Második rész
A garasországi (neo)vadkapitalizmus tündöklése

1996 január-1998 március

I. Előmese

Jó két éve merészelte a Kapu közzétenni "A garasországi neokapitalizmus természetrajza" című politikai pamfletemet, amit a szocializmusból a "szociális piacgazdaságba" meghirdetett, de - mint már akkor is világos volt - ténylegesen a kapitalizmusba történő át-, helyesebben visszaalakulás szennye váltott ki belőlem.

Azóta, jórészt a "szociális piacgazdaság" minden elképzelhető porcikájának kiirtása, a neokapitalizmusból a múlt kapitalizmusát is megszégyenítő vadkapitalizmusba omlás hatására visszavonultam hazámba, de a távolból se tudtam nyugodtan szemlélni azt az embertelenséget, gazemberséget, aljasságot és csak helyenként ostobaságot, amellyel egy nép döntő többségét nyomorba és jövőtlenségbe taszítják és amellyel egy országot a (többnyire nyugati) big capital gyarmatává süllyesztenek.

Íme egy újabb bátorságpróba a kiadónak: mer-e, akar-e a gazdasági-hatalmi elit általános hallelújájával szembe pisilni (amit a garasországi nemes "vitorlázó társadalomtól" tudhatóan ugyebár saját magunk szembehugyozása nélkül nem lehet)?

II. A vég kezdete

Mit bátorkodok VÉG-nek nevezni? Nem hiszem, hogy az emberi hullahegy-történelem nagy embernyomorító, gyilkoló társadalmi-gazdasági vonulatainak (rabszolgatartó, feudális, gyilkos-ostoba kommunista) kimúlása, a véres kezű vallások megszelidülése óta nagyobb történelmi visszalépés, vég érhet egy társadalmat, mint a kapitalizmus minden szociális elemet nélkülöző, véres-(pénz)éhes-vak ősváltozatába, a vadkapitalizmusba zuhanás.

Ennek a végnek a kezdeteit kíséreltem meg leírni, összefoglalni "Garasország"-omban.

Lássuk ismét, nagyon röviden, sallangok nélkül tömörítve, miben is rajzolódtak ki a vadkapitalista vég karakterisztikus vonásai?

Az "átalakulás" politikai elitjének (aljas) ostobasága, teljes behódolása a tőke magasabb formációinak, az azokat képviselő tőkés politikai rendszereknek és gazdasági-pénzügyi szervezeteknek és a "hiteles", józan, szociálisan is gondolkodó ellenzék teljes hiánya;

Az akkor még többnyire általam is (hibásan csak) neokapitalistának nevezett gazdaság vadkapitalista jellegzetességei, éspedig

- a gazdaság "új garasországi bajnokainak" összetétele: a szocializmus manager elitje (a haramia-réteg) + az "átzuhanás" első éveiben uralkodó politikai elit és holdudvarának legkapzsibb és leggátlástalanabb krémje + az Átkos köztörvényes dörzsölt-szélhámos bűnözői (adó- és vámcsalók és társaik),

- az iderohanó külföldi tőke jellege: dövegők, szélhámos tőke, "mindent gyorsan kiszivattyúzni" tőke és csak a világ legelmaradottabb övezeteihez mérhető éhbérszinten vergődő bérmunkások vérén élősködni kívánó tőke (tisztelet a kivételnek),

- a gazdaság ostoba elvonó-rendszere és a szabályozás rapszódikus volta,

- a monetarista pénzügyi szigor, amellyel a szociális háló teljes leépítése, megsemmisítése és a kisvállalkozások megölése vagy jobb esetben a feketegazdaságba kényszerítése volt a bevallott vagy alig tagadott cél,

- az egészségügy és az oktatásügy-kultúra tudatos, végtelenül ostoba és a jövőt megbocsáthatatlan és visszafordíthatatlan módon romboló tönkretétele,

- a magánosítás tömény korrupcióval kísért elhibázott lépései: a kereskedelem gyors kiárusítása, kiváló termelőkapacitások tányéron átnyújtása nyugati konkurenseknek, komplett szektorok nyugati kézre adása és ezzel abszolút monopolhelyzetbe emelése,

- a mezőgazdaság tönkretétele a nevetséges méretű gazdaságokra szabdalással, a szélhámosokat segítő kárpótlási rendszerrel, komplett ágazatok alól a talaj kihúzásával és a föld külföldiek kezére juttatásával,

- az általános kárpótlás szelvénykéinek szélhámos-tőkévé varázsolása,

- a feketegazdaság bántatlanságának biztosítása.

A politikai és gazdasági elit gyors egymásratalálása és eredményei:

- a bűnüldözés-igazságszolgáltatás teljes vertikumának behódolása a tőke, a feketegazdaság és a gazdasági bűnözés előtt, így a demokratikus jogtalanság, a széles tömegek kiszolgáltatottsága országának megteremtése (kiszolgáló hálónak neveztem ezt a rendszert),

- a korrupció balkano-ázsiai magasságokba emelkedése és ezzel a gazdasági elit befolyásolási erejének meghatványozódása.

III. A diadalmenet

Írásom megjelenése óta a fenti tömörítésben vázolt kellemetes helyzetet kihasználva a vadkapitalizmus bajnokai diadalmenetben vonulnak a számukra megnyílt Kánaán felé. Az eltelt időszak számtalan vaskos gazembersége a következő centrumok köré csoportosítható:

III.1. A szélhámos-bandita tőke támogatása

A már az alapmű megírásakor nyilvánvaló tény, miszerint az "eredeti tőkefelhalmozás" kedvezményezettjei minden elképzelhető és el nem képzelhető módon támogatottak és védettek, azóta kikristályosodott, kiteljesedett és számba se szedhető esetben fényes bizonyítást nyert.

Azóta gyakorlatilag befejeződött a kártalanítás bűvészmutatványa, a valaha kisemmizettek elképesztő bravúrral történő újbóli kihasználása hatalmas birtokok és vagyonok összeharácsolására. Az ostoba kisember többnyire elhitte, hogy kártérítették papírokkal, amelyek értékét ügyes "levegőben lebegtetéssel" csaknem lenullázták, majd nepperekkel felvásároltatták és az államgépezetben hízó haverjaikkal együttműködve sokszor a névérték 150%-án betudták "magánosítási hókusz-pókuszokba". Kisemmizés, töredék befektetéssel vagyongyűjtés az államkassza és az adófizetők kárára. Hihetetlen bravúr és elképesztő ostobaság (hogy fegyverdörgés nélkül lefuthat egy ilyen gyalázat).

