Izráel fiaihoz küldi”, akivel beszélt?

13. Mózes pedig monda az Istennek: Ímé én elmegyek az Izráel fiaihoz és ezt mondom nékik: A ti atyáitok Istene küldött engem ti hozzátok; ha azt mondják nékem: Mi a neve? mit mondjak nékik? (*2)

(*2)Mózes II. könyve 3
(*306) Az apostolok cselekedetei 7

A “küldönc”, aki az üzenetet hozta, mégsem fedhette fel a nevét. Ezzel további bonyodalmakat okozott volna, mert akkor egy újabb vallási követõtábor jelent volna meg a térségben.

Engedelmeskedve az érvényben lévõ parancsnak, megkerülte a válaszadást:

14. És monda Isten Mózesnek: VAGYOK A KI VAGYOK. És monda: Így szólj az Izráel fiaihoz: A VAGYOK küldött engem ti hozzátok. (*2)

De hasonló helyzetbe került az az “angyal” is, aki idõben késõbb Manoahhal és annak feleségével, Sámson szülõanyjával találkozott:

15. És monda Manoah az Úr angyalának: Kérlek, hadd tartóztassunk meg téged, hogy készítsünk néked egy kecskegödölyét.
16. De az Úrnak angyala így szólt Manoáhhoz: Ha megmarasztasz is, nem eszem kenyeredbõl, és ha áldozatot készítesz, az Úrnak áldozd azt. Mert Manoah nem tudta, hogy az Úrnak angyala vala.
17. És monda Manoah az Úr angyalának: Kicsoda a te neved, hogy ha majd beteljesedik a te beszéded, tisztességel illethessünk téged. (*381)

Õ szintén kitért a válaszadás elõl:

18. És monda néki az Úrnak angyala: Miért kérdezõsködöl nevem után, a mely oly csodálatos? (*381)

De azok a nevek, melyeket a korabeli szemtanúk megismertek, visszavonhatatlanul bekerültek a köztudatba. Késõbb ezeket a vallási cenzúra megpróbálta eltüntetni a szövegekbõl. Többkevesebb sikerrel. Példaként az angolszász Bibliát említhetném:

3. Vitéz harczos az Úr; az õ neve Jehova. (*575)

Ez tökéletesen megegyezik az orosz nyelvû Bibliában található szöveggel.

Ugyanakkor az angolszász Bibliában a Jehova személynevet az “Úr” szóval helyettesítették be:

3. The LORD is a warrior: the LORD is his name.*

A cenzúra mûködött. De nem sok sikerrel.

Hiszen napjainkban az egész Földön nagyszámú tábora van Jehova követõinek...

* The New Revised Standard Version Bible, 1989 by Division of Christian Education of the National Council of Churches of Christ in the U.S.A.

(*2) Mózes II. könyve 3
(*381) Bírák könyve 13
(*575) Mózes II. könyve 15

[Vissza a tartalomjegyzékre]

AZ “IZRAELITA” PROJEKT

Az elõzõ fejezeteket olvasva megtudtuk, hogy a misszionáriusok a térségben vizsgálódva olyan törzseket kerestek, melyek erkölcsi színvonalukat tekintve megfeleltek az általuk támasztott követelményeknek. Ahhoz, hogy beindítsák az “Izraelita” projektet.

Bármilyen furcsa, de az Izraelita program minden bizonnyal annak szellemi szülõatyjáról kapta a nevét, akit Izráelnek hívnak. Természetesen õ is földönkívüli személy. Erre kevéssel késõbb visszatérünk.

Nos, a térségben vizsgálódva a misszionáriusok egy kisszámú törzset találtak, Ábrahámét, amelyet megfelelõnek ítéltek arra, hogy támogatásban részesítsék.

A program szülõatyja és vezetõje szövetséget is kötött velük.

Már korábban is felmerült a kérdés: vajon mi elõnye származott az “Úrnak” a Jákób törzsével való szövetségkötésbõl. Hiszen egyértelmû, hogy az “Úr” szorgalmazta ezt. Nem a Jákób háza könyörgött annak megkötéséért.

Ebbõl csak az a következtetés vonható le, hogy az “Úrnak” valamilyen konkrét elõnye származott a megkötött szövetségbõl. Különben nem szorgalmazta volna olyannyira azt.

A hagyományos felfogás szerint az Isten, az “Úr” mindenható. Így Jákóbnak és törzsének megtisztelve kellett volna éreznie magát, hogy a Mindenható, a világ Ura szövetséget ajánl nékik.

Ez viszont mégsem volt így. Ekkor pedig újra csak gond van a hagyományos elképzelésekkel.

Valóban, hiszen a történések mögött egész más erõk és személyek húzódnak meg.

A misszionáriusok egy csoportja megtervezte az “Izraelita” programot. Ennek szülõatyja és vezetõje az Izráel nevû, valószínûleg, magas rangú személy volt.

A program célul tûzte ki az eredményes együttmûködést egy vagy több földi törzzsel. Csakhogy azt, hogy kivel veszik fel a kapcsolatot, gondosan megválogatták.

Mert egy barbár, mondjuk kannibál színten álló népcsoporttal ugyan miféle együttmûködés képzelhetõ el?

Ezért gondosan keresgéltek és találtak egy megfelelõ népcsoportot, a Jákóbét, Ábrahám leszármazottainak törzsét.

Hosszas megfigyelés nyomán kiderült, hogy ez a “legcivilizáltabb” a térségben élõ összes nép közül.

De a kapcsolatfelvételhez és a folyamatos kapcsolattartáshoz a programot kivitelezõknek “a hazájukból” meg kellett kapniuk az engedélyt.

Ez meg is történt. Csakhogy az egy feltételhez volt kötve: mindenképpen eredményt kell felmutatniuk. Bebizonyítva, hogy a kiválasztott törzs valóban méltó arra, hogy õket a misszionáriusok eszközeikkel támogassák.

Pont ezért a program vezetõjének — Izráelnek létérdeke volt, hogy mindenképpen sikert könyveljen el. Különben az egészet “otthonról” leállítják.

A program szellemi megalkotójának a “hazaiak” felé bizonyítania kellett azt, hogy érdemes kiemelten kezelni ezt a törzset.

Ezért már szinte az elsõ lépések között felajánlotta a földieknek a szövetség lehetõségét. Mindent megígért Ábrahámnak és törzsének, hogy azok ezért cserébe teljesítsék az elvárásokat.

Azaz õk betartják mindazt, és úgy cselekszenek, ahogy azt nekik “elõírják”, más szóval megfelelnek a velük szemben támasztott követelményeknek.

Így mindenki jól járt. A program fölött bábáskodók eredményt tudtak felmutatni hazájuk felé.

De Ábrahám törzse is profitált belõle, hiszen egyrészt védelmet kapott, másrészt operatív információkat, melyek a biztonságukat és életbenmaradásukat szolgálták. A misszionáriusok az “Izraelita” program keretén belül minden eszközükkel támogatták õket.

Ez abban a korban nem csekély elõnyt jelentett a környezõ népcsoportokkal szemben.

A negyedik fejezetben láttuk, milyen gyakran avatkoztak közbe nem földi pártfogóik szuperfegyvereikkel az izraeliták oldalán. Minden esetben végérvényesen eldöntve ezzel az ellenségeikkel vívott csata kimenetelét.

Ugyanakkor “otthonról” a program kivitelezõinek bizonyos határt szabtak. Nem volt szabad egyebek között csak úgy halomra öldökölniük a támogatott törzs ellenségeit. Pedig a misszionáriusok szuperfegyverei ezt könnyen megtehették volna.

Például ezért vesztek oda az egyiptomi fegyveresek a Vörös-tengerben. Ugyanis játszva megsemmisíthették volna a menekülõket üldözõ csapatokat már korábban is. Ámde az “otthonról” kapott utasítás megkötötte a kezüket.

Végül is ezért oldották meg a misszionáriusok a Vörös-tengeren való átkelést ilyetén, és az üldözõk már csak “saját felelõsségükre” nyomultak be utánuk a jégmezõre.

Azt már tudjuk jól, hogy azokkal nem a szuperfegyverek végeztek. Hanem csak egyszerûen a felszíni jégréteget egy szakaszon megolvasztották. A többit már a vízre bízták...

Nos, visszatérve Jákób leszármazottaihoz, a zsidó néphez, õket izraelitáknak nevezik. Sõt, a mai zsidó államot is Izráelnek hívják.

Vajon hogy lettek a Jákób leszármazottaiból izraeliták, akik egy magas rangú földönkívüli személy nevét viselik?

Mivel valóban õk lettek azok, akiket a misszionáriusok alkalmasnak találtak az esetleges együttmûködésre az “Izraelita” programban, mely nevét a program szellemi szülõatyjáról kapta, ezért természetszerûleg a misszionáriusok “felcímkézték” õket.

Az õ szemszögükbõl nézve, az a földi törzs, mely az Izráel által vezetett együttmûködési programban vett részt, megkülönböztetésül a program vezetõjének nevével lett fémjelezve. Így lettek Jákób leszármazottaiból izraeliták:

14. És megalázza magát az én népem, a mely nevemrõl neveztetik, s könyörög és keresi az én arczomat, és felhagy az õ bûnös életmódjával: én is meghallgatom õket a mennybõl, megbocsátom bûneiket, és megszabadítom földjüket. *1063

1. Halljátok ezt Jákób háza, a kik Izráel nevérõl neveztettek, és Júda forrásából származának, a kik az Úr nevére esküsznek, és Izráel Istenét emlegetik; de nem híven és nem igazán. *1064

*1063 Krónika II. könyve 7
*1064 Ésaiás könyve 48

De vajon mikor kapták ezt a nevet?

22. Felkele pedig õ azon éjszaka és vevé két feleségét, két szolgálóját és tizenegy gyermekét, és átalméne a Jabbók révén.
23. Vevé hát azokat és átköltözteté a vízen, azután átköltözteté mindenét valamije vala.
24. Jákób pedig egyedül marada és tusakodik vala õ vele egy férfiú, egész a hajnal feljöveteléig.
25. Aki mikor látá, hogy nem vehet rajta erõt, megilleté csípõjének forgócsontját, és kiméne helyébõl Jákób csípõjének forgócsontja a vele való tusakodás közben.
26. És monda: Bocsáss el engem, mert feljött a hajnal. És monda Jákób: Nem bocsátlak el téged, míg meg nem áldasz engemet.
27. És monda néki: Mi a te neved? És õ monda: Jákób.
28. Amaz pedig monda: Nem Jákóbnak mondatik ezután a te neved, hanem Izráelnek; mert küzdöttél Istennel és emberekkel, és gyõztél.,
29. És megkérdé Jákób, és monda: Mondd meg, kérlek, a te nevedet. Az pedig monda: Ugyan miért kérded az én nevemet? És megáldá õt ott. *1065

Nocsak, az elsõ, ami újra csak szembeötlik, hogy az a személy, akivel Jákób találkozott, nem volt hajlandó elárulni a nevét. Ez most már érthetõ is, ennek okairól röviddel elõbb szóltunk.

A másik maga a történet furcsa mivolta. Ugyanis arról van benne szó, hogy Jákób magával az Istennel verekedett...

30. Nevezé azért Jákób annak a helynek nevét Peniélnek: mert látám az Istent színrõl színre, és megszabadult az én lelkem. *1066

Ugye azt azért mégsem feltételezi senki, hogy a Mindenható Isten, aki csak egy szavával teremtette a világmindenséget... leállt verekedni egy emberrel?! És ennek során mindketten a földön hemperegve hosszasan birkóztak egymással?

Ez a feltevés több, mint komolytalan!

De egyvalami biztos: a találkozást követõen Jákób sántítani kezdett:

31. És a nap felkél vala rajta, amint elméne Peniél mellett, õ pedig sántít vala csípõjére. *1067

*1065,*1066,*1067 Mózes I. könyve 32

Mi van akkor, ha az egész újra csak az “én azt hittem” kategóriába tartozik? Hiszen az egészet Mózestól tudjuk. És a korábbiakban láttuk, hogy több dolgot is félreértett.

Mi van, ha a helyzet itt ugyanaz?

És csak Mózes szerint verekedett Jákób a földön hemperegve a Mindenhatóval?

Sokkal inkább valószínû, hogy Jákób nem annak nyomán kezdett el sántítani, mikor a Mindenható látva, hogy nem tudja õt két vállra fektetni — megérintette a kezével annak forgócsontját?

Ne feledjük: a történteknek nem volt szemtanúja. Csak egy ismeretlen személy és Jákób volt jelen. Így a történet Mózeshez vagy a szájhagyomány, vagy a misszionáriusok által a fedélzeten bemutatott dokumentált felvételek során jutott el.

De vajon mitõl kezdett el sántítani Jákób? A verekedés miatt?

Lehet.

Vagy valami más volt az oka...

És, ha a misszionáriusok kihasználva azt, hogy egyedül van, és nincsenek szemtanúk, valamiféle beavatkozást végeztek el rajta?

Nos, pontosan nem fogjuk megtudni. Csak azt szerettem volna érzékeltetni, hogy egy más szemszögbõl nézve a szövegekben leírtakat, gyökeresen más következtetésre lehet jutni.

Summa-summárum, Jákób törzse ezután az Izraelita nevet viselte:

12. Hogy örökségképen bírják az Edom maradékát és mindama népeket, a kik az én nevemrõl neveztetnek, ezt mondja az Úr, a ki megcselekszi ezt! *1068

4. Így szól a mi Megváltónk, seregeknek Ura az Õ neve, Izráel Szentje! *1069

9. Miért vagy olyan, mint a megriasztott férfi; mint a vitéz, a ki nem tud segíteni? Hiszen te közöttünk vagy, Uram, és mi a te nevedrõl neveztetünk; ne hagyj el minket! *1070

*1068 Ámós könyve 9
*1069 Ésaiás könyve 47
*1070 Jeremiás könyve 14

Az alábbiakból az tûnik ki, a hagyományos felfogás szerint, hogy a Mindenható Istennek tulajdonneve van!

Éspedig a világ teremtõjét... Izráelnek hívják!

Ámde késõbb egy másik szövegrészlet szerint, mely ugyancsak Mózes könyveibõl való, a Teremtõt Jehovának hívják.

Minek ez a sok név?

És egyáltalán minek a név a Mindenhatónak?

Hisz Mindenható csak egy van! Nemde?

Hát azért, hogy egy másik lakott világban megkülönböztessék õt a többi személytõl...

De térjünk még vissza az “Izraelita” programhoz.

A szövetség, melyet korábban a misszionáriusok kötöttek Ábrahám leszármazottaival, mûködött. Mindenki jól járt vele. Mígnem egy idõ múlva a pártfogoltak azt felrúgták...

A szövetség rájuk vonatkozó kötelezettségeit megszegték.

Az együttmûködés kudarcot vallott. A programot az “otthonról” kapott utasítás nyomán felfüggesztették, és a vezetõjét — Izráelt, leváltották.

A misszionáriusok “levették kezüket” Jákób törzsérõl.

Következett az egyiptomi rabszolgaság igája.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

JEHOVA

Kezdjük a nem földi eredetû nevek vizsgálatát a Jehova (Jehovah, Jahve) névvel.

A hivatalos magyarázatok szerint ez a név óhéber eredetü. A régmúltban beszélt nyelven azt jelentette — “az én Istenem”.

Úgyhogy ezzel le is zárhatnánk a Jehova név körüli kérdéskört, hiszen megállapítást nyert, hogy ez csak egy szó, egy nyelvnek a régmúltban beszélt változatában. Csakhogy folyton ugyanaz a probléma merül fel: a magyarázatok bármi áron is, de bizonygatni igyekeznek az egy Igaz Isten meglétét, vagy a materialista felfogásból eredõen ennek ellenkezõjét.

Mint általában, ez a dolgok két ellentétes véglete. Akár az egyik, akár a másik felfogás hívei vagyunk is, mindenképp elkövetjük azt a hibát, hogy igazunkat bizonygatva figyelmen kívül hagyjuk a Biblia szövegeit.

A mi célunk ezért nem egyik vagy másik tábor igazát alátámasztani, vagy cáfolni, hanem a biblikus szövegeket tüzetesen megvizsgálni.

Ha ezt tesszük azokkal a nevekkel is, melyek a szövegekben tûnnek fel, akkor megértjük, hogy a több felbukkanó név több személyt takar. Egy földönkívüli társadalom tagjait...

De térjünk most vissza a korabeli történésekhez.

Miután huzamosabb idõ eltelt az “Izraelita” projekt felfüggesztése óta, a misszionáriusok újra elõvették, és megvizsgálták annak lehetõségét, hogy amennyiben a helyzet változott, azt újraindíthatják-e. Vajon megváltoztak-e olyannyira a körülmények, hogy korábbi döntésüket, mellyel határozatlan idõre felfüggesztették azt, felülbírálják?

Mikor elérkezettnek látták az idõt, a felfüggesztést feloldották, és újra beindították a projektet.

Csakhogy ekkor már annak új vezetõjévé egy Jehova nevû misszionáriust neveztek ki...

A program “újraélesztése” a Mózessel való elsõ kapcsolatfelvétellel vette kezdetét. Annak újdonsült igazgatója úgy döntött, hogy újra felkarolják Ábrahám leszármazottait, akik annak köszönhetõen, hogy megszegték a korábban kötött szövetséget, elvesztették a misszionáriusok hathatós támogatását és rabszolgasorsba kényszerültek.

Konkrét küldetéssel bízták meg Mózest, hogy szervezze meg a rabszolgalázadást, és vigye meg az üzenetüket a fáraónak.

Mint láttuk, ehhez Mózes olyan eszközöket kapott, melyek egyrészt abban a korban hihetetlen dolgokat — “jeleket” — mûveltek, másrészt a hivatalos hatalom részérõl reá leselkedõ veszélyekkel szemben érinthetetlenné tették õt. Mert ugyan ki mert volna lefogni és megbilincselni egy olyan embert, akinek “csodatévõ” eszköz van a birtokában?

Nos, a soron következõ “konzultációk” egyike során fedte fel a program új vezetõje Mózes elõtt a nevét:

3. Ábrahámnak, Izsáknak és Jákóbnak úgy jelentem meg mint mindenható Isten, de az én Jehova nevemen nem voltam elõttük ismeretes. *1071

Ugyan a szöveg kicsit furcsa, de azt meg kell érteni, hogy mégsem magyarázhatták el neki, miszerint a korábban kudarcba fulladt projekt szellemi megalkotóját és elsõ vezetõjét leváltották. És most õ — Jehova az új igazgató.

Õ sem tehetett egyebet, minthogy újra elõvette a korábbi megállapodást — a szövetséget:

9. És hozzátok fordulok, és megszaporítlak titeket, és megsokasítlak titeket és szövetségemet megerõsítem veletek. *1072

Akárcsak elõdje, õ is felkínálta az izraelitáknak, hogy abban az esetben, ha a szövetség rájuk háruló kötelezettségeit megtartják, akkor részesülhetnek egy szuperfejlett kozmikus társadalommal való együttmûködésbõl származó számos elõnybõl.

Viszont hozzátette: amennyiben felrúgják a megállapodást, akkor az elõnyök helyett komoly hátrányuk fog belõle származni:

14. Ha pedig nem hallgattok reám, és mind e parancsolatokat meg nem cselekeszitek;
15. És ha megvetitek rendeléseimet, és ha az én végzéseimet megútálja a ti lelketek, azáltal, hogy nem cselekszitek meg minden én parancsolatomat, hanem felbontjátok az én szövetségemet:
16. Bizony azt cselekszem én veletek, hogy rettenetességeket bocsátok reátok: a száraz betegséget és a forrólázt, a melyek szemeket égetnek és lelket epesztenek, és a ti magotokat hiába vetitek el, mert ellenségeitek emésztik meg azt. *1073

*1071 Mózes II. könyve 6
*1072,*1073 Mózes III. könyve 26

Miután a misszionáriusok kimenekítették az izraelitákat Egyiptomból, röviddel utána újra kapcsolatba léptek Mózessel a Sinai hegynél. Akkor üzenetet küldtek általa az izraelitáknak, mely tartalma: elfogadják-e a feltételeiket, és együtt kívánnak-e mûködni velük? (*80)

A nép egyhangúlag mondott igent (*81).

Válaszul a misszionáriusok közölték Mózessel, hogy három nap múlva a hegyen egy hatalmas méretû jármû fog landolni.

Ennek során fog megtörténni a hivatalos kapcsolatfelvétel.

Azt tudjuk jól, hogy a sok százezres tömeg szeme láttára ereszkedett le a hegyre a nagyméretû jármû. És léphettek fedélzetére hetvenen azok vezetõi közül, akiknek az “Úr” bemutatkozott (*94).

Ennivalóval is kínálták õket (*95).

A misszionáriusok ettõl egy új, eredményes együttmûködés korszakának a kezdetét remélték.

Miután a vezetõk, a hivatalos küldöttség tagjai távoztak, felajánlották Mózesnek, hogy tartson velük (*97).

Többek között ez egyfajta “tanulmányút” volt számára, ahol megtanították mindarra, hogy hogyan kell a kapott mûszaki eszközöket üzemeltetni.

Ennek során mûködött szorosan együtt Mózes azzal a személlyel, akinek a nevét többször is említi:

3. Vitéz harczos az Úr; az õ neve Jehova. (*575)

A Mózes által a “tanulmányútról” elõadott élménybeszámoló kapcsán a szövegekben másutt is fellelhetõ e nem földi személy neve:

4. Bízzatok az Úrban örökké, mert az Úrban, Jehovában, örök kõszálunk van. *1074

19. Hogy megtudják, hogy te, a kinek neve Jehova, egymagad vagy felséges Isten az egész földön. *1075

(*575) Mózes II. könyve 15
*1074 Ésaiás könyve 26
*1075 Zsoltárok könyve 83

De azt is megtudtuk, hogy azon idõ alatt, míg Mózes a fedélzeten tartózkodott, számunkra sorsdöntõ fontosságú információkat tártak fel elõtte, melyek a régmúlt korok eseményeire vonatkoztak.

Mindezzel a misszionáriusok gesztus értékû lépést tettek az izraeliták felé, hogy az együttmûködés eredményesebb legyen.

Okulva a korábbi kísérlet kudarcából, ezúttal már korlátozták Jehova döntéshozatali jogkörét azzal, hogy azok meghozatalában a kirendelt biztonsági fõnöknek vétójogot biztosítottak.

Ha az úgy ítélte meg, hogy a program igazgatójának valamely döntése következményeit tekintve veszélyessé válhat a projektben részt vevõkre, akkor megakadályozhatta annak végrehajtását.

Õ volt a feje a bolygónkon aktívan tevékenykedõ biztonsági szolgálatnak. Õ az, akit olyannyira nem szeretünk...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A BIZTONSÁGI FÕNÖK

Egy igen érdekes személyhez érkeztünk el. Sátánhoz.

Vajon ki õ?

A gonosz megtestesítõje, minden rossznak a forrása! — felelnék kórusban a hívõ emberek.

Sátán esküdt ellensége a Mindenható Istennek, és közöttük folytonosan dúl a harc.

Sõt, Sátán a pokol, az ördögök fejedelme is egyben. Õ az, aki rosszra csábítja az embereket, csakhogy az Isten útjáról letérítse õket.

A sötét középkorban a tobzódó inkvizíció mindenkire, aki csak a legcsekélyebb mértékben is ellent mert mondani az általános tanoknak, kimondta — az ördöggel cimborál. Más szavakkal — a Sátán megszállta, és ezért cselekszik Istennek nem tetszõ dolgokat.

Sok szerencsétlen és ártatlan ember veszett oda a máglyán csak azért, mert rájuk fogták, hogy együttmûködnek a Sátánnal.

Ma már tudjuk, hogy ez nem volt egyéb, mint a vallási õrület és fanatizmus végletes megnyilvánulása. Pont ezért nevezzük történelmünk azon korszakát, melyben tombolt a vallási terror — sötét középkornak.

Még minden idõk egyik legnagyobb tudósát — Galileo Galileit is rákényszerítették arra, hogy visszavonja azon állítását, mely szerint a Föld mozog.

Napjainkban minden középiskolás diák jól tudja, hogy ez így van. Viszont a nagy tudós idejében ez a kijelentés istenkáromlásnak, eretnekségnek minõsült. És nagyon könnyen végezhette a szellemi szerzõ a máglyán...

Ebben a sötét korban születtek mindazok az elképzelések, melyek ma a vallás dogmáinak alapját képezik.

Láthattuk, hogy sok olyan állítás bizonyult igaznak, mint Galilei tana is, melyekért gyakran a szerzõnek az életével kellett fizetnie. De mivel az akkor nem illett bele a vallási világképbe, ezért istenkáromlónak kiáltották ki és megégették.

Az idõk során kiderült, hogy a korábbi ”istenkáromló” és eretnek tanok bizonyultak igazaknak. És az “Igaznak” vélt dogmák süllyedtek a mese szintjére.

Mivel az idõ a vallás több állítását is, melyet korábban abszolút igaznak véltek, megcáfolta, ezért ugyan mi okunk feltételezni, hogy a korábbi naiv elképzelések megfelelnek a valóságnak?

Hiszen szóltunk már róla, hogy ha ma egy ember rosszul lesz és mentõt hívnak hozzá, mely beviszi a kórházba, akkor ott az elsõ vizsgálatot megejtõ orvosok nem azt diagnosztizálják, hogy a szerencsétlen beteget gonosz lélek szállta meg. Ugye?

Elvégre a nagy sikerû Vészhelyzet címû tv-sorozat paródiája lehetne az, ha a beteget körülálló fehér köpenyes orvosok (közöttük Green doktor) hümmögve és homlokukat ráncolva azt mondogatnák egymásnak: ez az ember azért van rosszul, mert gonosz lélek szállta meg õt.

Mindez legfeljebb a sorozat parodizált változatában képzelhetõ el, mely azért készült, hogy az embereket megnevettesse.

Így hát az égvilágon semmi okunk feltételezni a patás, fején szarvakat viselõ, kezében vasvillát szorongató fikció létjogosultságát. Hiszen ez az elképzelés sok-sok évszázaddal korábban keletkezett.

Így a vallás ezen állításai ellentmondanak maguknak... a bibliai szövegeknek is!

Próbáljuk hát meg kideríteni, hogy valójában ki Sátán, és miért van az, hogy olyannyira nem szeretjük õt?

Az elsõ, igen meglepõ tény, kedves olvasó, hogy a Biblia alapját képezõ Mózes könyveiben egyetlen szó sincs Sátánról!

Sõt, a további könyvek egyikében sem. Azaz a Biblia elsõ harmadában gyakorlatilag egyetlen szó sem esik róla. Holott azt hinnénk, hogy a szövegek mindegyikén végigvonul Isten és Sátán párharca. Pedig nem így van!

Legelõször egy kommentár során bukkan fel ez a név a Krónika elsõ könyvében:

1. Támada pedig a Sátán Izráel ellen, és felindítá Dávidot, hogy megszámlálja Izráelt. *1076

*1076 Krónika I. könyve 21

Ma tudjuk jól, hogy semmilyen bûnös vagy “sátáni” nincs abban, ha egy országban népszámlálást ejtenek meg. Abban sem volt semmi különös, hogy Dávid király népszámlálást rendelt el.

Ugyanis a szövegek szerint Isten megverte Izráelt ezért.

Ettõl már csak egy lépés volt, hogy a középkorban a szövegek értelmezési kísérlete során Dávidnak ezt a döntését “Istennek nem tetszõnek” nyilvánították. És mint minden ilyen dolog mögött “természetesen” Sátán állt.

Na de másutt a Bibliában Dávidnak ugyanerrõl a döntésérõl a következõ szövegrészlet található:

1. Ismét felgerjede az Úrnak haragja Izráel ellen, és felingerlé Dávidot õ ellenek, ezt mondván: Eredj el, számláld meg Izráelt és Júdát. *1077

Itt meg arról van szó, hogy maga az “Úr” mondta, hogy: ”Eredj el, számláld meg Izráelt és Júdát”.

Nos hát, kinek higgyünk?

Sátán “gonoszkodott” a háttérben, vagy az “Úr” parancsolta?

Nyilvánvaló az ellentmondás.

Csak a középkorban élt hittudósok tették hozzá a szöveghez, hogy “Sátán indította fel Dávidot”, hogy elrendelje a népszámlálást. Nagyon jól látható a szövegbõl az utólagos kozmetikázás.

Az elsõ, komolyabb, kiértékelhetõ információ Sátánról a Biblia 500. oldala táján, Jób könyvében jelenik meg.

Róla tudni kell, hogy nagy tiszteletnek örvendõ, fontos ember volt a maga korában. Ugyanis a következõket mondja önmagáról:

7. Mikor a kapuhoz mentem, fel a városon; a köztéren székemet fölállítám:
8. Ha megláttak az ifjak, félrevonultak, az öregek is fölkeltek és állottak.
9. A fejedelmek abbahagyták a beszédet, és tenyeröket szájukra tették.
10. A fõemberek szava elnémult, és nyelvök az ínyökhöz ragadt.
11. Mert a mely fül hallott, boldognak mondott engem, és a mely szem látott, bizonyságot tett én felõlem. *1078

Tehát Jóbot mindenki félve tisztelte.

De miért?

Mert a misszionáriusok álltak mögötte!

Ennek következtében többek között olyan információk birtokában volt, melyeket a korabeli ember egyáltalán nem ismerhetett:

7. Õ terjeszti ki északot az üresség fölé és függeszti föl a földet a semmiség fölé. *1079

*1077 Sámuel II. könyve 24
*1078 Jób könyve 29
*1079 Jób könyve 26

Ugyan honnan tudhatta, hogy a Föld a semmiségben — az ûrben lebeg?

Hát saját szemével látta!

Nem sokkal késõbb majd azt is kiderítjük, hogy olyan eszközöknek is köszönhette a szédítõ “karrierjét”, melyeket a misszionáriusoktól kapott.

Errõl valamivel késõbb szólunk majd.

Nos, ugyan a könyvében, mely hemzseg a cikornyás hasonlatoktól, errõl közvetlenül nincs szó. De... Olyan információkat is megjelenít abban, melyek az általa a misszionáriusok Földön végzett tevékenységére vonatkoznak.

A korábbi fejezetek során láthattuk, hogy nincs szó semmiféle misztikus látomásról, melyeket a régmúltban élt szemtanúk leírtak. Csak azért “csomagolták” misztikus köntösbe a történetüket, hogy sok kellemetlen és megválaszolhatatlan kérdést elhárítsanak vele.

Mert ugyan miféle választ tudtak volna arra adni, hogy hol történtek az általuk látott események. És hogyan kerültek õk oda?

Nincs ez másképp Jób esetében sem.

Na de lássuk, mit is tudhatunk meg Sátánról.

6. Lõn pedig egy napon, hogy eljövének az Istennek fiai, hogy udvaroljanak az Úr elõtt; és eljöve a Sátán is közöttök.
7. És monda az Úr a Sátánnak: Honnét jösz? És felele a Sátán az Úrnak és monda: Körülkerültem és át meg át jártam a földet. *1080

*1080 Jób könyve 1

Az elsõ, ami szembeötlik, hogy semmiféle halálos ellentét nincs az “Úr” és Sátán között. Helyette “kedélyesen beszélgetnek”.

Jób szerint Sátán azért jelent meg az “Úr” elõtt a többiekkel együtt, hogy — “udvaroljon az Úrnak”. Hát...

Semmiféle “udvarlásról” szó nincs. Jób egy eligazítást látott, amelyen több magas rangú tiszt jelent meg az “Úr” elõtt, hogy jelentést tegyen. Közöttük Sátán is. A biztonsági szolgálat fõnöke.

Amikor rá került a sor, jelentette, hogy “körülkerülte és át meg át járta a földet”.

Emlékezzünk csak vissza, mikor korábban Zakariás egy misszionárius különítmény érkezését látta, akik helyzetjelentést tettek a felettesüknek!

7. A tizenegyedik hónapnak, azaz a Sebat hónapnak huszonnegyedik napján, Dáriusnak második esztendejében, szóla az Úr Zakariáshoz, a Berekiás fiához, a ki Iddó próféta fia, mondván:
8. Látám éjszaka, hogy ímé, egy férfiú veres lovon ül vala, és áll vala a mirtus-fák között, a melyek egy árnyas völgyben valának; háta megett pedig veres, tarka és fehér lovak.
9. És mondám: Mik ezek Uram? És mondá nékem az angyal, a ki beszél vala nékem: Én megmutatom néked: mik ezek.
10. Akkor felele az a férfiú, a ki a mirtus-fák között áll vala, és mondá: Azok ezek, a kiket az Úr küldött, hogy járják be e földet;
11. És felelének az Úr angyalának, a ki a mirtus-fák között áll vala, és mondák: Bejártuk a földet, és ímé, az egész föld vesztegel és nyugodt. (*689)

Illetve egy újabb különítményt látott, amelyik járõrözésre indult:

1. Majd megfordulék és felemelém szemeimet, és látám, hogy ímé négy szekér jön vala ki két hegy közül, és azok a hegyek ércz-hegyek.
2. Az elsõ szekérben veres lovak, a második szekérben fekete lovak;
3. És a harmadik szekérben fehér lovak; a negyedik szekérben pedig tarka lovak, erõsek.
4. És megszólalék, és mondám az angyalnak, a ki beszél vala velem: Mik ezek, Uram?
5. Az angyal felele, és mondá nékem: Ezek az égnek négy szele, jõnek az egész föld Ura mellett való szolgálatukból.
6. A melyben a fekete lovak vannak, észak földére mennek, és a fehérek mennek utánok, a tarkák pedig a dél földére mennek;
7. Az erõsek is mennek és kivánják eljárni a földet. És mondá: Menjetek, járjátok el a földet; és eljárák a földet. (*695)

A biztonsági szolgálat ténykedését látta Zakariás egykoron.

Nos, Jób esetében is hasonló történt. Sátán jelentést tett annak a személynek, aki rangban fölötte állt, hogy épp egy járõrözési körútról tért vissza.

8. És monda az Úr a Sátánnak: Észrevetted-é az én szolgámat, Jóbot? Bizony nincs hozzá hasonló a földön; feddhetetlen, igaz, istenfélõ, és bûngyûlölõ.
9. Felele pedig az Úrnak a Sátán, és monda: Avagy ok nélkül féli-é Jób az Istent?
10. Nem te vetted-é közül õt magát, házát és mindenét, a mije van? Keze munkáját megáldottad, marhája igen elszaporodott e földön. *1081

(*689) Zakariás könyve 1
(*695) Zakariás könyve 6
*1081 Jób könyve 1

A tisztébõl eredendõen a biztonsági szolgálat fõnöke “paranoiásan” gyanakodott. Mindenkiben ellenséget látott. Mert ez volt a “munkája”.

Mivel Jób sikereihez a misszionáriusoknak mindenképpen közük volt, ezért a biztonságiak fõnöke azzal vádolta meg õt, hogy csak azért “szolgálja az Urat”, mert ehhez anyagi érdeke fûzõdik.

11. De bocsássad csak rá a te kezedet, verd meg mindazt, a mi az övé, avagy nem átkoz-é meg szemtõlszembe téged?!
12. Az Úr pedig monda a Sátánnak: Ímé, mindazt, a mije van, kezedbe adom; csak õ magára ne nyujtsd ki kezedet. És kiméne a Sátán az Úr elõl. *1082

Sátán azt javasolta felettesének, hogy tegye próbára Jóbot, és akkor majd meglátja, hogy az ellene fordul.

Furcsamód, semmiféle halálos ellentét az “Úr” és Sátán között nem érezhetõ...

Hiszen az “Úr” elfogadta a biztonsági fõnök javaslatát, és szabad kezet adott neki Jóbbal kapcsolatban. Csak egyet kötött ki: az semmiképp sem sodorhatja veszélybe az életét.

Ezután a biztonsági szolgálat feje távozott, s hozzálátott a feladat végrehajtásához.

Nem sokkal késõbb az “Istennek tüze” jött le az égbõl és pusztította el a Jób tulajdonában lévõ nyáj egy részét:

16. Még szól vala ez, mikor jöve egy másik, és monda: Istennek tüze esék le az égbõl, és megégeté a juhokat és a szolgákat, és megemészté õket. Csak én magam szaladék el, hogy hírt adjak néked. *1083

A biztonsági szolgálat akcióba lépett...

18. Még ez is szól vala, mikor jöve egy másik, és monda: A te fiaid és leányaid esznek és bort isznak vala az õ elsõszülött bátyjoknak házában;
19. És ímé nagy szél támada a puszta felõl, megrendíté a ház négy szegeletét, és rászakada az a gyermekekre és meghalának. Csak én magam szaladék el, hogy hírt adjak néked. *1084

*1082,*1083,*1084 Jób könyve 1

Nos, ezek a próbatételek igen drasztikusra sikeredtek.

Megjelent a biztonsági szolgálat egy jármûve, mely egy “bombát” dobott le a nyájra. Annak robbanása következtében a közelében tartózkodó állatok és az azokat terelõ pásztorok mind elpusztultak.

A következõ akció során jelent meg egy másik jármû, és vele a “szél”, melyrõl jól tudjuk, a misszionáriusok jármûveivel járt együtt, és lõtt ki egy lövedéket arra a házra, ahol Jób gyermekei voltak éppen.

A lövedék becsapódásakor bekövetkezett robbanásban (“megrendült”) a házban tartózkodók odavesztek.

Jób nem értette, hogy a korábbi szövetségese miért fordult ellene.

A biztonsági szolgálat fõnöke arra számított, hogy a csapások következtében majd az “Úr” ellen fordul. És így beigazolódik az õ gyanúja. Ámde tévedett. Jób továbbra is hû maradt korábbi szövetségeséhez.

Ekkor a biztonságiak fõnöke újabb vádakkal állt elõ...

1. Lõn pedig, hogy egy napon eljövének az Istennek fiai, hogy udvaroljanak az Úr elõtt. Eljöve a Sátán is közöttök, hogy udvaroljon az Úr elõtt.
2. És monda az Úr a Sátánnak: Honnét jösz? És felele a Sátán az Úrnak, és monda: Körülkerültem és át meg átjártam a földet. *1085

Már ismerõs a kép. Egy újabb jelentéstétel és eligazítás során a biztonságiak feje megjelent az “Úr” elõtt. Megint csak gyanújának adott hangot Jóbbal kapcsolatban:

3. Monda pedig az Úr a Sátánnak: Észrevetted-é az én szolgámat, Jóbot? Bizony nincs a földön olyan, mint õ; feddhetetlen, igaz, istenfélõ, bûngyûlölõ. Még erõsen áll az õ feddhetetlenségében, noha ellene ingereltél, hogy ok nélkül rontsam meg õt.
4. És felele a Sátán az Úrnak, és monda: Bõrt bõrért; de mindent, a mije van, odaad az ember az életéért.
5. Azért bocsásd ki csak a te kezedet, és verd meg õt csontjában és testében: avagy nem átkoz-é meg szemtõl-szembe téged?
6. Monda pedig az Úr a Sátánnak: Ímé kezedbe van õ, csak életét kiméld.
7. És kiméne a Sátán az Úr elõl, és megveré Jóbot undok fekélylyel talpától fogva a feje tetejéig... *1086

*1085,*1086 Jób könyve 2

A biztonságiak részérõl újabb gyanú merült fel. Fõnökük még mindig betegesen gyanakodott. Az sem kizárt, hogy megvolt rá az oka. Mivel az “Úr” meglepõen könnyen hajlott arra, hogy újra “próbára” tegyék az ügynöküket.

Valószínûleg azért volt fontos számukra kideríteni, hogy a biztonságiak fõnökének vádjai igazak vagy sem, mert Jób nem földi mûszaki eszközök birtokában volt... A késõbbiekben lesz róla szó.

Kulcsfontosságú kérdés volt a megbízhatósága.

Ezért megint csak szabad kezet biztosított a biztonsági szolgálat fõnökének, hogy az bebizonyítsa az általa felhozott vádakat. Csak egyet kötött ki: Jób életét semmilyen körülmények között nem sodorhatja veszélybe.

Röviddel késõbb a biztonságiak megfertõzték Jóbot valamilyen vírussal, mely az életét ugyan nem veszélyeztette, de rendkívül kellemetlen tüneteket okozott.

Sátán azt várta ettõl, hogy a gyanúja majd igazolást nyer, és Jób a betegsége miatt most már biztosan szembeszegül az “Úrral”.

Csakhogy újra tévedett. Ügynökük mindezek ellenére megõrizte az “Úr” iránti lojalitását.

Úgy hiszem, már csak ebbõl a szövegrészletbõl is nyilvánvaló, hogy miért nem szeretjük a biztonsági szolgálat fõnökét — Sátánt. Hiszen az gyakran még a legdrasztikusabb eszközöktõl sem riadt vissza, csakhogy igazolja vádjait, melyek néha talán minden alapot nélkülöztek.

De a misszionáriusok még a leghalványabb, talán alaptalan gyanút sem hagyhatták figyelmen kívül. Mivel sokat kockáztattak.

Ennyit Jób könyve kapcsán.

A szövegekben késõbb máshol is feltûnik a biztonsági szolgálat fõnökének alakja.

Zakariás leírásában találkozunk vele újra, aki több érdekes, általa látott eseményrõl számol be, melyek helyszíne egyértelmûen ismeretlen.

Többek között felvételrõl valószínûleg neki is mutattak dolgokat:

1. Azután megmutatá nékem Jósuát, a fõpapot, a ki az Úr angyala elõtt álla, és a Sátánt, a ki jobb keze felõl álla, hogy vádolja õt.
2. És mondá az Úr a Sátánnak: Dorgáljon meg téged az Úr, te Sátán; dorgáljon meg az Úr, a ki magáévá fogadja Jeruzsálemet. Avagy nem tûzbõl kikapott üszög-é ez? *1087

*1087 Zakariás könyve 3

A misszionáriusok felvételeket és adatokat elemeztek, melyek az egyik ügynökük — Jósua fõpap — tevékenységérõl szóltak.

Nyilván a biztonsági szolgálat megfigyelései nyomán, Jósua megbízhatóságával kapcsolatban kételyek merültek fel.

Ezért a szolgálat megfigyelései nyomán elegendõ anyagot gyûjtött ahhoz, hogy “megbuktassa” a fõpapot, azaz bebizonyítsa alkalmatlanságát.

Sátán a felettese elé tárta azokat az anyagokat és felvételeket, melyek Jósuával voltak kapcsolatosak. Ezek alapján vádolta meg azzal, hogy alkalmatlan a reá háruló feladat elvégzésére.

Azonkívül érdekes megjegyezni az újabb fogalomzavart: ”mondá az Úr a Sátánnak: Dorgáljon meg téged az Úr,...”

Ebbõl is eléggé egyértelmû, hogy a korabeli szemtanúk, a misszionáriusok közül kivétel nélkül mindenkit, akár magasrangú személy, akár “közkatona” volt — Úrként említenek.

Bármennyire furcsa, de az Ótestamentomban mindössze ennyi helyen tûnik fel a biztonsági szolgálat vezetõjének a személye.

Viszont annál többet találkozhatunk vele az Új testamentomban, melyrõl immár tudjuk, hogy minden idõk egyik legfontosabb földönkívüli beavatkozásának történetérõl — a Tervrõl szól.