És ez a törvények keretei között zajlott.

A gazdasági bűnözés, a törvények meghágásával szerzett vagyon, illetve az ily módon történő vagyonszerzés és -gyarapítás védelme még nyilvánvalóbb. Kezdődött az olajmaffiákkal és milliárdos, sőt többtízmilliárdos csalásokkal, de a paletta ma már végeláthatatlan: csempészés vagon-, sőt szerelvény-méretekben, olajtermék-, bor- és egyéb jövedéktermékek hamisítása, engedély nélküli forgalmazása, droghálózatok kiépítése termeléstől kezdve szállításig, tranzitálásig és széles skálán történő értékesítésig, feketemészárszékek, majd húskombinátok építése, és üzemeltetése a világ szeme előtt (10 évig nemzeti parkot pusztító vadfeldolgozó kombinát nyugati kézben és önti a garasi vadat illegálisan exportra!), silány távol-keleti árudömping védett márkanevekkel és amit akartok! És a több mint két év alatt nem ítélnek el egyetlen gazembert se komolynak tekinthető legyintés erejéig. Az egyik szélhámos bankvezér minden vád alól mentesül, majdhogynem megdicsőülve, a másik sikkasztó (mivel jól megfontoltan alapvetően állami cégeket nyúl le ) pródaidősen szabadlábon élvezi a milliárdjait, a Táncost ügyészi segédlettel örök időkre mentesítik minden vád alól, a (pár év alatt senkiből) sajtómágnás több pert megúszva százmilliókkal tartozva dőzsöl és bicska nem érheti (míg le nem lövik).

III.2. A privatizáció

Ugyancsak véget ért a nagyharanggal sikersztorinak titulált privatizálás, amelynek világrekord eredményei röviden:

- a nemzeti vagyon nagyrésze eltűnt, idegen kezekbe vándorolt,

- a devizabevétel nem volt elég a külföldi adósságállomány felének visszafizetéséhez,

- stratégiai ágazatokat - általános vélemény szerint értéken alul - külföldiek kezére adtak, fokozva az addig is egyértelmű kiszolgáltatottságot, volt olyan erőmű, amelyet gondolkodás nélkül eladtak olyan német cégnek, amelyeik akkorra már szlovák erőműrendszeren ült, közép-európai monopolhelyzetet teremtve számára (ki hallott ehhez hasonlót, ezeket az ágazatokat a világon mindenütt hétfejű sárkányok őrzik),

- sikerágazatokat adtak el konkurenseknek, hogy leépíthessék a piaczavaró nemzeti vállalatokat vagy csak addig tartva őket, amíg a keleti piacokra be tudnak masírozni a hátukon,

- az egyik szektor, amit a privatizáció legelején adtak majdnem ajándékáron főként külföldieknek, a belkereskedelem volt, ami gyors profitkiszivattyúzást tett lehetővé az egyszerű profittranszfer mellett a beszállító anyavállalatok részéről történő extraprofitárak alkalmazásával és a helyi konkurencia kiszorításával (itt csupán megjegyzem, hogy a külföldi tőke és ezzel a profitszivattyú ezen a területen abszolút monopolhelyzetet épít ki magának a szupermarketek lihegő építésével - garasi segg- és pénznyalók hatékony, hazaáruló közreműködésével),

- a siker haszonélvezői a külföldieken és a garasi szélhámostőkén kívül a privatizáció kezelői és az őket körülvevő kül- és belföldi siserehad, soha ilyen gyorsan ekkora tömegű pénzt semmiért vagy igen kevésért ebben az országban még nem hordtak szét lakestripe-ok, vektorok, szakértők, ügyvédi irodák, pártok, meg egyszerű kapzsi, korrupt tisztviselők,

- teljes ágazatok külföldi kézre adása, a befészkelődő tőke monopolhelyzetbe segítése járulékos eredményeket is hozott: a mezőgazdaság egyes terményágazati vagy rohamosan épülnek le vagy a teljes kiszolgáltatottság állapotába kerültek (csak példaként: az olajosmagvak és a cukorrépa termelői ilyenek, az első feldolgozó iparát egyetlen külföldi cég birtokolja, a másodikat három avagy garasiul drei, úgymint Eritrania Bégun Sway (37%), Keleti Sugár (27%) és Agriána (36% piaci részesedés).

A legutolsó eredménysor három szónál többet megér: a cukoripart akkor adtuk oda, amikor már illegális nemzetközi kvóta-, ár- és exportkartell tagjai voltak a garasi gyárak (vezetői) és azoknak, akik már akkor ellenőrző szerepet játszottak ezekben a kartellekben. Biztos ül néhány áruló garasi párnás karszékekben ezekben a cégekben. És csak tudnám, mi a szerepe a Rabok Bankjának, amelyik körülöttünk sürög-forog? Hasznos rápillantani egy sajtóhírre: a monopóliumok abszolút kontrolljának létrejötte óta a cukorrépa termelési költségei megnégyszereződtek, a cukorárak 3,4-3,5-szörösre emelkedtek, míg a cukorrépa felvásárlási ára hihetetlen magasságokig nőtt, 2,5-szörösre. Nyaktiló, nem olló!

Egy ismerősöm határtalan ostobasággal előadta, hogy milyen óriási világsiker ez a garasi privatizáció (a sikeres általános gazdaságpolitika berkeiben) és milyen csoda, ahogy ezt a kisebbik koalíciós párt levezényelte. Hát tessék, ez a világsiker, de hogy nem a garasi pártok vezényelték le, az is biztos. A vezénylőtiszt a nyugati tőke és az azt kiszolgáló hálózat (Világbank és IMF, tanácsadó cégek, uniós szervezetek, azok "nyomjelzései") volt. Hál' isten, össze is vesztünk, micsoda tök!