A biztonságiak vezetõjének elsõ fontosabb megnyilvánulása, mikor vizsgáztatja — “kísérti” — a bázison lábadozó Jézust:

2. ...És nem evék semmit azokban a napokban; de mikor azok elmúltak, végre megéhezék. (*743)

Mikor a “mûtétbõl” Jézus felépült, kezdetét vehette a “teszt”, melyet személyesen a biztonságiak fõnöke ejtett meg:

3. És hozzámenvén a kisértõ,monda néki: Ha Isten fia vagy, mondd, hogy e kövek változzanak kenyerekké.
4. Õ pedig felelvén, monda: Meg van írva: Nemcsak kenyérrel él az ember, hanem minden ígével, a mely Istennek szájából származik.
5. Ekkor vivé õt az ördög a szent városba, és odahelyezé a templom tetejére.
6. És monda néki: Ha Isten fia vagy, vesd alá magadat; mert meg van írva: Az õ angyalainak parancsol felõled, és kézen hordoznak téged, hogy meg ne üsd lábadat a kõbe.
7. Monda néki Jézus: Viszont meg van írva: Ne kisértsd az Urat, a te Istenedet.
8. Ismét vivé õt az ördög egy igen magas hegyre, és megmutatá néki a világ minden országát és azok dicsõségét,
9. És monda néki: Mindezeket néked adom, ha leborulva imádsz engem.
10. Ekkor monda néki Jézus: Eredj el Sátán, mert meg van írva: Az Urat, a te Istenedet imádd, és csak néki szolgálj.
11. Ekkor elhagyá õt az ördög. ... *1088

Miután megbizonyosodott arról, hogy Jézus megfelelõképpen reagált a “kísértésekre” — távozott. Átadva a jövendõbeli Parancsnokot az õt felkészítõ személyek kezébe:

13. És elvégezvén minden kísértést az ördög, eltávozék tõle... (*753)

11. ...És ímé angyalok jövének hozzá és szolgálnak vala néki. (*754)

(*743,*753) Lukács evangyélioma 4
*1088, (*754) Máté evangyélioma 4

Azért tesztelte Jézust maga Sátán, mert személyesen kívánt meggyõzõdni arról, hogy az alkalmas-e a reá váró igen kemény feladatra.

Mint tudjuk, Jézus annak bizonyult, és visszatérve elkezdte toborozni, az elõre megadott személyi adatok alapján, a Csapatot.

Mikor mindannyian együtt voltak, egy éjszakára eltûnt a követõi szeme elõl:

12. És lõn azokban a napokban, kiméne a hegyre imádkozni, és az éjszakát az Istenhez való imádkozásban tölté el.
13. És mikor megvirrada, elõszólítá az õ tanítványait és kiválaszta azok közül tizenkettõt, a kiket apostoloknak is neveze:
14. Simont, a kit Péternek is neveze, és Andrást, annak testvérét, Jakabot és Jánost, Filepet és Bertalant,
15. Mátét és Tamást, Jakabot, az Alfeus fiát, és Simont, a ki Zelotesnek nevezteték,
16. Júdást, a Jakab fiát és Iskariotes Júdást, a ki árulóvá is lõn; (*764)

Azon az éjszakán a hegyen találkozott a biztonsági fõnökkel, akivel egyeztették az “adatokat”:

31. Monda pedig az Úr: Simon! Simon! ímé a Sátán kikért titeket, hogy megrostáljon, mint a búzát; (*765)

Ugyanis meg kellett kapnia annak jóváhagyását ahhoz, hogy Csapatát beavassa a Terv részleteibe.

Ezért egyeztettek éjszaka fenn a hegyen.

Mikor Sátán meggyõzõdött arról, hogy Jézus valóban azokat a személyeket toborozta össze, akik adatait neki korábban a támaszponton megadták, engedélyt adott a Terv további végrehajtásához.

Jézus ezután visszatért a hegyrõl, és immár véglegesítette a Csapat összetételét.

Azt is megtudjuk, hogy a biztonsági szolgálatnak szintén voltak fegyveres személyei — angyalok, akik “angyal” típusú jármûveken közlekedtek, melyekkel fényjelenségek jártak együtt:

14. Nem is csoda; hisz maga a Sátán is átváltoztatja magát világosság angyalává. (*977)

(*764) Lukács evangyélioma 6
(*765) Lukács evangyélioma 22
(*977) Pál korintusbeliekhez írt II. levele 11

Ezek a fegyveres személyek közvetlenül Sátán parancsnoksága alá tartoztak, és valóban õk voltak “Sátán angyalai”.

Ne feledjük, mikor Pál apostolt a Damaszkusz felé vezetõ úton “meglátogatták”, és kapott a testébe egy “tövist”:

7. És hogy a kijelentések nagysága miatt el ne bizakodjam, tövis adatott nékem a testembe, a Sátán angyala, hogy gyötörjön engem, hogy felettébb el ne bizakodjam. (*850)

Mindez a legfelsõ döntéshozó tudtával és engedélyével történt!

Így, mikor Pál kérte, hogy távolítsák el a “tövist”, mely õt gyötörte, az “Úr” kitért a kérése elõl:

8. Ezért háromszor könyörögtem az Úrnak, hogy távozzék el ez tõlem;
9. És ezt mondá nékem: Elég néked az én kegyelmem; mert az én erõm erõtlenség által végeztetik el. Nagy örömest dicsekeszem azért az én erõtelenségeimmel, hogy a Krisztus ereje lakozzék én bennem. (*850)

Ez a “tövis” volt a garancia arra, hogy Pál “megfelelõen” fog a jövõben viselkedni.

Késõbb a biztonságiak vezetõjének nem túl közkedvelt személyével János Mennyei jelenések könyvében találkozunk, ahol az egyik misszionárius “bizalmasan” megsúgja neki azon értesüléseit, hogy mire készül a biztonsági szolgálat:

10. Semmit se félj azoktól, a miket szenvedned kell: Ímé a Sátán egynéhányat közületek a tömlöczbe fog vetni, hogy megpróbáltassatok; és lesz tíz napig való nyomorúságtok. Légy hív mind halálig, és néked adom az életnek koronáját. *1089

Nos, itt Sátán ismét csak úgy tûnik fel, mint aki próbára teszi a kiválasztott személyeket. Ugyanakkor az is kiderül, hogy az a misszionárius, aki mindezeket az információkat közli, nem nagyon szívleli a biztonsági fõnököt. Hiszen “keresztbe tesz” neki azzal, hogy elõre értesítí azokat, akiket az próbára kíván tenni.

Sõt, azt is megtudjuk, hogy Mihálynak, aki magas rangban szolgál a Flottában, nézeteltérése támadt a biztonsági fõnökkel annak kapcsán, hogy mi legyen Mózes testének sorsa:

9. Pedig Mihály arkangyal, mikor az ördöggel vitatkozván Mózes teste felett vetélkedett, nem mert arra káromló ítéletet mondani, hanem azt mondá: Dorgáljon meg téged az Úr! (*312)

(*850) Pál korintusbeliekhez írt II. levele 12
*1089 Mennyei jelenések könyve 2
(*312) Júdás levele

Ebbõl kiderül, hogy bármennyire igyekezett igazát bizonygatni, mégis csak vissza kellett magát fognia, nehogy magára haragítsa a biztonsági szolgálat fõnökét, aki rangban egyértelmûen fölötte állt.

Jól láthatjuk hát, hogy az egyház által szentesített elképzelések meglehetõsen távol állnak a Biblia szövegeitõl.

Azokat tanulmányozva gyökeresen más kép tárul elénk.

Ugyanakkor a gonosz korabeli megtestesítése arra jó volt, hogy mindent, ami nem volt megfelelõ, az õ számlájára írjanak. Hiszen ez sokkal egyszerûbb, mint vállalni a tévedésekért, a hibákért a felelõsséget.

A legkényelmesebb ráfogni, hogy Sátán a felelõs mindenért...

Nem tett másképp Pál sem:

18. Azért menni is akartunk hozzátok, kiváltképen én Pál, egyszer is, kétszer is, de megakadályozott minket a Sátán. *1090

*1090 Pál thessalonikabeliekhez írt I. levele 2

Pál “mehetnékéhez” nyilván semmi köze nem volt Sátánnak. Csak egyszerûen nem jött össze. És ne feledjük, Pálnak igazán volt oka haragudni a biztonsági szolgálatra és annak fõnökére. Hiszen a ”tövis” sok kellemetlen pillanatot okozott neki.

Ezért aztán Pál természetesen nem önmagát okolta mindenért, hanem Sátánt...

És tette ugyanezt hosszú évszázadokon keresztül az egyház. Mindenre, ami eltért az álláspontjától, ráfogta, hogy a Sátán mûve.

És sajnos, teszik ezt felvilágosult korunkban még sokan, holott az egésznek a valósághoz semmi köze.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

VISZÁLYOK

A Bibliát olvasva néhol olyan szövegrészeket találunk, melyek érthetetlennek tûnõ szavakat tartalmaznak.

A hivatalos szemlélet sem tud velük igazán mit kezdeni. Vagy hallgat róluk, vagy valamiképp megpróbálja azokat magyarázni.

Csak egy példát hadd említsek:

24. Senki sem szolgálhat két úrnak. Mert vagy az egyiket gyûlöli és a másikat szereti; vagy az egyikhez ragaszkodik és a másikat megveti. Nem szolgálhattok Istennek és a Mammonnak. *1091

*1091 Máté evangyélioma 6

Mi vagy ki Mammon?

Ezek Jézus szavai.

A probléma egyrészt megint csak ott van, hogy mit is jelent a szó. Másrészt meg milyen nyelven van?

Ugyanis azok az emberek, akik mindvégig követték Jézust, nyilvánvalóan minden szavát értették. Hiszen sokat prédikált.

Ugyanakkor a szövegekben több helyen is le vannak jegyezve Jézus azon szavai, melyek érthetetlenek.

Hogyan lehet, hogy az emberek beszédeit mindvégig értették, de ugyanakkor néha mondott olyan szavakat, kifejezéseket, amiket senki nem értett.

Halandzsázott?

Nem valószínû.

Így a hagyományos felfogás nem tud ezekkel mit kezdeni. Megpróbálja hát magyarázni.

A hivatalos nézet szerint Jézus a ”Mammon” kifejezésen az anyagi javak birtoklását, a gazdagságot érti. Hát?

Amire meg nem tud semmilyen magyarázatot adni, azt Jézus “szent titkai” közé sorolja.

Nos, mi már sejtjük, hogy mik is lehettek azok a titkok...

Ennek szenteltük könyvünk nyolcadik fejezetét.

Megtudtuk, hogy a titkok valójában azt takarták, hogy Jézus és Csapata mögött felsorakozott egy nem földi eredetû társadalom teljes eszköztárával, és a Földön általuk létrehozott ügynöki Hálózattal.

Jézus nem volt földi ember, annak ellenére, hogy külsejét tekintve nem sokban különbözött kortársaitól.

A támaszponton, ahova õt kiképzésre elvitték, rádöbbentették arra, hogy õ valójában kicsoda. De nemcsak ez történt. Hanem felkészítették õt fizikailag, és pszichikailag is a küldetés teljesítésére, mely rá és Csapatára várt. Ennek során minden bizonnyal tanították is õt. A “sajátjai” nyelvén beszélni...

Az ott kapott tudást és információkat Jézus mindvégig szigorúan titokban tartotta az emberek elõtt. Csak Csapatával osztotta meg azokat.

Ezek voltak az õ “szent titkai”.

Ugyanakkor annak ellenére, hogy a titoktartást mindvégig szigorúan betartotta, azért mégis elõfordult, hogy egyszer-egyszer elszólta magát.

Az “elszólásoknak”, melyek során fontos információk szivárogtak ki, nyomuk van a szövegekben.

Ezek azok, melyek a vallás világképét zavarják. Melyeket sehogyan sem tud beilleszteni abba.

Érthetõ is, mivel a hagyományos felfogás szemszögébõl nézve semmi értelmük nincs. Ugyanakkor...

A mi vizsgálódásunk nézõpontjából nagyon fontos információkat tartalmaznak, melyek egy másik lakott világról szólnak.

Az érthetetlennek tûnõ részeket, melyek a Biblia szövegeiben szerepelnek, fogjuk most egy érthetõbb egésszé összeilleszteni. Melyekbõl sok mindent megtudunk, többek között azt, hogy milyen viszályok dúltak egykoron a kozmoszban...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

BAÁL

A Biblia szövegeit olvasva gyakran találkozunk olyan személynevekkel, melyek egyértelmûen nem földi eredetûek. Ezek azon istenek nevei, melyeket a bibliai idõkben az izraelitákat körülvevõ népek követtek.

A hivatalos szemlélet röviden és sommásan kimondja: eme nevek bálványokat takarnak. Mivel olyan képzelt személyek nevei, akiket a pogány népek kreáltak azzal a céllal, hogy imádják õket, és hódoljanak nekik.

Mert csak egy Igaz Isten van, a miénk! Akit a keresztény vallás követ.

Ugyanakkor mit kezdjünk Allahhal, akit egy másik hatalmas világvallás — a muzulmán tisztel? De említhetnénk a keleti vallások közül is számosat, melyek a mi Istenünktõl eltérõ személyt imádnak.

Hogy is van ez?

Akkor most a világon élõ 2—3 milliárd ember pogány, és halála után elkárhozik?

Még maga a dalai láma is?

Mivel mindannyian pogányok! Mert nem azt az Istent imádják, akit mi...

Õk pedig ezzel szemben minket tartanak hitetleneknek, mert többek között nem Allahot követjük.

Kedves olvasó! Belegondolt már abba, hogy itt nem igazán van minden rendjén?

Akármelyik vallást is vesszük szemügyre, egyik sem tud erre az ellentmondásra választ adni.

Eddig csak a materialista szemlélet próbált meg rá válaszolni, azzal, hogy semmilyen isten nincs. Az egészet csak az emberek találták ki, hogy legyen kinek a “számlájára” írni mindazt, ami velünk történik.

Hiszen ha rossz ér bennünket, akkor ráfogjuk, hogy Isten akarata volt. Enyhítve ezzel lelkünkön.

A vallás az emberiség ópiuma, szögezte le Marx.

Ez rendben is volna, de mégsem kaptunk kimerítõ választ a szövegekben fellelhetõ furcsaságokra.

Egy másik megközelítés, mely mindvégig áthatja könyvünket, sokkal egyszerûbb és ésszerûbb magyarázatot ad rájuk.

Hiszen sok “istennév”, talán egynéhánytól eltekintve, mely valóban kitalált, olyan nem földi személyek neveit takarja, akik egykoron a szemtanúk elõtt felfedték kilétüket.

Ezek voltak azok a “csírák”, melyek a különbözõ vallási táborok kialakulásához vezettek.

Nem volt ez másképp Mohamed próféta esetében sem, aki ugyanúgy küldetést teljesített, akárcsak elõtte Jézus.

Ennek részletei a muzulmán vallás szent könyvében, a Koránban találhatók meg.

Mögötte szintén ott állt egy kozmikus társadalom. Hiszen Mózeshez hasonlóan õ is felment a hegyre, a hagyomány szerint az Ararát hegyére, hogy átvegye Allahtól a Koránt. Késõbb pedig Jeruzsálembõl õt is egy “tüzes szekér” ragadta el, akárcsak egykoron Illést.

A párhuzam egyértelmû.

Egy számunkra ismeretlen társadalom küldöttei mindvégig aktívan tevékenykedtek és tevékenykednek bolygónkon.

Nos, a régmúlt idõkben többük nevét is megismerhettük, és ezek ott vannak a szövegekben.

Azt nem feltételezzük, hogy minden ott szereplõ istennév nem földi személyt takar. Ugyanis leginkább arra fogunk összpontosítani, hogy milyen történések kapcsán merülnek fel ezek a nevek.

Lássunk hát közülük néhányat.

Az elsõ fontosabb személynév — Baál. Ez a Biblia elsõ felének szövegeiben lelhetõ fel. Vajon ez az “Isten” kreált alak, vagy egy nem földi személy neve?

Az írásos emlékeket olvasva úgy tûnik, mintha egy kitalált név lenne, melyet az izraelitákat körülvevõ népek szolgáltak. Ugyanis meglehetõsen sûrûn emlegetik bálványként, vagyis egyfajta képzelt személyként vagy annak másaként, aki soha nem létezett, s szobrait és oltárait csak az emberek találomra alkották meg.

Azt már tudjuk, hogy a vallási fanatizmus nem ismer határokat. Egy vallás képviselõi, ha elvakultan hisznek az igazukban, mindenki mást, aki nem az õ istenüket követi, hitetlennek, pogánynak kiáltanak ki.

Tudjuk jól, hogy ez nem egyéb, mint az emberi szûklátókörûség mintapéldája. Hiszen ezek a “hitbuzgó hívõk” (tisztelet a kivételnek) még talán embert is ölnének, csakhogy a hitük tért hódítson. Sajnos...

A szövegek is hasonló módon viszonyulnak Baál követõihez. A pogányok kategóriájába sorolják õket, mint olyanokat, akik bálványt imádnak. Ugyanakkor ennek ellenére felmerül a gyanú: az izraeliták “Istene” valamilyen oknál fogva kibékíthetetlenül gyûlöli Baált...

Vajon miért?

Ha az csak egy fiktív alak lenne, akkor érthetetlen e nagyfokúgyûlölet.

Másrészt meg Baál neve a misszionáriusoknál — persona non grata. Nemkívánatos személy. Tabu!

Mi okból?

Vajon miért viszonyulnának a misszionáriusok így egy, az emberek képzelete által alkotott személyhez?

Inkább úgy tûnik, mintha egy olyan személyrõl lenne szó, aki egykoron olyat tett, ami teljességgel elfogadhatatlan, és ennek következtében megbukott.

Ugyanakkor az emberek között követõi is voltak, méghozzá szép számmal. Sõt számos korabeli településnévben is jelen volt a neve.

Mintha egykoron fontos személy lett volna.

De furcsamód Baál kapcsán egy másik személynév is feltûnik — Asera. Sõt mi több, a kettejük neve a Flottával — a “mennyei seregekkel” van összefüggésben.

4. És megparancsolá a király Hilkiának, a fõpapnak és a másod rendbeli papoknak és az ajtóõrizõknek, hogy az Úr templomából hordjanak ki minden edényt, a melyet a Baálnak, az Aserának és az egész mennyei seregnek csináltak... *1092

Egyébként ugyanitt az orosz nyelvû Biblia sokkal pontosabban fogalmaz: a mennyei seregeket égi hadaknak, ma úgy mondanánk — légierõnek nevezi.

4. И повелел царь Хелкии первосвященнику и вторым священникам и стоящим на страже у порога вынести из храма Господня все вещи, сделанные для Ваала и для Астарты и для всего воинства небесного...

Mintha két magas rangú tiszt lett volna a Flottában, akik egykoron lázadást robbantottak ki...

Baál személyéhez egy másik név is kapcsolódik — Astarót:

11. És gonoszul cselekedtek az Izráel fiai az Úrnak szemei elõtt, mert a Baáloknak szolgáltak. *1093

13. És elhagyták az Urat, és szolgáltak Baálnak és Astarótnak. *1094

6. De az Izráel fiai újra gonoszul cselekedtek az Úrnak szemei elõtt, mert szolgáltak a Baáloknak és Astarótnak,... és elhagyták az Urat, és nem szolgáltak néki. *1095

*1092 Királyok II. könyve 23
*1093,*1094 Bírák könyve 2
*1095 Bírák könyve 10

Persze az is lehet, hogy Asera valóban csak egy bálvány és nem több. Talán a Flotta egyik jármûvének a mását bálványozták. Hiszen a szövegek gyakran említik Aserát bálványként. Bár, ki tudja...

19. Most azért küldj el, gyûjtsd hozzám az egész Izráelt a Kármel hegyre, és a Baál négyszázötven prófétáját, és az Aserának négyszáz prófétáját, a kik a Jézabel asztaláról élnek. (*494)

Ha Asera jármûutánzat lett volna, akkor hogyan lehettek prófétái?

Többek között az is kiderül, hogy az “Úr” kibékíthetetlenül gyûlöli õket:

15. És azon a napon, ezt mondja az Úr, így fogsz engem hívni: Én férjem, és nem hívsz engem többé így: Baálom.
16. És kiveszítem az õ szájából a Baálok neveit, hogy azoknak neve se említtessék többé. *1096

Mintha a nevüket is tilos lett volna említeni...

Vajon miért?

Pedig Baálnak temploma, oltára, sõt hegye is volt:

32. És oltárt emele a Baálnak a Baál házában, a melyet Samariában épített. *1097

Emlékezzünk csak vissza mindarra, mikor Salamon templomáról beszéltünk!

Megtudtuk azt, hogy Salamon király egykoron egy épületet emelt az “Úrnak” hajlékul. Abban helyezték el a frigyládát — a misszionáriusokkal való operatív kapcsolattartás eszközét.

Azonkívül az “Úr” háza kapcsán jutottunk arra a következtetésre, hogy a templom nem egyéb, mint az egykoron látott repülõ szerkezetek építészeti mása. De nemcsak a külalakját utánozzuk a temlomokkal, hanem e jármûvek fedélzetén látott némely eszközt is. Többek között az oltárt. Mely a jármû kommunikációs berendezése volt...

Nos, Baálnak is volt temploma, benne az oltárral. Ebbõl arra következtethetünk, hogy egykoron az egyik jármûvel egy Baál nevû ismeretlen érkezett, akinek késõbb a neve tovább élt a köztudatban.

41. Reggel pedig magához vevé Bálák Bálámot és felvivé õt a Baál magas hegyére, hogy meglássa onnét a népnek valami részét. *1098

(*494) Királyok I. könyve 18
*1096 Hóseás könyve 2
*1097 Királyok I. könyve 16
*1098 Mózes IV. könyve 22

Emlékezzünk vissza, hogy a régmúltban a misszionáriusok elõszeretettel választották ki landolás céljából a magaslati pontokat. Hiszen az “Úr” a Sinai hegyen landolt és fogadta az izraeliták hivatalos küldöttségét.

Jézus is a hegyre ment “imádkozni”, hogy találkozzék a jármûvel érkezõ biztonsági fõnökkel.

De Mohamed próféta is felment a hegyre, hogy átvegye Allahtól a Koránt...

Nem furcsa ez az egybeesés?

Nos, Baál is landolt jármûvel egy hegyen. Késõbb azt róla nevezték el.

Sõt, azt is mondhatnánk, hogy egykoron követõi “on-line”, azaz folyamatos kapcsolatban álltak vele:

2. És mikor Akházia kibukott az õ felházának korlátján Samariában, és megbetegedék, követeket külde el, a kiknek azt parancsolá: Menjetek el, kérdjetek tanácsot a Baálzebubtól, az Ekron istenétõl, hogy meggyógyulok-é e betegségbõl? *1099

Persze lehet, hogy Baálzebub papjai hókuszpókuszt csináltak, mint régen a sámánok. Azaz transzba esve látomásaik voltak, melyeket az istenüktõl jött válaszként értékeltek.

Csakhogy...

Ha hókuszpókusz lett volna, akkor nem értjük, hogy miért reagáltak a misszionáriusok erre idegesen.

3. Az Úrnak angyala pedig szóla Thesbites Illésnek: Kelj fel, menj el eleibe a Samariabeli király követeinek, és szólj nékik: Nincs-é Isten Izráelben, hogy Baálzebubhoz, az Ekron istenéhez mentek tanácsot kérdeni? *1100

Mintha Baálzebubbal is “rádión” tartották volna a kapcsolatot. Így mikor a kérés nyomán létrejött a rádiókapcsolat, azt a misszionáriusok is lehallgatták. Az ”Úr” is.

Így tudomást szereztek arról, hogy az õ pártfogoltjaik “más istenhez” fordultak kérdésükkel, és nem hozzájuk.

Ezért megsértõdtek.

16. És szóla néki: Ezt mondja az Úr: A miért követeket küldöttél tanácsot kérdeni Baálzebubhoz, Ekron istenéhez, mintha nem volna Izráelben Isten, a kinek a beszédébõl tanácsot kérdhetnél... *1101

*1099,*1100,*1101 Királyok II. könyve 1

Az is egyértelmû, hogy az “Úr” nem úgy viszonyul Baálzebubhoz, mintha fiktív bálvány lenne. Ellenkezõleg: úgy beszél róla, mint egy olyan személyrõl, akit ismer, és akinek a létét nem tagadja.

Ezért sértõdött meg, hogy egy másik “vezetõhöz” mentek tanácsot kérni, és nem hozzá...

A “rádiókapcsolat” apropóján megjegyzem, hogy mikor a misszionáriusok és Józsué Jerikhó ostromára készültek, azok egy magas rangú tiszten keresztül léptek kapcsolatba vele (*334). Az ismeretlenen keresztül közölték Józsuéval a feladatait. És nem rádión!

Lehet, hogy ahogy õk lehallgattak más adásokat, valakik, akik nem az õ csapatukhoz tartoztak, szintén belehallgathattak volna a Józsuéval folytatott beszélgetésükbe, tudomást szerezve arról, mire készülnek?

Talán meg is hiúsíthatták volna a tervüket.

Ezért mellõzték hát akkor a rádiókapcsolatot.

Pont ezért tûnik úgy, hogy egy másik nép az õ istenével —Baálzebubbal is “rádiókapcsolatban” állt.

Mely késõbb megszakadt...

Thesbites Illés — akit Illésként ismerünk a Bibliából — történetében a következõkrõl van szó. Illés harcolt Baál követõi ellen. Ugyanis az õ idejében Akháb király uralkodott, aki nem mindenben követte az “Urat”. Mert feleségül egy másik nép királyának lányát vette, amely Baált tisztelte.

Így immáron a király hallgatólagosan eltûrte a követõit, ami természetesen nem tetszett az “Úrnak”. Ezért Illésen keresztül, aki ügynökük volt, vették fel a harcot Baál követõi ellen.

Egy bemutatóra készültek, mellyel bizonyítani kívánták, hogy Baál “tehetetlen”. Összehívták hát a prófétáit:

19. Most azért küldj el, gyûjtsd hozzám az egész Izráelt a Kármel hegyre, és a Baál négyszázötven prófétáját, és az Aserának négyszáz prófétáját, a kik a Jézabel asztaláról élnek.
20. És elkülde Akháb mind az egész Izráel fiaihoz, és egybegyûjté a prófétákat a Kármel hegyre.
21. És odamenvén Illés az egész sokasághoz, monda: Meddig sántikáltok kétfelé? Ha az Úr az Isten, kövessétek õt; ha pedig Baál, kövessétek azt. És nem felelt néki a nép csak egy szót sem.
22. Akkor monda Illés a népnek: Én maradtam meg csak egyedül az Úr prófétái közül; míg a Baál prófétái négyszázötvenen vannak;
23. Adjatok azért nékünk két tulkot, és õk válaszszák magoknak az egyik tulkot, a melyet vagdaljanak darabokra, és rakják a fákra; de tüzet ne tegyenek alája; én pedig a másikat készítem el, a melyet a fákra rakok, de tüzet én sem teszek alája.
24. Akkor hívjátok segítségül a ti istenteknek nevét, és én is segítségül hívom az Úrnak nevét; és a mely isten tûz által felel, az az Isten. És felelvén az egész sokaság, monda: Jó lesz! (*494)

(*494) Királyok I. könyve 18

A misszionáriusok persze jól tudták, mi fog következni:

25. És monda Illés a Baál prófétáinak: Válaszszátok el magatoknak az egyik tulkot, és készítsétek el ti elõször; mert ti többen vagytok, és hívjátok segítségül a ti istenteknek nevét, de tüzet ne tegyetek alája.
26. És vevék a tulkot, a melyet nékik adott, és azt elkészíték, és segítségül hívák a Baálnak nevét reggeltõl fogva délig, mondván: Baál! hallgass meg minket! De nem jött szó, sem felelet (korábban az oltárból felelet jött). És ott sántikáltak az oltár körül, a melyet készítettek. (*495)

Baál követõi utánozták mindazt, amit korábban láttak. Azaz az oltár segítségével akartak kapcsolatba lépni vele. Hívták: Baál jelentkezz! Baál jelentkezz!

Semmilyen válasz nem jött.

Ez érthetõ is, hiszen az oltár, melyet emeltek, kõbõl volt. Így nem sugározhatott rádióhullámokat.

Ezt a misszionáriusok nagyon jól tudták.

27. Mikor pedig már dél lett, elkezdte õket gúnyolni Illés, azt mondván: Kiáltsatok hangosabban, hiszen isten! (valóban misszionárius) Talán elmélkedik, vagy félrement, vagy úton van, vagy talán aluszik, és felserken.
28. És elkezdtek hangosan kiabálni és az õ szokásuk szerint késekkel és borotvákkal metélték magokat, míg csak ki nem csordult a vérök.
29. Mikor pedig a dél elmult, prófétálni kezdtek egész az esteli áldozatig; de akkor sem lett se szó, se felelet, se meghallgattatás. (*496)

A sor immár Illésen és a misszionáriusokon volt:

30. Akkor monda Illés az egész sokaságnak: Jõjjetek én hozzám. És hozzá méne az egész sokaság, és megépíté az Úr oltárát, a mely leromboltatott volt.
32. És oltárt építe a kövekbõl az Úr nevében, és egy árkot húzott az oltár körül, a melybe két véka vetni való mag férne.
33. És oda készíté a fát, és felvagdalá a tulkot, és felraká azt a fára;
34. És monda: Töltsetek meg négy vedret vízzel, és öntsétek az égõáldozatra és a fára. Monda ismét: Tegyétek ezt még egyszer! És másodszor is azt tevék. Monda még is: Harmadszor is tegyétek meg! És harmadszor is azt mívelék;
35. Úgy, hogy a víz lecsurgott az oltárról, és még az árok is tele lett vízzel. (*497)

Mindenki jól tudja, hogy egy olyan máglyát, mely erõsen vizes, nagyon nehéz meggyújtani. Mindenki azt hitte, hogy Illés képtelen erre. Õ valóban az is volt. De nem így a magasban keringõ jármû szuperfegyverzete...

36. És a mikor eljött az esteli áldozás ideje, oda lépett Illés próféta, és monda: Óh Uram, Ábrahámnak, Izsáknak és Izráelnek Istene, hadd ismerjék meg e mai napon, hogy te vagy Isten az Izráelben, és hogy én a te szolgád vagyok, és hogy mindezeket a te parancsolatodból cselekedtem.
37. Hallgass meg engem, Uram, hallgass meg engem, hogy tudja meg e nép, hogy te, az Úr vagy az Isten, és te fordítod vissza az õ szívöket! (*498)

(*495,*496,*497,*498) Királyok I. könyve 18

A hókuszpókusz után a sor a jármû fegyverein volt:

38. Akkor alászálla az Úr tüze, és megemészté az égõáldozatot, a fát, a köveket és a port, és felnyalta a vizet, a mely az árokban volt. (*499)

A hatalmas energiamennyiség nemhogy meggyújtotta a máglyát, hanem pillanatok alatt szénné égette azt...

Ezer prédikációnál is többet ért a látvány!

39. Mikor ezt látta az egész sokaság, arczra borult, és monda: Az Úr az Isten! az Úr az Isten! (*500)

Hiszen bebizonyosodott, hogy az “Úr” az úr...

Korábban az a gyanú merült fel, hogy az “Úr” talán azért viszonyul olyannyira negatívan Baálhoz, Astaróthoz és Aserához, akiknek közük volt az “égi seregekhez” — a Flottához —, mert a régmúltban kirobbant lázadás vezetõinek köréhez tartoztak.

Hiszen a vallás is számon tart egy lázadást, mely egykoron a “mennyek országában” tört ki az angyalok között. Mikor is azok megtagadták az “Úr” szolgálatát. Mintha zendülés történt volna a Flottában...

De bármi is volt, az biztos, hogy valami történt a kozmoszban.

Talán egy lázadás, mely viszállyá, késõbb pedig háborúvá fajult. Melyhez az elején sokan csatlakoztak. De voltak olyanok is, akik nem álltak át a lázadók oldalára:

4. De mit mond néki az isteni felelet? Meghagytam magamnak hétezer embert, a kik nem hajtottak térdet a Baálnak. *1102

A lázadás végül elbukott, és vele együtt buktak a vezetõi is...

És mint általában a lázadások leverése után a vezetõik nevei tabuvá válnak...

4. Mert ha nem kedvezett az Isten a bûnbe esett angyaloknak, hanem mélységbe taszítván, a sötétség lánczaira adta oda õket, hogy fenntartassanak az ítéletre; *1103

6. És az angyalokat is, a kik nem tartották meg fejedelemségöket, hanem elhagyták az õ lakóhelyöket, a nagy nap ítéletére örök bilincseken, sötétségben tartotta. *1104

(*499,*500) Királyok I. könyve 18
*1102 Pál levele a rómabeliekhez 11
*1103 Péter II. levele 2
*1104 Júdás levele

Így, mikor az izraeliták Baált kezdték el imádni és követni, a misszionáriusok megvonták tõlük a támogatásukat:

7. És gonoszul cselekedtek az Izráel fiai az Úr szemei elõtt, és elfelejtkezének az Úrról, az õ Istenökrõl, és a Baáloknak és Aseráknak szolgáltak.
8. Ezért felgerjedett az Úrnak haragja az Izráel ellen, és adá õket Kusán-Risathaimnak, Mesopotámia királyának kezébe, és nyolcz évig szolgáltak az Izráel fiai Kusán-Risathaimnak. *1105

*1105 Bírák könyve 3

Persze nem azért gyõzték le az izraelitákat Mesopotámia hadai, mert az “Úr” úgy döntött, hogy most az fog történni. Az ok sokkal prózaibb volt: mivel már nem élvezték a misszionáriusok támogatását, ezért sokkal sebezhetõbbek lettek...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A NYELV

Sok mindent megtudtunk már eddig egy másik lakott világról. Többek között azt, hogy küldöttei igen magasan fejlett technikával rendelkeznek, jármûveken közlekednek, melyeknek különbözõ típusaik vannak.

Azonkívül az is eléggé egyértelmû, hogy a fõ bázisuk a bibliakorabeli idõkben nagy valószínûséggel nem a bolygónkon volt. Ezért érkeztek szinte minden esetben “fentrõl”, a légkörön túlról, és ugyanabba az irányba távoztak is.

Mivel ez egy hierarchikusan szervezett társadalom, melynek sok tagja van, ezért azok egymás között természetszerûleg valamilyen módon kommunikálnak. Ennek nyelvérõl fogjuk most a Bibliában fellelhetõ információkat összegyûjteni.

Több olyan szót is használunk mindennapjainkban, melyek nyelvtõl függetlenül szinte azonosan hangzanak. Ezeknek senki nem tudja a pontos értelmét, legfeljebb csak magyarázza azt.

Használjuk õket, nem is sejtve, hogy egy másik lakott világ nyelvének szavai ezek...

Ilyen az “ÁMEN” szó is, mely a Föld számos nyelvén hasonlóképpen hangzik. De nincs ez másképp az “ALLELUJA” kifejezéssel sem, mely a vallásos magyarázatok szerint annyit tesz, mint — örvendezzünk. Pedig...

De majd azon események során, melyekben ez a szó feltûnik, meg fogunk bizonyosodni, hogy az égvilágon semmi köze az “örvendezzünk” kifejezéshez. Majd ön is, kedves olvasó, látni fogja.

Kezdjünk hát hozzá.

Már az elõzõekben többször is beszéltünk arról, hogy a biblikus szövegekben vannak olyan szavak és kifejezések, melyek a különbözõ földi nyelveken furcsamód hasonlóképpen hangzanak.

De nemcsak ez különleges ezekben a szavakban és kifejezésekben, hanem az is, hogy a szövegek kiemelten, nagy betûkkel és vesszõvel egymástól elválasztva említik õket. Mint például a MENE, TEKEL, PERESZ, UFARSZÍN!. Vagy az: ELÓI, ELÓI, Lamma Sabaktáni...

Az is meglehetõsen furcsa, hogy a krónikások ezeket a szavakat magyarázzák. Magyarázni ugyanis csak azt magyarázzuk, amit nem értünk. Nemde?

Mondjuk Jézus esetében a kortársai mindent, amit korábban mondott, prédikált, beszélt, illetve tanított, megértették. Nem kellett a szavait magyarázni. Legfeljebb talán a hasonlatokat. De ez most nem érdekes.

Minden szavát értették hát, aztán meg egyszer csak furcsa, érthetetlen dolgokat mondott:

46. Kilencz óra körül pedig nagy fenszóval kiálta Jézus, mondván: ELI, ELI! LAMA SABAKTÁNI? azaz: Én Istenem, én Istenem! miért hagyál el engemet?
47. Némelyek pedig az ott állók közül, a mint ezt hallák, mondának: Illyést hívja ez. (*840)

Márk verziója viszont különbözik a Máté által lejegyzettõl:

34. És kilencz órakor fennszóval kiálta Jézus mondván: Elói, Elói! Lamma Sabaktáni? a mi megmagyarázva annyi, mint: Én Istenem, én Istenem! miért hagyál el engemet?
35. Némelyek pedig meghallván ezt az ott állók közül, mondának. Ímé Illyést hívja. *1106

Vajon miért nem értették a keresztrefeszített Jézus körül állók, hogy az ”Én Istenem, én Istenem! miért hagyál el engemet?” szavakat mondja? Miért kezdték el találgatni, hogy most voltaképpen mit is mondott? Kit szólít? Kit is hív?

Sõt, János megint csak másképp “hallotta” ezeket a szavakat:

30. Mikor azért elvette Jézus az eczetet, monda: Elvégeztetett! És lehajtván fejét, kibocsátá lelkét. *1107

(*840) Máté evangyélioma 27
*1106 Márk evangyélioma 15
*1107 János evangyélioma 19

Miért vélt hát mindenki mást-mást kihallani Jézus szavaiból?

Most mondhatnánk, hogy azért, mert haldoklott, és a halállal küzdõ szavát ilyenkor rendszerint már nehezen érteni. Csakhogy...

Márk szerint “fennszóval kiáltott” Jézus!

Hogyhogy nem értették, amit hangosan kiabált?

Csak azért, mert egy számukra ismeretlen, soha korábban nem hallott nyelv szavai voltak ezek!

Mivel nem értették, mit is jelentenek, ezért kezdtek el találgatni. És különbözõképpen magyarázgatni...

Jézushoz kapcsolódik egy másik szó vagy kifejezés is. Elõtte, azaz az Ótestamentomban, sehol nem található meg, sem annak magyarázata.

Ma úgy tudjuk, hogy a RABBI kifejezés héber nyelven mestert, tanítót jelent. Tehát héber szó. De vajon miért magyarázzák a szövegek, és miért nem tûnik fel a korábbiakban ez a fogalom?

Az Új testamentomban néhányszor találkozunk vele:

38. Jézus pedig hátrafordulván és látván, hogy követik azok, monda nékik:
39. Mit kerestek? Azok pedig mondának néki: Rabbi, (a mi megmagyarázva azt teszi: Mester) hol lakol? *1108

Vajon miért kell egy, mindenki — legalábbis a hébert ismerõk — számára érthetõ kifejezést, magyarázni?

Egy alkalommal Pál “csodát” cselekedett. Az emberek természetesen, ezt látván ámulatba estek. Amit pedig mondani, kiáltozni kezdtek, arról a szöveg ekképp szól:

11. A sokaság pedig mikor látta, a mit Pál cselekedett, felkiálta, likaóniai nyelven mondván: Az istenek jöttek le mihozzánk emberi ábrázatban! (*874)

*1108 János evangyélioma 1
(*874) Az apostolok cselekedetei 14

Itt a krónikás nem kezd el magyarázni, hanem kimondja, hogy milyen nyelven és mi hangzott el.

Vajon miért nincs így több, általunk idézett kifejezéssel?

Hát azért, mert a krónikás, aki a történteket lejegyezte, nem tudta azonosítani a szót, sem azt a nyelvet, melynek része. Ezért ahelyett, hogy mint fentebb, leírná az értelmét és hozzátenné, milyen nyelven hangzott el, megpróbálja értelmezni, magyarázni azt.

Nos, ami a Rabbi kifejezést illeti, az egy másik érdekes helyen is feltûnik. Ugyanis mikor Mária, Jézus anyja, kinn volt a keresztre feszítést követõ hét elsõ napján a sírnál, ott ismeretlen személyeket látott. Állítólag Jézus is közöttük volt, akit Mária, az anyja, elsõre nem ismert fel. Azt hitte, hogy õ a kertész, aki a növényzetet ápolja:

11. Mária pedig künn áll vala a sírnál sírva. A míg azonban siránkozék, behajol vala a sírba;
12. És láta két angyalt fehér ruhában ülni, egyiket fejtõl, másikat lábtól, a hol a Jézus teste feküdt vala.
13. És mondának azok néki: Asszony mit sírsz? Monda nékik: Mert elvitték az én Uramat, és nem tudom, hova tették õt.
14. És mikor ezeket mondotta, hátra fordula, és látá Jézust ott állani, és nem tudja vala, hogy Jézus az.
15. Monda néki Jézus: Asszony, mit sírsz? kit keressz? Az pedig azt gondolván, hogy a kertész az, monda néki: Uram, ha te vitted el õt, mondd meg nékem, hová tetted õt, és én elviszem õt.
16. Monda néki Jézus: Mária! Az megfordulván, monda néki: Rabbóni! a mi azt teszi: Mester!
17. Monda néki Jézus: Ne illess engem; mert nem mentem még fel az én Atyámhoz; hanem menj az én atyámfiaihoz és mondd nékik: Felmegyek az én Atyámhoz és a ti Atyátokhoz, és az én Istenemhez, és a ti Istenetekhez. (*844)

(*844) János evangyélioma 20

Csak akkor ismerte fel Mária Jézust, mikor az nevén szólította õt. És hirtelen örömében — elszólta magát...

Jézust Rabbóninak nevezte. Miért nem Jézusnak, vagy fiamnak?

Mondhatjuk persze, hogy olyannyira tisztelte, hogy az õt megilletõ, állítólag mestert jelentõ “rabbi” szóval illette.

Ugyanakkor ne feledjük, hogy bármely anya számára a gyermeke, mégha mondjuk az Egyesült Államok elnöke lesz is, akkor is a fia marad. És nem fogja õt elnök úrnak szólítani. Hanem csak ”fiamnak”.

Úgyhogy valami sántít a magyarázatokban.

Mert ne feledjük: Mária többet tudott annál, mint amirõl valaha is beszélt. A történések kezdetén egy ismeretlen kereste fel õt, Gábriel, aki meg kívánta gyõzni arról, hogy beleegyezését adja egy abban a korban rendkívüli dologhoz.

Ezt megkapva, távozott. Innen a történésekrõl többet meg nem tudunk. Csak annyit, hogy Mária idõvel terhes lett, és fiat szült.

Ugyanakkor a szövegek nem szólnak arról, hogy mi történt a beleegyezés és a születés között eltelt idõben. Nyilván nem csoda.

Hanem Máriát mások is felkeresték, akik elvégezték rajta a mûvi beavatkozást. Sõt késõbb rendszeresen meglátogatták, hogy megvizsgálják, minden rendben van-e a terhességével.

Így Mária több dolgot is elhallgatott. Mert a történteket szigorúan titokban kellett tartania. Többek között ezen is múlott a Terv sikere vagy kudarca.

Nos, a találkozások során Mária minden bizonnyal olyan információk birtokába jutott, melyeket a misszionáriusok közöltek vele. Így az is, hogy Jézust az ismeretlenek egymás közt Rabbi, vagy Rabbóni néven emlegetik. Ami nyilván a nyelvükön vagy személynév, vagy pedig egy fogalom, mely jelent valamit.

Mária ezt tudta. Csak mélyen hallgatott errõl.

Viszont, mikor a sírnál találkozott az ismeretlenekkel, és megbizonyosodott, hogy azok ígéretéhez híven a fia él, olyannyira megörült, hogy mindenrõl elfeledkezve “kifecsegte” ezt...