III.3. A világsiker (jól meg)áldott szegényei

A múlt század közepe óta egyetlen rendszernek, egyetlen fehérlovas gazembernek sikerült akkora tömeget és olyan mélyre taszítania, mint a "szociális piacgazdaság" megvalósításán fáradozó garasi politikai-gazdasági elitnek a proletáriátus mély bugyraiból kivirágzott (nemcsak termetre) törpe kormányzója vezetése mellett. A legóvatosabb becslések szerint is a lakosság 40%-a (forty percent!) a nem európai, hanem kisázsiai standardek szerint is nyomorban él: a vadkapitalizmust lihegve építők számára minden fontosabb, mint az ember! Vörös lobogó alatt!

A világcsodának ebből a szektorából is kiemelkedő eredmények:

- Tömegek éheznek és nem csak a vezér által "lustáknak" titulált cigányok, hanem fehér garasiak tömegének se jut mindennapi kenyér. Kisiskolások reggeli nélkül jelennek meg a suliban, majd kiszédülnek onnan, napirenden van a nyomortanyákon az éh-fagyhalál, a nevetségesen tragikus ingyenkonyhák előtt hosszú sorokban kígyózik a szégyen, a szeretetadományok felett összeverekednek a nyomorultak. Hogy a cigányságnál mi van, arról jobb nem beszélni. Lehet, hogy vannak köztük (mindezek között) lusta és trehány, de ahová az ország züllött (ahová a szerencsétlen többséget taszították), az ázsiai kritikán aluli.

- Harmincezerre tették a fedél nélkül élők számát pár éve, ma ötvenezerről szólnak a hírek. Mondhatja akárki, hogy 3-5 ezrelék, mit ugráltok? De gondoljunk csak bele, ez egy közepes város lakossága és sok köztük a nő, van köztük gyerek is. A legfrissebb tendencia, hogy nő a hajléktalan családok száma. Nyomortanyákon élnek (gorkiji képek jelennek meg az elektronikus sajtóban) vagy sehol, mert az aluljárók, pincék, sírok (!) seholt jelentenek. És a szocialista jelszavakat éneklők sincsenek sehol, karitatív szervezetek sajnálatra méltó naívjai járkálnak a nyomor fészkeiben, turkálnak a rongyok és kartonok között, hátha meg lehet még menteni egy kihülőt, egy lázas haldoklót? Istenem, miért nem átkozod el a fent szónoklókat?

- Egy fokkal jobbnak látjuk a munkanélküliek helyzetét, bár nem tudni, milyen tömeget jelentenek tulajdonképpen. Sokan nem is regisztráltatják magukat, szégyellik, hogy - többnyire - több évtizedes derék munka után kitaszítottakká váltak, meg nem is érdemes azért a félévi éhbérért, amit kaphatnak. Fél év után meg egyszerűen törlik a listáról azt, aki nem tudott elhelyezkedni. Micsoda porhintés az egész! De ők legalább élnek. Van fedél a fejük felett, nem koptak ki még az (akármilyen silány) múlt munkájának gyümölcseiből, schwarz-ból összevakarnak annyit, hogy jut a napi betevőre, meg néhol a család is összetart, segít.

- Az éhező és a fedél nélküli nyomorultak és a munkanélküliek közötti helyzetben lévőknek tartom - a Garasországot ismerők számára talán nem meglepő módon - az éhbér-napszámosok tömegét, akiket a legaljasabb, legvérszopóbb módon használnak ki az újgazdag "vállalkozók", főként az építkezéseken és a mezőgazdaságban. Az áldozatok többsége cigány és külföldi, az utóbbiak között számtalan (he nem abszolút többségben van) a szomszédországokban élő garasi. Nem jelentik be őket és ezzel megfosztják a társadalmat lényeges adótételektől, az így rabszolgamunkát végzőket pedig a mégoly nyomorúságos) nyugdíj reményétől is. Amit fizetnek nekik, az többnyire messze az éhbér alatti összeg, hallani esetekről, hogy annyi bort (és csak bort) kapnak, amit meg tudnak inni (a balesetveszély kit érdekel?). Tessék elmenni a főváros egyik-másik (fekete) munkaerő-piacára: a látvány hátborzongató, nincs messze a középkori rabszolgavásároktól. A legújabb ellenőrzések szerint (amelyek nyilván nem mutathatnak ki minden disznóságot) minden harmadik "munkaadó" (ember-lerabló) fekete munkaerőt alkalmaz. Itt csupán egy megjegyzést érdemel, hogy a hivatalos állásfoglalások a mai napig "mindössze" 30% (GNP-ben) feketegazdaságról beszélnek, pedig - és nem a most vizsgált kis tétel, hanem a nagybani feketegazdaság a lényeg - a helyzet a két év alatt egyértelműen a feketegazdaság "javára" változott, szerintem drasztikusan.

Végül pár szót a "munkavállalók" szolgasorban tartott rétegéről, a lassan több, mint 50 éve lehetetlenül alulfizetettekről (egészségügy, oktatásügy, az állami alkalmazotti réteg nagyrésze és végenincs sor), akik a rohamtempóban növekvő árak mellett képtelenek "munkaerejük újratermelésére" is. Ők is jelentős szektorát képviselik azoknak, akik közműdíjaikat, lakáshiteleik kamatait, a hóvégeken a mindennapi betevő falatot, gyermekeik megfelelő ruházkodását, neveltetését képtelenek finanszírozni. Csőd, szociális csőd, szocialista urak!

Nem kell tudományos fokozat annak megállapításához, hogy a fentiekben vázolt helyzet óriási nyomást gyakorol a dolgozó rétegek majdnem teljes egészére, hogy pisszenni se merjen, ha munkaadójával gondja támad: azonnal kirúgják és helyére ezer is akad. Mióta a nyugati tőke megjelent, a szakszervezetek helyzete e legtöbb vállalatnál majdnem reménytelen: a dolgozókért kiállók (elvi védettség ide vagy oda) azonnal kemény támadások középpontjába kerülnek.

Csupán utalás szinten teszek említést a nyugdíjasok széles tömegéről, akik szinte kivétel nélkül a nyomort próbálók táborát erősítik (annak ellenére, hogy őket a nagyobbik koalíciós párt mindig előrángatja, ha közeledik valami választás). Van ismerősöm, aki a statisztikai adatok szerint a legmagasabb nyugdíjjal rendelkező 6000 (!) garasi nyugdíjas egyike. Ha nem lenne kereső felesége, a rezsin kívül alig tudná a normális igényeit kielégíteni. Hogy él akkor a többi? (Költői kérdés csupán.)

És ismét álljunk meg egy szóra: választások előtt áll Garasország és még ez se kényszeríti (a saját meghirdetett alapelveik mellett) a hatalmon lévőket arra, hogy a szegénység felszámolását központi feladattá nyilvánítsák.

Törpeségüket egy idézettel illusztrálom:

"Ha egy szabad ország nem tud segíteni szegény sokaságán, akkor nem tudja megmenteni a gazdag keveseket." (Hugh Brogan: Kennedy, Akadémiai Kiadó 1997, 276. old., idézet John F. Kennedy elnök beiktatási beszédéből). A világ leghatalmasabb országának egyik gazdag tőkését megrendítette az ottani - a garasországinál számtalan szinttel gazdagabb - szegénység látványa, ismerete, programjára tűzte és hatékonyan dolgozott felszámolásán, annak ellenére hogy a szegények többsége ha nem is cigány, de nigger volt. Ezzel szemben a szocialisták elsétálnak a garasi nyomor mellett. Esetleg kiszólnak, hogy lusták, tetvesek.

A törpéknél is törpébbek az ellenzéki politikusok. Ellenzéki pozíciójuk kötelezné őket a szegények, megnyomorítottak védelmére. Ezzel szemben mire koncentrálnak a pártjaikon belüli hatalmi pozíciókért folytatott ádáz küzdelmen kívül? Olyan címkék kitalálására, amelyekkel hangosan hirdethetik, hogy mindennel törődni akarnak, tőkével, polgársággal, kisgazdákkal, keresztényekkel, nemzetieskedéssel, azaz a társadalom egyes szektoraival, lehetőleg a gazdagabbakkal vagy az ostoba csőcselékkel, a szomszédnépek irritálásával, de semmi esetre se a társadalom egészét érintő jobbléttel, a nyomor felszámolásával. Nincs egyetlen párt se Garasországban, amelyik ezeket a kulcskérdéseket zászlajára tűzte volna. Amit viszont zászlaikon lobogtatnak: évszázados elmaradottság!

III.4. A jövő oszlopainak tönkretétele

A pénzügypolitika vitathatatlan sikere ellenére megismétlem, sulykolom, hogy a monetarizmus szigora legalább két jövőoszlopot alapvető hibaként tűzött a megszorítandók palettájára: az egészségügyet és az oktatást. Reformokra kétségtelenül szükség volt és van, de nem olyan módszerekkel, ahogy tették, teszik. Felszámolások, csökkentések, finanszírozási gátak, bérkorlátok helyett olyan fejlesztésekre lett volna és lenne ma is szükség, amelyek a jövőbeni, európai célok felé közeledést színvonalnövelés mellett, csak második lépcsőben megvalósuló elavultság-felszámolással tették volna lehetővé. Nem igaz, hogy nem lettek volna erre eszközök, csak jobban oda kellett volna figyelni az ostoba pazarlásokra (vízerőmű, bankszektor, privatizáció, kártérítések) és a bűnözés megfogására. Ami csak olaj-, bor-, hús-, vám- és adóügyekben, sikkasztásokban, korrupcióban elsuhant a hatalmasságok füle mellett, kihullott a (sokszor tudatosan rosszul zárt) ujjaik között, sokszorosan fedezte volna ennek a két szektornak a reformját.

Ezzel szemben Garasország elvesztette jó hírnevét, amit oktatásügye és egészségügye színvonalával képviselt a legjobbak mögött, folyamatosan veszíti az ezekben a szektorokban dolgozó agyvelőt, odaadást, szorgalmat, ami generációk alatt is nehezen lesz pótolható. Sorbanállás van alapvető egészségügyi szolgáltatásokért (vajon ki lesz a haszonélvezője?), kialakult az erkölcstelen, a hiányokat kihasználó és az alacsony jövedelmet bármi módon pótolni kívánó presztizsromboló réteg, a szűkülő szektorokba villámgyorsan befészkelődő gátlástalan maszek (végtisztesség). Gyógyszerszükségletét a lakosság jelentős része nem csupán azért nem tudja kielégíteni, mert szegény, hanem mert arra receptet is csak "sorban" kap.

A fejlesztések gyakorlatilag teljes leállása mindkét szektort katasztrófával fenyegeti.

Pedig minden józan gondolkodó számára világos a kiművelt - és egészséges - emberfő számának fontossága a jövőépítés szempontjából. Annyi sikoly hangzott el ezügyben, hogy a halottaknak is fel kellene támadniuk, de a szocialisták süketek.

Mai hír: öngyilkos lett az egyik kórház szív-főorvosa, majdnem biztos, hogy az alulfinanszírozottság gondjai miatt. (Comment above.)

III.5. A közbiztonság csődje

Alapírásom csak a banditizmus kezdeteivel tudott foglalkozni, az elröppent két év a szocialista-liberális uralkodóknak bőven elég volt a közbiztonság teljes csődjének megteremtéséhez. Nem tartom helyesnek a belügyminiszter úr szólamait arról, hogy 10-12 milliárd újgaras kellene a helyzet felszámolásához, különösen akkor, amikor a rendőrség rendelkezésére álló pénzekből most készült el az ország egyik legcsodálatosabb üvegpalotája, amelyre nyilván alapvetően presztízsokokból volt szükség, ahelyett, hogy a kis őrsöket és a rendőrség állományát fejlesztették volna.

(Lehetetlen helyzet például, ha az Ózeró egyik partján elkövetett rablás központi számon történő bejelentését a másik parton veszik és nem hajlandók ők továbbítani az érintett partra, vagy ha egy bűneset jegyzőkönyvét gyakorlatilag írástudatlan rendőr pötyögi özönvíz előtti írógépbe.)

A pénz lényeges, évezredek óta tudja a valamirevaló hatalom, hogy a király-császár mellett a rendfenntartókat kell legjobban megfizetni, de a pénz csak akkor segít, ha a közállapotok nem züllöttek a béka feneke alá és az igazságszolgáltatás az, aminek hívják.