Az elsõ idõkben a krónikások nemigen tudtak ezzel az ismeretlen szóval mit kezdeni. Elkezdték hát értelmezni, magyarázni. Aztán az késõbb, egyfajta értelmet elnyerve, “mester”-ként, beépült a héber nyelvbe.

Így napjainkban mindenki szentül meg van gyõzõdve arról, hogy a “rabbi” kifejezés héber szó, mely mestert jelent. Közben nem is sejtjük, hogy valószínûleg egy olyan jövevényszó, mely egy földönkívüli nyelvbõl került át.

Mivel a misszionáriusok, egy nem földi társadalom képviselõi, mindvégig aktív tevékenységet folytattak bolygónkon, és több emberrel is kapcsolatban álltak, ezért rajtuk keresztül akarva-akaratlanul olyan szavak, kifejezések jutottak el hozzánk, melyek e nem földi nyelv részei.

Ilyen a mindenki által jól ismert kifejezés is: az OLTÁR.

Mindannyian jól tudjuk, hogy ez egy olyan tárgy, mely az “Úr” házában található. A többnyire szerves részét alkotó nagyméretû kép a Mindenhatót ábrázolja. Fõ funkciója, hogy elõtte térdepelve az “Úrhoz” imádkozunk. Beszélünk Istenhez...

Tesszük ezt utánozva mindazt, amit egykoron azok láttak, akik a misszionáriusok jármûveinek fedélzetén jártak. Mivelhogy ott azon az eszközön keresztül, amit egymás között az ismeretlenek oltárként neveztek, kommunikáltak, beszéltek az “Úrral”.

Csakhogy napjainkban az “Úr” rajta keresztül nem válaszol nekünk...

A misszionáriusok akkor az “Úrral” való beszédüket rendszerint az ÁMEN kifejezéssel fejezték be. Ez a szó az õ nyelvükön jelenthette mondjuk azt, hogy “kapcsolat vége”, de a korabeli szemtanúk ezzel nem voltak tisztában. Csak azt jegyezték meg, hogy az “Úrral” való beszélgetés minden esetben ezzel a szóval ért véget.

Amikor hát az emberek imádkozni kezdtek az “Úrhoz”, beszélni kezdtek hozzá, immár utánozva a régmúltban élt szemtanúk által elmondottakat, szintén ezzel a szóval fejezték be az “Úrral való kapcsolatukat”.

Ne feledkezzünk meg egy másik érdekességrõl sem, melyet varázsszavakként, vagy varázsigékként tartunk számon.

Tudjuk, hogy a középkorban élte fénykorát a varázslás. Ennek avatott mesterei voltak a boszorkányok.

Ma már bizonyosak vagyunk abban, hogy mindez badarság. Ugyanakkor sok száz évvel ezelõtt, némely értelmetlen, halandzsaszerû szavaknak bûvös hatást tulajdonítottak. Ezek furcsa, ismeretlen eredetû szavak voltak, melyeket vélt hatásuk nyomán varázsigékként tartottak számon. Azok, akik ismerték, szigorúan titokban tartották õket, nehogy kitudódjanak. Így biztosítva önmaguk számára tudásuk birtoklásának kizárólagos jogát.

Napjainkban nem tulajdonítunk nekik nagyobb jelentõséget, legfeljebb csak érdekességként tartjuk õket számon. De vajon belegondolt-e már ön, kedves olvasó, hogy ugyan honnan erednek ezek a szavak?

Az emberi elme alkotta õket. Dús fantáziájú, anyagi javakra éhes sarlatánok kreálták azokat — mondanák sokan.

Lehet. De...

Ne feledjük, hogy földi emberek sok ízben találkoztak ismeretlen személyekkel, akiknek a szavait nem mindig értették. Csak akkor, ha azok a korabeli szemtanú nyelvén szólaltak meg.

A jármûveik fedélzetén is jártak többen, és persze az égvilágon semmit nem voltak képesek felfogni mindabból a szuperfejlett technikából, mellyel ott találkoztak.

Példaként felhozom napjaink fejlett számítástechnikáját, mely lehetõvé teszi, hogy emberi hanggal vezéreljünk, vagy kapcsoljunk ki és be különbözõ mûszaki eszközöket.

Nem megy csodaszámba, ha hanggal adott utasítással kapcsoljuk le a lámpát, vagy indítjuk el a fûtést.

Ugyanígy nem ment csodaszámba azokban az idõkben sem a misszionáriusok által a nyelvükön adott utasítás, mellyel különbözõ eszközöket vezéreltek.

Csak a szemtanú nem értett az egészbõl semmit, így szerinte azért történtek ezek a “csodadolgok”, mert azok a szavak, melyeket õk nem értettek, bizonyára varázserõvel bírnak. Hiszen az “Úr” kimondta õket, és akkor ez meg ez történt. Így hát jól az emlékezetükbe vésték ezeket a furcsa, értelmetlen kifejezéseket, hogy még véletlenül se felejtsék el õket.

Visszatérve a jármûvekrõl, ugyan sok mindenrõl beszámoltak, csak ezeket a szavakat hallgatták el. Mert õk akarták birtokolni a tudásukat. Ezért a legnagyobb titokban nemzedékrõl nemzedékre, apáról fiúra szállt a “tudás”.

Nagyon érdekes megjegyezni egy másik szóösszetételt, mely akár az angolszász, akár a szláv nyelveken, illetve magyarul ugyanúgy hangzik: ABRA KA DABRA.

Mindenki számára jól ismert. Ugye?

Akkor szoktuk használni, ha utalni kívánunk a varázslásra. Egyfajta kifigurázása a varázslásba vetett korábban élt hitnek. És mégis: miért hangzik egyformán több, egymással távolról sem rokon nyelven?

Lehet, hogy ezt az érthetetlen, de varázserejûnek hitt kifejezést is a szemtanúk hozták magukkal?

Természetesen a varázsigéknek semmilyen “varázserejük” sincs. Ezek olyan szavak, melyek egy földönkívüli nyelv részei...

Példaként említsünk egy újabb ismeretlen kifejezést:

22. Ha valaki nem szereti az Úr Jézus Krisztust, legyen átkozott! Maran atha. *1109

*1109 Pál korinthusbeliekhez írt I. levele 16

Furcsamód a “MARAN ATHA” megint csak egyformán hangzik a magyar, az orosz és az angol nyelvû fordításokban.

Ugyan mit jelenthet? És milyen nyelven van?

Ne feledjük: Pál apostolt, a korábbi Saulust a misszionáriusok elvitték magukkal. Hiszen “tövist” kapott tõlük a testébe.

Azonkívül kapott egy “szent lelket” is...

Így mindenképpen ismerte a misszionáriusokat. De a “tövis” miatt mélyen hallgatott minderrõl. Az volt Pál megbízhatóságára a garancia.

De röviden visszatérve még a varázsszavakra, minden bizonnyal sok közülük valóban csak kitalált halandzsa. De ott vannak közöttük egy nem földi társadalom beszélt nyelvének kifejezései is. Melyeket, mivelhogy idegenek számunkra, nem értjük. Akárcsak sok ezer évvel ezelõtt Egyiptomban, az invázió éjszakáján...

6. Bizonyságul tette õ a József nemzetségében, a mikor kijött Égyiptom földe ellen. Nyelvet hallék ott, a mit nem tudtam. (*32)

Egy távoli nép nyelve ez, mely eredete az õsidõkbe nyúlik vissza:

49. Hoz az Úr ellened népet meszszünnen, a földnek szélérõl, nem különben, a mint repül a sas; oly népet, a melynek nyelvét nem érted; *1110

15. Ímé, én hozok reátok messzûnnen való nemzetet, oh Izráel háza! ezt mondja az Úr. Kemény nemzet ez, õs idõbõl való nemzet ez; nemzet, a melynek nyelvét nem tudod, és nem érted, mit beszél! (*539)

Az utóbbit az “Úr” mondja, így hinnünk kell neki...

Meg aztán nehéz elképzelni, hogy mondjuk egy másik földi nép úgy repült volna, mint a sas.

Itt egész másról van szó. Egy olyan néprõl, mely valóban igen messzire való, és jármûvei olyan gyorsan száguldanak a levegõben, mint a sas...

Ennek a népnek — civilizációnak — furcsa a hangképzése:

11. Ezért dadogó ajakkal és idegen nyelven fog szólni e néphez. *1111

Számunkra úgy tûnne, hogy a beszédük egyfajta dadogás...

Ám Ésaiás másutt is beszél errõl a furcsa, érthetetlen nyelvrõl:

19. A gõgös népet nem látod, a homályos érthetetlen ajkú népet, dadogó nyelve meg nem érthetõ. *1112

(*32) Zsoltárok könyve 81
*1110 Mózes V. könyve 28
(*539) Jeremiás könyve 5
*1111 Ésaiás könyve 28
*1112 Ésaiás könyve 33

De maradva még Ésaiásnál, egy másik furcsaságot is észre kell vennünk.

Ha a Biblia szövegeit, elsõsorban azon próféták könyveit olvassuk, akik az “Úr” üzenetét tolmácsolják, akkor az üzenetet tolmácsoló mondanivalója szinte minden esetben cikornyás, rengeteg hasonlatot és mellékelt magyarázatot tartalmaz.

Szinte egyik esetben sem mondja a próféta kristálytisztán, érthetõen és tömören, hogy az Úr ezt meg ezt üzente. Hanem helyette hosszas, fárasztó mondókába kezd.

Többek között a biblikus szövegek ezért is nagyon nehezen olvashatóak. És talán leginkább igaz ez Ésaiás könyvére.

Vajon miért?

Nos, ha azt feltételezzük, hogy az üzenetek egy másik, nem földi nyelven fogalmazódtak, mely számunkra igencsak furcsa, mivel egy másik lakott világ szavaival él, akkor az sem elképzelhetetlen, hogy némely kifejezésüknek nincs megfelelõje a földi nyelvekben.

Gondoljunk csak arra, hogy rengeteg olyan fogalmunk van, mely a Föld nevû bolygóhoz kötõdik. Például Nap, Hold stb.

Egy másik lakott világnak nyilván megvannak a maga specifikus kifejezései, melyek ahhoz a világhoz kötõdnek. Így semmiképpen nem lehet földi megfelelõjük.

Úgy tûnik, hogy az egyik ilyen fogalom a SEOL is. Késõbb fogunk róla szólni.

Nos, ha az üzenetben, mely egy másik világból — az Istentõl — jött, olyan szavak vannak, melyeknek nincs földi megfelelõjük, akkor van csak igazán gond. Mert hogyan is magyarázzuk meg ezeket?

Gondban volt a maga idejében ezzel Jézus is, ezért hasonlatokkal prédikált. De más próféták, többek között Ésaiás is, szembesültek ezzel a problémával, és ekkor kezdõdött el a cikornyás, hasonlatokkal megtûzdelt szónoklás...

Mert olyan fogalmakat kellett az embereknek elmagyarázniuk, melyeket mi egyáltalán nem ismerünk. Így a nyelvekben sincs meg rájuk a megfelelõ kifejezés.

Ettõl már csak egy lépés, hogy megkérdjük önmagunktól: ugyan miért gondolnánk azt, hogy egy távoli lakott világ teljesen más nyelvet beszélõ és más fogalmakkal kommunikáló tagjainak gondolkodásmódja hasonló a miénkhez?

De visszatérve egy másik lakott világ beszélt nyelvének a sajátosságaira, Pál a következõket írja:

2. Ismerek egy embert a Krisztusban, a ki tizennégy évvel ezelõtt (ha testben-é, nem tudom; ha testen kivül-é, nem tudom; az Isten tudja) elragadtatott a harmadik égig. (*992)

Tehát valakit elvittek egy ismeretlen helyre.

3. És tudom, hogy az az ember (ha testben-é, ha testen kívül-é, nem tudom; az Isten tudja),
4. Elragadtatott a paradicsomba, és hallott kimondhatatlan beszédeket, a melyeket nem szabad embernek kibeszélnie. (*992)

(*992) Pál korinthusbeliekhez írt II. levele 12

Ott furcsa, “kimondhatatlan beszédeket” hallott.

Na nem azért “kimondhatatlan”, mert nem szabad azt az embernek kimondani. Hanem, mert erre képtelen...

Hiszen a misszionáriusok hangképzõ szervei minden bizonnyal erõsen különböznek a mieinktõl. Ezért, mikor azok beszélnek, olyan mintha dadognának...

Egy egyszerû földi ember képtelen hangképzõ szerveivel “elõállítani” ugyanezeket a hangokat, így képtelen ezen a nyelven beszélni.

Ezért voltak hát azok a hallott “beszédek” kimondhatatlanok egy ember számára...

De Pál ír még valamilyen idegen nyelvrõl:

2. Mert a ki nyelveken szól, nem embereknek szól, hanem az Istennek (vagyis olyan nyelven, amit Isten ért); mert senki sem érti, hanem lélekben beszél titkos dolgokat. *1113

Istenhez beszél egy olyan nyelven, melyet senki nem ért...

Csak Isten...

5. Szeretném ugyan, ha mindnyájan szólnátok nyelveken (mi az akadálya?), de inkább, hogy prófétálnátok (vagyis nem mindenki tudott prófétálni); mert nagyobb a próféta, mint a nyelveken szóló, kivévén, ha megmagyarázza (miért? Nem mindenki tudta megmagyarázni azt?), hogy a gyülekezet épüljön. *1114

Úgy tûnik, hogy Pál itt a szokványos értelemben vett idegen nyelvekre gondol: héber, görög stb.

Ugyanakkor:

9. Azonképen ti is, ha érthetõ nyelven nem beszéltek, mi módon értik meg, a mit szóltok? Csak a levegõbe fogtok beszélni. *1115

Hogyhogy nem érthetõ nyelven? Hiszen a gyülekezetekhez nyilván a gyülekezetben lévõk nyelvén beszélnek. Nemde?

Persze lehet azt mondani, hogy meg kellett magyarázni az embereknek a vallás tanait.

Csakhogy Pál maga mondja, hogy a földi nyelvek közül egy sem érthetetlen:

10. Példa mutatja, oly sokféle szólás van a világon, és azok közül egy sem érthetetlen.
11. Hogyha azért nem tudom a szónak értelmét, a beszélõnek idegen leszek, és a beszélõ is idegen elõttem.
13. Azért a ki nyelveken szól, imádkozzék, hogy megmagyarázza. *1116

*1113,*1114,*1115,*1116 Pál korinthusbeliekhez írt I. levele 14

Nos, ha mondjuk valamelyik apostol egy görög anyanyelvû gyülekezethez beszélt, akkor ugyan miért kellett neki egy-egy szót elmagyaráznia?

Hiszen megmondta volna a szó görög megfelelõjét, és kész.

De ha az egy ismeretlen szó? Aminek mi nem értjük az értelmét, mivel nincs is megfelelõje a földi nyelveken?

Akkor nem marad más, minthogy magyarázgassuk. Aztán vagy igaz..., vagy nem. A magyarázat...

A szövegekben még más helyeken is bõven találunk ismeretlen, számunkra érthetetlen, csak magyarázott szavakat.

Az egykoron Egyiptomban éjszaka lezajlott invázióhoz kötõdik egy másik szó is, a PÁSKHA.

11. És ilyen módon egyétek azt meg: Derekaitokat felövezve, saruitok lábaitokon és pálczáitok kezetekben, és nagy sietséggel egyétek azt; mert az Úr páskhája az. (*23)

Persze újfent megint csak lehetne hivatkozni az óhéber nyelvre, hogy az adott kifejezés annak része. De a gondunk, immár sokadszor, megint ugyanaz: minden földi nyelven egyformán hangzik, és mint érthetetlen kifejezésnek, nincsenek meg más nyelvekben a megfelelõi...

Számunkra a húsvét ünnepéhez kötõdõ kifejezés ez, mely ismereteink szerint óhéber nyelven van. Hittük mind ez idáig...

Egy másik, mindenki által jól ismert, de nem értett szó az APOSTOL.

Pontos jelentését nem ismerjük.

Elõször Jézus használta reggel visszatérve a hegyrõl, az “imádkozásból”, amirõl immár tudjuk, hogy a biztonsági fõnökkel egyeztetett. A kapott engedély birtokában választotta ki Csapatának tagjait. Ekkor adta nekik az APOSTOL nevet:

12. És lõn azokban a napokban, kiméne a hegyre imádkozni, és az éjszakát az Istenhez való imádkozásban tölté el.
13. És mikor megvirrada, elõszólítá az õ tanítványait és kiválaszta azok közül tizenkettõt, a kiket apostoloknak is neveze:
14. Simont, a kit Péternek is neveze, és Andrást, annak testvérét, Jakabot és Jánost, Filepet és Bertalant,
15. Mátét és Tamást, Jakabot, az Alfeus fiát, és Simont, a ki Zelotesnek nevezteték,
16. Júdást, a Jakab fiát és Iskariotes Júdást, a ki árulóvá is lõn; (*764)

(*23) Mózes II. könyve 12
(*764) Lukács evangyélioma 6

Az már senki elõtt nem kétséges, hogy Jézus csak félig volt földi ember.

Hiszen mindvégig szerette az “övéit”:

1. A husvét ünnepe elõtt pedig, tudván Jézus, hogy eljött az õ órája, hogy átmenjen e világból az Atyához, mivelhogy szerette az övéit e világon, mindvégig szerette õket. *1117

Ezeket a szavakat János apostol mondja. Ha róluk, az apostolokról lenne szó, akkor miért nem mondja, hogy “bennünket”. Ellenkezõleg: õ valakikrõl beszél, akiket Jézus mindvégig szeretett, míg “e világon volt”. A misszionáriusokat...

Ne feledjük: az apostolok — a Csapat tagjai — tökéletesen tisztában voltak a valósággal, ismerték az igazságot. Hiszen Jézus nekik mindent részletesen megmagyarázott...

34. Példázat nélkül pedig nem szól vala nékik; maguk közt azonban a tanítványoknak mindent megmagyaráz vala. (*766)

9. És megkérdék õt az õ tanítványai, mondván: Mi lehet e példázat?
10. Õ pedig monda nékik: Nektek adatott, hogy az Isten országának titkait értsétek; egyebeknek példázatokban... (*769)

Nos, mivelhogy õ tudta, hogy közéjük — az “övéi” közé — tartozik, ezért immár érthetõ, honnan vette azokat az ismeretlen szavakat, melyeket néha mondott.

34. És föltekintvén az égre, fohászkodék, és monda néki: Effata, azaz: nyilatkozzál meg. *1118

Csak magyarázzuk... Azaz annyit tesz az EFFATA, hogy nyilatkozzál meg. Akkor meg Jézus miért nem mondta ezen ismeretlen szó helyett a “nyilatkozzál meg” szavakat?

Hanem egy olyan kifejezést használt, amit mi már csak utólag magyarázunk, és szerintünk azt jelenti, hogy...

Egy sereg magyarázat. Magyarázunk és magyarázunk. De magunk sem értjük azt, amit magyarázunk.

Pál apostol sok mindent tudott. Csak a “tövis” miatt tartotta ezeket az információkat titokban. Ezért érdemes odafigyelni a szavaira.

Tõle tudjuk, hogy az angyaloknak nyelve van. Ez különbözik az emberek által beszélt nyelvtõl:

1. Ha embereknek vagy angyaloknak nyelvén szólok is, szeretet pedig nincsen én bennem, olyanná lettem, mint a zengõ ércz vagy pengõ czimbalom. (*980)

*1117 János evangyélioma 13
(*766) Márk evangyélioma 4
(*769) Lukács evangyélioma 8
*1118 Márk evangyélioma 7
(*980) Pál korinthusbeliekhez írt I. levele 13

Egy újabb, nem pontosan érthetõ kifejezés a “Talitha kúmi”. Ezt Jézus akkor használta, mikor a tetszhalott kislányt “keltette életre”:

40. És nevetik vala õt. Õ pedig kiküldvén valamennyit, maga mellé vevé a gyermeknek atyját és anyját és a vele levõket, és beméne oda, a hol a gyermek fekszik vala.
41. És megfogván a gyermeknek kezét, monda néki: Talitha, kúmi; a mi megmagyarázva azt teszi:Leányka, néked mondom, kelj föl.
42. És a leányka azonnal fölkele és jár vala. Mert tizenkét esztendõs vala. És nagy csodálkozással csodálkozának. (*776)

Azt már sejtjük, hogy az egész megrendezett színjáték volt csupán. Korábban errõl részletesen beszéltünk.

Ugyanakkor ezek a szavak továbbra is furcsák. Furcsák azért, mert nem értjük õket, csak a magyarázatok szerint: “Leányka, néked mondom, kelj föl.”

Persze újfent mondhatnánk, hogy a héber nyelvbõl valók, de akkor mit kezdjünk a következõ szavakkal:

36. És monda: Abba, Atyám! Minden lehetséges néked. Vidd el tõlem ezt a poharat; mindazáltal ne az én akaratom legyen meg, hanem a tied. *1119

(*776) Márk evangyélioma 5
*1119 Márk evangyélioma 14

Azt már számtalanszor olvastuk és tudjuk, hogy Jézus “Atyaként” említi azt a személyt, aki õt küldetéssel az emberek közé küldte (*756).

Azt is tudjuk, hogy elõzõleg egy kiképzésen vett részt, amikor hosszabb idõre eltûnt az emberek szeme elõl.

Azzal tisztában vagyunk, hogy a misszionáriusok egyik bázisán volt, egy számunkra ismeretlen helyen.

Nos, úgy tûnik, hogy Jézus elszólta magát, és ennek nyomán egy újabb névvel lettünk gazdagabbak. Az egyik személy neve azok közül, akikkel azon az ismeretlen helyen tartózkodott: Abba.

Hiszen hozzá beszél, õt kéri, hogy kímélje õt meg a szenvedéstõl, ha lehetséges.

Ebbõl pedig az következik, hogy ez az Abba vagy Abbá nevû ismeretlen volt a Terv kapcsán döntéshozatali helyzetben. Egy magas rangú nem földi személy.

De Jézusnál korábbra visszamenvén az idõben, Dániel korában találkoztunk egy másik kifejezéssel, melyet annak ellenére, hogy a babiloni király bölcsei nagy tudással rendelkeztek, senki még csak elolvasni sem volt képes.

5. Abban az órában emberi kéznek ujjai tünének fel, és írának a gyertyatartóval szemben a király palotájának meszelt falán, és a király nézé azt a kézfejet, a mely ír vala.
8. Akkor bemenének a király bölcsei mind, de nem tudták elolvasni az írást, sem annak értelmét megfejteni a királynak.
25. És ez az írás, a mely feljegyeztetett: MENE, MENE (a tolmácsolás szövege szerint itt a PERESZ szónak kellene lennie, de minden bizonnyal a szövegek másolásakor történt hiba, vagy ez a rész valamikor megsérült. Ezért, mivel a nyelvet senki nem értette, tették hát oda a Mene szót), TEKEL, UFARSZIN!
26. Ez pedig e szavaknak az értelme (tolmácsolás):MENE, azaz számba vette Isten a te országlásodat és véget vet annak.
27. TEKEL, azaz megmérettél a mérlegen és híjjával találtattál.
28. PERESZ, azaz elosztatott a te országod és adatott a médeknek és persáknak. (De hol van az UFARSZIN fordítása?). *1120

*1120 Dániel könyve 5

Errõl a korábbiakban részletesen szóltunk, amikor arra a következtetésre jutottunk, hogy ez a kifejezés is azon ismeretlen eredetû szavak csoportjához tartozik, melyek egy számunkra, földiek számára ismeretlen nyelv részei.

Azt ugye senki nem tagadja, hogy ez Istentõl jött üzenet volt, mely Babilon királyának szólt? És gondolom, senki sem feltételezi, hogy Isten oroszul, franciául, arabul vagy héberül beszél. Ugye?

Nyilván a saját nyelvén... Mely a Földön nem található...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

SEREGEK URA

A biblikus szövegek értelmezési kísérletei során alakult ki a monoteizmus — az egy Istenben való hit. Mely napjainkban általánosan elfogadott.

Csakhogy mindjárt a Biblia legelején adódnak ezzel kapcsolatosan problémák. Hiszen a Genezis könyvében, melyet Mózes elsõ könyveként is ismerünk, a következõ részlet található:

22. És monda az Úr Isten: Ímé az ember olyanná lett, mint mi közûlünk egy... (*200)

Ugyebár csak az Úr volt ott egyedül az Éden kertjében. Akkor meg kire gondol, mikor többedmagáról beszél?

A választ erre is megadják: ez a szövegrészlet nem egyéb, mint a korábbi idõkbõl származó vallás vagy vallások maradványa. Melyek több istent tiszteltek. Bár annak ellenére, hogy a szent írások kizárólag az egy Igaz Isten meglétét tükrözik, mégis csak bekerültek azokba a régebbi korok hiedelmeinek a maradványai, nyomai. Legalábbis ezt állítja az egyház...

De ugyanakkor gondok merülnek fel másutt is. Hiszen Mózes, aki könyveiben az “Úrról” beszél, több ízben is említi azt különbözõ neveken.

Az elsõ találkozás során az “Úr” titkolja a nevét:

13. Mózes pedig monda az Istennek: Ímé én elmegyek az Izráel fiaihoz és ezt mondom nékik: A ti atyáitok Istene küldött engem tihozzátok; ha azt mondják nékem: Mi a neve? mit mondjak nékik?
14. És monda Isten Mózesnek: VAGYOK A KI VAGYOK. És monda: Így szólj az Izráel fiaihoz: A VAGYOK küldött engem ti hozzátok. (*2)

Aztán megtudjuk, hogy az “Úr” neve Jehova:

3. Ábrahámnak, Izsáknak és Jákóbnak úgy jelentem meg mint mindenható Isten, de az én Jehova nevemen nem voltam elõttük ismeretes. (*1071)

De késõbb immár az “Úr” neve Izráel:

14. És megalázza magát az én népem, a mely nevemrõl neveztetik, s könyörög és keresi az én arczomat, és felhagy az õ bûnös életmódjával: én is meghallgatom õket a mennybõl, megbocsátom bûneiket, és megszabadítom földjüket. (*1063)

1. Halljátok ezt Jákób háza, a kik Izráel nevérõl neveztettek, és Júda forrásából származának, a kik az Úr nevére esküsznek, és Izráel Istenét emlegetik; de nem híven és nem igazán. (*1064)

12. Hogy örökségképen bírják az Edom maradékát és mindama népeket, a kik az én nevemrõl neveztetnek, ezt mondja az Úr, a ki megcselekszi ezt! (*1068)

(*200) Mózes I. könyve 3
(*2) Mózes II. könyve 3
(*1071) Mózes II. könyve 6
(*1063) Krónika II. könyve 7
(*1064) Ésaiás könyve 48
(*1068) Ámós könyve 9

Nem furcsa?

Ha kicsit is belegondolunk, úgy nem igazán érthetõ, hogyan is lehet az egyetlen Istennek egyszerre több neve is? Hiszen õ az Egyetlen és Igaz Mindenható. Nemde?

Akkor meg minek neki egyszerre több név is?

Mert egyszer Izráel a neve. Máskor meg azt tudjuk meg, hogy Jehovának hívják.

Aztán meg az Úr titkolja a nevét...

De a szövegek során a “Mindenható” úgy is megjelenik, mint a Seregek Ura.

Hajlamosak lennénk, hogy ezeket mind egy személyre vonatkoztassuk. Ámde ne tegyük!

Ugyanis a korábbi fejezetek során láthattuk, hogy az írások akkor válnak igazán érthetõvé, mikor úgy tekintünk rájuk, mint egy nem földi társadalom képviselõi által bolygónkon végzett tevékenykedése emlékeire.

Ha így teszünk, akkor a korábbi, már-már értelmetlen zagyvaságokból, víziókból sok minden érthetõvé válik. Viszont ha maradunk a vallásos szemlélet talaján, akkor egy centit sem léptünk elõbbre.

Nos, ha nem a vallásos szemlélet szemüvegén keresztül tekintünk a szövegekre, akkor megtudjuk azt, hogy Jehova, Izráel és a Seregek Ura mind különbözõ személyek. Pont azért viselnek neveket, mert egy nagylétszámú társadalom tagjai.

De most maradjunk a Seregek Uránál.

A vallás évszázadokon keresztül azt sulykolta belénk, hogy az égi seregek nem egyebek, mint a mennyei seregek: szárnyas angyalok, misztikus állatok — kerúbok és szeráfok stb.

Ugyanakkor az orosz nyelvû Biblia szövegei ugyanott “égi csapatokat”, modernebben fogalmazva — légierõt említenek (*1092).

Ezt korábban mi már el is neveztük Flottának. Ehhez tartoznak mindazok a jármûvek, melyeken e társadalom képviselõi a kozmoszban közlekednek. Illetve azon kisebb méretû és mozgékonyabb jármûtípusok, melyekkel a Föld légkörében mozognak.

Az arzenálban természetesen vannak fegyverekkel felszerelt jármûvek is, melyekkel a korábbiakban többször is találkoztunk.

Akárcsak a földi hadseregek, legyenek akármilyen létszámúak és felfegyverzettek, mind-mind egyszemélyi irányítás alá tartoznak. Ez a személy lehet az ország hadügy- vagy honvédelmi minisztere, de akár egy magas rangú katonatiszt is — a hadsereg fõparancsnoka.

Egy kicsit a régi szövegek stílusánál maradva, nevezhetjük a fegyveres seregek parancsnokát, a hadsereg fõparancsnokát a seregek uraként is. Nemde?

Nincs ez másképp a biblikus szövegekkel sem. A Seregek Ura sem más, mint... a Flotta parancsnoka...

Õ az, aki a különbözõ csapásokat és megtorlásokat vitte véghez... Felsõbb utasításra...

23. Mert elvégezett pusztítást cselekszik az Úr, a seregek Ura, mind az egész földön. *1121

A Seregek Ura, a Flotta parancsnoka. A Flottáé, mely a kozmosz távoli részén élõ társadalom tagjaiból áll:

4. Hah! zsibongás a hegyeken, mint nagy néptömegé; hah! összegyûlt népek országainak zúgása; a seregek Ura harczi sereget számlál.
5. Jõnek messze földrõl, az égnek végérõl, az Úr, és haragjának eszközei (fegyveres jármûvek), elpusztítani mind az egész földet. *1122

A Seregek Urának hatáskörébe tartozik kiadni a parancsot a fegyverek bevetésére:

27. Azért ezt mondd nékik: Ezt mondja a Seregek Ura... hulljatok el, és fel ne kelljetek a fegyver elõtt, a melyet én küldök közétek. (*557)

17. Ezt mondja a Seregek Ura: Ímé, én reájok küldöm a fegyvert... *1123

De a Flotta jármûvei nem minden esetben pusztítottak:

4. ... így száll alá a seregek Ura, hogy hadakozzék...
5. Mint repesõ madarak, úgy oltalmazza a seregek Ura Jeruzsálemet... *1124

*1121 Ésaiás könyve 10
*1122 Ésaiás könyve 13
(*557) Jeremiás könyve 25
*1123 Jeremiás könyve 29
*1124 Ésaiás könyve 31

Mikor azonban az izraeliták viselkedésükkel végérvényesen felrúgták a misszionáriusokkal kötött szövetséget, a Flotta parancsot kapott a megtorlásra.

Az izraeliták pártfogója, a program igazgatója, hogy némi idõt nyerjen, megpróbálta gyõzködni a Flotta parancsnokát arról, hogy bár a pártfogoltjai letértek ugyan a helyes útról, de még van esélyük, hogy visszataláljanak arra. Nem kell azonnal végrehajtani a parancsot. Kell adni még nekik egy utolsó lehetõséget...

3. És inkább választja a halált, mint az életet az egész maradék, mindazok, a kik megmaradtak a gonosz nemzetségbõl, mindazokon a helyeken, a hol megmaradtak, a hová kiûztem õket; azt mondja a Seregek Ura! (a Flotta parancsnoka) (*534)

4. ...Így szól az Úr: Úgy esnek-é el, hogy fel nem kelhetnek? Ha elfordulnak, nem fordulhatnak-é vissza? (*535)

(*534,*535) Jeremiás könyve 8

Jeremiás mindezt saját fülével hallotta. A két vitatkozó hang egymástól jól megkülönböztethetõ volt. Felismerte, hogy melyik az “Izraelita” projekt vezetõjének, és melyik a Flotta parancsnokának a hangja.

Azt már tudjuk, hogy a program igazgatója a Flotta parancsnokától nyert egy kis idõt. Ezt kihasználva, megüzente az izraelitáknak Jeremiáson keresztül, hogy inkább hódoljanak be Nabukodonozornak, semmint mindannyian elpusztuljanak. Hiszen tisztában volt vele, hogy az “otthoniak” immár a babiloni királyt támogatják. Így az izraelitáknak nem volt választásuk. Vagy önként behódolnak, vagy... erõvel kényszerítik õket erre. De akkor nagy lesz az ár, melyet makacsságuk miatt fizetniük kell.

Ettõl próbálta õket megóvni pártfogójuk.

A Flotta parancsnoka partner volt ebben, hiszen késleltette a kapott parancs végrehajtását. Ámde az izraeliták nem éltek a felkínált lehetõséggel, ezért immár végre kellett hajtani azt. Errõl és következményeirõl a korábbiakban részletesen szóltunk.

De van még egy furcsa és nagyon különleges részlet is a szövegekben.

Azt a személyt, a Flotta parancsnokát, akit mind az angol, mind a magyar szövegek Seregek Uraként említenek, az orosz változat nevén is nevezi: Savaoh isten...

Persze erre azt lehet mondani, hogy mivel az orosz Biblia a görög nyelvû szövegekbõl lett lefordítva, ezért talán egy görög szó, vagy név maradt fenn benne.

De ne feledjük: a vallási cenzúra minden olyan részt “retusált” a szövegekben, melyek megkérdõjelezték az egy és Igaz Istenben való hitet. Így sok esetben több nevet is töröltek a szövegekbõl. Többek között Jehováét is. Helyettesítve azt az “Úr” szóval.

Valószínûleg ugyanezt megtették a Flotta parancsnokának nevével is.

Ugyanakkor szerencsére a különbözõ nyelvû és nemzetiségû cenzorok nem hangolták össze tevékenységüket. Nagy szerencsénkre!

Így maradhattak fenn a különbözõ nyelvû biblikus szövegekben imitt-amott nagyon fontos információk.

Ki tudja, talán a görög keleti egyház nem tartotta olyan nagyon fontosnak ezen ismeretlen nevek törlését a szövegekbõl. Így maradhatott fenn a Savaoh név, melyet azonosítva és beillesztve a megfelelõ helyre, akárcsak egy mozaikkockát, megtudjuk, hogy a Flotta parancsnokának a neve.

A több istennév kapcsán ne feledkezzünk meg egy másik jól ismert tényrõl sem: a görög mitológia* számos istent tisztelt. Több olyan lényt, akik az Olümposz hegyén laktak, és távol tartották magukat az emberektõl.

Kicsit ismerõs már a “hegyszindróma”, nemde?

Ha jobban leásunk a múlt írásos emlékeibe, akkor, ahogy a közmondás is tartja: ”Aki keres, az talál”.

Vagy talán félünk attól, amit ott találunk? Az Igazságtól?

* A görög mitológiának és a görög keleti egyháznak és biblia szövegeknek természetesen semmi közük egymáshoz.

[Vissza a tartalomjegyzékre]

MENNYEI JELENÉSEK KÖNYVE

A Biblia egyik legfurcsább könyvéhez érkeztünk. Olyannyira érthetetlen, víziószerû mindaz, ami benne foglaltatik, hogy az emberek hosszú ideig nem tudtak vele mit kezdeni.

A fizika és minden idõk egyik legnagyobb zsenije, Isaac Newton, saját bevallása szerint, több mint ötvenszer olvasta végig János Mennyei jelenések könyvét. De annak ellenére, hogy korának egyik legnagyobb koponyája volt, nem értett az egészbõl semmit. Nem tudta megfejteni.

Ezen nincs semmi csodálkoznivaló. Nem azért volt képtelen megérteni mindazt, ami ebben a könyvben foglaltatik, mert az érthetetlen. Az ok sokkal prózaibb: Newton korában mindazok az ismeretek, melyek immár mindennapjaink részei, még nem álltak rendelkezésre.

Ez volt az a kizáró tényezõ, mely bárminemû értelmezési próbálkozást eleve kudarcra ítélt. Mostanáig...

Amennyiben ugyanis ez a szöveg egy értelmes üzenetet hordoz, akkor nyilvánvaló, hogy az, vagy azok, aki vagy akik eljuttatták nekünk, olyan formában tették ezt, hogy egyszer majd megfejthessük.

Egyébként mi értelme egy olyan üzenetnek, mely eleve oly bonyolult “csomagolásban” van, hogy azt már szinte lehetetlen megfejteni?

A misszionáriusok egy olyan “információcsomagot” rejtettek el ebben a könyvben, mely róluk, történelmük némely kritikus mozzanatáról szól.

De vajon miért volt szükség bonyolult “csomagolásra”? Hiszen az információt sokkal egyszerûbb köntösbe is “bújtathatták” volna? — kérdezhetnék sokan.

Ne feledjük: ez a szöveg mintegy kétezer évet vészelt át ez idáig sértetlenül. Ugyanis, mivel egyfajta vallásos köntösbe van bújtatva, mind az egyház, mind pedig az emberek közös erõvel óvták az épségét.

De nemcsak ez az érdekessége. Hiszen a könyv legvégén van egy “biztonsági záradék” is.

18. Bizonyságot teszek pedig mindenkinek, a ki e könyv prófétálásának beszédeit hallja: Hogy ha valaki ezekhez hozzá tesz, e könyvben megírt csapásokat veti Isten arra;
19. És ha valaki elvesz e prófétálás könyvének beszédeibõl, az Isten annak részét eltörli az élet könyvébõl, és a szent városból, és azokból, a mik e könyvben megírattak. *1125

*1125 Mennyei jelenések könyve 22

Gondoljunk csak bele — János igen súlyos következményekkel fenyeget arra az esetre, ha valaki megpróbál “belenyúlni” ezekbe a szövegekbe, és meg akarja azok valamely részét változtatni.

Hosszú évszázadokon keresztül az emberek vakon hittek a vallás igazában. Így a legszörnyûbb, amit el tudtak képzelni, hogy a nevük kitöröltetik az “élet könyvébõl”. Ezt természetszerûleg senki sem kívánta magának.

Ezért hosszú-hosszú idõn keresztül senki nem mert a szöveghez hozzányúlni. Ennek köszönhetõen áll ma rendelkezésünkre János Mennyei jelenések könyvének szinte eredeti változata.

De vajon miért kellett ezt a víziószerû lázálmot hûen megõrizni az utókornak? Hiszen teljességgel érthetetlen? Ugyan mit kezdjünk vele? Még az egyház sem mer hozzányúlni...

János bizonyára valamelyik lidérces rémálmában látta ezeket. Merthogy szerinte mindaz, ami ebben a könyben le van írva, a jövõre vonatkozik. És egyszer majd megtörténik.

De mint tudjuk, a jövõ a lehetõségek végtelen halmaza. Azt, hogy éppen mi fog történni, nagyjából ugyan ki lehet kalkulálni, de pontosan elõre jelezni nem lehet.

De Istennél semmi sem lehetetlen! Õ pontosan tudja a jövõt, mivel mindenható — érvelnének erre a vallás hívei.

Csakhogy, a szövegekbõl láttuk, hogy “Isten” mégsem annyira mindenható, ahogy azt a vallás állítja. Errõl sok ízben meggyõzõdhettünk a Biblia szövegeit olvasva.

Nem, nem “Isten” mindenhatósága kétséges, hanem annak az emberek által alkotott téves, minden alapot nélkülözõ világképnek a létjogosultsága, mely sok száz évvel korábban a szövegek akkori értelmezési kísérletei során született.

De térjünk vissza János zárszavához. Vajon miért kellett a szöveg épségét, sértetlenségét olyannyira óvni?

Ha bárki valaha is beleolvasott abba, akkor tudja: rengeteg számadat van benne, melyek rendeltetését nem értjük. Vagy mostanáig nem értettük...

Ezek a számok nagy valószínûséggel olyan adatokat tartalmaznak, melyek a misszionáriusok otthonára, arra a lakott világra vonatkoznak, melyet vagy melyeket a tudósok már évtizedek óta olyannyira áhítanak felfedezni.

De már mondottuk: a választ nem az égboltot fürkészõ rádióteleszkópjainktól várjuk, hanem... a Biblia szövegeitõl.

Mert mindaz, amit olyannyira szeretnénk megtudni, ott van, igaz elrejtve, a szövegekben.

Így viszont már érthetõbb, miért volt tilos a legszörnyûbb isteni büntetés terhe mellett hozzányúlni a Mennyei jelenések könyvéhez. Mivel esetleg, a vallás fénykorában élt hittudósok saját kényük-kedvük szerint próbálták volna meg a szöveg részeit átrendezni. Csakhogy érthetõbbé próbálják tenni az érthetetlent...

Mindezzel összezavarták volna a valódi információkat, talán még a megfejtést is lehetetlenné téve.

A korábbiakban láthattunk már több példát is arra, milyen erõsen torzították a korábban tett jóindulatú értelmezési próbálkozások a szövegeket.

Például a Mózessel a Sinai hegyen történt start és visszaérkezés elemei is “fejre vannak állítva”. De még “a szent lélek apostolokra való kitöltésének” történetét is nehezítik a szöveghez késõbb hozzáfûzött kommentárok.

Amennyiben ugyanez megtörténik a Mennyei jelenések könyvében foglaltakkal, akkor nagyon nehéz dolgunk lenne.

Ám megjegyzem, a középkorban élt bibliamagyarázók azért mégsem állták meg, hogy egy “picit” hozzá ne tegyenek a szöveghez. Elemezve, ezek a részek nagyon jól láthatóvá válnak azáltal, hogy nem illenek oda. Csak az egyház álláspontját tükrözik.

Jánossal kapcsolatban ne feledjük, hogy õ egyrészt tagja volt Jézus csapatának, és olyan információk birtokában volt, melyek egy másik, nem földi világra vonatkoztak. Elmondása szerint Jézus több olyan dolgot is cselekedett, melyek nem lettek megírva.

30. Sok más jelt is mívelt ugyan Jézus az õ tanítványai elõtt, a melyek nincsenek megírva ebben a könyvben; *1126

*1126 János evangyélioma 20

Másrészt meg azok között volt, akik szemtanúi voltak egy ízben Jézus misszionáriusokkal való találkozásának. Annak, hogy ismeretlen személyektõl újabb instrukciókat kapott a küldetése további végrehajtásához.

Nos, e találkozás során elaltatták õket. Nyilván konkrét céllal. Hiszen ha nem lett volna szabad, hogy szemtanúi legyenek a találkának, akkor Jézus minden bizonnyal nem vitte volna magával õket. Valószínûleg azért lettek elkábítva, hogy bizonyos beavatkozásokat rajtuk is meg lehessen ejteni.

Közöttük volt János is. Így már nem kell csodálkoznunk mindazokon, amik késõbb vele megtörténtek. Mert mindezt a misszionáriusok vele kapcsolatban jó elõre elhatározták!