Felsorolásszerű adalékok a két év alatt bekövetkezett rothadásról:

- A szervezett bűnözés (számtalan esetben termékkörre specializálódva) egész gazdasági szektorokat csapol meg, nemzetközi kapcsolatrendszere épült ki, orcátlansága határtalan,

- A maffiák közötti leszámolás sorozatossá és nyílttá vált, kiment az utcára, részben a leszámolások is "nemzetközikké" váltak, aláásva ezzel az általános erkölcsi tartást és generálva, bátorítva a hasonló "magános" bűnelkövetést,

- Az ország a szó legszorosabb értelmében drogparadicsommá vált, a két éve még alig kitapogatható (főként tranzit) szálak mára erős hálóvá szövődtek, az alaptermények termelésétől a késztermékek gyártásáig, "lapuló" tárolástól tranzitálásig, bel- és külföldi értékesítésig mindenre kiterjed a tevékenységük és - kapaszkodj meg, világ - (nem egy, hanem sorozatlebukás bizonyítja) behálózta ez a maffiacsoport a bűnüldöző szerveket is,

- A rendőrség korrupció- és együttműködési készsége világrekord méreteket öltött: kezdve a közlekedési rendőrökön, akik a külföldieket tízszeres tarifával, a belföldiek egyharmadát igazolás nélküli (zsebre) büntetéssel sarcolják, a közrendőrökön keresztül, akik pénzbehajtásokban, üzletek "védelmében" csatlakoznak a banditákhoz és végezve a főtiszteken, akiket erős gyanú, meg lebukások miatt sűrűn kell leváltani vagy akik egyértelműen maffiózókká válnak (hogy az öngyilkosok elkövetők-e vagy nagy bitangok lefülelésén fáradozva távolítják-e el őket, valószínűleg örök titok marad a széles publikum számára),

- A jogásztársadalom messze a kötelező védelmen túl segíti, takargatja, támogatja a gazdasági bűnözőket (sikerük egyik záloga ez), egyes gazemberségterületen a hatékony támogatás odáig megy, hogy a hazaárulással határos módon jogászok dolgozzák ki a törvények kijátszásának módozatait, a taktikai elemeket (a föld kijátszása külföldieknek),

- Az igazságszolgáltatás gépezete egyszerűen nevetséges lassúsággal működik és legfőként olyan ügyekben, mint a nagy összegek lenyúlása és a szervezett bűnözés, ahol a gyors (gyorsított!) és hatékony eljárás hathat - a kiszabott büntetés mértékén túl - az ilyen bűnözés megfékezésére. Számtalan per vitele, a felmentések sorozata, a vád ejtése, közröhejt kiváltó büntetések utaltak arra, hogy az igazságszolgáltatást - annak szinte minden szintjén - átszövi a korrupció, az a fokú tehetetlenség, ami ezekben a bűnügyekben megnyilvánul, egyszerűen nem lehet igaz.

III.6. A politikai elit aljassága, alkalmatlansága az ország vezetésére

"Garasország" óta még nyilvánvalóbbá vált az a már akkor félelmetesnek hangzó megállapításom, hogy a politikai elit úgy, ahogy van, alkalmatlan az ország vezetésére.

Két csoport 4-4 évig bizonyította alkalmatlanságát, az első szakasz pártjai, hatalmasságai azóta meg is nézhetik magukat, mindkét végig kormányzó párt szétmarcangolta magát, a földművesekkel büszkélkedő pedig féléve, éve folyamatosan csúszik lefelé a népszerűségi listán, hála hordószónok elnöke örökös balhéinak, léggömbjeinek.

A második kormányzati periódus koalíciója nagy visszaesések után megkapaszkodni látszik a '94-es startszinten, ami csodaszámba megy, csodaszámba három szempontból is: (1) mert a világ ritkán produkál ilyet, hogy országfosztogatókat a szavazók szívükbe fogadnak, ez csak a szavazók ostobaságát tükrözheti, (2) mert se a múltjuk, se a jövőképük nem biztat semmi jóval, nincs olyan programjuk, amelyik a felhalmozódott csődhalmaz felszámolását eredményezheti és (3) mert hihetetlen az a szerencse, hogy az ellenzék bitangabb vagy legalábbis annak tűnik minden megszólalásuk alapján, mint a hatalmon lévők.

A két időszakban főszereplő pártokon kívül egyetlenegy érdemel párszavas megjegyzést, a kezdetben fiatalok pártjaként tündöklő. Véleményem változatlan: beképzelt hólyag a vezetője, veszélyes lenne a hatalmi székben, valószínű, hogy a hatalomtól az átlagnál jobban megszédülne. Vigyázzatok, választó állampolgárok.

A többi: vagy szilánk, forgács vagy szélsőséges barom, nem lehet szerepük az idei választások után (ennyire marhák még a garasországiak se lehetnek!).

Egyszóval összefoglalva: szemétdomb.

Ne szavazz választó, nincs választék! Egy érvénytelen szavazás legalább rádöbbentheti a világot arra, hogy ami itt zajlik, az nem kell a népnek.

Hogy mennyire nem, arra példa egy megesett eset. Egyik garasországi ismerősöm építkezik, meglátogatom, barna képem látva megkérdezi az egyik melós: Az úr nem tudna fegyvert szerezni? Milyen fegyvert? Hát... géppisztolyt, aknavetőt. Minek az magának? Ha valaki nekünk fegyvert ad a kezünkbe, szétlőjjük ezt az egész Parlamentet!

Sokan mennének el a hálaadó istentiszteletekre!

III.7. Négy észrevétel, azaz a "diadalmenetet" záró megjegyzések

1. Az általános prostitúció óhatatlanul a prostitúció kivirágzását is eredményezte: Garasország kivívta az Európa Thaiföldje, a főváros az Európa Bangkokja nemes és minden garasit büszkeséggel eltöltő címét. Ez is világraszólóan csodálatos eredmény! Ezt a hírnevet még öregbíti, hogy a szexfilmipar központja is Garasország: olcsók a művészek, gyermekeket is be lehet fogni a pornóra (saját fülemmel hallottam, szülői jóváhagyással is!), korruptak a tisztviselők, igen készségesen segít a bűnözőhadsereg, na és a bűnüldözők. Hurrá, fénypont!

2. Ugyancsak mércének, a kultúra gyilkolása ragyogó eredményének tekinthető az elektronikus sajtó (a képláda) minden képzeletet felülmúló elaljasodása, elbarbárosodása. Nem elég hogy (magas köztisztet betöltő személy észrevétele!) az amerikai (USA) progapandagépezet megvett egy-két csatornát és közvetlenül fröcsögteti klasszikus monopolhatalmi kapitalista maszlagjait (ilyenre a Szovjetunió sem vetemedett, a legsötétebb években se (véli a nem volt bolsevik közhatalmasság), de az est leestével megindul a terrort, kéjgyilkolást, tömegirtózatot dömpingmennyiségben adagoló filmfolyam és minden értelmet, minden ép gondolatot, minden kultúrát kiszorít, megsemmisít. Nesze neked világcsoda! Aljasabb támadás egy ország lakosságát - a közvetlen fizikai népirtástól eltekintve - nehezen érhet. Másodszor is hurrá! Hiszen, ugye, erre vágytunk?

3. Csúcsára ért a csecsemőgyilkosság. Több tizet fedeznek fel évente és - hivatalos vélemény szerint - ez csupán a jéghegy csúcsa. Mi ez, ha nem a kilátástalan nyomor, az általános barbarizálódás gyümölcse? Harmadszor is hurrá! Talán ebben is világrekorder az ország?

4. Közvetlenül érinti ezt a kérdést, de rávilágít az egyházak és a bigott gondolkodók befolyásának végtelenül veszélyes és határozottan megállítandó növekedésére a 13 éves gyermekanya szülésre kényszerítésére indított barbár, ázsiai sötétséget, kénköves bűzt árasztó kísérlete. Papok közvetlen beavatkozásával.

És a világ azt hiszi, hogy az inkvizíciónak, a keresztes hadjáratoknak, a fegyverek megszentelésének vége!

IV. A kezdet vége

Az újraprivatizált, újra milliókat éheztető, újra hajléktalanokat nevelő, újra (nem, ilyen nem volt!) korrupt, (megintcsak nem újra) közbiztonság nélküli, bűnözöntől terhes, újrabarbarizálódott, újra (sokadszor) lelkesen szolgalelkű társadalom masírozik két egyesülés felé, mindkettő meg fog történni, egyik se baj önmagában, mert nincs más kiút, különösen ma nincs, amikor már úgyis sikerült teljesen elvesztenünk nemzeti identitásunkat. A baj az, ahogyan, lihegve, csörtetve, mindenünket feladva, elhajigálva rohanunk a (megint) Kánaánnak képzelt uniókba. Konkrétan kettőbe, ami tulajdonképpen egy.

Rohanunk a NATO-ba, az euroatlanti védelmi ernyő alá. Mondjuk, hogy mert a Kelet változatlanul fenyeget, meg a szomszédaink is csalárdak, meg mert olcsóbb így. Előre bólogatunk mindenre, adjuk a támaszpontot, amelyre ma már kiírható: Az Ideiglenesen Hazánkban Állomásozó Amerikai Hadsereg bázisa.

Két szempontból csalódás fogja érni a belépést megszavazókat (tulajdonképpen kisebbség volt, de ezt is sikerült nagy támogatottságként eladni): (1) nem lesz olcsóbb, mert nagyjaink a nagy lihegéssel elvesztik azt a lehetőséget, hogy a költségek elosztásánál erőt képviseljenek és mert elég korruptak ahhoz, hogy semmi ne legyen drága (minél drágább valami, annál nagyobb a csuszipénz, nemde?) és (2) egy félelmetes, dölyfös, ennélfogva számtalanszor szégyenteljes akciókba rángató monopol-világcsendőr lesz a legfőbb partner, aki megfékezhetetlen őrületnek bizonyulhat.

Az utóbbi megállapításom Nyugaton se állhat egyedül, nem lehet véletlen, hogy felvetődött az USA-tól független Európa gondolata. És megállapításom a múlt történései is alátámasztják. Csupán a fentebb idézett Kennedy életrajzban számtalan adalék van arra, hogy az USA katonai vezetői szinte minden (sokszor csak általuk annak vélt) krízishelyzetben (Laosz, Vietnam) az atomfegyverek bevetését követelték, vagy csak azt tudták szajkózni, hogy "szét kell bombázni, le kell hengerelni" (Kuba). Irak kapcsán ma is felröppent a sajtóban, hogy ha Husszein nem tér észre, Amerika az atomfegyver bevetésétől se riad vissza. A legőrültebb szovjet diktátor se emlegetett soha ilyet. Ezek hibbantak! Vigyázz, Garasország, ilyen lesz a főpartnered!

Az Unióba masírozással pedig az a bajom, hogy nem csupán vagyontalanul, tőkétlenül, meztelenül, hanem érveinket, pozíciójavításra alkalmas eszközeinket is elhajigálva, esztelenül és töketlenül (hogy meg tudnánk erőszakolni a medvét) rohanunk lihegve, seggnyalva, elvakultan, arról álmodozva, hogy nem csak keblükre ölel bennünket Európa, hanem üres zsebeinket tele is tömködi. Itt fogja nagy csalódás érni hatalmasságainkat és a szavazó állampolgárt egyaránt: köpni fognak arra, honnan szalajtottak bennünket, mi az oka elnyomorodásunknak (mint látható az eddigiekből, mi magunk!), mivel minden kérést, sóhajt a kimondása másodpercében vagy előbb, a gondolat megszületésekor boldog csaholással teljesítettünk, nem maradt semmi a szatyorban, amit a minket lenyelni óhajtó farkasnak odavethetnénk. Nem mondhatjuk, hogy tízmilliós piacot kapnak, mert már megkapták, nem mondhatjuk, hogy sok nagy észt kapnak, mert az ész rég Amerikába vándorolt, nem mondhatjuk, hogy olcsó munkaerőhöz jutnak, mert mind az övék, nem büszkélkedhetünk jó termőfölddel, mert a harmada a zsebükben van. Eladtuk mindenünket, a fejünk hajtását is. Ámen.

Ezzel a két belépéssel a garasországi (neo)vadkapitalizmus történelmének első, bevezető szakasza le fog zárulni.

Függöny le!