És mikor eljött az idõ, Jánost is elvitték...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A “SZIGETEN”

9. Én János, a ki néktek atyátokfia is vagyok, társatok is a Jézus Krisztus szenvedésében és királyságában és tûrésében, a szigeten valék, a mely Páthmósnak neveztetik, az Isten beszédéért és a Jézus Krisztus bizonyságtételéért.
10. Lélekben valék ott az Úrnak napján, és hallék hátam megett nagy szót, mint egy trombitáét,
11. A mely ezt mondja vala: Én vagyok az Alfa és az Omega, az Elsõ és Utolsó; és: A mit látsz, írd meg könyvben, és küldd el a hét gyülekezetnek, a mely Ázsiában van, Efézusban, Smirnában, Pergámumban, Thiatirában, Sárdisban, Filadelfiában és Laodiczeában.
12. Megfordulék azért, hogy lássam a szót, a mely velem beszéle; megfordulván pedig, láték hét arany gyertyatartót;
13. És a hét gyertyatartó között hasonlót az ember Fiához, bokáig érõ ruhába öltözve, és mellénél aranyövvel körülövezve.
14. Az õ feje pedig és a haja fehér vala, mint a fehér gyapjú, mint a hó; és a szemei olyanok, mint a tûzláng;
15. És a lábai hasonlók valának az izzó fényû érczhez, mintha kemenczében tüzesedtek volna meg; a szava pedig olyan, mint a sok vizek zúgása.
16. Vala pedig a jobb kezében hét csillag; és a szájából kétélû éles kard jõ vala ki; és az õ orczája, mint a nap a mikor fénylik az õ erejében.
17. Mikor pedig láttam õt, leesém az õ lábaihoz, mint egy holt. És reám veté az õ jobbkezét, mondván nékem: Ne félj; én vagyok az Elsõ és az Utolsó,
18. És az Élõ; pedig halott valék, és ímé élek örökkön örökké Ámen, és nálam vannak a pokolnak és a halálnak kulcsai.
19. Írd meg, a miket láttál és a mik vannak és a mik ezek után lesznek: *1127

*1127 Mennyei jelenések könyve 1

A Mennyei jelenések könyvének elsõ sorait olvasva, mindjárt egy rémisztõ, már-már természetfölötti megnyilvánulással találjuk szemben magunkat.

Ugye, nem értjük? Sõt úgy tûnik, nincs az egésznek semmilyen logikus értelme?! Mert eléggé szörnyû még csak elképzelni is azt, hogy mondjuk valakinek a szájából kétélû kard jöjjön elõ.

Ez túltesz még a Nyolcadik utas a halál címû regény képzelt szörnyén is.

De kezdjük el kibogozni.

A történet azzal indul, hogy János egy “szigeten” találta magát, melynek a nevét meg is nevezi: Páthmós.

Most tekintsünk el attól, hogy ez milyen nyelven van. Hangzása után ítélve lehet akár görögül is. Görögországról meg tudjuk, hogy gazdag szigetvilága van. Ezért egyelõre hagyjuk e kérdés megválaszolását függõben. Késõbb majd visszatérünk rá.

De hogyan került oda?

Csak úgy uk-muk-fuk?

Szó nincs róla! Hiszen mindjárt az elsõ mondatban elmondja:

1. Jézus Krisztus kijelentése, a melyet adott néki az Isten, hogy megmutassa az õ szolgáinak, a miknek meg kell lenniök hamar: Õ pedig elküldvén azt az õ angyala által, megjelenté az õ szolgájának Jánosnak, *1128

Korábban már megtudtuk, hogy az “angyal” fogalmán a szövegekben egyszer fegyveres személyeket, míg máskor jármûvet kell érteni. Minden esetben a szövegkörnyezet, vagy az adott esemény leírásából lehet következtetni, hogy éppen melyik a kettõ közül.

Ebbõl eredõleg, a misszionáriusok nem azért küldtek egy angyalt — fehér ruhába öltözött, szárnyas emberalakot —, hogy az mintegy varázsütésre “megmutassa” Jánosnak, mi fog történni.

Egy angyal — jármû — érkezett, mely fedélzetén Jánost arra az ismeretlen helyre vitte, ahol mindazokat a történéseket látta, melyekrõl a könyvében beszámol.

Ennek fedélzetén érkezett meg a “szigetre”. És mivel egy számára ismeretlen helyen találta magát, ahol sok furcsa tárgy vette körül, ezért egy-két percre természetszerûleg szüksége volt ahhoz, hogy “magához térjen”.

Ahogy a jármûtõl, melyen érkezett, eltávolodott, az startolt. Hirtelen felsivítottak a hajtómûvei. Ezt a jellegzetes hangot hasonlítja trombitaszóhoz:

10. Lélekben valék ott az Úrnak napján, és hallék hátam megett nagy szót, mint egy trombitáét, *1129

*1128,*1129 Mennyei jelenések könyve 1

Arról persze szó nincs, hogy egy trombitahangon elhangzó “szózat” lett volna. Egyszerûen az angyal, melynek fedélzetén érkezett, felszálláshoz készülõdött.

Könyvünk egyik korábbi részében, ahol az angyalokról mint jármûvekrõl beszéltünk, megtudtuk, hogy ezen kisebb méretû és ennélfogva mozgékonyabb jármûveknek a hajtómûvei egy jellegzetes magasfrekvenciájú hangot keltenek. Melyet a krónikások gyakran hasonlítanak a trombita, mint hangkeltõ eszköz hangjához.

Mikor az erõs hang hallatán János megfordult, meglátta az emelkedõ jármûvet. Ezután felvetõdik a kérdés, hogy ugyan már, miért csak akkor hallotta elõször ezt a hangot, mikor megérkezett a “szigetre”.

Miként lehet az, hogy mikor eljött érte a jármû, nem hallotta a hangját?

A magyarázat erre egyszerû és kézenfekvõ. Egy jármû érkezett és landolt azon település közelében, ahol János épp tartózkodott. Ez minden bizonnyal éjszaka történt, hogy minél kisebb legyen az esélye annak, hogy meglátják.

Mivel a szerkezet éjszaka, a lakott településtõl távolabb ért földet, ezért a hangjára senki nem figyelt fel. Mert senki nem hallotta.

Egy fegyveres — angyal — indult el Jánosért, aki már várta az érkezését. Ne feledjük, hogy az apostolok, közöttük János, mind rendelkeztek egy-egy “Szent Lélekkel”. A misszionáriusok ezen az eszközön keresztül tudtak hozzájuk üzenetet eljuttatni anélkül, hogy errõl bárkinek is tudomása lett volna.

Nos, mikor az ismeretlen elkísérte Jánost a jármûhöz, az csendben várakozott a mezõn. János felszállt a fedélzetre, a zsilipek becsukódtak mögötte és a jármû startolt.

A fedélzeten egyrészt nem láthatta, hogyan is néz ki az emelkedõ jármû, másrészt a hangszigetelésnek köszönhetõen csak enyhe neszként szûrõdött be a hajtómû sivító hangja. Mikor megérkezett, csak akkor vehette elsõ ízben közvetlen közelrõl szemügyre az emelkedõ jármûvet.

Ez az érem egyik oldala. Ugyanis, ne feledjük: János nemrendelkezett tudományos ismeretekkel, és ilyet korábban nem látott. Persze a Parancsnoktól — Jézustól —, a Csapat tagjaként sok mindent megtudott, mikor az megosztotta velük a titkos információkat, melyek egy másik lakott világról szóltak. De azért mégis más volt hallani azokat, és más volt látni az emelkedõ jármûvet...

Mivel nem voltak megfelelõ fogalmai arra, hogy jellemezze a látottakat, ezért így beszél az emelkedõ jármû látványáról:

12. Megfordulék azért, hogy lássam a szót, a mely velem beszéle; megfordulván pedig, láték hét arany gyertyatartót;
13. És a hét gyertyatartó között hasonlót az ember Fiához, bokáig érõ ruhába öltözve, és mellénél aranyövvel körülövezve.
14. Az õ feje pedig és a haja fehér vala, mint a fehér gyapjú, mint a hó; és a szemei olyanok, mint a tûzláng;
15. És a lábai hasonlók valának az izzó fényû érczhez, mintha kemenczében tüzesedtek volna meg; a szava pedig olyan, mint a sok vizek zúgása.
16. Vala pedig a jobb kezében hét csillag; és a szájából kétélû éles kard jõ vala ki; és az õ orczája, mint a nap a mikor fénylik az õ erejében. *1130

*1130 Mennyei jelenések könyve 1

66. ábra
”...és a lábai hasonlók valának az izzó fényû érczhez, mintha kemenczében tüzesedtek volna meg;...

Amit látott, azt egy emberalakhoz hasonlítja. A szemei tüzesek, a lábai izzók voltak. A szava sok vizek zúgásához volt hasonló. Egyébként ezzel a hangfajtával már találkoztunk. Mint láttuk, ez rendszerint egy nem földi jármû megjelenéséhez kapcsolódott.

Nos, a “szája”, mely természetesen nem egy emberi száj volt, hanem az a “száj”, ahonnan az a “sok vizeknek zúgása” tört elõ. Ennek valamilyen szerkezeti elemét, mely nyilván a jármû tartozéka volt, hasonlítja kardhoz.

Egy másik fontos mozzanatot sem szabad figyelmen kívül hagynunk. Éspedig azt, hogy János mindezeket a történések után, visszaemlékezve a részletekre, vetette papírra. Mert nehéz lenne azt elképzelni, hogy ”papírral” és íróeszközzel a kezében járt-kelt, és azon nyomban lejegyezte a látottakat. És mint bárkit, õt is néhol megcsalhatta az emlékezete.

67. ábra
Vajon hogyan írná le egy több ezer évvel ezelõtt élt ember a képen látható kísérleti DX-C rakéta landolását?

Nem kell hát minden szavát “szentírásként” venni. Elvégre egyrészt nem sokat értett az általa látottakból, másrészt meg rettenetesen megijedt a nagyon erõs hangtól és az emelkedõ jármû látványától.

Így tehát egy meglepõdött, ijedtében összezavarodott ember elmondását olvassuk. Hiszen olyannyira megrémült, hogy egy idõre még az eszméletét is elvesztette és összeesett:

17. Mikor pedig láttam õt, leesém az õlábaihoz, mint egy holt... *1131

A misszionáriusok, látván, hogy a szerencsétlen rettenetesen megijedt, és elvesztette az eszméletét, azonnal elsõsegélyben részesítették. Mikor magához tért, az elsõ, amit meglátott, egy ismeretlen személy volt, aki segített és nyugtatgatta:

17. ...És reám veté az õ jobbkezét, mondván nékem: Ne félj; én vagyok az Elsõ és az Utolsó, *1132

*1131,*1132 Mennyei jelenések könyve 1

Nos, János egy számára ismeretlen helyen találta magát, pontosabban oda vitték õt. Ezzel egy másik civilizáció képviselõinek nyilván megvolt a konkrét céljuk. Mert korábban Mózest azért látták vendégül mintegy negyven napra, hogy megfelelõ vezetõvé “képezzék ki”, illetve rajta keresztül fontos információkat juttassanak el hozzánk, földi emberekhez.

János esetében sem történt ez másképp. Neki azért kellett ott “megjelennie”, hogy általa sorsdöntõ dolgokat közöljenek velünk.

Ami alább következik, az egy igen érdekes sztori, amely szinte elvész a Mennyei jelenések könyvének fogalomözönében.

Dõljön hátra, kedves olvasó. Helyezze magát kényelembe, és lássuk a történetet...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A TÁMASZPONTON

2. És azonnal elragadtatám lélekben: és ímé egy királyiszék vala letéve a mennyben, és üle valaki a királyiszékben; *1133

Jánost egy olyan helyre vitték, ahol elsõként egy jármû — “királyiszék” — vonta magára a figyelmét. Már láttuk korábban, hogy a misszionáriusok jármûarzenáljában sokféle típusú szerkezet volt: angyalok, kérubok, szeráfok, szentek, vigyázók stb.

Ezúttal egy újabb típusút ismerhetünk meg — a “királyiszéket”. Azt ugyanis hiába várnánk a mintegy kétezer évvel ezelõtt élt Jánostól, hogy olyan fogalmakkal jellemezze az általa látottakat, melyek napjainkban állnak rendelkezésünkre.

3. És a ki üle, tekintetére nézve hasonló vala a jáspis és sárdius kõhöz; és a királyiszék körül szivárvány vala, látszatra smaragdhoz hasonló (valami folyt az ûrhajó körül). *1134

De nemcsak egy “királyiszék” állt ott, hanem több is.

4. És a királyiszék körül huszonnégy királyiszék vala; és a királyiszékekben látám ülni a huszonnégy Vénet fehér ruhákba öltözve: és a fejökön arany koronák valának. *1135

Persze kicsit sajátos e tárgyak, szerkezetek idõs emberekhez való hasonlítása. De nem tudhatjuk, hogy valójában mit is látott a saját szemével. Lehet, hogy számára ezek az ismeretlen valamik leginkább idõs emberekhez hasonlítottak. Hiszen ne feledjük, mindannyian más-mást vélünk egy furcsa alakú tárgy formájában meglátni. Mindenki a saját fantáziájának tükrében vél abban felfedezni ezt vagy azt. János számára ezek az ismeretlen valamik “vénekhez” hasonlítottak leginkább...

A másik érdekes részlet a korona, mely természetesen nem az, a királyi hatalmat jelképezõ tárgy, melyet az uralkodó a fején visel. Hiszen János egy másik történetében a sárkánynak is volt koronája:

3. Láttaték más jel is az égben, és ímé vala egy nagy veres sárkány, a kinek hét feje vala és tíz szarva, és az õ fejeiben hét korona; (*1060)

1. És láték egy fenevadat feljõni a tengerbõl, a melynek hét feje és tíz szarva vala, és az õ szarvain tíz korona, és az õ fejein a káromlásnak neve. (*1061)

*1133,*1134,*1135 Mennyei jelenések könyve 4
(*1060) Mennyei jelenések könyve 12
(*1061) Mennyei jelenések könyve 13

Gondolom, senki sem tételezi fel, hogy egy “sárkány” vagy egy “fenevad” királyi koronát visel. Ugye? Nyilvánvaló, hogy különbözõ, technikailag igen magas színvonalú szerkezetekrõl van szó, melyeken gyakorta megfigyelhetõ a “korona”, egy olyan, számunkra ismeretlen rendeltetésû szerkezeti egység, mely János szerint alakjában a királyi jelképhez hasonlít.

Ugyanezt a jellegzetes, koronához hasonló szerkezeti egységet figyelte meg szemtanúnk azokon a parkoló repülõ eszközökön, melyeket “királyiszéknek” nevez.

Bárki mondhatná most: ugyan, merõ fantáziálás, hogy a királyi székeket jármûvekként említjük! Mert ezek valóban olyan székek, melyekben ismeretlen személyek ülnek. Csakhogy.

5. A királyiszékbõl pedig villámlások és mennydörgések és szózatok (mennydörgés=szózat!) jõnek vala ki. És hét tûzlámpás ég vala a királyiszék elõtt, a mely az Istennek hét lelke; *1136

Egy királyi székbõl nem szokott villámlás- és mennydörgésszerû erõs hang elõtörni. Ugye?

Azt ugyanis már megtudtuk a korábbiakban, hogy a mennydörgések, “szózatok” a villámlásokkal — fényfelvillanásokkal — együtt a nem földi jármûvek megjelenésekor voltak tapasztalhatók. Így hát ezek az ismeretlen tárgyak, ki tudja, talán alakjukat, kinézetüket tekintve emlékeztették Jánost... székekre.

A jármûvek egy olyan területen álltak, melyet egy nagy méretû és vastag falú üvegtömeg választott el egy szomszédos területtõl:

6. És a királyiszék elõtt üvegtenger vala (vastag üvegfal, mely elválasztotta az ûrhajóktól), hasonló a kristályhoz; és a királyiszék közepette és a királyiszék körül négy lelkes állat (robotok), szemekkel teljesek elõl és hátul. *1137

*1136,*1137 Mennyei jelenések könyve 4

Mikor János elfordította a tekintetét, egy újabb jármûvet pillantott meg, mely hasonló volt az elõbbiekhez, csak ezt valamilyen furcsa mozgó eszközök vették körül. Mivelhogy azok mozogtak, ezért János szerint — bizonyára éltek. Egyébként az angol nyelvû biblia nem élõ állatokat, hanem teremtményeket — kreatúrákat említ. Ez sokkal közelebb van a valósághoz. Hiszen ezek valóban kreatúrák, szerkezetek voltak. Azért, mert mozogtak, még nem voltak élõk...

Valamiféle világító jelzõfények és állapotjelzõk voltak rajtuk, melyek épp a szerkezetek funkcionális állapotát voltak hivatottak jelezni.

Az egyszerûség kedvéért nevezzük ezeket a “lelkes állatokat” — robotoknak.

Gondolom, mindenki látott már, ha másutt nem, hát legalább a televízió képernyõjén egy automata gépkocsiszerelõ üzemet. Ebben futószalagon robotok szerelik össze az automobilokat. Gyors, pontos és minõségi munkát végezve.

Egy ilyen szerelõsor látványa olyan benyomást kelt az emberben, mintha furcsa állatok serege jobbra-balra hajladozva, morogva ingatná magát.

Egyszer gyerekkoromban láttam egy porcelánkészítõ üzem egyik festõrészlegét, ahol a nagyméretû fürdõszobai porceláneszközöket egy több méter hosszú robotkar festette sorról sorra. Egyiket a másik után. Mivel a robotkar végén egy festékszóró pisztoly volt, ezért azt az esetleg szétfröccsenõ festéktõl egy bõrszerû rugalmas “védõöltözék” óvta.

A sûrûn hajladozó hatalmas robotkar a maga “gúnyájában” olyan benyomást keltett bennem, mintha egy mesebeli sárkány elevenedett volna meg, és mozgott volna elõttem.

Ha a huszadik század végén egy automata robotot látván bármelyikünk meglepõdik, akkor ugyan mit tehetett a kétezer évvel korábban élt János?

Azokat a mozgó valamiket, melyek körbevették az egyik jármûvet, János furcsa élõ állatoknak nézte. A leírásukkal azonban már kicsit bajban volt:

7. És az elsõ lelkes állat hasonló vala az oroszlánhoz, és a második lelkes állat hasonló vala a borjúhoz, és a harmadik lelkes állatnak olyan arcza vala, mint egy embernek, és a negyedik lelkes állat hasonló vala a repülõ sashoz (valamilyen kiterjesztett szárnyhoz hasonló volt rajta).
8. És a négy lelkes állat, a melyek közül mindeniknek hat-hat szárnya vala (akárcsak Ezékiel esetében), köröskörül és belül teljes vala szemekkel; és meg nem szûnik vala nappal és éjjel ezt mondani (robotok, melyek szünet nélkül dolgoztak, és a hangjukat vélte János beszédnek): Szent, szent, szent az Úr, a mindenható Isten, a ki vala és a ki van és a ki eljövendõ, *1138

*1138 Mennyei jelenések könyve 4

A “lelkes állatok” — robotok — nyilván valamilyen szervizelési és karbantartási munkálatokat végeztek az álló jármûvön. Jobbra-balra hajladoztak, tették a dolgukat, és eközben az õket mozgató mechanizmusok természetesen hangot keltettek.

Hiszen bármelyik általunk ismert robotkart elektromos motorok mozgatnak, melyek mûködés közben jellegzetes hangot hallatnak. Ha valaki látta a Robotzsaru címû filmet, akkor tudja, mire gondolok.

János is hallotta azt a hangot, melyet ezek a szervizrobotok mûködésük közben keltettek. Ezért valahogy el kellett ezt is mondania!

De hogyan?

Hát úgy, hogy miközben ezek a robotok — lelkes állatok — “szolgáltak”, egyfolytában mondták... a mondókájukat. Mert ugyan mi más is lehetett volna az a hang, mely tõlük jön? János nem értette, hát magyarázta. Úgy próbálta körülírni, hogy egyfolytában dicsérték az Urat...

Érdekes, ugye?

Nos hát, ezek a robotok tették a dolgukat. Tevékenységük során néha-néha fényfelvillanások voltak tapasztalhatók, míg máskor különbözõ hangok törtek fel.

9. És mikor a lelkes állatok dicsõséget (fényfelvillanások), tisztességet és hálát adnak (robotkarok mozgása, hajladozása) annak, a ki a királyiszékben ül (karbantartási munkálatok folytak a királyiszéken — ûrhajón), annak, a ki örökkön örökké él, *1139

Mikor a kijelölt feladatot elvégezték, leálltak.

10. Leesik (érdekes ez a kifejezés, hogy leesik, nem azt mondja, hogy leborul, hanem csak így egyszerûen — leesik) a huszonnégy Vén az elõtt, a ki a királyiszékben ül, és imádja azt, a ki örökkön örökké él, és az õ koronáit a királyiszék elé teszi, mondván:
11. Méltó vagy Uram, hogy végy dicsõséget és tisztességet és erõt; mert te teremtettél mindent, és a te akaratodért vannak és teremttettek. *1140

*1139,*1140 Mennyei jelenések könyve 4

János persze ezt sem értette, így azt hitte, hogy azok azért “estek” le a “királyiszék” lábához, mert most már aztán igazán tisztességet tesznek annak. Pedig csak leálltak és leereszkedtek a robotkarok. A szervizelés véget ért.

Nagyon jól látható, hogy az utolsó mondat kiváltképpen nem más mint kommentár, melynek semmi köze mindahhoz, ami ott folyt.

1. És láték annak jobbkezében, a ki a királyiszékben üle, egy könyvet (valamilyen tárgy), a mely be volt írva elõl és hátul (jelek voltak azon), és le volt pecsételve hét pecséttel.
2. És láték egy erõs angyalt, a ki nagy szóval kiálta (egy épp landoló, nagy jármû): Ki volna méltó arra, hogy felnyissa a könyvet, és felbontsa annak pecséteit? *1141

Egyébként azt már tudjuk, hogy egy angyal erõs, vagyis hangos kiáltása nem azt jelenti, hogy egy szárnyas alak kiáltott torkaszakadtából. Ellenkezõleg: a hajtómûvek által keltett erõs hangról van szó.

De olvassuk tovább:

3. És senki, se mennyen, sem földön, sem föld alatt, nem tudta a könyvet felnyitni, sem ránézni.
4. Én azért igen sírok vala, hogy senki nem találtaték méltónak a könyv felnyitására és elolvasására, a ránézésre sem:
5. És egy a Vének közül monda nékem: Ne sírj: ímé gyõzött a Júda nemzetségébõl való oroszlán, Dávid gyökere, hogy felnyissa a könyvet és felbontsa annak hét pecsétét. *1142

Ez sem egyéb kommentárnál, mely csak tovább bonyolítja a történetet. Mert az utána következõ szöveg már valamivel érthetõbb:

6. És láték a királyiszék és a négy lelkes állat között és a Vének között egy Bárányt állani, mint egy megölöttet (mozdulatlan volt), hét szarva és hét szeme vala, a mi az Istennek hét Lelke, a mely elküldetett az egész földre (egy báránynak nincsen hét szarva és hét szeme!) *1143

Feltételezem, hogy mindenki látott már bárányt. Tudjuk jól, hogy van feje, négy lába. De hét szarva és hét szeme? Hát...

Ismer valaki hét szemû és hét szarvú bárányt?

Csak János nevezi azt az ismeretlen rendeltetésû tárgyat báránynak. Mely mozdulaltan volt, ”mint egy megölöttet”.

Aztán egyszer csak... megelevenedett...

7. És eljöve és elvevé a könyvet a királyiszékben ülõnek jobbkezébõl. *1144

*1141,*1142,*1143,*1144 Mennyei jelenések könyve 5

Ez a furcsa “szarvakkal és szemekkel” rendelkezõ gép megmozdult, és valamilyen tárgyat vett el.

Mindez történt a vastag üvegfal mögött. Hiszen János sehol nem beszél arról, hogy azon a területen, ahol a látottak történtek, bárkik is mozogtak volna. Csak ezek a “lelkes állatok”.

Bizonyára azért, mert veszélyes lett volna ott tartózkodni. Ezért bízták az elvégzendõ feladatokat robotokra...

8. És mikor elvevé a könyvet, a négy lelkes állat és a huszonnégy Vén leborula a Bárány elõtt, mindeniknél hárfák (képzeleg) és aranypoharak lévén, jóillatokkal tele, a mik a szentek imádságai (üzemanyag?). *1145

Valami történt. Ugyanis a bentrõl jövõ hang megváltozott. És megjelent valamiféle illat. Gáz...

Ez a “jó illat” összefüggésben volt a “szentek imádságaival”. A “szentekrõl” megtudtuk Nabukodonozortól, hogy egy jármûtípus volt. Az “imádsága” pedig az a “morgás”, monoton hang, amit a hajtómûvei keltettek.

Persze a korabeli ember nem érthette ennek a hangnak az okát, hát ezért ráfogta, hogy — imádkoznak...

Az “imádsághoz” — a hajtómûvek mûködtetéséhez — természetszerûleg üzemanyagra volt szükség. Mely “kellemes illatú” volt. Ne feledjük, hogy az általunk használt folyékony üzemanyagfajták sem kellemetlen illatúak.

Láthatjuk, hogy az amúgy értelmes történetet mennyire bonyolítják a kommentárok...

11. És látám, és hallám a királyiszék, a lelkes állatok, és a Vének körül sok angyalnak szavát (angyal szava=dübörgés); és az õ számuk tízezerszer tízezer és ezerszer ezer vala (nagyon hangos volt) *1146

Röviddel azután, hogy az egyik robot — “bárány” — valamit csinált, a többi szerkezet leállt. Ezt követõen egy más hang jelent meg, és valamiféle ismeretlen “jó illat” volt érezhetõ.

Aztán egyszerre csak hatalmas dübörgés hangzott fel. Olyan hangos, mintha 10 000x10 000 azaz 100 millió angyal szólalt volna meg egyszerre... János így akarta érzékeltetni velünk a dübörgés hangerejét.

Olyannyira erõs, mindent átható volt ez a robaj, mintha még a felszín alól is az jönne...

13. Sõt hallám, hogy minden teremtett állat (robot — szervizgépek) a mely van a mennyben és a földön, és a föld alatt (valóban, a csarnok alatt lehettek kiszolgáló létesítmények, és azok mûködésének hangját hallotta a mélybõl) és a tengerben, és minden, a mi ezekben van, ezt mondja vala: A királyiszékben ülõnek és a Báránynak áldás és tisztesség és dicsõség és hatalom örökkön örökké. *1147

A jármûvet körülvevõ szerkezetek egyszerre hanyatlottak le:

14. És a négy lelkes állat monda: Ámen. És a huszonnégy Vén leborult és imádá az örökkön örökké élõt (start) *1148

*1145,*1146,*1147,*1148 Mennyei jelenések könyve 5

Nagyon röviden összefoglalva: egy vastag üvegfal mögött történtek a János által leírt cselekmények; egy jármûvet robotok vettek körül és végeztek azon bizonyos technikai mûveleteket. Mikor befejezték, egy másik, addig mozdulatlan szerkezet indult el és csinált valamit. Ekkor egy újabb furcsa hang volt hallható. Melyet valamilyen gáz megjelenése kísért. Aztán meg elemi erejû dübörgés hangzott fel.

Nem emlékezteti ez a sorrend a kedves olvasót valamire? Ha még nem, akkor olvassuk tovább:

1. És látám, mikor a Bárány a pecsétekbõl egyet felnyitott, és hallám, hogy a négy lelkes állat közül egy monda, mintegy mennydörgésnek szavával: Jõjj és lásd.
2. És látám, és ímé egy fehér ló, és a rajta ülõnél íjj vala; és adaték néki korona; és kijöve gyõzve, és hogy gyõzzön. *1149

Valamilyen tárgy tûnt fel, melynek megjelenése mennydörgésszerû hanggal járt. Persze nem ló volt az...

Korábban ugyanis Zakariásnál (*695) találkoztunk “lovakkal”. Akkor megtudtuk, hogy ezek a “lovak”, kisebb méretû jármûvek, melyeken a biztonsági szolgálat tagjai végeztek járõrözést.

Ezért hát kritikusan viszonyuljunk János minden szavához. Hiszen egy kétezer évvel korábban élt ember szemüvegén keresztül látjuk most a történéseket, és próbáljuk azokat megérteni...

Nos hát, egy tárgy jelent meg, melyet erõs dübörgés kísért...

3. És mikor a második pecsétet felnyitotta, hallám, hogy a második lelkes állat ezt mondá: Jõjj és lásd (ugyanazt a mennydörgésszerû hangot hallotta, amit az elsõnél).
4. És elõjõve egy másik, veres ló, és a ki azon üle, megadaték annak, hogy a békességet elvegye a földrõl, és hogy az emberek egymást öljék; és adaték annak egy nagy kard. *1150

Egy újabb tárgyat — “lovat” látott meg János, mely csak színében különbözött az elõbbitõl.

5. És mikor felnyitotta a harmadik pecsétet, hallám, hogy a harmadik lelkes állat mondá: Jõjj és lásd. Látám azért, és ímé egy fekete ló; és annak, a ki azon üle, egy mérleg vala a kezében. *1151

Az, hogy mi volt a “kezében”, már csak János magyarázata, fantáziájának szüleménye. Mert az elõbbi kettõt egy harmadik is követte...

*1149,*1150,*1151 Mennyei jelenések könyve 6

6. És hallék a négy lelkes állat közt szózatot (erõs hangot), a mely ezt mondja vala: A búzának mérczéje egy dénár, és az árpának három mérczéje egy dénár; de a bort és az olajt ne bántsd (vagy képzelgés, vagy tudatos félrevezetés).
7. És mikor felnyitotta a negyedik pecsétet, hallám a negyedik lelkes állat szavát, a mely ezt mondja vala: Jõjj és lásd.
8. És látám, és ímé egy sárgaszínû ló; és a ki rajta üle, annak neve halál (a halál megszemélyesítése — csak a képzelet szüleménye, hiszen nem egyéb, mint a szervezet biológiai mûködésének programozott leállása), és a pokol követi vala azt (valamilyen tüzes dolog követte azt, amit János pokolnak nevez); és adaték azoknak hatalom a földnek negyedrészén, hogy öljenek fegyverrel és éhséggel és halállal és a földnek fenevadai által (itt valószínûleg a negyedik robot valamilyen fegyvereket szerelt fel az álló jármûre, melyek bevetve valóban halált hoznak, éhséget és járványokat. Ezeket meg valószínûleg valamilyen misszionáriustól tudja, mely elmondta neki mindezeket, csak õ ezt nem írta le).
9. És mikor felnyitotta az ötödik pecsétet, látám az oltár (kommunikációs eszköz) alatt azoknak lelkeit, a kik megölettek az Istennek beszédéért és a bizonyságtételért, a melyet kaptak.
10. És kiáltának nagy szóval... *1152

A hangrobaj egyre erõsödött. János csak a fejét kapkodta. Tekintete egyik tárgyról a másikra ugrált, mivel nem értette, mik azok, és mitõl ez az erõs hang?

12. Azután látám, mikor a hatodik pecsétet felnyitotta, és ímé nagy földindulás lõn (beindultak a hajtómûvek), és a nap feketévé lõn mint a szõrzsák, és a hold egészen olyan lõn, mint a vér; *1153

A dübörgés rohamosan erõsödött. Mindent elborított a füst, olyannyira, hogy alig lehetett tõle látni.

13. És az ég csillagai a földre hullának (szikraesõ — indításkor), miképen a fügefa hullatja éretlen gyümölcseit, mikor nagy szél rázza (megjelenik az intenzív légmozgás). *1154

Ezt a “szikraesõt” — “csillaghullást” — nagyon erõs légmozgás követte.

14. És az ég eltakarodék, mint mikor a papírtekercset összegöngyölítik (a füst elfedett mindent); és minden hegy és sziget helyébõl elmozdíttaték (növelni kezdték a hajtómûvek teljesítményét — a robaj még hangosabb lett, és megjelent a vibráció). *1155

A dübörgés elérte a tetõfokát:

15. És a földnek királyai és a fejedelmek és a gazdagok és a vezérek és a hatalmasak, és minden szolga és minden szabad, elrejték magokat a barlangokba (a technikus és irányító személyzet fedezékbe vonult, mert ottmaradniuk veszélyes lett volna) és a hegyeknek kõszikláiba (fedezékbe); *1156

*1152,*1153,*1154,*1155,*1156 Mennyei jelenések könyve 6

A személyzet közelben lévõ tagjai mind fedezékbe vonultak — “minden szolga... elrejték magukat a barlangokba...”

16. És mondának a hegyeknek és a kõszikláknak: Essetek mi reánk és rejtsetek el minket annak színe elõl, a ki a királyiszékben ül, és a Bárány haragjától (a hajtómûvek lángja): *1157

Megjelent a “harag”. Amirõl már tudjuk, hogy gyakran jelentette a szövegekben a jármû reaktív hajtómûveibõl elõcsapó izzó gázsugarat.

Ettõl a “haragtól” óvva magukat, vonultak vissza a kiszolgáló személyzet tagjai a “barlangokba”.

17. Mert eljött az õ haragjának (tûz) ama nagy napja (nem idõegység, hanem nagy fény, az emelkedõ jármû reaktív hajtómûveinek izzó lángja); és ki állhat meg? *1158

A jármûvet kiszolgáló mûszaki berendezések leváltak a “királyiszékrõl”:

11. Az angyalok pedig mindnyájan a királyiszék, a Vének és a négy lelkes állat körül állnak vala, és a királyiszék elõtt arczczal leborulának, és imádák az Istent, *1159

Röviddel utána a dübörgés elhalkult és csend lett...

1. És mikor felnyitotta a hetedik pecsétet, lõn nagy csendesség a mennyben, mintegy fél óráig. *1160

*1157,*1158 Mennyei jelenések könyve 6
*1159 Mennyei jelenések könyve 7
*1160 Mennyei jelenések könyve 8

Nos, kedves olvasó? A leírásban szereplõ sorrend immár kell hogy emlékeztesse önt egy általunk jól ismert jelenségre.

Erõs hang hangzik fel. Ezt “jóillatú” gáz megjelenése kíséri. A hang egyre erõsödik. Aztán szikraesõ jelenik meg. Ezt még erõsebb robaj követi. Mindent elborít a füst. Semmit nem látni. A robaj tovább erõsödik és megjelenik az izzó gázsugár. A közelben lévõk mindannyian biztos fedezékbe vonulnak. A kiszolgáló berendezések leválnak a szerkezetrõl, és annak a “lábához” hullanak. A mindent megrezegtetõ hangrobaj a tetõfokához ér. Immár semmit nem látni.

Röviddel ezután elhalkul a hang, és szétoszlik a füst. Csend lesz...

Nos?

Egy jármû startja!

Mely egy számsorhoz kötõdik: 1,2,3,4,5,6,7. Vagy: 7,6,5,4,3,2,1. Mert nézhetjük ilyen sorrendben is. Ez a visszaszámlálás...

Elsõként a “jóillatú” gáz jelenik meg, mely nem egyéb mint a hajtómûvekbõl elõcsapó nagysebességû hajtóanyag. Ezt még nem kíséri robaj. Csak mintha sokan “énekelnének”, meg “hárfáznának”.

Ez a hajtóanyagfelhõ a jármû körül egyre erõsödik. Aztán megjelenik a szikraesõ — a gyújtás. A hajtómûvekbõl elõcsapó üzemanyag berobban. Megjelenik a dübörgés, mely egyre erõsödik. Egyre nagyobb erõvel csap ki a hajtómûvekbõl a lángsugár. A tolóerõ erõsödik, ám a jármû még mozdulatlan. A hajtómûvek egyre erõsebb fokozaton üzemelnek, növelve ezzel a tolóerõt és az elõcsapó lángsugár intenzitását. Bárkit, aki nem vonult vissza fedezékbe, pillanatok alatt megégetnének. A maximális tolóerõ elérésekor leválnak a kiszolgáló berendezések, és a jármû emelkedni kezd.

Pillanatok múlva magasan jár már és az iménti hegyeket megrengetõ hangrobaj egyre csendesedik. Míg végül csend lesz...

Ha bárki látta már mondjuk a Columbia ûrrepülõgép startját, akkor jól ismeri mindezt. Egy induló, rakétahajtómûvekkel rendelkezõ jármû startja.

Csak... János sajátosan írja le ugyanezt. Kommentárjaival meg-megfûszerezve, megpróbálva valamivel érthetõbbé tenni a számára érthetetlent.

Ne feledjük: mintegy kétezer évvel ezelõtt élt ember szemével szemlélõdünk!

Tegyünk egy próbát!

Szûrjünk ki a szövegbõl minden kommentárt, vagy annak vélt részt. Természetesen a sorrendet megtartva. És lássuk, ennek nyomán hogyan alakul át a szöveg:

5. A királyiszékbõl pedig villámlások és mennydörgések és szózatok jõnek vala ki. Jel. 4.
8. És mikor elvevé, a négy lelkes állat és a huszonnégy Vén leborula,... jóillatokkal tele...
11. És látám, és hallám a királyiszék, a lelkes állatok, és a Vének körül sok angyalnak szavát; és az õ számuk tízezerszer tízezer és ezerszer ezer... Jel. 5.
1. És látám, a pecsétekbõl egyet felnyitott, és hallám, hogy a négy lelkes állat közül egy monda, mintegy mennydörgésnek szavával...
3. És mikor a második pecsétet felnyitotta, hallám, hogy a második lelkes állat mondá...
4. És elõjõve egy másik, veres ló... és adaték annak egy nagy kard.
5. És mikor felnyitotta a harmadik pecsétet, hallám, hogy a harmadik lelkes állat mondá...
6. És hallék a négy lelkes állat közt szózatot...
7. És mikor felnyitotta a negyedik pecsétet, hallám a negyedik lelkes állat szavát...
8. És látám, és ímé egy sárgaszínû ló;... és adaték azoknak hatalom,... hogy öljenek...
9. És mikor felnyitotta az ötödik pecsétet...
10. Kiáltának nagy szóval...
12. Azután látám, mikor a hatodik pecsétet felnyitotta, és ímé nagy földindulás lõn, és a nap feketévé lõn...
13. És az ég csillagai a földre hullának...
14. És az ég eltakarodék... és minden hegy és sziget helyébõl elmozdíttaték...
15. És minden szolga... elrejték magokat a barlangokba...
17. Mert eljött az õ haragja; ki állhat meg? Jel. 6.
11. Az angyalok pedig mindnyájan a királyiszék, a Vének és a négy lelkes állat körül állnak vala, és a királyiszék elõtt arczczal leborulának... Jel. 7.
1. És lõn nagy csendesség a mennyben... Jel. 8.

Ugye, így már valamivel érthetõbb?

Nos, ítélje meg ön, kedves olvasó, hogy mennyivel lett vagy sem értelmesebb a korábbi lázálomszerû vízió...

Ami a “lovakat” illeti, azok nyilván valamilyen szerkezetek, melyeket alakjuk után jobb híján János lovakhoz hasonlít. De azt is említi ezek kapcsán, hogy: ”adaték azoknak hatalom, hogy öljenek...”.

Mintha bevetésre kész fegyverek lennének, melyek pusztító célokat szolgálnak. Melyeket csak röviddel a start elõtt szereltek fel a jármûre.

Ami pedig az “üvegtengert” illeti, nyilván ez nagy mennyiségû átlátszó üveget jelent. Nemcsak egy ablakocskát, hanem esetleg sok-sok méter nagyságú vastag üvegfalat.

Ennek nyilván az volt a feladata, hogy nem gátolva a kilátást, megóvja valamilyen veszélyes faktoroktól a mögötte állókat. Ami lehetett sugárzás, veszélyes gázok stb. Hiszen a “királyiszék” körül csak “lelkes állatok” tevékenykedtek és nem élõ személyek. Ugyanis a robotokra nézve ezek a tényezõk nem jelentenek veszélyt.

Nos, János szerint kb. fél óráig volt csend a “mennyben”.

Semmilyen jármû nem indult és nem érkezett. Aztán egyfajta kürtszó hangzott fel:

2. És látám azt a hét angyalt, a ki az Isten elõtt álla; és adaték nékik hét trombita. *1161

Az “ûrrepülõtéren” felzúgtak a szirénák. A személyzetet figyelmeztették, hogy landoló jármû közeledik.

3. És jöve egy másik angyal, és meg álla az oltárnál, arany tömjénezõt tartva; és adaték annak sok tömjén, hogy tegye minden szenteknek könyörgéseihez az arany oltárra, a mely a királyiszék elõtt vala. *1162

*1161,*1162 Mennyei jelenések könyve 8

Egy “angyal” típusú jármû készülõdött a landoláshoz. Természetszerûleg a hajtómûveibõl erõs füst tört elõ. János persze ezt sem értette...

Szerinte azért volt az a sok füst, mert az angyalnál tömjénezõ volt. És minden bizonnyal innen származott az a sok füst, amit látott. Hiszen megjegyzi, hogy: ”adaték annak sok tömjén”, mely természetesen sok füstöt eredményezett. János szerint...

Úgy tûnik, hogy valamiféle tárgyat rakodtak ki az “oltárra”, mely persze nem az az oltár, amit mi ismerünk. Csak János nevezi azt a számára ismeretlen valamit így...

Mivel szemtanúnk nem értette a látottakat, ezért szinte mindent egybemosott. Sõt, meg is toldotta magyarázatokkal. Ettõl lett olyan zavaros és rendkívül nehezen érthetõ az egész.

Amennyiben a szentek valóban jármûvek, csak más típusúak, akkor érthetõ, hogy:

4. És felméne a tömjén füstje a szentek könyörgéseivel az angyal kezébõl az Isten elejébe. *1163

Hiszen azok is beindították hajtómûveiket, és megjelent a “könyörgés”, és vele együtt a füst is. Röviddel ezután startoltak:

5. Azután vevé az angyal a tömjénezõt; és megtölté azt az oltárnak tüzével, és leveté a földre; és lõnek mennydörgések és szózatok és villámlások és földindulás. *1164

*1163,*1164 Mennyei jelenések könyve 8

Ezek a jelenségek: mennydörgés, “szózat”, villámlás, földindulás, mind-mind azon hajtómûvek mûködésekor voltak megfigyelhetõk, melyek ezeket a nem földi szerkezeteket mozgatták.

János szerint azért csapott fel a láng és jelent meg a mennydörgés, földindulás és villámlás, mert azt a valamit levetették a földre. Pedig csak a “szentek” startoltak.

A jármûvek csatába indultak. Egy légi ütközet várt rájuk...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A LÉGICSATA

Úgy tûnik, hogy akárcsak korábban Mózesnek, úgy a misszionáriusok most Jánosnak is bemutattak olyan felvételeket, amelyek olyan csatákról és háborúról szólnak, melyeket valaha a régmúltban vívtak valahol a kozmoszban.

Lejjebb János olyan történésekrõl ír, melyek egy, az atmoszférában közlekedni képes jármûvek között megvívott csatáról szólnak.

6. És a hét angyal, a kinél a hét trombita vala, készüle a trombitáláshoz (lövéshez).
7. Az elsõ angyal azért trombitála, és lõn jégesõ és tûz, vérrel elegy, és vetteték a földre (robbanás és zuhanás); és a földnek harmadrésze megége, és az élõfáknak harmadrésze megége, és minden zöldelõ fû megége. *1165

A “trombitálás” itt természetesen nem azt jelenti, hogy egy szárnyas alak a szájához emelte a trombitát, mint hangszert és abba belefújt.

Ugyanis a “trombitálás” után az egyik angyal lezuhant:

8. A második angyal is trombitált (lõtt), és mint egy tûzzel égõ nagy hegy vetteték a tengerbe (találatot kapott — kigyulladt és a tengerbe zuhant); és a tengernek harmadrésze vérré lõn (vagy kódolt információ, vagy csak kommentálás); *1166

Úgy tûnik, hogy a “trombitaszó” valamilyen, a légicsata során bevetett fegyver jellegzetes hangja. Ugyanis a “trombitálás” nyomán az egyik angyal találatot kapott, felrobbant, és “égõ hegyként”, lángolva kezdett el zuhanni.