V. A tündöklés kora

Elismert jóstehetségem arra készteti fáradt agyamat, hogy lázasan kutassa Garasország közeljövőjét. Mit hozhat a vadkapitalizmus teljes és visszajátszhatatlan győzelme a legközelebbi 10-15 évben a nemzet egészének: Mi készül a függöny mögött a második felvonás lejátszásához?

Látomásaim röviden:

Már a tényleges belépéseket megelőzően - fokozódó nyugati belepofázás mellett - gyorsuló fejlődés, ami egy jó darabig még nem vagy alig hoz általános életszínvonal-növekedést, majd az Unióba belépést követően rohamos fejlődés, gyorsan kitapogatható általános életszínvonal-növekedéssel. A látomáshoz nem kell különösebb tehetség: egyszerűen nem történhet más, mert Európa nem hordozhat magában válságövezeteket.

Az általános nagyon pozitív változásokat azonban számtalan negatív fejlemény fogja kísérni, amik kiteljesülése vagy esetleges "lefogása" attól függ, hogy a következő kormányzat mennyire követi a mostani lihegő seggnyalását és gondolkodás nélküli pőrére vetkőzését, vagy esetleg számol azzal, hogy a kapitalizmus nem szociális intézmény és a volt gyarmattartó hatalmak se feltétlenül váltak 40 vagy kevesebb év alatt szent szüzekké és ennek megfelelően méltósággal igyekszik majd képviselni egy kis, koszos, ostoba, végtelenül elmaradott, de önmagára annál büszkébb nemzetet.

A várható negatív fejlemények közül felsorolok néhányat, a teljesség igénye nélkül:

- Az átmeneti, legalább 10, de inkább 15 évig tartó korszakban a (főként nyugati) tőke mindent el fog követni a számára paradicsomi állapotok (ázsiai bérszint, abszolút mértékig behódoló környezet) minél teljesebb és minél gyorsabb kiaknázására (rövid távon megtérülő, szélhámosjellegű befektetések).

- A vezető gazdasági pozíciókból gazdasági erejénél fogva is, de pontos hatalmi célok megvalósítása érdekében is a nyugati tőke ki fogja szorítani a hazait, mindent el fog követni ennek érdekében, a hazai tőke szerepe marginálissá fog szűkülni.

- Tovább fog erősödni az agyelszívás egyszerű fizikai felvásárlással is, de az elszakíthatatlan gyökerekkel rendelkezők multinacionális technikákkal "befogásával" is.

- A multinacionális vállalatok garasországi bázisvállalatain belül is, de főként a körülöttük kialakuló szatellitvállalatoknak (kis alvállalkozók, beszállítók) diktált feltételekkel a komparatív előnyök, elsősorban az olcsó munkaerő kihasználása olyan tartós lesz, amilyen csak lehet (és ez vitathatatlanul hosszan fenn fog állni: gyakorlatilag nincs ellenállás).

- Rohamossá válik a föld "elrablása", csupáncsak a hatalmas gazdasági erőfölény folytán is és egyetlen dolog fékezheti ezt a folyamatot: átmeneti időszak kiharcolása a csatlakozási tárgyalásokon, hacsak máris nem késő.

- A mezőgazdaság hátrányos helyzetét a nyugati befogadók minden áron és eszközzel konzerválni fogják és eddigi ölükbe ájulásunk változatlansága esetén ez kivédhetetlen csapásnak látszik.

- Tovább fog folyni a belkereskedelem minél teljesebb nyugati megszállása, ami akkor is megakadályozhatatlan folyamat, ha ma elkezd a kormányzat gátakat emelni (de nem fog, túlságosan dörzsölt és rettenetesen érdekelt garasiak nyújtanak segédkezet az ügyben érdekelt nyugati nagytőkének), a fejlett országok árudömpinge sok vért fog kiszivattyúzni az országból a közeljövőben.

- Végül állandósulni fog a külföldi (USA) katonai jelenlét (rebellis nép, '56, jó lesz vigyázni rá, na meg abszolút lojális kiszolgáló kormányzat, jó ugródeszka) és nem csodálkoznék, ha maga a politikai elit ajánlaná fel az atomfegyverek telepítését (van annyira ostoba). A katonák abszolút lihegése és kapzsisága a fegyverkezési pazarlás magas szintjét fogja stabilizálni. Többször szót emeltem és a rendszerváltást követő időszak legnagyobb aljasságai közé sorolom (csak Bős vetekedhet vele) a készülő vadászrepülőgép-vásárlást. Meg fog történni annak ellenére, hogy maga a NATO nagy disznóságnak látja. Nagy örömömre szolgál, hogy utalhatok a Magyar Hírlap 1998. március 17-i számában megjelent interjúra (Klaus Neumann tábornok, a NATO katonai főnöke nyilatkozik, a cikk címe: "Pazarlás volna modern vadászgépek beszerzése", 3. old.) Idézem a tábornok szavait: "...a NATO szemében ilyen pazarlásnak számítana a modern vadászgépek beszerzése, amelyből a tagállamokban van elég." Figyelemre méltó a tábornok másik - régóta hangoztatott véleményemet alátámasztó - megjegyzése, miszerint "Magyarország számíthat arra, hogy taggá válását követően - egyes beszerzések finanszírozásában - a szövetség nem lesz szűkmarkú. Ezekután a nép véréből fegyverkezni rohanókat akár statáriális eljárással lehetne kirúgni a kardcsörtető főtisztek sorából.

- Rohamos életszínvonal-növekedés mellett a helyiek kiszolgáltatott, kiszolgáló szerepet fognak játszani, a gazdaság minden lényeges, minden pénzthozó területét a nyugati és csak az azt "segítő" garasi tőke foglalja el. A többség "black"-labourer marad, a szolgáltatásba szorul vissza, a szórakoztatóipar, kurválkodás lesz egyik fő alkalmazási területe, a hivatalnokok középvonalát fogja adni, és természetesen a paraszti sor, a minigazdaságok és a paraszti bérmunka marad nekik.

Garasi, erre a jövőre ne szavazz, némasággal tiltakozz!

Ide kívánkozik néhány megjegyzés:

Világszégyen rasszizmus ahová a cigánykérdés kezelésével a garasi hatalom és a néptömeg eljutott: a kormányzat (kormányfő) lelustadisznózza őket, az igazságszolgáltatás körüliek csak azt látják, hogy "a börtöntöltelékek 80%-a cigány", azt nem, hogy a munkanélküliek 80%-a is az (az Átkosban közel teljes volt a foglalkoztatottságuk), egész vármegyék toloncolják ki a cigányokat, nyilvánvaló a megfélemlítési hullám, a pogromokig menő erőszak. Pfuj!

Szélesebb körben is sikerült bizonyítania a Főcirkusznak, hogy alkalmatlan a kisebbségi kérdés nagyvonalú, politikai bölcsességet tükröző megoldására. Ahelyett, hogy pontot tett volna az európai igényű hazateremtésre, ismét nacionalista bűzt eresztett a szomszédországok orra alá. Politikai barmok!

A bősi erőművet sikerült véglegesen a politikai károkozás klasszikus emlékművévé emelni. Ami körülötte zajlik, az egyrészt az adófizető állampolgárok pénzének nyilvános, aljas és ostoba herdálása politikai csatározások miatt, másrészt világröhej-bohózat. A világ legzöldebb zöldjeinek és ellenzéknek vitathatatlan, kőbevésendő érdeme, hogy egy ésszerű nagyberuházást ötször-hatszor fizettetnek meg a néppel úgy, hogy közben egy nemzetet, annak összes politikusát és szakértőjét végtelenül lejáratják.

Külön fejezetet érdemelne az USA-nak, mint monopolcsősznek az utolsó néhány évben játszott hátborzongatóan nyegle, kontrollt vesztett szerepe és elnöke (nem érdekel, kiknek és hányszor fogdossa a mellét, de akkor nem lehet a másik keze az atomháború gombján!), valamint az, ahogy a volt gyarmattartók belepofáznak nemzeti ügyekbe (elfeledkezve Skóciáról, Walesről, Írországról, a baszkokról). Mit szólna Anglia, ha mondjuk India követelné az ír függetlenség azonnali megvalósítását, ENSZ szankciókkal fenyegetőzve? Hátrább az agarakkal volt gyarmattartó urak, tanulmányozzátok többet történelmeteket.

Itt lenne az ideje az ENSZ reformjának: a nagyhatalmak érdekképviseleti szervéből időszerű lenne tényleges világképviseletet szervezni. Hogy jön ez most ide? Ezek az országok uralják az euroatlanti tömböt is, ahová teljesen ferde lelkivilággal, az ámulattól ájultan igyekszünk.

VI. A garasországi és általában kis-ázsiai (közép-KELET-európai)
vadkapitalista átalakulás hatásai a világkapitalizmusra

Volt a Szovjetuniónak egy kiváló, híres-neves közgazdája: Varga elvtárs (ha jól emlékszem a nevére). Két-három évenként megjósolta a kapitalizmus általános válságát, teljes és végleges összeomlását, szakadékba hullását. Erről szólt valószínűleg a vicc: "de mi (a szocialista tábor) mindig egy lépéssel előtte haladunk". Így bizonyult igaznak.

Vargának most se lenne igaza. A vörös rém kimúlt, a kapitalizmus általános erősödésének, stabilizációjának több évtizedes szakasza nyitányát éljük. Ezt azonban a neokapitalista európai (ha ezt a kisázsiát annak lehet nevezni) országokban végbemenő átalakulási folyamat több szempontból negatíve befolyásolja:

- A politikai-gazdasági elit végtelen aljassága miatt a semmibe vett, kitaszított népesség aránya irtózatosan magas, a kiszolgáltatottsága, létbizonytalansága iszonyú. Ez a népesség instabil, elégedetlensége nőni fog, munkára foghatósága kétséges és nem lehet hatékony. Gyors felkarolásuk nélkül újra vörös talaj teremtődik, lehet, hogy az idei választások is hoznak már meg nem jósolt meglepetéseket.

- A kapitalizmus amúgy sem általánosan vonzó valami (kérdezzétek Ázsiát, Afrikát, Dél-Amerikát), de az európai neokapitalizmus vadnál is vadabb formái fertőt jelentenek, a fejlett és (a mesén kívül a gyakorlatban is) demokratikusabb országok számára látványként is taszítók. Ennél riasztóbb kell legyen számukra, hogy a beszivárgó maffiák és bűnözési formák, valamint gyakorlat, a feketedő gazdaságok példája, a gazdasági bűnözés nemzetközivé válása romboló hatással fenyegeti őket, az egész európai közösséget mélyebb szintre ránthatja. Véleményemmel nem vagyok egyedül: német szerző, Jürgen Roth "A vörös vezérek" című művében hírek szerint (Magyar Hírlap, 1998. március 14. 25. old., "Könyv a keleti maffiáról") arra figyelmeztet, hogy a " nyugati demokráciák legnagyobb veszélye jelenleg ennek az új keleti brutális kapitalizmusnak a kíméletlen támadása."

- A kialakult formációk, módszerek egyértelműen bizonyítják, hogy a kapitalizmus nem volt és ma sem álomvilág, nem végleges valami, hanem vödör a csöbör után: a zsákutcából kivezető zsákutca. Valami egész másra vágyott és fog nagyon sokáig vágyni Garasország népességének döntő hányada. (Néhány napon belül két politikai célú bomba robbant, hm: "Szétlőjjük a Parlamentet"?)

VII. Utómese

helyett egyetlen idézet (Xaver Varnus világhírű fiatal orgonaművész, "Isten majd megbocsájt: az a mestersége", 11. kiadás, 10. és 11. old.):

"A... állam átváltozott saját polgáraival szembeforduló, ellenséges erővé, s nem is állam többé, hiszen minden folyékony, nincsen tartása semminek, terület, nép, hivatal, minden csak van, és végtelen közönnyel vegetál, ahogyan tud. . . . De itt védelmet nem ad többé a törvény, sem hivatal vagy hatóság, csak éppen elrendel, elkoboz, megparancsol valamint. ... ... ország az intézményesített banditizmus korába süllyedt. ... S mindeközben az ország nagyobbik része nyomorog."

(Az ország, amelyről ilyen véleménye van az érzékeny muzsikusléleknek: az általam Garasországnak keresztelt csak keveseknek Haza.)

Ámen, nagyon szomorú ámen!

(A kézirat lezárva: 1998. március 23.-án)