10. A harmadik angyal is trombitált (lõtt) és leesék az égrõl egy nagy csillag, égve, mint egy fáklya (a célpont találatot kapott, és égõ fáklyaként lezuhant), és esék a folyóvizeknek harmadrészére, és a vizek forrásaira; *1167

*1165,*1166,*1167 Mennyei jelenések könyve 8

Egy másik lövés, melyet jellegzetes “trombitaszó-szerû” hang kísért, szintén célba talált. Ugyanis a találatot kapott légi jármû, “leesék az égrõl... égve, mint egy fáklya”.

Úgy tûnik, hogy két ellenséges tábor vívta csatáját valahol a kozmoszban...

Lövéseket adtak le egymásra, melyeket jellegzetes “trombitaszó” kísért. A találatot kapott jármûvek égõ fáklyaként zuhantak le.

Ne feledjük, hogy Jézusról már sokat megtudtunk, így azt is, hogy rendkívüli információk birtokában volt. Õ szintén beszámol hasonló cselekményekrõl:

18. Õ (Jézus) pedig monda nékik: Látám a Sátánt, mint a villámlást lehullani az égbõl. *1168

Hiszen neki is bemutatták ezeket a felvételeket a “pusztában”, mikor is felkészítették õt a reá váró küldetésre.

Neki egy olyan jármûvet mutattak, melyet találat ért. A találat következtében robbanás történt, melynek fényvillanása a “villámlás”. A robbanás következtében a jármû olyan erõsen megsérült, hogy lezuhant.

Hasonló dolgokról szól János is.

12. A negyedik angyal is trombitált, és megvereték a napnak harmadrésze, és a holdnak harmadrésze, és a csillagoknak harmadrésze; hogy meghomályosodjék azoknak harmadrésze, és a nap az õ harmadrészében ne fényljék, és az éjszaka hasonlóképpen (a légkör a bevetett fegyverek miatt tele lett porral, és a belépõ fénysugárzás egyharmadát elnyelte).
13. És láték és hallék az égnek közepette egy angyalt repülni, a ki ezt mondja vala nagy szóval (dübörgés): Jaj, jaj, jaj a föld lakosainak a három angyal trombitájának többi szavai miatt, a kik még trombitálni fognak. *1169

János szerint a negyedik angyal is trombitált, vagyis valamilyen fegyvert vetett be. Ennek következtében olyan erõs füstfelhõ tört fel, hogy szinte elhomályosította a Napot meg a Holdat. Na persze, ha a felvételeken valóban a Nap és a Hold volt látható. És nem valamilyen más lakott világ égitestei...

1. Az ötödik angyal is trombitált (lõtt), és látám, hogy egy csillag esett le az égrõl a földre, és adaték annak a mélység kútjának kulcsa.
2. Megnyitá azért a mélységnek kútját: és füst jöve fel a kútból, mint egy nagy kemenczének füstje (az ötödik “angyal” is lõtt, és a találatot kapott jármû lezuhant és felrobbant); és meghomályosodék a nap és a levegõég a kút füstje miatt. *1170

*1168 Lukács evangyélioma 10
*1169 Mennyei jelenések könyve 8
*1170 Mennyei jelenések könyve 9

A felvételek egy újabb jármûvet mutatnak, mely lõtt. Ennek következtében a célpont, melyre lövést adott le az angyal, zuhanni kezdett.

Mikor elérte a felszínt, felrobbant és megsemmisült.

Emlékezzünk vissza, mikor a korábbi részek során többször is említettük azt a magyarázatfajtát, mely szerint a felszínrõl feltörõ füstoszlop azért jelent meg, mert megnyílt a föld szája...

Akkor hangsúlyoztuk, hogy mivel a korabeli szemtanúk nem ismerték a robbanás fogalmát, ezért természetszerûleg azt sem voltak képesek felfogni, hogy azért jelent meg a füst, mert a jármû — felrobbant.

János szerint, mikor az a “csillag”, mely a “trombitálás” következtében zuhant le és érte el a felszínt — “kinyitotta a mélység kútját”. Ezért tört fel az a nagy füst.

A felvételeken, melyeket Jánosnak bemutattak, ezután a kamera a felszínen zajló harci cselekményeket mutatta:

3. A füstbõl pedig sáskák jövének ki a földre; és adaték azoknak hatalom, mint hatalmok van a föld skorpióinak.
4. És megmondaték nékik, hogy a földnek füvét ne bántsák, se semmi zöldelõt, se semmi élõfát, hanem csak azokat az embereket, a kiknek homlokukon nincsen az Istennek pecséte (katonai felségjelzés).
7. A sáskáknak formája pedig hasonló vala a viadalhoz felkészített lovakhoz; és a fejükön mintegy aranyhoz hasonló koronák valának (az általunk ismert sáskáknak egyáltalán nem ilyen az alakjuk. Inkább János itt valami mást látott, amit megint csak nem volt képes nevén nevezni, ezért ráfogja, hogy sáskák, de azért biztos ami biztos, nagyjából leírja a külsejüket), és az orczáik olyanok valának, mint az emberek orczái. *1171

Valamilyen furcsa tárgyak láthatók, melyek a felszínen, a szárazföldön közlekednek. János sáskáknak nevezi õket. Ugyanakkor a kinézetük meglehetõsen furcsa:

8. És olyan hajuk vala, mint az asszonyok haja; és fogaik olyanok valának, mint az oroszlánoknak.
9. És olyan mellvértjeik valának, mint a vas mellvértek; és az õ szárnyaik zúgása olyan vala, mint a viadalra száguldó sok lovas szekerek zúgása (tehát ezek valamilyen repülõ szerkezetek).
10. És skorpiókhoz hasonló farkuk vala és fulánkjuk; és a farkukban vala a hatalmuk (fegyverek?), hogy ártsanak az embereknek öt hónapig. *1172

*1171,*1172 Mennyei jelenések könyve 9

Ugye meglehetõsen furcsa kinézetû “sáskák”? Ismer valaki ilyen rovart? Csak János nevezi õket így.

Úgy tûnik, hogy ezek az ellenséges haderõk harci eszközei voltak.

Feltehetõleg a “jók” vesztésre álltak. A légicsaták során sok harci jármûvük kapott találatot és semmisült meg. Az ellenséges haderõk pedig erõfölénybe kerültek. Így be kellett vetni immár a tömegpusztító fegyvereket.

13. ... és hallék egy szózatot az arany oltárnak négy szarvától, a mely az Isten elõtt van.
14. ... Oldd el azt a négy angyalt (lõdd ki a négy rakétát? — instrukció az oltáron keresztül), a ki a nagy folyóvíznél, az Eufrátesnél van megkötve.
15. Eloldaték azért a négy angyal (kilõtték a rakétákat), a ki el vala készítve az órára és napra és hónapra és esztendõre, hogy megölje az emberek harmadrészét. *1173

Az “oltáron keresztül”, mely itt már kommunikációs eszközt jelent, felhangzott a parancs: bevetni azt a négy fegyvert, mely tömegeket pusztít majd.

Valamivel késõbb ezeket a tömegpusztító fegyvereket János immár “lovaknak” nevezi.

17. És így látám a lovakat látásban, és a rajtuk ülõket, a kiknek tûzbõl és jáczintból és kénkõbõl való mellvértjeik valának; és a lovak feje olyan vala, mint az oroszlánok feje; és szájukból tûz és füst és kénkõ jõ vala ki (valamilyen kis méretû, reaktív meghajtású repülõ jármûvek). *1174

Ugye a lovak szájából nem szokott izzó gázsugár — “tûz, füst és kénkõ” elõcsapni?

Ezért hát szó sincs itt lovakról. Ezek azok a rakétahajtómûvekkel rendelkezõ szerkezetek, melyek a tömegpusztító fegyvereket juttatták célba. Hasonlóak a mi ballisztikus rakétáinkhoz...

Ugyanis egyszer János angyalokról szól, melyek “eloldattak”, azért, hogy hatalmas pusztítást vigyenek végbe. De néhány mondattal késõbb immár “lovaknak” nevezi õket, melyek szájából “füst és kénkõ” jön ki.

Ennyit János kommentárjairól.

18. E háromtól öleték meg az emberek harmadrésze, a tûztõl és a füsttõl és a kénkõtõl, a mely azoknak szájából jõ vala ki (fegyverek).
19. Mert az õ hatalmuk az õ szájukban van (fegyver, Dánielnél, nagyokat szóló száj), és az õ farkukban; mert az õ farkaik a kígyókhoz hasonlók, a melyeknek fejeik vannak; és azokkal ártanak (ismer valaki ilyen patás állatot?). *1175

A fegyverek célba találva hatalmas pusztítást vittek végbe azok között, akiken nem volt az “Istennek pecséte”, azaz “Isten” katonai felségjelzése.

De van itt még egy érdekes részlet:

16. És a lovas seregek száma két tízezerszer tízezer vala; hallottam a számukat. *1176

*1173,*1174,*1175,*1176 Mennyei jelenések könyve 9

A 20.000 x 10.000 azaz 200.000.000-val egyenlõ.

Egyszer négy angyalról beszél, aztán 200.000.000 lóról, aztán meg immár háromról.

Az oltáron keresztül kapott parancs nyomán négy ballisztikus rakétaszerû fegyvert indítottak el, melyekbõl három talált célba, és vitt végbe hatalmas pusztítást.

E tömegpusztító fegyverek kapcsán jelenik meg a 200.000.000 szám, mely a “lovas seregek számát” — erejét jellemzi.

Napjainkban mindannyian nagyon jól tudjuk, hogy három rakétaszerû fegyver is irtózatos pusztítóerõt képvisel. Hiszen atomrakétáink között vannak száz megatonna hatóerejûek is. Számokkal leírva 100.000.000 tonna TNT robbanószerrel egyenértékû.

Ezért János, mikor a “lovas seregek” számát hallotta, akkor azt hitte, hogy számbeli nagyságukat, létszámukat jelenti. Pedig csak azok pusztító hatóerejérõl volt szó.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A MÉZÉDES “KÖNYV”

Olvasva János Mennyei jelenések könyvét, megtudjuk azt is, hogy õt nem csupán azért vitték a misszionáriusok egy számunkra ismeretlen helyre, hogy megmutassanak neki dolgokat, hanem azért is, hogy ott valamilyen beavatkozást végezzenek el rajta:

10. Elvevém azért a könyvecskét az angyal kezébõl, és megevém azt; és az én számban olyan édes vala mint a méz; és mikor megettem azt, megkeseredék az én gyomrom. *1177

Ugye nem szoktunk könyveket enni?

Meg aztán semmilyen könyvnek nincs mézédes íze!

Csak János nevezi — könyvnek.

De miért kellett azt megennie?

11. És monda nékem: Ismét prófétálnod kell néked sok népek és nemzetek, és nyelvek és királyok felõl. *1178

Tehát azért kellett ezt a valamit megennie, mely mézédes volt, hogy majdan prófétáljon.

Mindez önmagában nem mond semmit. Hiszen vajmi keveset tudunk meg belõle.

Ugyanakkor egy nagyon érdekes hasonlóság kell hogy felkeltse a figyelmünket!

Mikor Ezékielrõl beszéltünk, akkor találkoztunk a következõ mozzanattal:

8. Te pedig, embernek fia, halld meg a mit én néked szólok... nyisd föl szádat, és egyed, a mit én adok néked.
9. És látám, és ímé egy kéz nyúlt felém, és ímé benne egy könyv türete vala.
10. És kiterjeszté azt elõttem, és ímé be vala írva elõl és hátul, és írva valának reá gyászénekek és nyögések és jajszók. *1179

1. És mondá nékem: Embernek fia! a mi elõtted van, edd meg; edd meg ezt a türetet, és menj, szólj az Izráel házának.
2. Felnyitám azért számat, és megeteté velem azt a türetet.
3. És mondá nékem: Embernek fia! hasadat tartsd jól és belsõ részeidet töltsd meg ezzel a türettel, a melyet adok néked (orvosi utasítások). És megevém azt, és lõn az én számban, mint az édes méz.
4. És mondá nékem: Embernek fia! eredj, menj el az Izráel házához, és szólj az én szavaimmal nékik. *1180

*1177,*1178 Mennyei jelenések könyve 10
*1179 Ezékiel könyve 2
*1180 Ezékiel könyve 3

Szinte szóról szóra egyezik a két történet!

Két más-más idõben élt ember ugyanarról számol be. Mindkettõjüket egy számukra ismeretlen helyre vitték. Mindkettõjükkel valamiféle “könyvet”* etettek meg, melynek édes volt az íze. Ezt azzal a céllal tették, hogy prófétává váljanak. Errõl meg már tudjuk, hogy nem jelentett egyebet, minthogy közvetlen összeköttetésben álltak a misszionáriusokkal. Anélkül, hogy errõl bárkinek is a legcsekélyebb fogalma lett volna.

Ezt minden bizonnyal valamilyen miniatûr készülék testükben való elhelyezésével érték el. És ezen beavatkozás utókezeléseként alkalmazták az “édes könyvecskét”...

Egy másik nagyon érdekes párhuzam is felfedezhetõ János és Ezékiel története között. Éspedig az, hogy mindketten nagyon sok számadatot sorolnak fel a történetükben. Olyan sokat, hogy azokat teljességgel valószínûtlen egyszerre pontosan, hibátlanul emlékezetbõl felsorolni.

De errõl még a késõbbiekben bõvebben fogunk szót ejteni.

* Ne feledjük, hogy János idejében a ”könyv”, mint információtároló eszköz nem úgy nézett ki, mint Guttenberg után. Ugyanis korábban, a könyv mint, tárgy hengeres alakúra feltekert papírusz-tekercset jelentett.

[Vissza a tartalomjegyzékre]

666

Egy szám — 666. Vajon mi olyan különleges benne? Miért érdemel figyelmet? Egy a sok közül... Miért foglalkozunk hát vele? — vetõdhet fel a kérdés, önben, kedves olvasó.

Bizonyára akad azonban, aki felhördül ennek hallatán.

Sátáni szám! A gonosz jelképe!

Napjaink sátánista szektái elõszeretettel használják ezt, mely számukra a gonoszt jelképezi. Mert ez a gonosz száma!

Na de hagyjuk a miszticizmust! Hiszen könyvünknek ahhoz semmi köze. Ezért próbáljuk meg kideríteni, hogy mi is valójában.

János Mennyei jelenések könyvének, mint már utaltunk rá, van egy nagyon érdekes és fontos jellegzetessége: hemzseg a számoktól.

Nem értjük, hogy mit jelentenek a szövegek, de még kevésbé értjük azt, hogy miért oly sok azokban a számadat.

Halom zagyvaság az egész. Egy beteges vízió csupán! — mondanák az ateista tábor hívei.

Csakhogy...

Könyvünk eleddig arról szólt, hogy a Biblia nem vallási zengedelmek halmaza, mely az Urat hivatott dicsérni. Hiszen kiderítettük, hogy az “Isteni kijelentések” egy rendkívül magas technikai színvonalon álló, nem földi társadalom küldötteinek megnyilvánulása.

A korábbi fejezetek során láttuk, hogyan is befolyásolták ezek az ismeretlenek történelmünk több eseményét is. Arra azonban mindvégig gondosan ügyeltek, hogy a kulisszák mögött maradjanak.

De nemcsak a ténykedésük nyomát vélhetjük felfedezni a szövegekben, hanem olyan adatokat is, melyek róluk szólnak. Több esetben kifejezett kívánságukra kerültek a szövegekbe olyan információk, melyeket velünk kívántak ismertetni.

Mózes kapcsán már megtudtuk, hogy az “Úr” szolgája volt. Közvetlen kapcsolatban állt a misszionáriusokkal. Mintegy negyven napra el is vitték magukkal.

Ez idõ alatt olyan felvételeket mutattak meg neki, melyek számunkra sorsdöntõ információkat tartalmaztak. Tették ezt azért, hogy azok hozzánk eljussanak...

14. És monda az Úr Mózesnek: Írd meg ezt emlékezetül könyvbe... *1181

Jeremiásról is tudjuk, hogy “prófétaként” kapcsolatban állt e nem földi társadalom küldötteivel. Õt is felszólították, hogy az általuk elmondottakat jegyezze le az utókornak.

2. Ezt mondja az Úr, Izráel Istene, mondván: Mindama szókat, a melyeket mondottam néked, írd meg magadnak könyvben; *1182

Ezékiel, aki furcsamód nagyon sok számadatot sorol fel a könyvében a “templom mûszaki adatai” címén, szintén a misszionáriusok kifejezett kívánságára örökítette meg azokat az utókornak.

11. ... e ház formáját és berendezését, kijáratait és bejáratait és minden formáit és minden rendeléseit és minden formáit és minden törvényeit jelentsd meg nékik és írd meg szemeik elõtt, hogy megtartsák minden formáját és minden rendeléseit, s azokat cselekedjék. (*687)

Jánost is azért vitték arra az ismeretlen helyre és mutattak meg neki fontos mozzanatokat tartalmazó felvételeket, mert rajta keresztül kívánták azokat eljuttatni hozzánk.

10. ... hallék hátam megett nagy szót...
11. A mely ezt mondja... A mit látsz, írd meg könyvben...
19. Írd meg, a miket láttál és a mik vannak... (*1127)

5. És monda az, a ki a királyiszéken ül vala: Ímé mindent újjá teszek. És monda nékem: Írd meg, mert e beszédek hívek és igazak. *1183

*1181 Mózes II. könyve 17
*1182 Jeremiás könyve 30
(*687) Ezékiel könyve 43
(*1127) Mennyei jelenések könyve 1
*1183 Mennyei jelenések könyve 21

Az utolsó idézet kapcsán megjegyzem, hogy János elszólta magát. Ugyanis korábban feltételeztük, hogy egy ismeretlen helyen, egy légi támaszponton járt. De nem tesz említést arról, hogy ott több személyt is látott volna.

Ugyan beszél egy kísérõrõl, de egy támaszponton minden bizonnyal van személyzet is. Ennek viszont nincs nyoma a leírásban.

Nos, az utolsó idézetben János elbizonytalanodott azon, hogy ki is mondta neki ezeket a szavakat. Tettenérhetõ, hogy emberünk több személlyel is találkozott. Mivel ha nem így lett volna, akkor érthetetlen János bizonytalansága.

Hiszen ha királyiszékrõl van szó, akkor abban csak a legfelsõbb személy, a király, azaz Isten ülhetett. Ugye?

János mégis bizonytalankodik. Egy szóval sem mondja azt, hogy az Isten mondta ezeket a szavakat. Helyette egy számára ismeretlen személyrõl beszél: ”monda az, a ki a királyiszéken ül...”

Kötelezõen (!) hallgatott arról, hogy több személlyel is találkozott. Ugyanakkor, mivel egy számára ismeretlen személy beszélt hozzá, nem az “Úr”, nem angyal, hanem valaki más, akit korábban még nem látott, és így nem ismert...

De térjünk vissza a számokhoz.

A Mennyei jelenések könyvében nagy mennyiségû számadat is szerepel, melyeknek a szövegben nem sok értelme van.

Ezékiel esetében is láthattuk, hogy mintegy másfél száz szám szerepel a “templom” leírásában. Ennek kapcsán megjegyeztük akkor, hogy egyrészt ilyen sok adatot nehéz egyszerre, egy “látomás” során megjegyezni.

Másrészt meg, fontosságukat tekintve tizedrangú “mért adatok” is vannak közöttük. Mint például az épület korlátjának a mérete.

Ezékiel könyvét olvasva arra a következtetésre jutottunk, hogy azzal a szöveggel nem igazán van minden rendben. Inkább talán egy olyan számhalmaz, mely egy “templom mûszaki adatainak” köntösébe van bújtatva. Hogy fennmaradjon az utókornak.

Dániel könyvében találkoztunk egy talányos feladvánnyal is, mely alakját tekintve egy matematikai egyenlethez hasonló. Ennek azonban nem ismerjük a jobb oldalát...

Akkor azt feltételeztük, hogy ezeknek a furcsa számoknak valószínûleg közük van az egyenlet megoldásához. Valamiféle információt hordoznak, mely összefügg ezzel a nem földi társadalommal.

Most, mikor könyvünk során Jánoshoz értünk, megint csak egy sor számmal találkozunk. Ezeknek sem értjük az értelmét. De egyvalami biztos: Ezékiel, Dániel és János könyveinek valamilyen közük van egymáshoz. Hiszen sok a kísértetiesen hasonló részlet. Ezenkívül mindegyikük sok adatot tartalmaz. Akárcsak Dániel könyvében, János Mennyei jelenések könyvében is található egy matematikai feladvány. A 666...

Lássuk hát most ezt.

János apostol is — Dánielhez hasonlóan — látott nehéz, páncélozott önjáró fegyvereket:

1. És láték egy fenevadat feljõni a tengerbõl, a melynek hét feje és tíz szarva vala (rakéták?), és az õ szarvain tíz korona, és az õ fejein a káromlásnak neve (ezek a “fejek” valamilyen tüzérségi vagy reaktív lövedékeket bocsátottak ki, melyek kilövése nagy hanggal jár, és melyet Dániel, illetve János úgy jellemez, hogy “káromlásoknak szóló szája”).
2. És e fenevad, a melyet láték, hasonló vala a párduczhoz, és az õ lábai, mint a medvéé, és az õ szája, mint az oroszlán szája; és a sárkány adá az õ erejét annak (vagyis ez a “vadállat” azzal az erõvel mozgott amivel a sárkány. Ugyanakkor érdemes azt is megjegyezni, hogy János csak hasonlítja oroszlánhoz, medvéhez, párduchoz eme szerkezet egyes részeit, ami azt jelenti, hogy soha még csak ahhoz foghatót sem látott!), és az õ királyiszékét (a “vadállat” repült?), és a nagy hatalmat (fegyverei olyanok voltak, mint a sárkányéi)...
3. És látám, hogy az õ fejei közül mintegy halálos sebbel megsebesíttetett; de az õ halálos sebe meggyógyíttaték (megjavították? Talán ez volt a lezuhant “sárkány”?); és csodálván, az egész föld követé a fenevadat.
4. És imádák a sárkányt (valóban itt a korábban lezuhant sárkányról van szó, vagy csak egy ugyanolyan típusú szerkezetrõl, mint amilyen lezuhant), a ki a hatalmat adta a fenevadnak (vagy a sárkány hordozta ezt az önjáró páncélozott fegyvert?); és imádák a fenevadat, ezt mondván: Kicsoda hasonló e fenevadhoz? kicsoda viaskodhatik õ vele? (valóban valamilyen szuperfegyverrõl van szó).
5. És adaték néki nagy dolgoknak és káromlásoknak szóló szája (lövések, reaktív rakéták startjának hangja); és adaték néki hatalom, hogy cselekedjék negyvenkét hónapig.
6. Megnyitá azért az õ száját Isten ellen való káromlásra, hogy szidalmazza az õ nevét és az õ sátorát, és azokat a kik a mennyben laknak (a páncélozott jármû rakétákkal és tüzérséggel lõtte azokat a mennyben, vagyis valamiféle légvédelmi eszköz).
7. Az is adaték néki, hogy a szentek ellen hadakozzék, és õket legyõzze (ha Isten olyan hatalmas, hogy a semmibõl mindent õ teremtett, akkor mi lenne neki az egyik teremtményét megsemmisíteni? De az mégiscsak hadakozik ellene. Ebbõl azt a következtetést lehet levonni, hogy valamilyen fegyveres téren hasonló fejlettségû hatalmak harcoltak egymás ellen); és adaték néki hatalom minden nemzetségen, nyelven és népen (a fegyvereinek köszönhetõen uralkodott rajtuk). *1184

*1184 Mennyei jelenések könyve 13

Nos, mi lehet ez? Egy “látomás” valamiféle szörnyûséges állatról?

Szó sincs róla!

Jánosnak azon a számunkra ismeretlen helyen, ahova õt elvitték, ”videófelvételeket” mutattak be. Mint õelõtte Mózesnek.

Így tehát, bár a valóságban nem lehetett szemtanúja mindazoknak a cselekményeknek, melyek idõben jóval elõtte történtek, de mégis láthatta azokat.

A felvételeken egy furcsa alakú harci eszközt látott a “tengerbõl feljönni”. Ez valószínûleg egy olyan szerkezet volt, mely képes a víz alatt is közlekedni, és nagyhatású fegyverekkel van felszerelve.

Ilyenek például napjaink atom tengeralattjárói is.

Ez persze nem hasonlított az általunk ismert víz alatti harci eszközökre, mert a külseje eléggé furcsa volt.

Minden bizonnyal valamilyen kétéltû harcjármû volt, mely mind a víz alatt, mind a szárazföldön képes volt mozogni. A hajtómûvét tekintve hangja hasonlított a “sárkány” hangjára. Errõl korábban szóltunk.

“Szarvai” is voltak. Ezek reaktív lövedékek — harci rakéták, melyeket a jármû fedélzetérõl lehetett indítani. De e “szarvak” között valószínûleg lövedékek kilövésére alkalmas ágyúcsövek is voltak. Velük “szidalmazta” az Isten “sátorát”, miközben hadakozott a “szentekkel”.

Más szavakkal, a felvételek egy olyan harci jelenetet mutattak be, melynek során egy önjáró harcjármû csatázott a “szentekkel”. A szentekrõl meg már sejtjük, hogy légi jármûvek voltak.

A “szidalmazás” is érthetõvé válik így, hiszen, a “fenevad” fedélzetérõl leadott lövések nagy hanggal jártak. A “fenevad” légi jármûvekkel vívott csatát...

János persze nem értette, hogy honnan származnak azok a nagy hangok. Mivel a kilõtt lövedékeket a mozgási sebességük miatt nem látta, ezért azt hitte, hogy azok a hangok azért keletkeznek, mert az a furcsa állat... szidalmazza a szenteket.

Ugye, sajátos magyarázat?

A csata során a “fenevadat” is érték találatok. Az egyik lövegtornya — “feje” — megsérült, de kijavították — “meggyógyíttatott”.

Mivel nagy tûzerõt képviselt ez az eszköz, így természetszerûleg a civilek félve tisztelték: “kicsoda viaskodhatik õ vele?”

A soron következõ felvételeken, melyeket János látott, egy másik “fenevad” is feltûnt:

11. Azután láték más fenevadat feljõni a földbõl (felszín alatti bunkerbõl), a kinek két szarva vala, a Bárányéhoz hasonló (erre itt lehetne azt mondani, hogy szentségtörést követ el, hiszen a rosszat a bárányhoz hasonlítja, de persze itt nem errõl van szó. Hanem valamilyen külsõleg a “bárányhoz” hasonló szerkezet, csak más hangot adott), de úgy szól vala, mint a sárkány (olyan volt a hangja, mint a “sárkánynak”);
12. És az elõbbi fenevadnak minden hatalmasságát cselekszi õ elõtte; és azt is cselekszi, hogy a föld és annak lakosai imádják az elsõ fenevadat, a melynek halálos sebe meggyógyult vala;
13. És nagy jeleket tesz, annyira, hogy tüzet is hoz alá az égbõl a földre, az emberek láttára. *1185

*1185 Mennyei jelenések könyve 13

Ezt követõen egy újabb harci eszköz volt látható. Ez külsejét tekintve különbözött a korábbitól.

Két szarva volt, melyek megint csak valamilyen fegyverek csövei. “Jeleket” is cselekedett, azaz olyan dolgokat produkált, melyeket János nem értett. És mivel nem értette, ezért jelekként beszél róluk.

14. És elhiteti a földnek lakosait a jelekkel, a melyek adatának néki (erõdemonstrálás), hogy cselekedje a fenevad elõtt; azt mondván a föld lakosainak, hogy csinálják meg a fenevadnak képét, a ki fegyverrel megsebesíttetett vala, de megelevenedett.
15. És adaték néki, hogy a fenevad képébe lelket adjon (valamilyen szervizelõ szerkezet, hiszen az ûrrepülõtéren, amit János látott, a “bárány” szintén valamilyen hasonló funkciókat látott el) hogy a fenevad képe szóljon is (megjavította annak fegyvereit), és azt mívelje, hogy mindazok, a kik nem imádják a fenevad képét, megölessenek (persze a fegyvereivel ölte meg azokat, akik ellene szegültek, és ezzel uralkodott rajtuk.),
16. Azt is teszi mindenkivel, kicsinyekkel és nagyokkal, gazdagokkal és szegényekkel, szabadokkal és szolgákkal, hogy az õ jobb kezökre vagy a homlokukra bélyeget tegyenek;
17. És hogy senki se vehessen, se el ne adhasson semmit, hanem csak a kin a fenevad bélyege van, vagy neve, vagy nevének száma. *1186

*1186 Mennyei jelenések könyve 13

Na, itt most álljunk meg! Ez itt nagyon érdekes.

János arról beszél, hogy számára ismeretlen személyek “a fenevad bélyegét” viselik a kezükön vagy a homlokukon. Ezt persze õ nem értette...

De mi már értjük!

Hogy mi a “fenevad” bélyege?

Mirõl szólnak a felvételek?

Harci cselekményekrõl. Háborúról. Ahol nyilván két ellenséges hadsereg vívta csatáit.

Két ellenséges hadsereg...

Miben különböznek egymástól?

A felségjelzésben!

A fenevadon és azokon is, akik “imádják” — mûködtetik, ugyanaz a jel van!

A katonai felségjelzés...

De hogyhogy a homlokukon?

Hát így!

a)

b)

c)

d)
68. ábra
Akik a homlokukon viselik a fenevad jelét...

Rendben. És ”az õ jobb kezökre vagy a homlokukra bélyeget tegyenek” megfogalmazáson vajon mit kell érteni?

69. ábra
Akik a jobb kezükön viselik a ”fenevad” jelét...

Természetesen nincs arról szó, hogy János olyan jeleket látott a felvételeken, melyek az elõbbi illusztrációkon szerepelnek. Mert nyilván sem az egykori szovjet vagy a kínai, de még az USA katonai felségjelzéseirõl sincs szó.

Mivel az egészbõl semmit nem értett, így azt sem, hogy mik azok a valamik, amik nagyok és mozognak, melyeket a sajátságos fogalomrendszerével szörnyûséges ismeretlen állatokként említ.

Csak azt figyelte meg, hogy rajtuk olyan jel — ”bélyeg” — van, mint azokon a személyeken, akik azokkal együtt vannak.

A harci jármûveken és az azt kísérõ katonák ”homlokán” vagy jobb kezén lévõ jel (”bélyeg”) megegyezett.

Természetesen, mivel mindannyian egyazon haderõhöz tartoztak!

Nos, ugyanakkor az ellentábor, a ”jók”, egy ettõl eltérõ jelet (bélyeget) viseltek a homlokukon — az ”Isten pecsétjét” (*1171/4). Hiszen az ”Isten” fegyveres erõinek kötelékébe tartoztak.

Térjünk csak vissza a korábbi “fenevadhoz”. János szerint annak “szarvain” ott a káromlásnak neve. Vagyis egy olyan fogalom, melyet kimondani — istenkáromlás.

Vajon miért?

Mert “Isten” ellen harcol. Isten ellensége...

Az ellenség...

A felvételek az ellenséges haderõ két harci eszközét mutatták be. És azokat, akik kiszolgálták azt... A “fenevad” kezelõszemélyzetét.

Mindannyiukon, akárcsak a “fenevadon”, ugyanaz a katonai felségjelzés volt látható — a “bélyeg”...

18. Itt van a bölcsesség. A kinek értelme van, számlálja meg a fenevad számát; mert emberi szám: és annak száma hatszázhatvanhat. *1187

*1187 Mennyei jelenések könyve 13

János itt valami olyanra utal, amit még nem értünk pontosan.

Mivel a 666 egyértelmûen összefüggésben áll a “fenevad” kapcsán említett számokkal, ezért egyfajta utalás lehet a feladvány megfejtésével kapcsolatban.

Nos, hogy tetszik, kedves olvasó?

De van ez még tovább is!
[Vissza a tartalomjegyzékre]

FELADVÁNY II

1. És látám, és ímé egy Bárány áll vala Sion hegyén, és õ vele száznegyvennégy ezeren, a kiknek homlokán írva vala az õ Atyjának neve. *1188

A felvételek ezúttal a “jókat” mutatták. Azt a hadsereget, mely a “fenevad”, és annak “bélyegét” viselõ haderõk ellen küzdenek. Akik az Isten “pecsétjét” viselik magukon (*1171).

Ezeknek a “katonáknak” szintén van katonai felségjelzésük: ”homlokán írva vala az õ Atyjának neve”. Persze ne gondoljuk azt, hogy az egyik homlokára a János, a másikéra a Dezsõ, a harmadikéra mondjuk a Mihály név van írva. Mert ez így badarság.

Mindannyian azt a jelet viselik a “homlokukon”, mely az “Atya” fegyveres erõihez való tartozást bizonyítja...

Az pedig, hogy épp 144 000-en vannak, nem azt jelenti, hogy János megszámolta õket. Imigyen: egy, kettõ, három, négy... hatvanhétezer-hatszázötvenkettõ ... száznegyvenháromezer-kilencszázkilencvenkilenc... száznegyvennégyezer.

Ezt senki nem gondolhatja komolyan.

Egy olyan számadat ez, mely valószínûleg fontos jelentéstartalommal bír, csak “mázos” köntösbe bújtatták:

4. Ezek azok, a kik asszonyokkal nem fertõztették meg magokat; mert szûzek. Ezek azok, a kik követik a Bárányt, valahová megy. Ezek áron vétettek meg az emberek közül Istennek és a Báránynak zsengéiül. *1189

*1188,*1189 Mennyei jelenések könyve 14

Ez minden bizonnyal nem így van. Csupán kommentár.

Bár nem kizárható az sem, hogy valamilyen rávezetõ információt tartalmaz, mely elvezethet a 144 000 számadat helyes azonosításához.

Korábban többször is említettük Ezékiellel kapcsolatban a mintegy másfél száz adatot, melyet egy templom “mûszaki adataiként” említ.

Megjegyeztük, hogy ennyi számot egyszerre meglehetõsen nehéz pontosan fejben tartani. Egy “látomást” követõen pedig még inkább.

Akkor mit mondjunk Jánossal kapcsolatban, aki még ennél több számadatot is elsorol:

7 7 7 4 1/3 0,1 7 1000 7 4 4 1/3 7000 3 1000 7 1 4 1/3 2 3 1000 7 7 144000 1/3 3 1 1000 7 7 12000 1/3 7 7 1 7 7 12000 1 24 7 1 2 4 12000 3 12 1 2 7 24 12000 5 7 1 1000 7 10000 12000 5 10 7 1000 7 10000 12000 1 7 10 4 7 1000 12000 1 1/3 1 1 7 1000 12000 2 5260 7 2 7 4 12000 6 2 10 1 7 24 12000 4 7 7 1 10 1 12000 6 10 7 2 2 4 12000 4 10 7 1 2 1 4 4 42 5 7 7 1 1 1/3 2 8 7 7 2 7 2 666 7 7 1 2 1/2 10000 144000 10 12 1 1 7 10000 4 10 12 1 3 7 3 144000 1 12 24 3 7 1/3 3 10 3 24 1 7 1 1600 2 3 7 4 1 7 7 2 3 7 1 1/3 7 7 2 3 4 3 1/3 7 7 1 12 4 1 2 7 7 1 12 6 4 1/3 42 1 1 1 6 4 1/3 1260 4 1 4 24 1 1/3 2 7 24 12000 1 1/4 3 2 7 4 144 7 5 1/3 3,5 7 1 12 1 6 1/3 2 7 1 12 1 4 4 3,5 7 1 12

Ennyi szám láttán fel kell hogy merüljön bennünk a gyanú: valami még van a dolgok mögött. Hiszen János sem járt-kelt a “szigeten” kezében egy jegyzettömbbel és ceruzával.

Akkor meg honnan ez a sok számadat, szám szerint 245?

Itt újra csak aláhúzom, hogy az összes számadat a Mennyei jelenések könyvébe a misszionáriusok kívánságára került be.

Akkor pedig valamilyen jelentésük van! Valamilyen információt hordoznak...

Talán pont azt, melyet az égboltot fürkészõ tudósaink keresnek. Mely a jövõbeni kapcsolatfelvételt segítheti elõ.

És mivelhogy ezen adathalmaz pontos megfejtése csak akkor képzelhetõ el, ha az változatlan formában jut el az utókorhoz, tilos volt bárkinek is hozzányúlni.

Nos, János ezért tiltja hát meg “Isteni büntetés” terhe mellett bárkinek is, hogy megváltoztassa a szöveget. Mivel akkor összezavarodhat és elveszhet az üzenet!
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A “HARAG POHARA”

Azon felvételek után, melyek a “fenevadakat” — az ellenség harci jármûveit jelenítették meg, más cselekményeket is bemutattak.

De minden felvételen egyvalami közös volt: valamikor a régmúltban valami történt. Valami, ami elõbb viszályhoz, késõbb pedig fegyveres konfliktushoz, háborúhoz vezetett.

Ezek elõzményérõl még Dániel könyvében szó van (*605).

A felvételek tömören, idõrendi sorrendben mutatták be a különbözõ helyszíneken vívott csaták egyes mozzanatait, és végül az ellenség legyõzését, és megsemmisítését.

De elõbb még szóljunk a háború egy másik fontos eseményérõl.

A soron következõ felvételek egy eligazítással indulnak...

1. És láték mennyben más nagy és csodálatos jelt: hét angyalt, a kinél vala a hét utolsó csapás; mert az által teljesedett be az Istennek haragja.
2. És láték úgymint üvegtengert tûzzel elegyítve; és azokat, a kik diadalmasok a fenevadon és az õ képén (felségjelzés), és bélyegén és az õ nevének számán, látám állani az üvegtenger mellett, a kiknek kezében valának az Istennek hárfái. *1190

*1190 Mennyei jelenések könyve 15

Egy parancsnoki támaszpont volt látható, ahol több jármû parancsnoka vett részt az eligazításon.

Sorsdöntõ küldetés várt rájuk: az ellenség több, létfontosságú objektumára kellett megsemmisítõ csapást mérniük. Ettõl, ennek sikerétõl vagy kudarcától függött a jövõ.

A hét jármû indulásra készen állt.

Ne feledjük: a szövegekben az angyal gyakran jelent fegyveres szolgálatot teljesítõ személyt, máskor meg egy jármûfajtát.

Az angyalok, akik az “üvegtenger” mellett álltak, a jármûvek parancsnokai, fegyveres szolgálatot teljesítõ személyek voltak.

A “tûzzel elegyített üvegtenger” valószínûleg egy nagyméretû, üvegfalszerû térkép volt, ahol a harci cselekmények pillanatnyi állása volt nyomon követhetõ.

Apró jelzõfények villogtak rajta, néhol pedig erõs vörös fények, attól függõen, hogy a térség melyik szektorát jelenítették meg.

János persze nem értette, hogy az az üvegfal — “üvegtenger” — miért villog, világít. Elvégre õ mesterséges fényfajtákat nem ismert. Ezért azt hitte(!), hogy az “üvegtenger” azért villog és világít, mert “tûzzel van elkeverve”, és az világít benne.

A jármûvek parancsnokainál megfigyelt valamilyen furcsa alakú tárgyat, mely szerinte leginkább az általa ismert hárfához, mint hangszerhez volt hasonló. Mivel nem ismerte annak rendeltetését, ezért azt ”hitte”, hogy azért van náluk, mert majd zenélni fognak vele.

Alább ugyanis János arról beszél, hogy a parancsnokok dalra fakadtak!

Lehet... Ki tudja? Talán náluk így szokás.

Az eligazítás végeztével a kép váltott:

5. És ezeknek utána látám, és ímé megnyittaték a mennyben a bizonyságtétel sátorának temploma, *1191

A ”templom”, melyben a bizonyságtétel “sátra” — jármû — volt.

6. És kijöve a templomból a hét angyal, a kinél a hét csapás vala, tiszta és fehér gyolcsba öltözve, és mellöknél arany övekkel körülövezve.
7. És egy a négy lelkes állat közül ada a hét angyalnak hét aranypoharat, a mely az örökkön örökké élõ Istennek haragjával teljes vala. *1192

*1191,*1192 Mennyei jelenések könyve 15

Itt az angyal már jármûvet jelent!

Hét jármû volt látható, melyeket bevetésre készítettek fel. A “lelkes állat” — robot —, egy fémes, hengerszerû tárgyat szerelt fel rájuk.

János szerint ez alakját tekintve pohárra, fém pohárra hasonlított.

De hogyhogy e poharak “az Istennek haragjával voltak tele”?

A “haragról” már tudjuk: a korabeli ember számára érthetetlen tûzfajtát jelentett. Gondoljunk csak többek között egy nukleáris robbanás tûzgömbjére!

János szerint, mivel a késõbbiekben látta, hogy amikor a “poharakat” — fémes hengereket — bevetik, azok nyomán jelenik meg a tûz.

Áhá! Ez biztosan azért van, mert az a tûz — a “harag” — ott van bezárva azokba a “poharakba” — gondolta János...

És mikor leesik és összetörik..., akkor kijön belõle a tûz!

Érdekes okfejtés, nemde?!

Ezek a hengeres tárgyak olyan fegyverek, melyeket a felvételen látható jármûvek voltak hivatottak célba juttatni.

A robotok — “lelkes állatok” — épp a jármûvekre erõsítették fel azokat.

A következõ ”filmkockákon” a jármûvek elindultak a bevetésre, kijelölt céljaik felé...

8. És megtelék a templom füsttel az Isten dicsõségének és erejének miatta, és senki a templomba be nem mehet vala, mígnem a hét angyal hét csapása bevégeztetik. *1193

Miután a fegyvereket felerõsítették a jármûvekre, s azok megkapták az indulásí engedélyt, beindították hajtómûveiket.

Megjelent a füst... Aztán a “dicsõség” — a hajtómûvekbõl elõcsapó lángsugár és annak fénye.

A kiszolgáló személyzet természetesen fedezékbe vonult, ugyanis életveszélyes volt az induló jármûvek közelében tartózkodni.

Na persze, János ezt is félreértette. Szerinte azért hagyta el mindenki a “templomot” a start idején, ahova tilos volt belépní, míg a jármûvek el nem hagyják azt, mert “amíg be nem végeztetik a hét angyal hét csapása”, addig senki be nem léphet oda.

Pedig a személyzet csak a start idejére vonult vissza.

A hajtómûvekbõl elõcsapó reaktív gázsugár egyre intenzívebb lett. A tolóerõt fokozták a felemelkedéshez. Hangjuk mindent megremegtetett. A dübörgés mindent áthatott...

1. És hallék nagy szózatot a templomból, a mely mondja vala a hét angyalnak: Menjetek el és töltsétek ki a földre az Isten haragjának hét poharát. *1194

*1193 Mennyei jelenések könyve 15
*1194 Mennyei jelenések könyve 16

A szózatról már tudjuk: a misszionáriusok jármûveinek hajtómûvei által keltett robaj. Korábban számos példát láttunk rá. Ez a robaj általában nem “mondott” semmit. Csak a krónikások tették hozzá magyarázatként...

A jármûvek felemelkedtek, és elindultak a célpontok felé...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A BOMBÁZÁS

2. Elméne azért az elsõ, és kitölté az õ poharát a földre; és támada gonosz és ártalmas fekély azokon az embereken, a kiken vala a fenevad bélyege, és a kik imádják vala annak képét. *1195

Az már teljesen biztos, hogy a misszionáriusok olyan erõkkel álltak harcban, melyek fegyveres erõi a “fenevad” képét, bélyegét viselték.

Persze nem azért volt a “fenevad” bélyege azokon, akik az ellenség fegyveres csapataihoz tartoztak, mert azt a gonosz és szörnyûséges “állatot” imádták.

Csudákat!

Az a szörnyûséges “állat” is az ellenséges fegyveres erõk kötelékébe tartozott. Önjáró harci eszköz volt. És természetesen az is viselte a “bélyeget” — katonai felségjelzést —, akárcsak a haderõk többi harci eszköze és tagja.

János mindebbõl semmit nem értett. És ezért azt hitte, hogy azok a “katonák”, akik az ellenséges fegyveres erõk állományához tartoztak, azért viselik ezt a “bélyeget”, mert... imádják a fenevadat. Hát...

Nos, ellenük irányult az alábbi légitámadás is.

Az angyalok — fegyveres légi jármûvek, fedélzetükön a tömegpusztító fegyverekkel — elindultak a bevetésre.

Az elsõ robbanás még nem volt látható a felvételeken. Azok csak annak következményeit jelenítették meg. A célpont közelében tartózkodók közül, legalábbis akik túlélték a támadást, fekélyes megbetegedéseket kaptak. Gondoljunk csak Hirosima túlélõire, és az õ sugárbetegségükre...

3. A másik angyal is kitölté az õ poharát a tengerbe; és olyanná lõn, mint a halott vére; és minden élõ állat meghala a tengerben.
4. A harmadik angyal is kitölté az õ poharát a folyóvizekbe és a vizek forrásaiba; és lõn vér. *1196

A másik két szuperfegyvert más-más célpontok ellen vetették be.

8. A negyedik angyal is kitölté az õ poharát a napra; és adaték annak, hogy az embereket tikkaszsza tûzzel.
9. És tikkadának az emberek nagy hévséggel... *1197

*1195,*1196,*1197 Mennyei jelenések könyve 16

Ezen a felvételen már látható volt a bevetett fegyver robbanása. Annak látványa a Nap tûzgömbjéhez volt hasonló.

János ”természetesen” úgy magyarázza, hogy a Napra töltötték ki a “harag poharát”, és az azért kezdett el oly intenzíven hõt sugározni.

Pedig egy nukleáris robbanás tûzgömbje volt a felvételeken látható, melynek látványa a fényes napkorongéhoz volt hasonlatos. És természetesen a robbanás következtében irtózatos mennyiségû energia szabadult fel, melynek egy része hõ formájában jelent meg.

Innen származott a hõ — a “forróság” —, és egyáltalán nem a Napból.

Ez égetett fel mindent és “tikkasztotta” az embereket.

Az ötödik jármû célpontja az ellenség egyik stratégiailag fontos támaszpontja volt:

10. Az ötödik angyal is kitölté az õ poharát a fenevad királyiszékére; és lõn az õ országa setét; és rágják vala az õ nyelvöket a kín miatt,
11. És káromlák a menny Istenét az õ kínjaik és fekélyeik miatt... *1198

Gondoljunk csak Hirosima és Nagaszaki túlélõire!

12. A hatodik angyal is kitölté az õ poharát a nagy folyóvízre, az Eufrátesre; és kiszárada annak vize... *1199

A csapásokat az ellenség válaszreakciója, ellencsapása követte:

13. És láték a sárkány szájából és a fenevad szájából és a hamis próféta szájából három tisztátalan lelket kijõni, a békákhoz hasonlókat;
14. Mert ördögi lelkek azok, a kik jeleket tesznek;... *1200

*1198,*1199,*1200 Mennyei jelenések könyve 16

A “fenevadról” már eléggé bizonyosan tudjuk, hogy valamilyen nagy tûzerejû harci eszköz volt. A sárkányról, hogy az is légi harcjármû volt. Ami a “hamis prófétát” illeti, ne feledjük: János a számára érthetetlent a fantáziájával pótolta és egészítette ki. Úgy, hogy bármit lehet a “hamis próféta” kifejezésen érteni.

A felvételeken látott valami esetleg Jánost egy próféta alakjára emlékeztette...

Nos, az ellenség objektumairól kisméretû, furcsa alakú eszközök szálltak fel.

János meg is jegyzi, hogy ezek az eszközök “jeleket tettek”. A korábbiakban már találkoztunk a “jelek” fogalmával. Akkor eléggé egyértelmû volt, hogy ezek a fejlett fegyverek mûködése közben voltak észlelhetõk.

Nos, ezek a “békák” is valamiféle hasonló “jeleket” cselekedtek. Ami azt jelenti, hogy fegyverekkel voltak felszerelve.

Valószínûleg az ellenséges légvédelem harci eszközei voltak, melyek a “poharat” — töltetet — célba juttató “angyalokat” támadták.

17. A hetedik angyal is kitölté az õ poharát a levegõégre;...
18. És lõnek zendülések és mennydörgések és villámlások; és lõn nagy földindulás, a milyen nem volt, mióta az emberek a földön vannak, ilyen földindulás, ilyen nagy. *1201

A felvételeken a hetedik bevetés volt dokumentálva. Egy légköri nukleáris robbanás volt látható. A hallható hang még azt a termet is megrezegtette, ahol János a felvételeket látta.

A légköri robbantás nyomán a kijelölt célpont, melyet János “nagy városként” említ, megsemmisült.

19. És a nagy város három részre szakada, és a pogányok városai elesének...
20. És minden sziget elmúlék, és hegyek nem találtatának többé. *1202

*1201,*1202 Mennyei jelenések könyve 16

Irtózatos volt a pusztítás. A robbanás következtében még a hegyek is eltûntek.

A misszionáriusok megsemmisítõ csapást mértek az ellenségre. Ugyanakkor azonban még ott voltak a nagy tûzerõvel rendelkezõ “fenevadak”.

Stratégiailag ugyan döntõ csapást mértek az ellenség fontos objektumaira, de a háború ezzel még nem fejezõdött be...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

ALELUJA... ALELUJA...

Örvendezzünk! Örvendezzünk! — szól a hivatalos magyarázat. Ez az ismeretlen eredetû, minden földi nyelven hasonlóképpen hangzó kifejezés állítólag ezt jelenti.

De tényleg így van-e?

Lássuk a történetet, melyben ez feltûnik.

Nos, a misszionárius haderõk döntõ csapást mértek az ellenségre, megsemmisítve stratégiai objektumait. A háború kimenetelét tekintve fontos lépést tettek elõre. De ott voltak még a nagy tûzerõt képviselõ önjáró fegyverek.

Megértetendõ mindezt Jánossal, az õt kísérõ ismeretlen most ezt próbálta neki elmagyarázni.

1. És jöve egy a hét angyal közül, a kinél a hét pohár vala, és szóla velem, mondván nékem: Jövel, és megmutatom néked a nagy paráznának a kárhoztatását, a ki a sok vizen ül; *1203

Azaz az ismeretlen egy másik nagyon fontos objektum megsemmisítését megörökítõ felvételeket készült Jánosnak megmutatni, amely a “sok vizen ült”.

3. És lélekben elvitt engem egy pusztába és láték egy asszonyt ülni egy veres fenevadon, a mely teljes vala káromlásnak neveivel, a melynek hét feje és tíz szarva vala. *1204

*1203,*1204 Mennyei jelenések könyve 17

Úgy hiszem, már kezd mindenkinek valami rémleni abból, hogy mit jelent: “lélekben elvitt engem”.

Gondoljuk csak el, hogy mikor János felvételeket látott, ugyan hogyan tudta volna azokat nevükön nevezni?

Mivelhogy a misszionáriusok technológiája sokkal fejlettebb a miénknél, ezért egyáltalán nem tartozik a fantázia világába az úgynevezett térhatású vetített kép. Hiszen napjaink technológiájának köszönhetõen mi sem állunk messze ennek a megvalósításától.

Nos, Jánosnak egy ismeretlen helyen kivetített térhatású képekben mutattak meg felvételeket. Õ látta, hogy a képek elõtte mozognak, és az õket kísérõ hangok is élethûek. Olyan az egész, mintha kicsit kisebben, de elõtte játszódnának le a dokumentált történések.

Próbáljunk meg az õ fejével gondolkozni. Vajon egy kétezer évvel ezelõtt élt ember mit mondhatott mindezekrõl? Hogyan jellemezhette a látottakat?

Azt tudta, hogy fizikailag mindvégig egy helyben tartózkodott. Vagyis testben nem vitték el sehova. Egy helyben ült, és elõtte, a szeme láttára játszódtak le bizonyos történések. Mit mondhatott hát errõl?

Csak azt, hogy õ azért látta ezt a “csodát”, mert... lélekben (nem fizikailag!) elvitték oda, ahol azok a dolgok történtek.

Ezek után térjünk vissza a cselekményekhez.

A misszionáriusok az ellenség egy másik fontos objektumát kívánták Jánosnak bemutatni. Na persze... lélekben. Azaz felvételrõl...

3. ... és láték egy asszonyt ülni egy veres fenevadon, a mely teljes vala káromlásnak neveivel, a melynek hét feje és tíz szarva vala.
4. Öltözött vala pedig az asszony bíborba és skarlátba, és megékesíttetett vala aranynyal és drágakõvel és gyöngyökkel, kezében egy aranypohár vala, tele útálatosságokkal és az õ paráznaságának tisztátalanságával, *1205

Ne feledjük, János szavai ezek. Sok mindent, amit nem értett, a saját képzelõerejével pótolt! Így lett egy tárgyból... asszony.

5. És az õ homlokára egy név vala írva: Titok;...
6. És látám, hogy az asszony részeg vala a szentek vérétõl... és nagy csodálkozással csodálkozám, mikor látám õt. *1206

*1205,*1206 Mennyei jelenések könyve 17

Mivel a misszionáriusok fontosnak tartották Jánosnak ezeket megmutatni, ezért minden bizonnyal az ellenség egy fontos objektumát ábrázolták a felvételek. Mely a “sok vizeken” volt.

Az már persze csak János belemagyarázása, hogy... asszony ült rajta.

Ez a fontos valami, a “szentek” ellen hadakozott, mivel “azok vérétõl volt részeg”.

Más szóval, azért volt kiemelt jelentõségû a misszionáriusok szemszögébõl, mert meglehetõsen sok “szentet” semmisített meg — részeg volt azok vérétõl.

Mivelhogy ez a “fenevad” igen nagy veszteséget okozott a misszionáriusok légiflottájának, ezért végérvényesen meg kellett azt semmisíteni.

A felvételeken ezután újra a kozmodrom tûnt fel, ahonnan a misszionáriusok fegyveres jármûvei bevetésre indultak.

Nyilván azért tûnt fel a felvételeken a kozmodrom, mert onnan indultak el a repülõgépek “a sok vizeken ülõ fenevad” elleni bevetésre.

Közben János figyelmét a felvételeken egy épp landoló “angyal” vonta magára:

1. És ezek után láték más angyalt leszállani a mennybõl, a kinek nagy hatalma vala; és a föld fénylett annak dicsõségétõl. *1207

A landoló jármû hajtómûveinek olyannyira erõs volt a fénye, hogy még a föld is fénylett tõle. A landolását igen erõs dübörgés is kísérte:

2. És kiálta teljes erejébõl... *1208

Amit János persze “szózatnak” hitt... Mintha a landoló angyal torkaszakadtából kiáltott volna.

Aztán figyelmét a bázis felett a magasban elhúzó gép vonta magára:

4. És hallék más szózatot a mennybõl... *1209

Akárcsak egy katonai légitámaszponton, ahol az ember alig érkezik a fejét kapkodni. Gépek érkeznek és indulnak. Mások a támaszpont fölött hatalmas dübörgéssel száguldanak tova...

Mindenkinek ismerõs ez a kép. Ha máshonnan nem, hát a televízió képernyõjérõl.

A következõ pillanatban több gép is elhúzott a támaszpont fölött:

1. És ezek után hallám mintegy nagy sokaságnak nagy szavát az égben, a mely ezt mondja vala: Aleluja!... *1210

Több gép indult egyszerre a “fenevad” megsemmisítésére. Az õ hangjukból hallotta ki az “Alelujá”-t.

3. És másodszor is mondának: Aleluja! és: Annak füstje felmegy...
4. És leborula a huszonnégy Vén és a négy lelkes állat, és imádá az Istent, a ki a királyiszékban ül vala, mondván: ... Aleluja!
5. És a királyiszéktõl szózat jöve ki...
6. És hallám mintegy nagy sokaság szavát, és mintegy sok vizek zúgását, és mintegy erõs mennydörgések szavát...
8. És adatott annak, hogy felöltözzék tiszta és ragyogó fehér gyolcsba... *1211

*1207,*1208,*1209 Mennyei jelenések könyve 18
*1210,*1211 Mennyei jelenések könyve 19

Egy jármû startja volt a felvételeken látható. Egy olyan jármûé, mely eltért az angyaloktól, szentektõl és indulása nagy hangés fényjelenségekkel társult.

Mindettõl János újfent megijedt, és földre borult az elõtt, aki õt kalauzolta.

Mire az szabadkozni kezdett:

10. És leburulék annak lábai elõtt, hogy imádjam õt, de monda nékem: Meglásd, ne tedd; szolgatársad vagyok néked... *1212

A felvételeken a látható égbolt jelent meg:

11. És látám, hogy az ég megnyílt, és ímé vala egy fehér ló, és a ki azon ül vala, hivatik vala Hívnek és Igaznak... *1213

Ne feledjük, hogy a korábbiakban többször is találkoztunk olyan “lovakkal”, melyek kapcsán egyértelmû a feltételezés, hogy ezek valamiféle kisebb méretû jármûvek voltak. Ilyeneken járõröztek a misszionárius biztonsági szolgálat tagjai korábban a Föld légterében... Ezek “gyorsabbak valának a saskeselyûknél” is...

12. És az õ szemei olyanok, mint a tûzláng; és az õ fején sok korona;...
14. És mennyei seregek követik vala õt fehér lovakon, fehér és tiszta gyolcsba öltözve (vagy azok jellegzetessége, vagy a jármûvek füstje).
15. És az õ szájából éles kard jõ vala ki... *1214

Egy jármû repült az égbolton, melyet más repülõgépek követtek.

Ha így értelmezzük a leírtakat, akkor érthetõ, hogy miért voltak a “lónak” — “tüzes szemei”. Melyek csak a hajtómûvek voltak...

17. És láték egy angyalt állani a napban, és kiálta nagy szóval... *1215

A kép váltott, és egy másik repülõ szerkezetet mutatott, melynek hajtómûvei — fénye — “napba öltöztették” a jármûvet. Ennek hangját megint csak “kiáltásként” fogta fel János...

17. ... mondván minden madaraknak, a melyek repdesnek vala az égnek közepette: Jõjjetek el, és gyûljetek egybe a nagy Istennek vacsorájára; *1216

*1212,*1213,*1214,*1215,*1216 Mennyei jelenések könyve 19

Röviden összefoglalva: a felvételeken egy légi támaszpont volt látható. Jármûvek érkeztek és jármûvek indultak.

János alig gyõzte a fejét kapkodni. Az egészbõl nem sokat értett. De megpróbálta a látottakat leírni. Ahogy azt egy kétezer évvel ezelõtt élt ember tehette.

Aztán újabb jármûvek tûntek fel a látótérben. Azok, melyek a “fenevad” ellen indultak csatába. Természetesen nem madarak voltak. Miután felszálltak a támaszpontról, ott köröztek felette. Aztán felhangzott a parancs: “Kötelékrepüléshez felzárkózni”!

És elindultak a bevetésre...

A kép újra váltott:

19. És látám, hogy a fenevad és a föld királyai és az õ seregeik egybegyûltek, hogy hadakozzanak az ellen, a ki a lovon ül vala és az õ serege ellen. *1217

Az ellenség is csatarendbe állította légierejét.

Egy döntõ csata következett, mely véglegesen eldönteni volt hivatott a háború kimenetelét.

Megkezdõdött a harc.

A következõ “kockákon” immár a döntõ mozzanatok voltak láthatók:

20. És megfogaték a fenevad, és õ vele együtt a hamis próféta, a ki a csodákat tette õ elõtte, a melyekkel elhitette azokat, a kik a fenevad bélyegét (katonai felségjelzés) felvették, és a kik imádták annak képét: õk ketten elevenen a kénkõvel égõ tüzes tóba vettetének: *1218

A csata során a misszionárius gépek lövedéke telibe találta a “fenevadat”. Annak robbanásakor hatalmas izzó tûzgömb jelent meg...

János természetesen ezt sem értette. Nem értette, honnan az a “tûz”, és milyen természetû. Ezért nemes egyszerûséggel “kénköves tóként” említi.

Szerinte azért vettettek “elevenen a kénköves tóba”, hogy ott kínoztassanak az idõk végezetéig.

Pedig csak... egy nagyhatású fegyver bevetésének következtében semmisültek meg.

A csata záróakkordjaként a misszionárius haderõk felmorzsolták a még megmaradt, elszigetelten harcoló ellenséges erõket:

21. A többiek pedig megöletének a lovon ûlõnek kardjával, a mely az õ szájából jõ vala ki; és a madarak mind megelégedének azoknak húsával. *1219

De a háború ezzel még mindig nem fejezõdött be végérvényesen. A felvételek az utolsó, döntõ csapások egyikét mutatták:

1. És láték egy angyalt leszállani a mennybõl, a kinél vala a mélységnek kulcsa, és egy nagy láncz a kezében.
2. És megfogá a sárkányt, azt a régi kígyót, a ki az ördög és Sátán, és megkötözé azt ezer esztendõre,
3. És veté õt a mélységbe, és bezárá azt és bepecsételé õ felette... *1220

*1217,*1218,*1219 Mennyei jelenések könyve 19
*1220 Mennyei jelenések könyve 20

Az ellenség egyik “sárkány” típusú harcjármûvét a misszionáriusok “angyala” fegyvereivel telibe találta. Az lezuhant és a felszínen felrobbant.

A robbanás oly erõs volt, hogy a “sárkányból” szinte semmi sem maradt...

János azt hitte, hogy azért nem látja a sárkányt, mert azt elnyelte a mélység. És természetszerûleg (János szerint) azért volt az a nagy tûz, mert a föld kinyitotta a száját. És míg az nyitva volt, hogy elnyelje a sárkányt, addig tört elõ abból, a mélybõl, a tûz és a füst.

Utána a föld szája bezárult, és amikor a tûz és a füst eloszlott, a sárkányból nem maradt semmi. Mert az már ekkor a mélyben volt...

Miután a lázadók fegyveres csapatait harcképtelenné tették, következett a tisztogatás:

4. És láték királyiszékeket, és leülének azokra, és adaték nékik ítélettétel; és látám azoknak lelkeit, a kiknek fejöket vették a Jézus bizonyságtételéért és az Isten beszédéért, és a kik nem imádták a fenevadat, sem annak képét, és nem vették annak bélyegét homlokukra és kezeikre... *1221

A számonkérés idõszaka következett. Számba vették azokat, akik hûségesek maradtak az "uralkodóhoz", és nem álltak át a felkelõk oldalára, nem vették fel azok “bélyegét”. Eltérõen azoktól a lázadókhoz átállt tisztektõl, akik megtagadták a hatalom csúcsán álló személy parancsainak a végrehajtását. És vezetõjükül a puccs irányítóit — Baált és Astarótot — ismerték el.

13. És elhagyták az Urat és szolgáltak Baálnak és Astarótnak. (*1094)

*1221 Mennyei jelenések könyve 20
(*1094) Bírák könyve 2

Nyilván megtorlás várt mindazokra, akik ezt megtették. Hiszen a “bélyeg” felvételével hangsúlyozták ki azt, hogy osztják a lázadók nézeteit.

Egy új kor hajnala virradt fel...

Megbizonyosodhattunk, hogy János nagyon is logikusan értelmezhetõ eseménysorozatot látott. A megfelelõ fogalmak hiányában azonban fantáziájával pótolta a számára érthetetlent, így eltorzította, s hosszú idõre érthetetlenné tette ezeket az információkat...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

“MENNYEI JERUZSÁLEM”

Egy földönkívüli társadalom küldöttei bemutatták hát Jánosnak, hogy mi történt a múltban.

Egyébként az egyház is hasonló történésekrõl beszél. Ezek szerint valamikor a régmúltban a mennyek országában az angyalok egy része megtagadta az engedelmességet. Ezért az Isten levettette õket a pokolba.

A szövegek is ugyanerrõl szólnak: a mennyek országában, egy lakott világban fegyveres lázadás tört ki, amely végül háborúvá terebélyesedett. Idõvel azonban a régi rend hívei felülkerekedtek, és megsemmisítették a lázadók csapatait.

A lázadást leverték, az abban résztvevõket pedig felelõsségre vonták.

Errõl szólnak mindazok a felvételek, melyeket Jánosnak megmutattak.

Ezután János látott mást is. Egy hatalmas méretû jármûvet...

2. És én János látám a szent várost, az új Jeruzsálemet, a mely az Istentõl szálla alá a mennybõl, elkészítve, mint egy férje számára felékesített menyaszszony.
3. És hallék nagy szózatot... *1222

Egy városnyi méretû szerkezet ereszkedett le az égbõl a szeme láttára, melyet nagy “szózat” — robaj — kísért.

9. És jöve hozzám egy a hét angyal közül, a kinél a hét utolsó csapással telt hét pohár vala, és szóla nékem, mondván: Jer, megmutatom néked a menyasszonyt, a Bárány feleségét (a városnyi méretû jármûvet).
10. És elvive engem lélekben egy nagy és magas hegyre és megmutatá nékem azt a nagy várost, a szent Jeruzsálemet, a mely Istentõl szállott alá a mennybõl, *1223

Lássuk, hogyan is nézett ki ez az ”ûrváros”:

11. Benne vala az Isten dicsõsége; és annak világossága hasonló vala a legdrágább kõhöz, úgymint kristálytiszta jáspis kõhöz;
12. És nagy és magas kõfala vala, tizenkét kapuja, és a kapukon tizenkét angyal, és felírott nevek, a melyek az Izráel fiai tizenkét törzsének nevei (kommentár):
13. Napkeletrõl három kapu; északról három kapu; délrõl három kapu: napnyugotról három kapu.
14. És a város kõfalának tizenkét alapja vala, és azokon a Bárány tizenkét apostolának nevei.
15. A ki pedig én velem beszéle, annál vala egy arany vesszõ, hogy megmérje a várost, és annak kapuit és kõfalát.
16. És a város négyszögben fekszik, és a hossza annyi, mint a szélessége. És megméré a várost a vesszõvel tizenkétezer futamnyira: annak hosszúsága és szélessége és magassága egyenlõ. *1224

*1222,*1223,*1224 Mennyei jelenések könyve 21

Újfent ugyanazzal a mozzanattal találkozunk, melyrõl Ezékiel számolt be. Vagyis az õt kalauzoló ismeretlen egy mérõeszközzel “méricskélte” az ismeretlen objektumot.

Akkor azt feltételeztük, hogy az Ezékiel könyvében szereplõ számadatok egészen más jelentõséggel bírnak, mint azt korábban gondolták. Az egyértelmû, hogy ezek egy ismeretlen, nem földi személytõl származnak. Ezért egyáltalán nem valószínû, hogy a misszionáriusok mûszaki méreteket adtak meg. Ellenkezõleg: ezek a számadatok üzenetértékûek, és konkrét jelentéstartalommal bírnak.

Most pedig János szintén hasonló “méricskélés” történetével áll elõ. Lehet, hogy ezek szintén fontos jelentéstartalommal bírnak. De persze az is lehet, hogy a misszionáriusok az “ûrvárosuk” méreteit akarták ezzel érzékeltetni.

Hiszen felszólították, hogy mindent, amit látott, írja meg:

10. ...hallék hátam megett nagy szót...
11. A mely ezt mondja... A mit látsz, írd meg könyvben...
19. Írd meg, a miket láttál és a mik vannak... (*1127)

Újabb adatok következtek:

17. És megméré annak kõfalát száznegyvennégy singre, ember mértékével, azaz angyaléval. *1225

Az megint csak teljességgel valószínûtlen, hogy az ismeretlen mérni kezdett: “egy, kettõ, három, négy,..., huszonhat, huszonhét,..., száztizenegy, száztizenkettõ,..., száznegyvennégy”. Ezek is nyilván adatok valamihez...

18. És kõfalának rakása jáspisból vala; a város pedig tiszta arany, tiszta üveghez hasonló. *1226

Az “ûrváros” felülete fémesen csillogott. Ugyanakkor nagyméretû üvegrészek is voltak rajta. Akárcsak a tudományos fantasztikus filmek nagy ûrkomplexumain...

19. És a város kõfalának alapjai ékesítve valának mindenféle drágakövekkel. Az elsõ alap jáspis; a második zafir; a harmadik kálczédon; a negyedik smaragd;
20. Az ötödik sárdonix; a hatodik sárdius; a hetedik krizolitus; a nyolczadik berillus; a kilenczedik topáz; a tizedik krisopráz; a tizenegyedik jáczint; a tizenkettedik amethist. *1227

(*1127) Mennyei jelenések könyve 1
*1225,*1226,*1227 Mennyei jelenések könyve 21

Tehát ezekre utal János, mikor korábban arról beszél, hogy a város “fel volt ékesítve”.

Fogadjuk hát el azt, hogy egy városnyi méretû jármû különbözõ drágakövekkel volt feldíszítve? Vagy talán valami, számára ismeretlen tárgyakat nevez János drágaköveknek?

Gondolom, sokan látták a George Lucas Csillagok háborúja címü trilógiájából készült filmet. Ebben a filmben több ízben is feltûnnek városnyi méretû jármûvek. Ezek természetesen a képzelet szülöttei. Ugyanakkor, mint már oly sokszor a történelemben, bebizonyosodott, hogy a képzeletünk elõbb-utóbb megvalósul.

Így volt ez a víz alatt közlekedni képes jármûvel, vagy a repülni tudó géppel is...

Nos, a tudományos fantasztikus filmek a városnyi méretû jármûveket hasonlóképpen képzelik el:

70. ábra
”Mennyei Jeruzsálem, mely ékesítve vala mindenféle drágakövekkel...”

Egy ilyen jármûvön sok olyan rész található, mely különbözõ színû fényt sugároz. Ezek lehetnek jelzõ vagy épp a kémlelõablakokon kiszûrõdõ fények. Pirosak, zöldek, fehérek stb. De mind mesterséges eredetûek.

Gondoljunk hát bele abba, hogy mikor János ezt a városnyi jármûvet meglátta, az elsõ, amit nem értett: miféle fény jön abból? És mik azok a színesen fénylõ pontok, melyek azt ”ékesítik”?

Ugyan hogyan is jellemezhette volna a jármû azon apró részeit, ahonnan különbözõ színû fények jöttek? Mi erre ma azt mondanánk, hogy jelzõfények. És János korában? Õ mit mondhatott róluk? Ismerte-e kétezer évvel ezelõtt az emberiség a mesterséges fény fogalmát?

Ugye nem?!

A különbözõ színû, pontszerû fényforrásokról jobb híján azt hitte, hogy azok azért világítanak, mert drágakövek. És csillognak... Velük van a mennyei Jeruzsálem “felékesítve”.

Az eltérõ színük miatt pedig más és más fajta és színû drágakövekhez hasonlította azokat...

Pedig csak jelzõ- és más, a jármûbõl kiszûrõdõ fények voltak...

De nem csupán kívülrõl vehette a jármûvet szemügyre, belülrõl is bemutatták azt neki:

21. A tizenkét kapu pedig tizenkét gyöngy; minden egyes kapu egy-egy gyöngybõl vala; és a város utczája tiszta arany, olyan, mint az átlátszó üveg. *1228

A tudományos fantasztikus filmekbõl már “jól ismerjük” az ûrvárosok belsejét.

22. És templomot nem láttam abban... *1229

Persze hogy nem volt az ûrvárosban templom! Hiszen korábban részletesen tárgyaltuk, hogy a templom nem más, mint a misszionáriusok jármûveinek az emberek által létrehozott építészeti mása.

A misszionáriusoknak nem volt szükségük arra, hogy saját jármûveik alakját épületekben örökítsék meg...

Ezért nem látott hát János az ûrvárosban templomot.

De egy másik dolgot sem értett:

23. És a városnak nincs szüksége a napra, sem a holdra, hogy világítsanak benne; mert az Isten dicsõsége megvilágosította azt...
25. És annak kapui be nem záratnak nappal (éjszaka ugyanis ott nem lesz); *1230

5. És ott éjszaka nem lesz; és nem lesz szükségök szövétnekre és napvilágra; mert az Úr Isten világosítja meg õket... *1231

*1228,*1229,*1230 Mennyei jelenések könyve 21
*1231 Mennyei jelenések könyve 22

Mindenfele, amerre csak “járt”, szórt fény világított meg mindent. Ma már persze nem csodálkozunk ezen, mert ismerjük a mesterséges fényforrásokat.

És János?

Õ csak a Napot, a Holdat, a csillagokat, meg a tüzet ismerte, melyek fényt sugároznak. Ezért igencsak elcsodálkozott, miszerint annak ellenére, hogy sem a Napot, sem a Holdat nem látja, mégis világos van.

Nem értette, mitõl... Biztosan az Isten dicsõsége világít! — tért hát napirendre a kérdés fölött.

Annyira lenyûgözték a látottak, hogy ismét térdre borult az elõtt, aki õt kalauzolta:

8. És én János vagyok az, a ki ezeket hallottam és láttam: és mikor hallottam és láttam, leborulék az angyal lábai elõtt, hogy õt imádjam, a ki nékem ezeket megmu tatta vala. *1232

János kísérõje ettõl újfent zavarba jött és hevesen tiltakozni kezdett:

9. Az pedig monda nékem: Meglásd, ne tedd; mert szolgatársad vagyok néked... *1233

Ezzel véget is ért János “kirándulása”.

Hogy ezek után mi történt, arról már mélyen hallgat...

*1232,*1233 Mennyei jelenések könyve 22

[Vissza a tartalomjegyzékre]

A PIRAMISOK

Hogyan kerül a csizma az asztalra? — merülhet fel újfent a kérdés a kedves olvasóban. Elvégre könyvünkben a keresztény Bibliával foglalkozunk. Holott a piramisok, többek között azok, melyek Egyiptomban találhatóak, az egyiptológia — egy külön tudomány — szakterületéhez tartoznak.

Mi köze lehet ezen, emberek által emelt építményeknek a Bibliához?

Nos, bár a szövegekben nincs róluk szó, de a korábbi fejezetekben kialakított Kép tükrében azt is megérthetjük, hogy miért emelték az ókorban azokat.

Megjegyzem, hogy piramisok nem csupán Egyiptomban találhatók. Igaz, az ottaniak a legismertebbek, de jócskán vannak hasonlóak a világ más tájain is. Többek között az amerikai kontinensen. Például Dél-Amerikában.

De vajon miért emeltek efféle építményeket a különbözõ kultúrák? Ennek megválaszolása érdekében maradjunk az egyiptomi piramisoknál.

Több évszázadon keresztül kutatók és tudósok serege próbálta meg megfejteni a piramisok titkát. Kutatásokkal, mérések garmadával próbálták megérteni a rendeltetésüket. Hisz sok ezer évvel ezelõtt hatalmas munkával emelték õket. De milyen céllal?

Tudjuk azt, hogy e kõépítmények, melyek óriási, pontosan megmunkált, egyenként sok tonnás kõtömbökbõl állnak, belül üregeket, többek között sírkamrákat rejtenek. Azt mindenki nagyon jól tudja, hogy egykoron az egyiptomi uralkodókat temették ide. A sírkamrákban helyezték el bebalzsamozott holttestüket, számos tárgy kíséretében. Ezek arra kellettek, hogy a “túlvilágon” a halott uralkodó használhassa azokat.

A halott uralkodó mumifikált testét rejtõ szarkofág elhelyezése után a bejárati nyílásokat gondosan befalazták, és mindvégig a legszigorúbb titokban tartották feltalálási helyüket. Megakadályozandó, hogy a sírrablók kifosszák a sírkamrákat.

Nos, ennyit tudunk.

De miért pont piramisokban temették el az uralkodókat? Miért olyan a formájuk ezeknek az építményeknek, amilyen?

Erre mind ez ideig nem kaptunk választ.

Találgatások természetesen jócskán akadnak. Egyesek szerint a piramisok alakjuknak köszönhetõen összegyûjtik, koncentrálják a “kozmikus energiát”. Hát...

Olyan feltevések is akadnak, melyek szerint ezek navigációs feladatokat szolgáltak a régmúltban. Nem földi eredetû jármûvek landolását segítették elõ.

Mások meg a piramisok méreteibõl különféle matematikai törvényszerûségeket látnak kisejleni. Osztogatnak, szorozgatnak. Zsonglõrködnek a számokkal, a piramisok méretarányaival. Végül arra a következtetésre jutnak, hogy egy nem földi eredetû társadalom küldöttei azzal, hogy az önkényes számzsonglõrködésekbõl levezetett Pi (3,14159265...) számmal kívánták az emberiséggel közölni, hogy itt jártak.

Hangsúlyozom: bármely számhalmazból tetszõleges számú és fajtájú matematikai mûvelettel azt hozunk ki, amit csak akarunk! Úgyhogy ezek egyáltalán nem mérvadóak.

De hát mik is lehetnek akkor ezek a monumentális építmények?

A válasz megtalálásában a Biblia siet segítségünkre.

Azt már megtudtuk, hogy a régmúltban a misszionáriusok sok ízben avatkoztak be a földi civilizáció fejlõdésébe. Például azzal, hogy közel négyezer évvel ezelõtt rabszolgalázadást robbantottak ki Egyiptomban, és kimenekítették az izraelitákat az ókor egyik legjelentõsebb birodalmának területérõl.

Minden idõk legnagyobb népvándorlásához vezetett mindez, ahol sok százezren vándoroltak a Sinai félsziget pusztájában az “Izraelita projekt” forgatókönyvét követve...

De azt is megtudtuk, hogy a misszionáriusok több esetben a térség legerõsebb államainak uralkodóival személyesen tartották a kapcsolatot. Ilyen volt Nabukodonozor, Babilon királya is.

A szent szövegek cselekményei Mózestõl veszik kezdetüket. Mikor is a nyáját legeltetõ pásztorral elsõ ízben veszik fel a kapcsolatot.

De tudjuk jól, hogy az egyiptomi kultúra jóval régebbi keletû: Mózes elõtt az már a térség legvirágzóbb kultúrája volt.

Az sem titok, hogy az egyiptomiak a fáraót istenként tisztelték. De vajon miért? Csak mert uralkodó volt?

Erre is választ kaptunk a korábbiakban, amikor Mózes történetét taglalva kifejtettük, hogy az egyiptomi uralkodó birtokában szintén voltak “csodatévõ eszközök”.

11. És átvonulnak a nyomor tengerén, és megveri a tenger hullámait, és kiszáradnak a folyam örvényei, letöretik Assiriának kevélysége, és Égyiptom királyi pálczája elvész. *1234

24. És megerõsítem Babilon királyának karjait, és adom az én fegyveremet kezébe, és eltöröm a Faraó karjait, és nyögni fog elõtte, mint a megsebesültek szoktak.
25. Megerõsítem azért Babilon királyának karjait, a Faraó karjai pedig leessenek, hogy megtudják, hogy én vagyok az Úr, mikor adom fegyveremet Babilon királyának kezébe, hogy azt kinyújtsa Égyiptomnak földje ellen. (*580)

A “pálcáról” már megtudtuk, hogy egy szuperfejlett társadalom mûszaki eszközét jelenti. Egy ilyen tárgy tette érinthetetlenné Mózest és Áront, mikor a rabszolgalázadás elsõ hulláma elbukott. A megtorlás során nem merték õket bántani. Mert ez az eszköz védelmet biztosított a számukra.

Ehhez hasonló mûszaki eszközeik lehettek a fáraóknak is. Hatalmukat nagyrészt azoknak köszönhették, hiszen abban a korban hihetetlen “csodákat” lehetett velük produkálni. És uralkodni az emberek fölött!

Természetes hát, hogy az alattvalók, látva ezeket a “csodákat”, félték, és istenként tisztelték a fáraókat.

Azt is megtudtuk, hogy ezeket az eszközöket az uralkodók a misszionáriusoktól kapták, mivel már Mózes elõtt közvetlen kapcsolatban álltak velük.

25. Melyet megáld a seregeknek Ura, mondván: Áldott népem, Égyiptom! és kezem munkája, Assiria! és örökségem Izráel! (*18)

*1234 Zakariás könyve 10
(*580) Ezékiel könyve 30
(*18) Ésaiás könyve 19

Jákób fiai is ezért menekültek Egyiptomba, mikor nagy éhínség volt a régióban. Jákóbról tudjuk, hogy a misszionáriusok vele is baráti viszonyban voltak.

Nos, az éhínség idején e nem földi társadalom képviselõi “hatottak” az egyiptomi uralkodóra, és az befogadta a néhány tucat tagból álló törzset.

A szövegek szerint a történet ugyan más, de mi a kulisszák mögé kívánunk betekinteni...

Nos, késõbb a kapcsolat a misszionáriusok és az egyiptomi uralkodók között megromlott, mivel azok túlontúl önteltek lettek. És megfeledkeztek korábbi földönkívüli szövetségeseikrõl.

Mert immár istennek képzelték magukat. A “pálcának” köszönhetõen:

18. És Tehafneheszben megsötétedik a nap, mikor ott összetöröm Égyiptom pálczáját, és megszünik benne erelyének kevélysége, õt magát felhõ takarja el, és leányai fogságra mennek. *1235

*1235 Ezékiel könyve 30

Na, de térjünk vissza a piramisokhoz.

Mégis mik ezek?

Mindenki nagyon jól tudja, hogy a helyesen feltett kérdés önmagában hordozza a választ is. Tegyük hát fel ezért azt másképp.

A korábbiakban kiderítettük, hogy a keresztény vallás kultikus építményei — a templomok, az “Úr” háza — nem egyebek, mint a régmúltban élt szemtanúk által látott repülõ szerkezetek építészeti másai, melyek azok alakját utánozzák.

Nos, a piramisokkal kapcsolatos kérdést is tegyük fel imigyen: mit is utánoznak ezek a monumentális építmények?

A kérdés ilyetén való megfogalmazása már adja is a választ: egy másik lakott világ — egy nem földi civilizáció — építményeit!

Tudjuk ugyanis, hogy felvételrõl a korabeli “próféták” — Mózes, Ezékiel, János (apostol) — olyan dolgokat láttak, melyek egy nem földi társadalomra, egy másik lakott világra vonatkoztak. Valahol a távoli kozmoszban.

De jóval elõttük, az egyiptomi uralkodók is láttak hasonló felvételeket, mivel korábban köztük és szövetségeseik között baráti volt a viszony.

Abban az idõben nekik is bemutatták azokat a felvételeket, melyek a misszionáriusok hazáját ábrázolták. Látták az otthonukat, egy másik világot, és benne ezeket az építményeket...

Nos, mivel a fáraó volt a legmagasabb rangú személy az országban, már-már isten, ezért “természetszerûleg” neki is dukált egy ilyen építmény. Na persze csak a kövekbõl készült mása... Mert halála után õ is abba a világba kívánt eljutni. Az istenek országába...

Ezt megelõlegezendõ, helyezték el õt egy olyan építményben, mely hû mása volt egy másik lakott világ építményeinek.

Csak a fáraót temethették oda. Egyszerû halandót nem! Csak az õ kiváltsága volt.

Egyébként a zsidók vándorlása nem egyedülálló jelenség az emberiség történelmében. Sok száz évvel Krisztus után az amerikai kontinensen egy egykoron Észak-Mexikó területén élt törzset “szólítottak fel az istenek”, hogy hagyják el lakóhelyüket és vándoroljanak egy másik, számukra kijelölt területre. Az “ígéret földjére”... Ahol majd megtelepedhetnek.

Az istenek megígérték, hogy az ott élõ törzsekkel vívott területszerzõ háborúikban fegyvereikkel segíteni fogják õket.

A “kiválasztottak” útra keltek és több generáción keresztül, mintegy kétszáz évig vándoroltak dél felé. Míg végül megtelepedtek. És egy virágzó kultúrát hoztak létre. Melyet közel ötszáz évvel ezelõtt a Hernando Cortez által vezetett spanyol hódítók romboltak le...

Igen. Az Azték birodalomról van szó, melyet fénykorában romboltak le.

Nem furcsa a nagyfokú hasonlóság az azték nép és az izraeliták között?

Mindez természetesen nem a véletlen mûve. Hanem annak a következménye, hogy a misszionáriusok több esetben, a Föld különbözõ pontjain avatkoztak közbe és terelték más mederbe a történelem eseményeit.

Egyiptomban négyezer, míg az amerikai kontinensen félezer évvel ezelõtt.

És az Azték birodalom bukása után ott is fennmaradtak piramisszerû építmények...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A “SZABADÍTÁS SISAKJA”

Miféle sisak? — értetlenkedhet a cím olvastán Ön, kedves olvasó. Mi köze lehet egy sisaknak a Bibliához?

Pedig furcsamód van.

Ugyanis a biblikus szövegekben vannak olyan információk, melyek egy másik világ harcosainak védõöltözékérõl szólnak...

Az Ótestamentom tárgyalása során láthattuk, hogy a misszionáriusok gyakran avatkoztak be közvetlenül az események menetébe az izraeliták oldalán.

Történt ez már az invázió éjszakáján, de késõbb is számos esetben, mikor az izraeliták az új hazájukért vívták a csatáikat. Ezek az emberek szeme láttára történtek, és így több ízben is láthatták a korabeli szemtanúk, hogy valójában hogyan is néz ki ez a nem földi haderõ.

Ezek az információk azonban nem lettek azonnal lejegyezve. De az idõk során mindvégig megvoltak az emberek kollektív emlékezetében, és szájról szájra terjedtek. Ezért sokszor a legváratlanabb helyeken bukkannak fel a szövegekben, olyan környezetben, ahol önmagukban nem mondanak semmit.

Viszont ha célirányosan kiszûrjük a szövegekbõl õket, és mintegy “sûrítve” vesszük szemügyre, azokból meglepõ következtetésekre juthatunk.

Fogjunk hát hozzá, és lássuk, hogyan is néznek ki egy nem földi eredetû társadalom haderõi.

A Biblia-korabeli idõkben a Flotta megjelenését a légi jármûvek már távolról hallható hangja elõzte meg:

22. A hír hangja ímé megjött, és nagy zúgás kél észak földe felõl, hogy pusztává tegyék Júdának városait, és sakálok tanyájává. (*1019)

Távolról hallatszik a zúgás — a hajtómûvek hangja. Ami azt jelenti: jönnek a jármûvek, hogy pusztítsanak.

33. Az õ dörgése ad hírt felõle, mint a barom a közeledõ viharról. (*1006)

(*1019) Jeremiás könyve 10
(*1006) Jób könyve 36

A misszionáriusok jármûve közeledik...

Amikor azok bevetésre indultak, sok helyen elrepültek az emberek feje fölött. Ilyenkor, mondjuk a mezõn dolgozó emberek, csak azt látták, ahogy a magasban elhúznak felettük a jármûvek:

29. De sõt értheti-é valaki a felhõ szétoszlását, az õ sátorának zúgását? (*1004)

3. Utána hang zendül, az õ fennségének hangjával mennydörög, s nem tartja vissza azt, ha szava megzendült.
34. Isten az õ szavával csudálatosan mennydörög, és nagy dolgokat cselekszik, úgy hogy nem érthetjük. (*1005)

Csak tátott szájjal bámulták õket...

Ahogy közeledtek, hangjuk egyre erõsebb lett:

6. Felvonul Isten harsonaszónál, kürtzengés közt az Úr. (*1016)

A krónikás, mint ahogy arra már számos alkalommal utaltunk, a hajtómûvek hangját hasonlítja kürtzengéshez, harsonaszóhoz.

Mikor e légi jármûvek apró pontokként a magasban láthatókká váltak, hangjuk már mennydörgésszerû volt:

30. Te pedig prófétáld meg nékik mind e szókat, és ezt mondd nékik: Az Úr a magasságból harsog, és az õ szent lakhelyébõl dörög, harsanva harsog az õ házára, riogatva kiált, mint a szõlõtaposók, e föld minden lakosa ellen.
31. Elhat e harsogás a földnek végére (nagyon erõs a zaj és nagyon messzire elhallatszik), mert pere van az Úrnak a pogányokkal, õ minden testnek ítélõ birája, a hitetleneket fegyverre veti, azt mondja az Úr. (*560)

A Flotta jármûveinek megjelenése általában semmi jót nem ígért. Az emberek méltán féltek tõlük:

19. És félik napnyugottól fogva az Úrnak nevét (az ûrhajó hangját, hiszen ha megjelenik, akkor nagy baj van!), és naptámadattól az õ dicsõségét (fényét), mikor eljõ, mint egy sebes folyóvíz, a melyet az Úr szele hajt. (*1013)

Volt, amikor egyszerre sok jármû közeledett:

14. Ezekrõl is prófétált pedig Énok, a ki Ádámtól fogva a hetedik volt, mondván: Ímé eljött az Úr az õ sok ezer szentjével, *1236

Megjelent az “égi had” — hadra kelt sereg:

4. Hah! zsibongás a hegyeken (a hegy talán ûrhajó?), mint nagy néptömegé; hah! összegyûlt népek országainak zúgása; a seregek Ura harczi sereget számlál.
5. Jõnek messze földrõl, az égnek végérõl (messzirõl, a világûrbõl!), az Úr, és haragjának eszközei, elpusztítani mind az egész földet. (*1122)

(*1004) Jób könyve 36
(*1005) Jób könyve 37
(*1016) Zsoltárok könyve 47
(*560) Jeremiás könyve 25
(*1013) Ésaiás könyve 59
*1236 Júdás levele
(*1122) Ésaiás könyve 13

Az égbolton több jármû repült együtt kötelékben:

26. Emeljétek föl a magasba szemeiteket, és lássátok meg, ki teremté azokat? Õ, a ki kihozza seregöket szám szerint, mindnyáját nevén szólítja (vagyis külön-külön nevük van a misszionáriusoknak); nagy hatalma és erõssége miatt egyetlen híjok sincsen. *1237

Más szóval: nézzetek föl a magasba, és meglátjátok a misszionáriusok seregét — a repülõ szerkezeteket.

Ugyanarról a Flottáról van szó a késõbbiekben is, csak egy kicsit más értelemben:

7. Néktek pedig, a kik szorongattatok, nyugodalommal mivelünk együtt, a mikor megjelenik az Úr Jézus az égbõl az õ hatalmának angyalaival.
8. Tûznek lángjában, ki bosszút áll azokon, a kik nem ismerik az Istent, és a kik nem engedelmeskednek a mi Urunk Jézus Krisztus evangyéliomának. (*1025)

Vagyis, amikor majd megjelenik az ûrhajó, melynek fedélzetén ott lesz Jézus. A hatalmának angyalai pedig nem más, mint az ûrflotta.

Ezek az elõbb még a távolban pontszerûnek tûnõ objektumok nagy sebességgel közeledtek:

13. Ímé! úgy jõ fel, mint a felleg (vízgõz), és szekerei olyanok, mint a szélvész (nagyon gyorsan repülnek), lovai gyorsabbak a saskeselyûknél (egyértelmû, hogy repülõ jármûvekrõl van szó, hiszen különben miért hasonlítaná a sebességüket egy repülõ madár sebességéhez?). Jaj nékünk, mert elvesztünk! (*537)

Régebben, amikor ezek a jármûvek megjelentek, gyakran pusztítási szándékkal jöttek. Erre emlékezve félnek tehát. Az emberek, látva õket, hanyatt-homlok menekültek: ”Jaj nékünk, mert elvesztünk!”

A menekülõket a támadó jármûvek üldözõbe vették:

19. Gyorsabbak valának a mi üldözõink az égnek saskeselyûinél; a hegyeken kergettek minket, a pusztában ólálkodtak utánunk. (*554)

16. Így kergesd õket a te szélvészeddel, és forgószeleddel így rettentsd õket! *1238

Amikor már közel voltak, hangjuk olyannyira erõs lett, hogy abba szinte minden beleremegett:

6. A seregek Urától látogattatik meg, mennydörgéssel, földindulással, nagy zúgással, forgószéllel, viharral és emésztõ tûzi lánggal; (*1008)

*1237 Ésaiás könyve 40
(*1025) Pál thessalonikabeliekhez írt II. levele 1
(*537) Jeremiás könyve 4
(*554) Jeremiás siralmai 4
*1238 Zsoltárok könyve 83
(*1008) Ésaiás könyve 29

Ezek a gyors légi jármûvek váratlanul, hirtelen, máskor, más idõben és helyszínen is megjelentek. Mint derült égbõl a villámcsapás.

22. Kiáltás hallattassék házaikból, mikor sereggel törsz reájok hirtelen, mert vermet ástak, hogy elfogjanak engem, és tõrt vetettek lábaimnak.
23. Te pedig Uram, tudod minden ellenem való gyilkos szándékukat; ne kegyelmezz meg bûneik miatt, és ne töröld ki vétkeiket orczád elõl, hanem veszni valók legyenek elõtted; a te haragod idején bánj el velök! *1239

Azért jöttek, hogy a várost támadják:

1. Szádhoz a kürtöt! Mint a sas (repülve és gyorsan, sebesen), úgy jön az Úr házára!...
5. ...Haragom felgerjedt ellenök (beindultak a hajtómûvek)...
14. ...tüzet bocsátok városaira (bevetem fegyvereimet), és az emészti meg az õ erõsségeit. *1240

Mikor megérkeztek a célpont fölé, bevetették fegyvereiket:

14. És megjelen felettök az Úr, és nyila repül mint a villámlás (nyíl — lövedék, villámlás — fényfelvillanás a lövedék kilövésekor); az Úr Isten kürtöt fuvall (hajtómû hangja), és déli szelekben nyomul elõ (légmozgás). (*963)

18. A felhõk vizet ömlesztének; megzendülének a fellegek, és a te nyílaid széllyel futkostanak. (*962)

Volt, amikor nagyméretû harci jármûveket vetettek be.

2. Ímé, egy erõs és hatalmas jõ az Úrtól, mint jégfergeteg, veszedelmes szélvész, mint özönlõ erõs vizeknek áradása: földhöz veri kezével azt! (*967)

A bevetett fegyverek következtében minden lángolt:

25. Ezért ontá ki reá búsulásának haragját és a had erejét (a misszionárius flotta tûzerejét!); körülte lángolt az, de õ nem értett: és égett benne, de nem tért eszére! *1241

Nagyon érdekes leírást találunk Jóel próféta könyvében arról, hogyan is nézett ki egy nem földi haderõ büntetõinváziója. Ennek során a várost a Biblia-korabeli idõkben nemcsak légitámadás érte, hanem abba kisebb jármûveken a Flotta harcosai is betörtek. A krónikás mindezt saját szemével látta:

16. Hát nem szemünk láttára irtatott-é ki az élelem, az öröm és vigasság Istenünk házából?! *1242

Mit is láttak?

*1239 Jeremiás könyve 18
*1240 Hóseás könyve 8
(*963) Zakariás könyve 9
(*962) Zsoltárok könyve 77
(*967) Ésaiás könyve 28
*1241 Ésaiás könyve 42
*1242 Jóel könyve 1

1. Fújjátok a kürtöt a Sionon, és rivalgjatok az én szent hegyemen! Rémüljenek meg e föld minden lakói; mert eljõ az Úrnak napja; mert közel van az.
2. Sötétségnek és homálynak napja; felhõnek és borulatnak napja; mint a hegyekre ráterülõ alkonyat! Nagy és hatalmas nép, a milyen nem volt öröktõl fogva és nem is lesz utána többé, nemzetségrõl nemzetségre (talán itt arra gondol, hogy sem azelõtt, sem azután nem láthattak ekkora misszionárius haderõt?).
3. Elõtte tûz emészt (fegyver), utána láng lobog (hajtómû); elõtte a föld olyan, mint az Éden kertje, utána pedig kietlen pusztaság (a fegyver pusztításának mértéke); meg sem menekülhet tõle semmi.
4. A milyen a lovak alakja, olyan annak alakja (tehát a misszionáriusok harci jármûveinek valamilyen hasonló alakja van), és száguldoznak, mint a lovasok (gyors jármûvek). *1243

A “lovak”, vagyis olyan jármûvek, melyek formája az embereket leginkább a ló, mint háziállat alakjára emlékeztette (ne feledjük napjaink motorkerékpárjait)...

5. Rohannak a hegyek tetején (vagyis magasan repülnek), mintha hadi szekerek robognának (a repülõ jármûvek által keltett erõs zaj); mintha tarlót emésztõ láng ropogna (reaktív hajtómûvel rendelkezõ jármûvek); a milyen az ütközetre kész hatalmas nép.
6. Elrémülnek tõle a népek; minden arcz elsáppad (persze, mivel ilyeneket még soha nem láttak, sem ilyen jármûveket, sem ilyen fegyvereket, sem ilyen pusztítást, hát rettenetesen megijedtek).
7. Száguldoznak, mint a hõsök, felhágnak a kõfalakra, mint a bajnokok (a jármûvek sok mindenre képesek); mindenik a maga útján halad, nem bontják meg soraikat (kötelékben repülnek).
8. Egymást nem szorongatják; mindenik a maga útján halad; néki rohannak a fegyvernek, és nem esik seb rajtok (talán itt arról beszél, hogy ezek a jármûvek mennyire szilárdak, ellenállóak, mi mindent ki nem bírnak).
9. Betörnek a városba, futkároznak a kõfalon, felhágnak a házakra (talán valamilyen kisebb, mozgékonyabb jármûvekre gondol itt, kisebbekre, mint a fentebb említett repülõ szerkezetek?), betörnek az ablakokon, mint a tolvaj.
10. Reszket elõttök a föld, és megrendülnek az egek; a nap és hold elsötétednek, a csillagok is bevonják fényöket.
11. És megzendül az Úrnak szava az õ serege elõtt, mert felette nagy az õ tábora; mert hatalmas az õ rendeletének végrehajtója (nagy zaj és hatalmas jármû, mely az inváziós csapatok élén halad). Bizony nagy az Úrnak napja és igen rettenetes (persze, ha ilyen fegyvereket vetettek be ellenük, és ilyen pusztítást vittek végbe)! Ki állhatja ki azt? *1244

*1243,*1244 Jóel könyve 2

A fenti szövegekben Jóel pontosan leír egy misszionárius büntetõakciót. Talán valami hasonlót láthattak a zsidók Egyiptomban az invázió éjszakáján...

A támadás következményeit, a pusztítás mértékét, melyet a harcosok hagytak maguk mögött, Jóel szemléletesen írja le:

17. Elsenyvedtek a magvak barázdáik alatt, elpusztultak a gabonás házak, összedõltek a csûrök (mindezt aligha okozhatta az aszály); mert kiaszott a gabona.
18. Mint nyög a barom! Megháborodtak a marha-csordák, mert nincs legelõjük; bûnhõdnek még a juhnyájak is!
19. Hozzád kiáltok Uram, mert tûz emésztette meg a puszta virányait, és láng perzselte le a mezõ minden fáját.
20. A mezõ vadai is hozzád esengenek, mert kiszáradtak a vizeknek ágyai, és tûz emésztette meg a puszta virányait. *1245

Azt azért ne gondoljuk, hogy egy aszályos év következményeit írja le. Mert vízhiányos idõszakban nem szoktak az építmények romba dõlni, és a mezõk megégni...

Ellenkezõleg: mindez olyan jármûvek — az ”Úr haragjának eszközei” — ténykedésének következménye, melyeken profi “katonákat” vetettek be.

31. És kiontom reád haragomat, búsulásom tüzét fúvom reád, és adlak goromba férfiak kezébe, kik mesterek, téged elveszteni (vagyis profi katonák, gyilkolásra kiképzett fegyveresek). *1246

E katonák, a Flotta harcosai, messzirõl jöttek:

26. És zászlót emel a távoli népeknek, és süvölt a föld határán lakozóknak, és ímé hamarsággal könnyen eljõnek. (*1011)

Ezt láthatták hát a korabeli szemtanúk, mikor a misszionáriusok harci jármûveiket bevetették...

Elõfordult azonban, hogy a fegyvereseik személyesen bocsátkoztak harcba. Ilyenkor figyelhették meg az emberek õket, külsejüket tüzetesebben.

Az egyik ilyen fontos esemény az invázió éjszakáján történt egykoron Egyiptomban:

34. Avagy próbálta-é azt Isten, hogy elmenjen és válaszszon magának népet valamely nemzetség közül, kisértésekkel; jelekkel, csudákkal, haddal, hatalmas kézzel, kinyújtott karral, és nagy rettenetességek által, a miképen cselekedte mind ezeket ti érettetek az Úr, a ti Istenetek Égyiptomban, szemeitek láttára? (*30)

Sokan voltak azok, akik fegyvereikkel támadtak. Hiszen Mózes hadról beszél...

*1245 Jóel könyve 1
*1246 Ezékiel könyve 21
(*1011) Ésaiás könyve 5
(*30) Mózes V. könyve 4

Mikor a misszionárius harcost megtámadták és szorult helyzetbe került, akkor:

16. És látá, hogy nincsen senki, és álmélkodott, hogy nincsen közbenjáró; ezért karja segít néki, és igazsága gyámolítja õt.
17. És felölté az igazságot, mint pánczélt, és a szabadítás sisakja van fején; felölté a bosszúállás ruháit, mint köpenyt, és búsulással vevé magát körül, mint egy palásttal. *1247

Ekkor a harcos fegyvere tûzerejével, tüzével — “búsulással” vette magát körül. Mindenre lõtt körbe, ami csak mozgott...

Testi épségét egy olyan eszköz vagy védõöltözék óvta, amit a krónikás “igazságnak” nevez. Hiszen mielõtt harcba bocsátkozott volna — “felöltötte az igazságot, mint pánczélt”, mely a harcban “gyámolította”, védte õt, a testi épségét.

Ezenkívül a nem földi harcosok öltözékéhez tartozott a: “szabadítás sisakja”, a “bosszúállás ruhája”, mely köpenyszerû volt.

4. Igazságban (ugyanaz az eszköz) ítéli a gyöngéket, és tökéletességben bíráskodik a föld szegényei felett; megveri a földet szájának vesszejével (fegyver), és ajkai lehével (hajtómû gázsugara) megöli a hitetlent. *1248

Mikor “ítélt”, azaz fegyvereit bevetette, a misszionárius harcoson szintén látható volt az “igazság”.

2. Felhõ és homályosság van körülte; igazság és jogosság az õ székének erõssége.
3. Tûz jár elõtte, és köröskörül elégeti az õ szorongatóit. *1249

Nyilván a korabeli szemtanú egyáltalán nem értette, hogy ugyan mik is azok a valamik a fegyveres öltözékén. Azt sem értette, hogy ezek az eszközök konkrét funkcionális jellegûek voltak, és a feladat eredményes végrehajtását segítették elõ.

Egyfajta védõfelszerelés volt, mely a lövedékekkel szemben védte a harcost. Errõl Pál is beszél:

16. Mindezekhez fölvevén a hitnek paizsát, a melylyel ama gonosznak minden tüzes nyilát (pajzs, mely védelmül szolgál a lövedékekkel szemben) megolthatjátok; (*961)

A pajzs, mely nem emberkéz által készített lövedékek ellen védett...

*1247 Ésaiás könyve 59
*1248 Ésaiás könyve 11
*1249 Zsoltárok könyve 97
(*961) Pál efézusbeliekhez írt levele 6

Ezeket a lövedékeket olyan fegyverek lõtték ki, melyek lövéskor fényfelvillanásokat — “világosságot” produkáltak:

11. Ezt pedig cselekedjétek, tudván az idõt, hogy ideje már, hogy az álomból felserkenjünk; mert most közelebb van hozzánk az idvesség, mint a mikor hívõkké lettünk.
12. Az éjszaka elmúlt, a nap pedig elközelgett; vessük el azért a sötétségnek cselekedeteit, és öltözzük fel a világosság fegyvereit. *1250

Pál is említést tesz egy speciális sisakról, amit a harcosok viseltek:

17. Az idvesség sisakját is fölvegyétek, és a Léleknek kardját, a mely az Isten beszéde: *1251

Azaz Pál korábban látta, ahogy a harcosok felvették a “hitnek paizsát”, magukhoz vették a “világosság fegyvereit” és feltették fejükre az “idvesség sisakját”...

Nem emlékeztet mindez bennünket arra, mikor a harcba induló fegyveresek felöltik a speciális védõöltözéket, magukhoz veszik a fegyvereiket és felteszik fejükre a védõsisakot? Pedig sok akciófilmben láthattunk már hasonlókat!

Korábban Jób kapcsán beszéltünk arról, hogy köztiszteletben álló ember volt. Mindenki félt tõle. Szava törvény volt. Éspedig azért, mert olyan eszközöknek volt birtokában, amelyeket a misszionáriusoktól kapott:

14. Az igazságot magamra öltém és az is magára ölte engem; palást és süveg gyanánt volt az én ítéletem. *1252

Neki is volt “igazsága”, amit magára öltött. És még valamilyen eszköze, mellyel “ítéleteket” cselekedett.

Ezért féltek hát tõle. Senki nem mert vele szembeszegülni...

Így érthetõ már, hogy miért fájt a misszionáriusok “feje” Jób miatt. Miért volt annyira fontos a biztonsági szolgálat fõnökének Jób megbízhatósága. Hiszen a misszionáriusoknak köszönhetõen olyan eszközei voltak, melyek hihetetlen dolgokat produkáltak, és melyeket akár rosszra is használhatott volna. Ezért tették hát több ízben is õt próbára.

A harcosok harci viselete jellegzetes színû volt:

1. Ki ez, ki jõ Edomból, veres ruhákban Boczrából, a ki ékes öltözetében, ereje sokaságában büszke? Én, a ki igazságban szólok, elégséges vagyok a megtartásra. *1253

*1250 Pál levele a rómabeliekhez 13
*1251 Pál efézusbeliekhez írt levele 6
*1252 Jób könyve 29
*1253 Ésaiás könyve 63

Vagyis a Biblia által említett “bosszúállás öltözéke”, a “harci öltözet” vörös színû volt a misszionáriusoknál.

1. Pusztító jön fel ellened; õrizd a várat, nézzed az útat, erõsítsd derekadat, keményítsd meg erõdet igen.
3. Vitézeinek pajzsa veres, katonáinak ruházata bíborszínû (így néznek ki a misszionárius haderõk?), hadiszekere aczéltûzben ragyog (itt minden bizonnyal a harci jármûvekre utal) fegyverkezése napján, és a dárdákat rengetik.
4. Az utczákon robognak a szekerek, összeütköznek a piaczokon; tekintetök mint a fáklyák (megint valamilyen nem földi eredetû haditechnikáról van szó, hasonló a Jóel által leírtakhoz), futkosnak mint a villámok (ez sem földi eredetû).
13. Ímé rádtörök, azt mondja a Seregek Ura (vagyis a misszionáriusok személyesen), és füstté égetem szekereit (nagyhatású fegyver következménye). Oroszlán-kölykeidet kard emészti meg, és kiirtom e földrõl zsákmányodat, és nem hallatszik többé követeidnek szava. *1254

Az ugye eléggé egyértelmû, hogy mindezeket a Seregek Ura mondja. És a vörös pajzsú vitézek a Seregek Urához tartoznak?

Mikor azok megjelentek, elõvették a kézi fegyvereiket, és kibiztosították azokat:

10. Feltûrte az Úr szent karját (olyan mintha a fegyvert használat elõtt kibiztosítaná...) minden népeknek szemei elõtt, hogy lássák a föld minden határai Istenünk szabadítását! *1255

Lövésre készen várták a parancsot. Hogy “szabadítsanak”...

De Zakariás is beszélt korábban ismeretlen személyekrõl, akiket látott. Tudjuk, hogy ezek szintén fegyveresek voltak, csak õk a biztonsági szolgálat kötelékébe tartoztak. Hozzájuk szintén kötõdik a vörös szín:

8. Látám éjszaka, hogy ímé, egy férfiú veres lovon ül vala, és áll vala a mirtus-fák között, a melyek egy árnyas völgyben valának; háta megett pedig veres, tarka és fehér lovak.
9. És mondám: Mik ezek Uram? (tehát az angyalt is Uramnak szólítja) És mondá nékem az angyal, a ki beszél vala nékem: Én megmutatom néked: mik ezek.
10. Akkor felele az a férfiú, a ki a mirtus-fák között áll vala, és mondá: Azok ezek, a kiket az Úr küldött, hogy járják be e földet;
11. És felelének az Úr angyalának, a ki a mirtus-fák között áll vala, és mondák: Bejártuk a földet, és ímé, az egész föld vesztegel és nyugodt (a fegyveresek, akik ellenõrzõ körutat tettek az Úr parancsára, jelentést tesznek feljebbvalójuknak arról, hogy mit tapasztaltak az ellenõrzõ körúton). *1256

*1254 Náhum könyve 2
*1255 Ésaiás könyve 52
*1256 Zakariás könyve 1

Foglaljuk hát össze néhány szóban mindazt, amit megtudtunk a Flotta harcosainak öltözékérõl.

Elõször is a viseletük vörös és bíborszínû volt.

A harci öltözékükhöz — “a bosszúállás ruhájához” — tartozott az “igazság”, mely többek között a “gonosz tüzes nyilai” ellen nyújtott védelmet. “Felölté az igazságot, mint pánczélt” — más szóval valami hasonlót a mi golyóálló mellényeinkhez.

A harcosok fején szintén volt egy speciális eszköz, mely védte õket — “a szabadítás sisakja”. Ezt akkor viselték, mikor “szabadítottak”, azaz harcoltak.

Nyilván ebben a sisakban kapott helyet a kommunikációs eszköz is. Akárcsak napjaink rádió adó-vevõi...

Mivel a szemtanúk ezt a viseletet akkor látták a misszionárius harcosokon, mikor azok pusztítottak, szerintük “bosszút álltak”. Így kapcsolódott késõbb ehhez a harci öltözékhez a “bosszúállás” fogalma. Mert mikor a korabeli emberek meglátták a harcosokat ebben az öltözékben, azonnal tudták, hogy azok megjelenése semmi jót nem ígér, mert “bosszút állni“ jöttek...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

MENNYEI FEJEDELEMSÉGEK

Mostanra már kiderült, hogy az “Isten országa” — a mennyország, az ország, mely a mennyekben van. Ennek az országnak, vagy mondjuk másképp, társadalomnak, sok tagja van. A bibliai történetek során némelyeket név szerint megismertünk közülük.

Volt szó arról is, hogy valamikor a kozmoszban fegyveres viszály tört ki. Ennek több kulcsfontosságú mozzanatát bemutatták Jánosnak is, aki egy “szigeten” járt. A háborúvá nõtt konfliktus során a “jók” gyõzedelmeskedtek a “rosszakkal” szemben.

De vajon mi is történhetett? Mi van a kozmoszban?

A Biblia szövegei, illetve azok az információk, melyeket e nem földi társadalom juttatott el hozzánk “Isteni kijelentésekben”, errõl is szólnak.

Természetesen figyelembe kell vennünk immár sokadszor a könyvünk során azt a tényt, hogy a szövegek olyan fogalmakkal operálnak, melyek néhány ezer évvel ezelõtt voltak aktuálisak.

De mindezek ellenére mindaz, amit elmondanak, nagyon is jól érthetõ, egységes képbe áll össze.

Úgy tûnik, hogy ez a kozmikus társadalom több önálló hatalmi képzõdménybõl tevõdik össze. Mintha egy olyan szövetség lenne, melyben több önálló állam vesz részt.

Ugyanis a biblikus szövegek “fejedelemségekrõl” beszélnek.

10. Azért, hogy megismertettessék most a mennybeli fejedelemségekkel és hatalmasságokkal az egyház által az Istennek sokféle bölcsessége, *1257

Ne feledjük, hogy Pál sok, számunkra ismeretlen információ birtokában volt, melyek erre a nem földi társadalomra vonatkoznak. Csakhogy testében a “tövis” volt a garancia arra, hogy mindezeket titokban is tartja. És csak azokat mondja el, melyeket a misszionáriusok akarnak.

Nos hát, a “mennyben” — a kozmoszban valamilyen társadalmi struktúrák (fejedelemségek) vannak.

12. Mert nem vér és test ellen van nékünk tusakodásunk, hanem a fejedelemségek ellen, a hatalmasságok ellen, az élet sötétségének világbírói ellen, a gonoszság lelkei ellen, melyek a magasságban vannak. *1258

*1257 Pál efézusbeliekhez írt levele 3
*1258 Pál efézusbeliekhez írt levele 6

Eléggé egyértelmû, hogy e nem földi társadalom tagjai fizikai mivoltukban erõsen eltérnek tõlünk. De ezen nem is csodálkozunk. Hiszen már régóta feltételezzük, hogy a létnek más formái is lehetnek. Nemcsak az általunk ismertek.

Másrészt ez, vagy ezek a lakott világok ott fenn, a “magasságban” vannak. De csak János rangsorolja õket a “rosszak” és a “jók” kategóriájába. Mivel ez nézõpont kérdése. Attól függ, melyik oldalon állunk...

Dániel könyvébõl megtudtuk, hogy a háborús konfliktusban, melyet a fejedelemségek vívtak egymás ellen, mik történtek. De legfõképp azt, hogy mi vezetett a fegyveres konfliktus kirobbanásához.

Természetesen szó sincs itt arról, hogy ezek jóslatok lennének. Inkább jóslat “köntösébe” bújtatott információk. Melyek egyáltalán nem a jövõrõl szólnak, hanem a múltról. A misszionáriusok múltjáról...

1. Én is a méd Dárius elsõ esztendejében mellette állék, hogy õt támogassam és segítségére legyek.
2. És most igazságot jelentek néked: Ímé, még három király támad Persiában, és a negyedik meggazdagul nagy gazdagsággal mindenki felett, és mikor hatalomhoz jut az õ gazdagsága által, mindent megmozdít Görögország ellen.
3. És támad egy erõs király és uralkodik nagy hatalommal és tetszése szerint cselekszik.
4. De alighogy támadt, megrontatik az õ országa és elosztatik az égnek négy tája szerint, de nem száll az õ maradékira és nem az õ hatalma szerint, a melylyel õ uralkodott, mert szétszaggattatik az õ birodalma, és másoknak adatik ezeken kívül.
5. És elhatalmasodik a déli király, de az õ vezérei közül is egyik, és ez hatalmat vesz rajta (puccs) és uralkodik, nagy uralkodás lesz az õ uralkodása.

6. És esztendõk mulva szövetkeznek, és a déli király leánya az északi királyhoz megy, hogy békéltessen, de a kar erejét meg nem tarthatja (Nem képes a fegyveres konfliktust megakadályozni, és “a kar ereje” kifejezés, arra enged következtetni, hogy itt nem a földi civilizációról van szó, hanem a misszionáriusokról, hiszen csak nekik volt “erõs karjuk”. Vagyis az ismeretlen itt arról beszél, hogy náluk mi vezetett a fegyveres konfliktus, a háború kirobbanásához), és õ sem áll meg (fogságba esik), sem az õ karja (fegyvere sem volt képes megvédeni), hanem kiszolgáltatják õt és az õ kisérõit és az õ nemzõjét és azt, a ki õt egy ideig gyámolította.
7. De támad helyébe az õ gyökerének csemetéje közül, a ki a had ellen jön majd, és tör az északi király erõsségeire, és azokat megszállja és beveszi.
8. És azoknak isteneit is bálványaikkal és drága arany- és ezüstedényeikkel együtt fogságba viszi Égyiptomba, és néhány esztendeig erõsebb lesz mint az északi király.
9. Ez ugyan bemegy a déli király országába, de visszatér az õ földére.
10. De az õ fiai fegyverkeznek és sok nagy sereget gyûjtenek, és hirtelen jön és beözönlik, és átmegy és visszatér, és hadakoznak mind az õ erõsségéig.
11. És felháborodik a déli király, és kimegy és megütközik vele, az északi királylyal, és az nagy sokaságot állít fel, de ez a sokaság annak a kezébe adatik.
12. És a mint a sokaság elfogatott: felfuvalkodik annak szíve, és sok ezeret letipor; még sem lesz hatalmas.
13. Mert az északi király visszatér, és az elõbbinél nagyobb sokaságot állít; néhány esztendõ mulva nagy sereggel és nagy készlettel jõ bizony.
14. És azokban az idõkben sokan támadnak a déli király ellen, a te néped erõszakos fiai is felkelnek, hogy beteljesítsék a látomást, de elhullanak.
15. Mert eljõ észak királya, és töltést emel és beveszi az erõsített várost (ûrbázist?); és délnek seregei meg nem állnak, sem az õ válogatott népe, és semmi erõ nem bír ellene állni.
16. És az, a ki reátört, a maga tetszése szerint cselekszik, és senki sem lesz, a ki ellene álljon, és megállapodik a dicsõ földön, és megsemmisül az az õ kezétõl (fegyverétõl?).
17. Azután maga elé tûzi, hogy bemegy az õ egész országának erejével, és békés szándékot mutat, és leányaszszonyt ad néki feleségül, hogy megrontsa, de az nem áll meg és nem tart vele.
18. És fordítja orczáját a szigetekre, és sokat elfoglal; de az õ gyalázatosságának véget vet egy vezér, a mellett, hogy megfizet néki az õ gyalázatosságáért.
19. És fordítja orczáját a maga országának erõsségeire, és meghanyatlik, elesik és nem találtatik meg.
20. Ennek helyébe jön az, a ki adószedõt jártat végig az ország dicsõ földén, de rövid idõn megrontatik, noha nem haraggal, sem viadalban (méreg?).
21. És ennek helyébe egy útálatos áll, a kire nem teszik az ország ékességét; hanem alattomban jõ, és hízelkedéssel jut az országhoz.
22. És a beözönlõ seregek elárasztatnak az õ orczája elõtt és megtöretnek; még egy szövetséges fejedelem is (itt megint csak misszionáriusról van szó, mert a fejedelem kifejezést a misszionárius önmagukra érti).
23. Mert a vele való megbarátkozás óta csalárdul cselekszik ellene, és reá tör és gyõzedelmet vesz rajta kevés néppel.
24. Alattomba még az ország gazdag részeibe is behatol, és azt cselekszi, a mit nem cselekedtek sem az õ atyái, sem az õ atyáinak atyái: zsákmányt, prédát és gazdagságot tékozol elõlök, és az erõsségek ellen is cselt kohol, de csak egy ideig.
25. És felindítja az õ erejét és szívét a déli király ellen nagy sereggel, és a déli király is hadra készül nagy sereggel és igen erõssel, de meg nem állhat, mert cselt koholtak ellene.
26. És a kik az õ ételét eszik, megrontják õt (megmérgezik) és az õ serege elszéled, és sokan elhullanak seb miatt.
27. De ennek a két királynak szíve is gonoszt forral, és egy asztalnál hazugságot szólnak egymásnak; de siker nélkül, mert a vég még bizonyos idõre elmarad.
28. Azért visszatér az õ földére nagy gazdagsággal; de az õ szíve a szent szövetség ellen van (a misszionáriusok szövetsége), és ellene tesz, és újra visszatér az õ földére.
29. Bizonyos idõben megjõ, és délre megy: de nem lesz utolszor úgy, mint elõször volt.
30. Mert kitteus hajók jõnek (fegyveres ûrhajók?) ellene és megijed, és visszatér és dühöng a szent szövetség ellen és cselekszik ellene; visszatér és ügyel azokra, a kik elhagyják a szent szövetséget.
31. És seregek állanak fel az õ részérõl, és megfertéztetik a szenthelyet, az erõsséget, és megszüntetik a mindennapi áldozatot, és felteszik a pusztító útálatosságot.
32. És a kik gonoszul cselekesznek a szövetség ellen, azokat hitszegésre csábítja hízelkedésekkel; ellenben az Istenét ismerõ nép felbátorodik és cselekeszik.
33. És a nép értelmesei sokakat oktatnak, de hullanak fegyver és tûz miatt, fogság és rablás miatt napokig.
34. És miközben elhullanak, megsegíttetnek kicsiny segítséggel, és sokan csatlakoznak hozzájok képmutató beszédekkel.
35. És elhullanak az értelmesek közül is, hogy megpróbáltassanak, megtisztíttassanak és megfehéríttessenek a vég idejéig; mert a rendelt idõ még hátra van.
36. És a király a maga tetszése szerint cselekszik és felfuvalkodik és felmagasztalja magát minden isten felett (a misszionáriusok között), és az istenek Istene (fõmisszionárius) ellen is vakmerõn szól, és szerencsés lesz, míg nem betelik a harag; mert a mi elhatároztatott, az végre is hajtatik.
37. Nem gondol atyáinak isteneivel, nem gondol az asszonyok kedvenczével, és egy istennel sem; hanem mindennek fölibe magasztalja magát.
38. De a helyett tiszteli az erõdök istenét annak helyén; és azt az istent, a kit nem ismertek az õ atyái, tiszteli aranynyal, ezüsttel, drágakövekkel és becses ajándékokkal.
39. És az erõdített városokban igy teszen az idegen istenek nevében: a ki hódol, annak dicsõségét megsokasítja és sokak felett ad nékik hatalmat; a földet elosztja jutalom gyanánt.
40. De a vég idején összetûz vele a déli király, és mint a forgószél (más szövegekbõl egyértelmûen kitûnik, hogy ilyen módon csak a misszionáriusok jármûvei mozogtak), úgy megy reá az északi király szekerekkel, lovasokkal és sok hajóval, és betör az országokba, elözönli és végigjárja azokat.
41. És bemegy a dicsõ földre, és sokan elesnek; de ezek megszabadulnak az õ kezébõl: Edom, Moáb és az Ammon fiainak színe-java. (Itt is magán hordja a szöveg az akkori idõk korlátoltságát. Hiszen napjainkban már nincs Moáb és Edom. Már nem léteznek, mint országok. Ezért is furcsa, hogy a szövegben néhol a dolgokat a misszionáriusokra lehet érteni, néha meg az emberekre).
42. És kezeit az országokra veti, és Égyiptom földe meg nem menekedhetik.
43. És ura lesz Égyiptom arany- és ezüst-kincseinek és minden drágalátos javainak; libiabeliek és szerecsenek is lesznek az õ kíséretében.
44. De megriasztják õt napkeletrõl és északról való hírek, és kivonul nagy haraggal (a harag sok esetben jelent hajtómû gázsugarat), hogy elveszessen és megöljön sokakat.
45. És felvonja az õ sátor-palotáját a tengerek és a dicsõ szent hegy között; és végére jut, és senki sem segít rajta. (*605)

A viszály során teljes zûrzavar tört ki:

6. És az angyalokat is, a kik nem tartották meg fejedelemségöket, hanem elhagyták az õ lakóhelyöket, a nagy nap ítéletére örök bilincseken, sötétségben tartotta. (*1104)

A kirobbant háború mozzanatairól, mely a “fejedelmek” és “mennyei fejedelemségek“ között folyt, immár Jánostól tudhattunk meg részleteket.

Nagyon érdekes az is, hogy Dániel “látomásai” és János “látomásai” szorosan összefüggnek. Hiszen a leírt harci cselekmények, fegyverek mindkét esetben majdhogynem szinte azonosak.

De ezen nincs is mit csodálkoznunk. Jól tudjuk ugyanis, hogy semmiféle misztikus “látomásról” szó nem volt. Azok az információk, melyek Dániel és János könyveiben szerepelnek, nem földi eredetûek. Minden esetben ismeretlen személyektõl származnak. Akik Isten országából jöttek...

Ezeket az információkat kis “adagokban” juttatták el hozzánk. Ennek köszönhetõen azok “szétszakítva” szerepelnek különbözõ könyvekben, melyek más-más korban íródtak. De ennek ellenére egységes logikai egészet alkotnak. A misszionáriusok történelmérõl szólnak.

A háború azzal végzõdött, hogy a “jók” gyõzelmet arattak a “rosszakon”, elpusztították azok “fenevadjait”, “sárkányait” és azokat a személyeket, akik ezek “bélyegét” magukon viselve szolgálták és imádták õket. Vagyis a fõ harci erõket.

Miután a döntõ csatákat megnyerték és a fõerõket megsemmisítették, már csak az elszigetelten harcoló “fejedelemségeket” kellett lefegyverezni:

15. Lefegyverezvén a fejedelemségeket és a hatalmasságokat, õket bátran mutogatta, diadalt vevén rajtok abban. *1259

(*605) Dániel könyve 11
(*1104) Júdás levele
*1259 Pál kolossébeliekhez írt levele 2

Ezzel ért véget a történelem elõtti idõkben a kozmoszban vívott nagy fegyveres konfliktus.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

SEOL

Az eddigiek során nyilvánvalóvá vált, hogy a misszionáriusok, egy nem földi társadalom képviselõinek bolygónkon folytatott tevékenykedésérõl szólnak a biblikus szövegek.

Az is egyértelmû, hogy azon esetekben, mikor felfedték magukat (gondolok itt a Mózes korában és röviddel utána történtekre), minden esetben a magasból ereszkedtek alá.

Persze kiépített támaszpontjaik ugyan lehettek a Föld egyes, emberek által nehezen megközelíthetõ helyein. Ugyanakkor a késõbbiekben ezek már egyértelmûen nem a Földön voltak.

Nos, ugyanakkor minket leginkább az érdekel, hogy merre, hol van az õ hazájuk, az a lakott világ — a “mennybéli ország” —, ahonnan jöttek.

Erre vonatkozólag fontos információkat tartalmaznak mindazok az érthetetlennek tûnõ számadatok, melyek a szövegekben szerepelnek.

Mivel egyértelmû, hogy e fejlett civilizáció képviselõi a kozmosz egy távolabbi részérõl érkeztek hozzánk, ezért figyelembe kell vennünk egy nagyon fontos mozzanatot. Éspedig azt, hogy az a világ, ahol ez a társadalom él, minden bizonnyal erõsen különbözik a mienktõl. Itt elsõsorban gondolok arra, hogy az az égitest vagy égitestek, melyek ott éltetõ fényt sugároznak, nem azonosak a mi Napunkkal.

Az is nyilvánvaló, hogy a Hold nevû kísérõvel, melybõl egy van, csak a mi bolygónk rendelkezik. Ezért a Nap, a Hold, a Merkur, a Vénusz, a Mars stb. fogalmak csak a mi világunkhoz tartoznak.

Egy másik lakott világnak is minden bizonnyal megvannak a sajátos fogalmai, melyekrõl nekünk még csak elképzelésünk sincs. Arról már nem is beszélve, hogy a földi nyelveken sem lehet megfelelõjük. Mivel itt azok a fogalmak nincsenek jelen.

Mivel a misszionáriusok sok fontos információt közöltek magukról velünk, ezért ezen információk között lennie kell olyanoknak is, melyek kizárólag az õ világukra jellemzõek. És nem tudunk mit kezdeni ezekkel. Nem értjük õket, hiszen olyan fogalmak, melyek a mi világunkban nem találhatók meg.

Nos?

Úgy tûnik, valóban vannak ilyen információk. Például a SEOL...

A szövegekben sok ízben találkozunk egy SEOL nevezetû hellyel, amely olyannyira szörnyû, hogy attól mindenki retteg. A szemtanúk, akikkel a misszionáriusok felvették a kapcsolatot, azoktól egy olyan helyrõl hallottak, melyet azok saját nyelvükön Seolként, borzongva említettek.

18. Uram, ne szégyenüljek meg, mivelhogy hívlak téged; a gonoszok szégyenüljenek meg és pusztuljanak a Seolba. *1260

Egy olyan hely, ahova szörnyû dolog kerülni. Ami legalább olyan szörnyû, mint a halál:

15. Mint juhok, a Seolra vettetnek, a halál legelteti õket, és az igazak uralkodnak rajtok reggel; alakjokat elemészti a Seol, távol az õ lakásuktól. *1261

Csak az ellenségeiknek kívánták, hogy oda kerüljenek:

16. A halál vagye õket körül, elevenen szálljanak a Seolba; mert gonoszság van lakásukban, kebelökben. *1262

Talán a SEOL — a pokol? Ahol az ott szenvedõket a patás ördögök üstben fõzõcskézik?

Badarság!

Egy olyan hely a világegyetemben, ahova csak a “rosszak” kerülnek, és melytõl mindenki fél. Melyet nem hagyhatnak el soha.

Na nem rácsos, nyikorgó vasajtókkal.

49. Kicsoda oly erõs, hogy éljen és ne lásson halált s megszabadítsa magát a Seolnak kezébõl?... *1263

12. Valamit hatalmadban van cselekedni erõd szerint, azt cselekedjed; mert semmi cselekedet, okoskodás, tudomány és bölcsesség nincs a Seolban, a hová menendõ vagy. *1264

14. Megváltom õket a Seol hatalmából! Megmentem õket a haláltól!... Hol van a te romlásod oh Seol?! Megbánás elrejtetett én elõlem. *1265

Már csak azért is egyértelmû, hogy ez nemcsak egy fogalom, hanem valós hely valahol az Univerzumban, mivel az “Úr” is úgy említi, mint egy konkrét helyet.

2. Ha a Seolba ássák is be magokat, kezem onnan is kiragadja õket; és ha az égbe hágnának is fel, onnan is levonszom õket! *1266

7. Mint a ki a földet vágja és hányja, úgy szóratnak szét csontjaik a Seol torkában. *1267

*1260 Zsoltárok könyve 31
*1261 Zsoltárok könyve 49
*1262 Zsoltárok könyve 55
*1263 Zsoltárok könyve 89
*1264 Prédikátor könyve 9
*1265 Hóseás könyve 13
*1266 Ámós könyve 9
*1267 Zsoltárok könyve 141

Olyan ez a hely, a SEOL, melybe ha valaki eljut, onnan vissza nem tér. A SEOL fogalma a szövegekben a halállal egyenértékû. A legszörnyûbb hely, ahova bárki is eljuthat. Egy olyan hely abban a másik lakott világban, ahova ama másik társadalom tagjai közül senki sem szeretne kerülni.

Nagyon nehéz értelmezni, mivel, mint már említettem, a mi világunkban, szûkebben a Naprendszerben, ilyen nincs.

Az utolsó idézet azonban szöget üt az ember fejébe. Olyan benyomás alakul ki bennünk, mintha a SEOL egy “megsemmisítõ” valami lenne, mely “szétrobbantja”, széthányja a csontokat a “torkában”.

Ugyan mi lehet ez? Mi az a konkrét hely, ahonnan nincs visszatérés, és mely a bejáratánál — “torkánál” — mindent széttép?

Azt azért mégse gondoljuk, hogy egy megsemmisítõ készülék. Ez nagyon valószínûtlen. Ellenkezõleg: egy olyan hely, ahova ha “bejut” valami vagy valaki, onnan nem tud visszatérni.

Ismerünk-e az univerzumban ilyen helyet?

Hát..., valami hasonlót, igen.

A modern asztrofizika feltételezi a világûrben olyan objektumok meglétét, melyeket hatalmas gravitációs terük miatt még a fény sem tud elhagyni. Ezért teljességgel sötétek. Fekete lyukak! Olyan korábban volt csillagok, melyek pusztulásukkor egyre kisebb és kisebb méretûvé zsugorodtak össze, míg végül “eltûntek”. Csak a nagyon erõs tömegvonzásuk következtében éreztetik jelenlétüket. Látni nem lehet õket. Ezért “feketék”. Lyuknak meg attól “lyukak”, mert vég nélkül “nyelik el” a környezetükbe vonzott kozmikus anyagot.

Nos, egy ilyen objektumhoz, ha közel kerül bármi is, akkor azt menthetetlenül “beszippantja”, és többé nincs visszaút. A “beszippantáskor” az objektum közelében ugyanakkor olyannyira nagy árapály-erõk jelentkeznek, hogy mindent darabjaira szaggatnak: ”Mint a ki a földet vágja és hányja, úgy szóratnak szét csontjaik a Seol torkában.”

A fekete lyukakról még más elképzelések is szerepelnek a fizikában, de ezek nem képezik könyvünk tárgyát.

Bármi is legyen a Seol, egy bizonyos: a szó eredetét tekintve nem földi, így egy másik lakott világ és annak nyelvének a része.
[Vissza a tartalomjegyzékre]

TIZENKETTEDIK FEJEZET. JÖJJÖN EL A TE ORSZÁGOD...

A XX. század második felében vetõdött fel és vált aktuális kérdéssé a más értelmes lények által lakott világok megléte. Bár a teljesség kedvéért meg kell jegyeznünk, hogy az emberek fantáziáját már jóval korábban is megmozgatta az ilyen világok esetleges létezésének gondolata.

Elõször természetszerûleg, nem ismerve a Föld kísérõjén, a Holdon uralkodó fizikai viszonyokat, azt feltételezték, hogy ott értelmes, bár furcsa kinézetû lények élnek.

Késõbb ez a feltételezés a Naprendszer Mars bolygójára tevõdött át. Képzeletünkben az ott élõ lényeket elneveztük marslakóknak, akik kicsik, zöldek és csápjaik vannak.

Persze ma már jól tudjuk, hogy a vörös bolygón ilyen lények egészen biztosan nem élnek. Talán valamilyen primitív létformák létezhetnek a marsi felszín alatt, de meglétük mind a mai napig nem bizonyított.

1938 októberében az USA-ban hatalmas pánikot és tömeghisztériát váltott ki egy hangjáték, melyet Orson Welles rendezett ”Világok háborúja” címmel. Talán tréfának szánták megalkotói, hogy nem figyelmeztették a rádió elõtt ülõket arra, hogy mindez csupán egy képzelt történet.

Röviden arról szólt, hogy marslakók érkeznek a Földre pusztító szándékkal, hogy leigázzák az emberiséget. A képzelt tudósítások oly élethûre sikeredtek, hogy az államokban tömegpánikot váltottak ki.

Talán ezzel vette kezdetét az a kampány, mely elhintette az emberek tudatában az ismeretlen, nem földi lényektõl való páni félelmet. Ez az irányzat a kilencvenes évek filmiparában csúcsosodott ki. Példaként említhetnénk akár az 1997-es év kasszasikerét, A függetlenség napját, vagy a világszerte nagy sikert aratott X-akták címû filmsorozatot.

Valamiért azt feltételezzük, hogy amennyiben léteznek a Földön kívül értelmes lények, akkor azok feltétlenül rondák, csúfak és torzak. És a visszataszító külsejükön csak a gonosz szándékaik tesznek túl.

Ezek a rút lények feltétlenül az emberiség létére törnek, el akarják azt pusztítani. A Földet pedig mint nyersanyagforrást kiszipolyozni.

A függetlenség napja címû filmben civilizációnk egy emberként veszi fel a küzdelmet a betolakodó csúf és gonosz lények ellen. És a harcot, bár nagy veszteségek árán, de megnyeri.

Az X-akták filmsorozatban ellenben a földönkívüliek konspiratív, titkos tevékenységet folytatnak. Elõkészítve a talajt a gyarmatosításhoz. Vagyis egy másik lakott világ le kívánja igázni a Földön élõket, saját rabszolgáivá téve õket.

Nos, mára már, sajnos, a köztudatban mélyen gyökerezik az a feltevés, hogy amennyiben léteznek Földön kívüli élõlények, akkor azok csúfak, gonoszak és félni kell tõlük. Sõt, mi több: harcolni kell ellenük!

Nos?

Fogadjuk ezt el? Fogadjuk el lelkünk sötétebbik oldalát, mely félelemmel és agresszivitással teli? Vagy próbáljuk meg egy másik nézõpontból megvizsgálni a dolgokat?

Az, hogy bolygónkon, a Földön kívül léteznek más, értelmes társadalmak, immár nem kétséges. Hiszen mindvégig errõl szól a Biblia! De vajon félnünk kell-e annak tagjaitól? Félni attól, hogy majdan gyarmatosítani kívánnak bennünket?

Vajon miért nem tették eddig? Mert semmi ilyen irányú szándékuk nincs!

A történelem során többször beavatkoztak ugyan életünkbe, de azzal a céllal, hogy a helyes irányba tereljék a földi civilizáció fejlõdését. Ám a beavatkozások során mindvégig a háttérben maradtak. Vajon miért nem gyarmatosítottak már Mózes korában bennünket?

Nos, enyhén szólva vegyes érzésekkel tekintünk egy jövõbeni kapcsolatfelvétel elé. És közben megfeledkezünk arról, hogy az emberiség egy nagy része mintegy kétezer éven keresztül imáiban ezért könyörgött...

Egy olyan személytõl ered ez az ima, aki maradandó nyomot hagyott az emberiség emlékezetében. Jézustól! Akirõl már sokat megtudtunk.

Megfeszítése után két évezreden át, nemzedékrõl nemzedékre, apáról fiúra, szállt egy óhaj, egy könyörgés: ”Jõjjön el a te országod..., mint a mennyben, úgy a földön is...”

Hosszú-hosszú ideig imáikban könyörögtek az emberek azért, hogy az a mennybéli ország jelentkezzen. És itt a Földön olyan állapotok, rend, társadalmi berendezkedés uralkodjon, mint ott, a mennyek országában. A kozmoszban...

Igen, kedves olvasó, helyesen ismerte fel: a Mi Atyánk kezdetû imáról van szó:

Mi Atyánk, ki vagy a mennyekben, szenteltessék meg a te neved;
Jõjjön el a te országod; legyen meg a te akaratod, mint a mennyben, úgy a földön is... *1268

Sok-sok évszázadon keresztül az emberek imáikban azt kérték, hogy legyen meg az õ akaratuk, és a Földre jöjjön el az õ országuk.

Mindvégig a gyarmatosításért könyörögtünk hát?

*1268 Máté evangyélioma 6/9-10

[Vissza a tartalomjegyzékre]

A HÁLÓZAT MA

Vajon napjainkban bolygónkon jelen vannak-e egy nem földi eredetû társadalom képviselõi?

A kérdés meglehetõsen érdekes.

A mindent tagadók valószínûleg kapásból azt válaszolnák erre, hogy ugyan már, magának a Földön kívüli életnek a megléte sem bizonyított. Nemhogy még az, hogy itt is vannak közöttünk!

Csakhogy van egy pici de...

Egy ilyen civilizáció meglétére a bizonyíték maga a Biblia!

Ha ezt elutasítjuk, akkor újra csak oda lyukadunk ki, hogy a Szentírás nem egyéb egyfajta mese-, legenda- vagy mítoszgyûjteménynél. Melynek vagy hiszünk, vagy nem.

Láthattuk azonban, hogy a biblikus szövegekben foglalt történetek és leírások egy csapásra érthetõkké válnak, ha a megszokottól eltérõ, gyökeresen más szemszögbõl vesszük szemügyre õket.

Ebben az esetben a történetek, leírások, események mind-mind egy földönkívüli társadalom irányába mutatnak. A ”mennyek” országával és annak küldötteivel vannak kapcsolatban. Azzal az országgal, ahonnan azok az ismeretlenek jöttek. A mennyekbõl. A kozmoszból!

Mint a nyolcadik fejezet során láthattuk, a misszionáriusok Jézus idejében egy mindent átfogó Hálózatot hoztak létre. Melynek tagjai részben földi emberek voltak, részben pedig...

Azt már tudjuk róluk, hogy lényegileg mások, mint mi. Ugyanakkor külsõleg hasonlóak. Na nem õk hasonlítanak miránk. Hanem mi õrájuk...

6. ...Isten a maga képére teremté az embert. *1269

*1269 Mózes I. könyve 9

Jézus küldetése során a Hálózat mindvégig a háttérbõl, a konspiráció összes elemét alkalmazva segítette elõ a Csapat tevékenységét. A “csodatevések” során több ügynöke csodálatosan “gyógyult meg egy pillanat alatt”. Ez volt a feladatuk. És az emberek hittek. Elhitték, hogy csoda történt!

Késõbb, az idõk során, a misszionáriusok valószínûleg többször is beavatkoztak az események menetébe. Mert mondjuk Mohamed prófétához, akárcsak Jézushoz, szintén egy világvallás — a muzulmán — megszületése kötõdik.

De vajon mi a helyzet napjainkban? Itt vannak-e közöttünk?

Semmi okunk nincs feltételezni, hogy valaha is kivonultak a Földrõl. Mindvégig itt voltak, és most is itt vannak. Közöttünk.

A Hálózat ma is létezik, csak sokkal nagyobb, és mindenhol jelen van. A jelenben az egyik legfontosabb feladata felkészíteni az emberiséget... a kapcsolatfelvételre.

Hogyan?! — kérdezhetik most sokan.

Vizsgáljuk csak meg az elmúlt néhány évtized történéseit. Nem furcsa, hogy az UFO-probléma és a földönkívüliek kérdése csak az utóbbi fél évszázadban vetõdött fel ennyire élesen?

A tudomány fejlõdése az oka! — válaszolnák erre sokan. Hiszen ismereteink gyarapodnak, és az Univerzum egyre nagyobb tereit vagyunk képesek mûszereinkkel átfogni.

Igen. Valóban. Csakhogy...

Furcsamód néhány évtizede jelent meg az elsõ hír, igaz pletykaszinten, egy lezuhant, nem földi eredetû repülõ jármûrõl.

Korábban miért nem tudtak az emberek hasonlókról? Mert bárhogy is kutatunk a történelemben, sehogy nem tudunk ilyen nyomokat találni... Csak az utóbbi pár évtizedben.

Miért?

Sokan vannak, akik a Föld különbözõ pontjain élnek, és bár soha nem találkoztak és nem is ismerhetik egymást, ugyanolyan általuk megfigyelt jelenségekrõl számolnak be. Hogy lehet ez? Közülük többeket különféle pszichológiai vizsgálatoknak vetettek alá, de minden esetben kiderült, hogy teljesen épeszû, hétköznapi emberek. Így az emberiség lassacskán kezdi elfogadni azt a feltevést, hogy létezhetnek nem földi társadalmak, és ezek képviselõi itt vannak, közöttünk.

És pontosan ez a cél!

A misszionáriusok fokozatosan, lépésrõl lépésre készítenek fel bennünket arra, hogy elfogadjuk és magunkévá tegyük ezt a gondolatot...

A Hálózat tagjai mindannyian ezen ügyködnek.

Akárcsak Jézus idejében, az ügynökök nem minden esetben ismerték egymást. Egy-egy térség különbözõ lakott településein élték a hétköznapi emberek mindennapi életét. Senkinek nem szúrtak szemet. Miért lenne hát ez most másképp?

Többen váltig hangoztatják, hogy UFO-kat láttak, személyesen találkoztak velük, sõt, némelyek állítják, hogy magukkal is vitték õket. Ezek a Hálózat tagjai!

Na persze nem mindenki! Mert sokan valóban láthattak a saját szemükkel azonosítatlan repülõ objektumot. Ezért semmiképp nem szabad mindenkit egy kalap alá venni. És arról, aki ilyen megfigyelésrõl számol be, kijelenteni, hogy ügynök. Ez nagy hiba lenne!

De ugyanakkor a Hálózat jelen van. És a tagjai szintén beszámolnak arról, hogy ilyen meg amolyan dolgokat láttak, tapasztaltak. Mint Jézus idejében! Hiszen ugyan mi a kockázat? Legfeljebb az ilyen emberekre gúnyolódva ráfogják, hogy különcök. De õk teszik a dolgukat, végrehajtják a kapott feladatot. A köztudatban folyamatosan hintik el azt a gondolatot, hogy vannak. Itt vannak...

Ezen információk, “megfigyelések” nyomán regények, filmek, szenzációk születnek. Melyek mind-mind egy-egy lépéssel közelebb viszik az emberiséget annak a gondolatnak az elfogadásához, hogy nem vagyunk egyedül.

És minden nappal egyre közelebb és közelebb kerülünk ahhoz az idõponthoz, mikor majdan felveszik velünk a kapcsolatot. Melyet a Biblia az “Úr nagy napjaként” említ...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

AZ ÚR NAGY NAPJA

Az emberiség, legalábbis az a része, mely keresztény vallású, majdhogynem retteg egy olyan idõponttól, melyet a VILÁGVÉGEKÉNT tart számon. A biblikus szövegek sok helyütt tartalmaznak olyan részleteket, melyek arról szólnak, hogy rettenetes dolgok fognak akkor bekövetkezni: kataklizmák, melyek nyomán hullahegyek lesznek mindenütt. Nem szabad azonban elfelejtkeznünk egy fontos mozzanatról: e leírások sok évszázaddal korábban keletkeztek, s magukon viselik az akkori kor politikai és erõhatalmi viszonyait.

3. Mert közel egy nap és közel az Úrnak napja, felhõnek napja, a pogányok ideje lesz az.
8. És megtudják, hogy én vagyok az Úr, mikor tüzet vetek Égyiptomra, és összetörik minden segítõje.
14. És elpusztítom Pathróst, s vetek tüzet Zoánra, és teszek ítéleteket Nóban.
15. És kiöntöm haragomat Sinre, Égyiptom erõsségére, és kivágom a sokaságot Nóból.
16. És vetek tüzet Égyiptomra, kínok közt vergõdik Sin, és Nó megtörik, és Nófba betörnek fényes nappal.
17. Aven és Fibéseth ifjai fegyver miatt hullanak el, és õk magok fogságra mennek.
18. És Tehafneheszben megsötétedik a nap, mikor ott összetöröm Égyiptom pálczáját, és megszünik benne erejének kevélysége, õt magát felhõ takarja el, és leányai fogságra mennek. *1270

7. És mikor eloltalak, beborítom az eget, s csillagait besötétítem, a napot felhõbe borítom, és a hold nem fényeskedik fényével.
8. Minden világító testet megsötétítek miattad az égen, és bocsátok sötétséget földedre, ezt mondja az Úr Isten.
10. És cselekszem, hogy elborzadjanak miattad a sok népek, s királyaik rémüljenek el rémüléssel miattad, mikor villogtatom fegyveremet elõttök, s remegni fognak minden szempillantásban, kiki az õ életéért, zuhanásod napján. *1271

*1270 Ezékiel könyve 30
*1271 Ezékiel könyve 32

Elég sötét és rémisztõ képet vázol fel Ezékiel. Csakhogy mindazon országoknak és hatalmi tényezõknek, melyek az õ korában meghatározók voltak a térségben, mostanra már szinte nyomuk nem maradt.

Egyiptom sem játszik immár a világpolitikában meghatározó szerepet.

Ebbõl is látszik, hogy ezek a sötét és borús jóslatok azért olyannyira rémisztõek, mert kifejezik mindazokat az indulatokat és ellenérzéseket, melyek az elnyomó hatalmak iránt fogalmazódtak meg Ezékiel idejében.

Az ugye érthetõ, hogy Ezékiel, aki sorstársaihoz, az izraelitákhoz hasonlóan szintén rab volt (a zsidók babiloni rabsága idején), a legválogatottabb büntetéseket ígérte elnyomóiknak.

Mert rabok lévén, mindannyian nap mint nap a szabadulásban reménykedtek, mikor majd az “Úr” megszabadítja õket:

12. Miképen a pásztor tudakozódik nyája után, a mely napon ott áll elszéledt juhai között; így tudakozódom nyájam után, és kiszabadítom õket minden helyrõl, a hova szétszóródtak a felhõnek s borúnak napján. *1272

*1272 Ezékiel könyve 34

Mikor majd ez bekövetkezik — csak azt kívánták — a legválogatottabb és legszörnyûbb büntetésekben legyen részük mindazoknak, akik õket rabságban tartották, emberi és személyiségi jogaikat porba tiporták.

Levonhatjuk hát azt a következtetést, hogy a sötét jóslatok azért olyannyira rémisztõek, mert nagyrészt indulatok szülték õket. Ugyanis az a nap, mely a jövõben eljön majd, egyáltalán nem errõl fog szólni.

Próbáljuk ezért egy másik szemszögbõl megközelíteni.

Térjünk vissza Jézushoz, aki több olyan “szent titok” — információ — birtokában volt, mely egy kozmoszbeli országra, egy másik lakott világra vonatkozott.

A “halála” után több ízben is felvette a Csapat tagjaival a kapcsolatot! Ezen nincs is mit csodálkoznunk, mivel tudjuk, hogy valójában nem halt meg, hanem egy speciális szer hatására, melyet a misszionáriusoktól kapott a kertben, a megfeszítése elõtti nap éjszakáján, biológiailag egyfajta tetszhalál állapotába került. Ezt a szert azoktól kapta, akik egy “angyal” fedélzetén érkeztek (*822).

Miután különös körülmények között eltûnt, Jézus a legnagyobb titokban kapcsolatba lépett a Csapat tagjaival. Ezek során újabb utasításokat és instrukciókat adott nekik, melyek a Terv további végrehajtásával voltak kapcsolatban.

Ugyanakkor más típusú információkat is átadott a Csapatnak, melyek egy másik lakott világra vonatkoztak:

3.Kiknek (az apostoloknak) az õ szenvedése után sok jel által meg is mutatta, hogy õ él, negyven napon át megjelenvén nékik, és szólván az Isten országára tartozó dolgokról. *1273

Az egyik ilyen titkos “randevú” során, mikor a “feltámadt” Jézussal beszéltek az apostolok, megkérdezték, mikor szándékoznak a misszionáriusok a földi emberekkel felvenni a kapcsolatot:

6. Mikor azért azok egybegyûltek, megkérdék õt, mondván: Uram, avagy nem ez idõben állítod-é helyre az országot Izráelnek?
7. Monda pedig nékik: Nem a ti dolgotok tudni az idõket vagy alkalmakat, melyeket az Atya a maga hatalmába (hatáskörében fenntartotta magának a jogot arra, hogy csak õ döntsön) helyeztetett. *1274

Úgy tûnik, a misszionáriusok nem határozták meg elõre azt az idõpontot, mikor majd felfedik magukat. Ellenkezõleg: folyamatosan figyelik a Földön zajló folyamatokat, elsõsorban azokat, amelyek arra vonatkoznak, hogyan viszonyulnak az emberek a gyökeresen új gondolatokhoz. És nyilvánvaló, hogy majd csak akkor döntenek a kapcsolatfelvételrõl, mikor a helyzet megérik erre.

Akkor majd eljönnek abból az országból, mely ott fenn — az égben van:

20. Mert a mi országunk mennyekben van, honnét a megtartó Úr Jézus Krisztust is várjuk; *1275

Arról, hogyan fog kinézni, mikor majd megjelennek a jármûveik a Föld egén, a Biblia ekképp beszél:

31. Mikor pedig eljõ az embernek Fia az õ dicsõségében (ûrhajó), és õ vele mind a szent angyalok (a Flotta), akkor beül majd az õ dicsõségének királyiszékébe (jármûtípus). (*1042)

38. Mert valaki szégyel engem és az én beszédeimet e parázna és bûnös nemzetség között, az embernek Fia is szégyelni fogja azt, mikor eljõ az õ Atyja dicsõségében a szent angyalokkal. (*1044)

26. Mert valaki szégyel engem és az én beszédemet, az embernek Fia is szégyelni fogja azt, mikor eljõ az õ dicsõségével, és az Atyáéval és a szent angyalokéval. (*1043)

24. De azokban a napokban, azután a nyomorúság után, a nap elsötétedik, és a hold nem fénylik,
25. És az ég csillagai lehullanak, és az egekben levõ hatalmasságok megrendülnek (zaj).
26. És akkor meglátják az embernek Fiát eljõni felhõkben nagy hatalommal és dicsõséggel.
27. És akkor elküldi az õ angyalait, és egybegyûjti az õ választottait a négy szelek felõl, a föld végsõ határától az ég végsõ határáig. *1276

7. Ímé eljõ a felhõkkel; és minden szem meglátja õt, még a kik õt által szegezték is; és siratja õt e földnek minden nemzetsége. (*1050)

*1273,*1274 Az apostolok cselekedetei 1
*1275 Pál filippibeliekhez írt levele 3
(*1042) Máté evangyélioma 25
(*1044) Márk evangyélioma 8
(*1043) Lukács evangyélioma 9
*1276 Márk evangyélioma 13
(*1050) Mennyei jelenések könyve 1

Ekkor több olyan titokra is fény fog derülni, melyek létünket és jövõbeni sorsunkat meghatározzák majd. Olyanokra is, melyekrõl most még fogalmunk sincs:

25. Annak pedig, a ki titeket megerõsíthet az én evangyéliomom és a Jézus Krisztus hirdetése szerint, ama titoknak kijelentése folytán, mely örök idõtõl fogva el volt hallgatva, *1277

7. Hanem Istennek titkon való bölcsességét szóljuk, azt az elrejtettet (ki elõl rejtegetik?), melyet öröktõl fogva elrendelt az Isten a mi dicsõségünkre; *1278

5. Azért idõ elõtt semmit se ítéljetek, míg el nem jõ az Úr, a ki egyrészt világra hozza a sötétségnek titkait (vagyis nyilvánosságra hozza a titkokat. De miért a sötétség titkai?), másrészt megjelenti a szíveknek tanácsait; és akkor mindenkinek az Istentõl lészen a dícsérete. *1279

Valami nagy titok sejtelmes körvonalai rajzolódnak ki a szövegekben. Vajon mi az?

9. És hogy megvilágosítsam mindeneknek, hogy miképen rendelkezett Isten ama titok felõl, a mely elrejtetett vala örök idõktõl fogva (ki elõl rejtegették oly sok ideig?) az Istenben, a ki mindeneket teremtett a Jézus Krisztus által; *1280

26. Tudniillik ama titkot, mely el vala rejtve õsidõk óta és nemzetségek óta, most pedig megjelentetett az Õ szenteinek,
27. A kikkel az Isten meg akarta ismertetni azt, hogy milyen nagy a pogányok között eme titok dicsõségének gazdagsága, az tudniillik, hogy a Krisztus ti köztetek van, a dicsõségnek ama reménysége: *1281

*1277 Pál levele a rómabeliekhez 16
*1278 Pál korinthusbeliekhez írt I. levele 2
*1279 Pál korinthusbeliekhez írt I. levele 4
*1280 Pál efézusbeliekhez írt levele 3
*1281 Pál kolossébeliekhez írt levele 1

Ezek nyilván olyan információk, melyek sorsdöntõek lesznek az emberiség jövõjét illetõen.

Ezek egyike talán az, hogy a misszionáriusok “örök idõktõl fogva”, de legalábbis az emberiség emlékezetének kezdete óta, a háttérben maradtak, nem fedték fel magukat. Ugyanakkor az idõk során a kulisszák mögül mindvégig közvetett eszközökkel befolyásolták a Földön végbemenõ folyamatokat.

Csak apránként “csepegtették” a köztudatba mindazokat az információkat, melyeket ebben a könyvben tárgyaltunk. A történelem során az emberiség hosszú-hosszú ideig egyszerûen képtelen lett volna feldolgozni mindazokat az információkat, melyeket a misszionáriusok nyílt megjelenése zúdított volna rá.

Pál is arról beszél, hogy bár birtokában volt mindazon információknak, melyek egy másik lakott világra vonatkoznak, illetve a küldötteik bolygónkon kifejtett tevékenységérõl szólnak, ugyanakkor a gyülekezetek tagjai egyszerûen képtelenek lettek volna megbirkózni az Igazsággal, mindazzal, amit Pál a földönkívüliekrõl tudott.

2. Téjnek italával tápláltalak titeket és nem kemény eledellel, mert még nem bírtátok volna meg (vagyis még nem voltak azon a szinten, hogy az igazságot megértették volna), sõt még most sem bírjátok meg: *1282

Talán egykoron, hasonló helyzetben mindez ahhoz vezetett, hogy be kellett vetni a Flottát:

37. A miképen pedig a Noé napjaiban vala, akképen lesz az ember Fiának eljövetele is. *1283

A történelem elõtti idõkben a misszionáriusok azzal, hogy felfedték magukat, olyan folyamatokat indítottak el a Földön, melyek a teljes és feloldhatatlan szembenálláshoz vezettek.

De bármi is történt egykoron, egyvalami biztos: nem lesz mindennapi látvány, mikor majd a Flotta jármûvei megjelennek a Föld egén. Ezért Pál is arról szól, hogy elõbb az embereket fel kell erre készíteni:

12. Titeket pedig gyarapítson az Úr és tegyen bõségesekké az egymás iránt és mindenki iránt való szeretetben, a milyenek vagyunk mi is ti irántatok;
13. Hogy erõsekké tegye a ti szíveteket, feddhetetlenekké a szentségben, a mi Istenünk és Atyánk elõtt, a mikor eljõ a mi Urunk Jézus Krisztus minden õ szenteivel egyetemben. *1284

*1282 Pál korinthusbeliekhez írt I. levele 3
*1283 Máté evangyélioma 24
*1284 Pál thessalonikabeliekhez írt I. levele 3

“Hogy erõsekké tegye a ti szíveiteket”... mert ha felkészületlenül érné mindez a jövõben a földi emberiséget, akkor az minden bizonnyal a káosz eluralkodásához, és az emberiség pusztulásához vezetne. Ezért kell hát “erõsítenünk a szíveinket”... Hogy elviseljük a megrázkódtatást... az Úr nagy napján...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

AZ ÉLET KÖNYVE

A szövegek a “végítélet” kapcsán gyakran emlegetnek egy furcsa fogalmat — az Élet könyvét.

Elsõre nyilván azt gondolnánk, hogy ez egy olyan könyv, melynek lapjai telis-tele vannak írva nevekkel. Azon emberek nevei szerepelnek az oldalain, akik életük során pozitív dolgokat cselekedtek, és így majdan méltónak találtatnak arra, hogy elnyerjék az örök életet.

Tehát e lapokon hasonló nevek szerepelnek, mint: Robert Smith, Jean Thrutho, Katerine Reibeck, Pál Zsófia, Ivan Moroznyikov...

Ugye megmosolyogtató? Hiszen teljességgel komolytalan ez a feltevés.

Akkor az egész nem igaz, és csak a fantázia szüleménye lenne?

Nos, hát a korábbiakban többször láthattuk, hogy a teljességgel valószerûtlen, sõt néhol derût keltõ feltételezések nem is olyan nagy butaságok. Csak épp nem a megfelelõ szemszögbõl vizsgáltuk eddig õket.

Ugyanis a szövegekben szereplõ fogalmak kapcsán értenünk kell, hogy azok olyan emberek kifejezései, akik sok ezer évvel ezelõtt éltek. Így a bonyolult, számukra érthetetlen dolgokat egyszerû, néhol szinte primitív módon jellemezték.

A nagy hiba az idõk során ott történt, mikor a szövegek értelmezésekor mindezt figyelmen kívül hagyták, és az azokban szereplõ kifejezéseket egy az egyben, szó szerint vették.

Így törvényszerû, hogy tévútra jutottak.

Mert láthattuk, hogy a sárkány nem egy óriásgyík, mely repül, és közben tüzet okád. Azt is megértettük, hogy Ádám hiányzó “oldalbordája” sem egy csontszövetbõl álló testrész. És az “Isten nyila” sem légköri elektromos kisülést jelent.

Ugyan miért lenne ez másképp az Élet könyvével. Egy könyv, mely nevekkel van teleírva?

És mi van, ha ugyanazt a vezeték- és keresztnevet egyszerre több ember is viseli? Mondjuk a Robert Smith nevet?

Akkor az “Úr” hogyan különbözteti meg õket?

Robert Smith I, Robert Smith II...?

Ugyan már!

Akkor tehát ne is foglalkozzunk a kérdéssel?

Mielõtt még legyintenénk, álljunk meg egy pillanatra. Mivel van érthetõ magyarázat! Valami olyan, amely csak egy emberre jellemzõ. Melynek segítségével egyértelmûen meg lehet az embereket egymástól különböztetni. Természetesen nem a nevük szerint.

Akkor hát?

Tegyünk egy aprócska kitérõt.

A kilencvenes évek vége felé a kriminalisztikában egy új bizonyítási eljárás jelent meg...

Na?

Nem az ujjlenyomat, a daktiloszkópia, mivel az már sok évtizede “forgalomban van”.

Hanem?

A DNS*! A genetikai kód...

* DNS — dezoxiribonukleinsav, vegyi óriásmolekula, mely a genetikai információkat hordozza. Minden élõ sejt központi részében — a sejtmagban található.

Egy elhíresült bûntény, egy gyereklány megerõszakolása, a tettes utáni nyomozás során Nyugat-Európa egyik országában elrendelték, hogy a férfilakosság minden tagja köteles nyálmintát adni. A mintákból nyert DNS-t összehasonlították a bûntett során az elkövetõ által hátrahagyott nyomokkal. És a tettest megtalálták!

Csupán összehasonlítva a DNS-mintákat.

Visszatérve a témánkhoz: jól tudjuk, a Földön nem élt soha két tökéletesen azonos ember. Így a genetikai DNS-kódjuk sem azonos.

Kivétel azonban valószínûleg itt is akad: az egypetéjû ikrek DNS-mintája szinte azonos.

De különben minden emberre ugyanúgy jellemzõ a DNS-kód, akárcsak az ujjlenyomata. Egyedi, és megismételhetetlen.

Amúgy a DNS-sel korábban is találkoztunk már, mikor az “Élet fáját” tárgyaltuk. Akkor megtudtuk azt, hogy Mózes egy DNS-t szintetizáló berendezést látott. Mely életet termett!

Akárcsak az ujjlenyomattal, a DNS-kóddal is tökéletesen be lehet azonosítani egy embert.

De mi az a DNS-kód?

Mivel ennek a részletes taglalása egész külön könyvet igényelne, ezért most tekintsünk el tõle. Csak annyit jegyezzünk meg, hogy egy olyan információt hordozó óriásmolekula, mely testünk minden egyes sejtjének központi részében — a sejtmagban — megtalálható. Ez hordozza azt az információt, mely fizikai mivoltunkat megszabja, kezdve a hajszíntõl, a testmagasságon keresztül a szemünk színéig. De olyan információkat is tartalmaz, melyek elengedhetetlenek ahhoz, hogy a szervezetünk mûködjék, és mi éljünk...

A tudósok becslései szerint egy mikroszkóppal is alig látható gén sok száz kötetnyi információt tartalmaz. Míg a génállományunk összesen — nem tévedés —, mintegy négyezer kötetnyi adatot tartalmaz. Egy kisebb könyvtárnyi anyagot (!), mely olyan erõsen miniatürizálva van, hogy egy sokezerszeres nagyítású mikroszkóp alatt is alig látható.

Ez az információ az, mely szükséges ahhoz, hogy a testünk mûködjék...

És ez az az információ, mely minden embernél más és más. Nincs két olyan ember, akinél ez a “négyezer könyvnyi információ” betûrõl betûre azonos lenne.

De nézzük most a dolgokat egy másik szemszögbõl.

A szövegek egy könyvrõl beszélnek. De mi az a könyv?

Egy információhordozó eszköz. Egy viszonylag kisméretû adathordozó, melynek lapjai vannak, amik tele vannak írva adatokkal*.

* Mindenképpen meg kell jegyezni, hogy mikor a Szent szövegek keletkeztek, a könyv fogalmán a papirusztekercset értették.

Ezek lehetnek egy romantikus regény betûi, talán egy bûnügyi történet eseményleírásai. De lehetnek olyanok is, melyekbõl a tizenéves gyerekek matematikát vagy fizikát tanulnak.

Tehát a könyv egy információ tárolására alkalmas eszköz.

Az élet könyve szintén egy információt tároló eszköz...

Melybe nem az emberek nevei vannak beírva, amik egymástól megkülönböztetik õket. Hanem valami más — mely lehet akár az egyedi DNS-kód is. Az élet kódja...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

A VÉGÍTÉLET

Az élet könyve az “Úrnak” azért kell, hogy mikor elkövetkezik az a nap, melyen tettei nyomán mindenki megítéltetik, akkor majd azok, akik abba beírva találtatnak, “feltámasztatnak” az örök életre.

Sok-sok évszázadon keresztül az emberek sehogyan sem értették, hogyan lehet egy valamikor meghalt embert, akinek a teste fizikailag az idõk során megsemmisült, és csak a csontjai maradtak meg, feltámasztani. Netalán úgy, ahogy a horrorfilmek ábrázolják? A korábban eltemetett halottak elkezdik a földbõl kiásni magukat?

Enyhén szólva ijesztõ látvány lenne...

Hosszú ideig sehogyan sem tudtuk értelmezni az Élet könyve és a halottukból való feltámadás összefüggéseit.

Ma végre már tudjuk!

Korunk fejlett géntechnológiájának köszönhetõen felismertük: bárkit, bármelyik embert vagy állatot fizikailag bármikor reprodukálni lehet. És a reprodukció tökéletes mása lesz az eredetinek. Mégpedig a közelmúltban nagy vihart kiváltott klónozás révén.

Ez a technológia ugyan még nem mûködik tökéletesen, de ez csupán idõ kérdése!

Az életet már nem lengi körül a miszticizmus fátyla. Hiszen fogant már gyermek kémcsõben is. A lombikbébi!

Napjainkban ott tartunk, hogy egy aprócska szövetminta segítségével szinte bárkit teljes fizikai mivoltában reprodukálni lehet. Csupán technológia kérdése az egész.

Ez pedig olyan távlatokat nyit az emberiség elõtt, melyek szinte beláthatatlanok. Ezért számos erkölcsi kérdés vár még megválaszolásra.

Lényegében tehát, ha pontosan ismerjük bárkinek a DNS-kódját, a mintegy négyezer kötetnyi információt ”betûrõl betûre”, akkor azt fizikailag bármikor létre tudjuk hozni. Klónozni tudjuk!

Ismétlem: ez immár csupán idõ és pénz kérdése.

Tehát ha mondjuk egy sok száz évvel korábban meghalt embernek rendelkezésünkre állna a génkészlete, úgy azt napjainkban fizikailag fel tudnánk támasztani!

Nem kevesebbre képes tehát immár a tudomány, minthogy egy idõben sokkal korábban élt embert újra életre keltsen!

Tulajdonképpen ez adta az ötletet a nagysikerû Jurassic-park címû filmhez. Igaz, ott nem embert támasztottak fel halottaiból, hanem egy több tízmillió évvel ezelõtt kihalt óriáshüllõt — egy dinoszauruszt. Egy olyan állatot, mely a Földön mintegy hatvanmillió évvel ezelõtt kihalt. A filmen.

De nem tévedés: napjaink géntechnológiai laboratóriumaiban már azon fáradoznak, hogy a megkövesedett dinoszaurusz-tojásokból nyert, használható génekbõl létrehozzanak egy valódi õshüllõt. És ahogy lenni szokott, ez elõbb-utóbb valakinek sikerülni is fog. És ekkor semmi sem fogja útját állni annak, hogy egy több ezer évvel ezelõtt élt embert, akinek a maradványai mumifikálódtak — halottaiból feltámasszanak!

Mi ez, ha nem a feltámadás?!

Hangsúlyozom: mindennek semmi köze a valláshoz! Csupán géntechnológia kérdése az egész.

A tudomány vívmányainak köszönhetõen immár egyre többet és többet tudunk meg önmagunkról, és arról, hogy valójában mi is az élet. Korábban mindezt sûrû homály fedte. Még a középkorban is súlyosan büntették mindazokat a kutatókat, akik halottakat boncoltak. Pedig azok azzal a céllal tették ezt, nagy titokban, hogy megismerjék az emberi testet, annak szerkezetét, mûködését. Mivel õket is a kíváncsiság hajtotta.

Az elsõ próbálkozásoktól napjainkban eljutottunk oda, hogy szinte már mindent tudunk önmagunkról. A kép, a mozaikkockák, melybõl azt ki lehet rakni, már rendelkezésünkre állnak. Az orvostudomány, a molekuláris biológia és a géntechnológia, és sok más tudományág olyan magasságokba repített bennünket, ahonnan már szinte mindent beláthatunk.

Pedig alig száz éve tudjuk, hogy testünk, és minden élõlény teste, sejtekbõl épül fel. Ezek mind-mind önálló objektumok, melyekben folyamatosan számos kémiai reakció zajlik. És annak ellenére, hogy mindegyikük önálló “életet él”, a tevékenységük mégis össze van hangolva. Ennek köszönhetõen léteznek a sejteknél nagyobb organizmusok.

De honnan “tudják” a sejtek, hogy mit kell tenniük? Mert ne feledjük: a megtermékenyített petesejt csak egy darab sejt!

És idõvel, a sejtosztódások tucatjai során alakul, alakulnak át más-más funkciójú sejtté, melyek “szakosodva mûködtetik” az élõ szervezetet.

A sejt mûködését a sejtmagban található DNS-információhordozó óriásmolekula irányítja. Mint már említettük, ez egy kisebb könyvtárnyi anyagot tartalmaz.

Az adott sejt ebbõl az óriási információmennyiségbõl csak azt használja fel, ami a saját mûködéséhez szükséges.

A tüdõ vagy a máj, illetve vese sejtjei mind-mind más feladatokat látnak el. Bár mindannyian ugyanabból a megtermékenyített petesejtbõl alakultak ki. Nem csodálatos?!

Napjainkban már kezdjük felismerni, hogy az ember szervei — csöppnyi túlzással — hasonlítanak az általunk alkotott szerkezetek egyikéhez-másikához. Hiszen az emberi agyat, melynek a mûködését még mindig nem ismerjük teljesen — számítógéphez hasonlítjuk. Az ingerületeket közvetítõ idegpályákat pedig, melyek az agyból jövõ utasításokat közvetítik testünk különbözõ pontjai felé, mikroszkópikus kábelkötegekhez hasonlítjuk.

A szív sem egyéb, mint egy pumpa, mely egy specifikus folyadék folyamatos keringtetését végzi.

A tüdõ gázcserélõként, míg a vese egyfajta szûrõként mûködik.

De a szemünk is optikai kamerához, míg fülünk egy miniatûr akusztikai érzékelõhöz hasonló. De lehetne ezt tovább sorolni.

Mindezt leginkább ahhoz lehetne hasonlítani, hogy látjuk a fákat külön-külön, de az erdõt még nem vesszük észre...

Ha bármerre tekintünk is a természetben, az élõvilágban mindig ugyanarra a következtetésre jutunk: az egész élõvilág, kezdve a legegyszerûbb mikroszkópikus baktériumtól, a rovarokon és madarakon keresztül egészen az emberig, mind-mind sejtekbõl épül fel. És minden ilyen sejt rendelkezik egy saját irányítómechanizmussal, mely a mûködését meghatározza.

Ez az információ, a DNS-kód, minden élõlénynél más és más. Mert a benne rejlõ ”adatoknak” köszönhetõen lesz egy baktériumból baktérium, egy pókból pók, és nem elefánt...

Az élõvilág minden egyes élõlényének sejtjében egy program fut, mely meghatározza magát az élõlényt.

Ugyan a darvini Fajok eredete csak addig jutott el, hogy a különbözõ fajtájú és csoportokba tartozó élõlényekben közös jellemzõket ismert fel. De ez így is van! Hiszen az élõlények sejtjeiben sok a közös.

Csak a végkövetkeztetés lett hibás! Mert az ember nem a majomtól származik. Ezt ma már nagyon jól tudjuk!

Bár nyilván a tudomány sok jeles képviselõje fog körömszakadtáig ehhez ragaszkodni. Mivel ez a “megszokott régi”. Minek rajta változtatni?

Ez az õ dolguk...

Ha a természetben bárhova is nézünk, mindenütt a genetikai program vezérelte kémiai rendszereket találjuk.

Hogy lehet ez?

Emlékezzünk vissza Mózes szavaira: “Teremté az Isten az embert az õ képére”...

Kíváncsiak vagyunk arra, hogy ama másik lakott világ, ahonnan a misszionáriusok és maga Jézus is jött, technikailag és technológiailag milyen fejlettségi szinten áll?

Nos? Kíváncsiak vagyunk rá?

Biztos?

—?

Akkor nézzünk tükörbe...
[Vissza a tartalomjegyzékre]

UTÓSZÓ

Korunk egyik legnagyobb talánya az, hogy vajon egyedül vagyunk-e a kozmoszban? Mert egyáltalán nem mindegy, milyen választ kapunk erre a kérdésre.

Hiszen ha kiderül, hogy nem vagyunk egyedül, akkor minden, amiben eddig hittünk — fejreáll. A vallás talaját veszti, mivel nem tud majd mit kezdeni azzal, hogy más civilizációk is léteznek.

De a mai tudományos világképünk is egyetlen pillanat alatt darabjaira hullik! Eddigi értékrendünk felborul. Minden megváltozik.

Közeledik az új évezred. A jóslatok szerint hamarosan eljön a világvége, az utolsó ítélet napja. Mindenki attól retteg, hogy hatalmas pusztulás fog bekövetkezni. Elpusztul társadalmunk, vége lesz a világnak...

Rémisztõ vízió, melytõl mindenki retteg. Hiszen mindannyian élni akarunk.

Kedves olvasó! Nem kell ettõl tartanunk. Nem lesz vége a világnak, és nem fog elpusztulni az emberiség. Csak a világról alkotott mai képünk fog apró szilánkokra törni. Mikor majd... felfedik magukat... egy földönkívüli társadalom képviselõi. Ez, ha lehet hasonlítani, még erõsebben fogja sokkolni az emberiséget, mint bármilyen kataklizma.

Ahhoz ugyanis már, sajnos, hozzászoktunk, hogy emberek milliói halnak meg háborúkban, melyek megnyomorított lelkeket hagynak maguk után. Ezért még azt is el tudnánk viselni, ha sok-sok millióan pusztulnának el. Mert a halálhoz, annak látványához, a sajtó tudósításainak köszönhetõen már hozzászoktunk. Csak egy hír a sok közül, ha valahol emberek ezrei vesztik életüket árvizek, éhínség, fegyveres konfliktusok nyomán. De sok millió ember pusztulásánál is nagyobb sokkot váltana ki az a hír, hogy vannak... Itt vannak!

Pillanatok alatt vallási tanok válnak majd semmivé. Tudományos szaktekintélyek és tudósok “komoly” kutatási eredményei egy csapásra jelentéktelenednek majd el.

Hadseregeink, harci fegyverarzenálunk egyik percrõl a másikra jelentéktelen játékszerré válnak.

Politikusok hatalomért folytatott küzdelmei immár nevetségessé lesznek.

Minden megváltozik...

A döbbenet és bénultság lesz úrrá az emberiségen.

Nem kell mindehhez pusztulás vagy kataklizma. Elég lesz maga a tény: hogy eljöttek...

Minden, amiben eddig hittünk — eltûnik.

Semmi nem lesz már többé a jól megszokott. A régi.

Idõ kellesz mindennek a felfogásához. Idõ, melybõl mindig kevés van...

Készüljünk hát Erre a napra!

Szellemben és lélekben...

További információk a

2000ad.uz.ua

címen találhatók