Zalán Tibor

Münchausen báró holdszínháza

- SÚLYTALANSÁG-BALETT -

BÜRGER NYOMÁN

SZEREPLŐK:
Münchausen báró
A négy muskotályos:
                    Falstaff
                    Fülstaff
                    Futhatsz
                    Fújhatsz	
Holdkirály
Holdkirálynő
Holdhercegnő
Holdherceg
Holdudvarhölgyek
Holdudvaroncok
Holdbohócok
Kisfiú
Napkövet

A HOLDBELIEKNEK KÉT ALAKJUK LEHET. “EGYIK”, AMIKOR CSAK A FEJÜK VAN JELEN A SZÍNEN, A MÁSIK, AMIKOR TELJES ALAKKAL VANNAK JELEN. ELŐZŐ ESETBEN A TRAPÉZON MEGJELENIK A LÉGI MÁSUK.

I. RÉSZ
1. JELENET
A manézsban bohócok, artisták, állatok kavarognak. Egyszerre kiáltás hallatszik mögöttük, megdermed a szín, Münchausen magasodik a mutatványosok fölé. Ritka érdekes figura, alakja a bohóc és az arisztokrata közötti fennköltségben.
MÜNCHAUSEN	Van-e, aki nem ismer?
Aki rólam nem hallott?
Nézzetek a szemembe!
Ugye, ismerős vagyok!
Bejártam a világot,
sehol meg nem nyugodtam,
átéltem száz kalandot,
de fogam  ott  nem hagytam.
         Münchausen báró vagyok,
         a kalandos habókos kalandor,
         Münchausen báró vagyok,
         ki csodától csodáig barangol,	
         Münchausen báró vagyok,
         ha mesélek, leesik az állad,
         Münchausen báró vagyok,
         ha bátor vagy, csináld ezt utánam... !
A dal alatt átrendeződik a szín. Füst és ködfoltok, melyek mögül az egyes megelevenedő mesejelenetek bukkannak elő, hol élő állat-artista megjelenítésben, hol báb-eljátszásban.
MÜNCHAUSEN	Ha bátor vagy, csináld ezt utánam! Ezt... de melyiket a sok közül? Az olyan nagy kalandorok, mint én, annyi kalandon mennek keresztül, hogy nem tudnak választani a sok közül. Mindet meg nem tudom elmesélni egyszerre, mert hogy nekem is csak egy szám van. Igaz, hogy az hatalmas... persze nem akkora, mint egy oroszláné, vagy éppenséggel egy krokodilé. Megvan! Az oroszlán meg a krokodil.
2. JELENET
Elmesélem. Hat hét hajózás után elértem Ceylon partjait. Ceylon, hogyne tudnád, hol van! Minden második teásdobozon ott van, hogy Ceylon. Tessék! Ezen is itt van, akkora betűkkel, hogy még csak szemüveg sem kell hozzá, hogy Ceylon. Olyan helyen kötöttem ki, ahol épp egy hatalmas folyó ömlött a tengerbe. Szeretem az olyan helyeket, ahol hatalmas folyók ömlenek a tengerbe. Épp leülnék, mert meg kell valljam, a hat hetes tengeri utazás egy vacak kis lélekvesztőn, még engem, báró Münchausent is elfárasztott kissé, na nem nagyon, csak annyira, hogy kicsit le kellett ülnöm, na, hol is tartottam, le kellett ülnöm, amikor morgást hallottam a hátam mögött. Hátrapillantottam, csak úgy, a szemem sarkából, aztán meg, csak úgy, kővé is meredtem. Csak úgy... Egy hatalmas oroszlán igyekezett felém a parton. Szerencsémre, az oroszlán morogva szokott a partra lemenni, ha meg akarja enni azokat az utazókat, akik leülni akarnak éppen a homokba. Kaptam a puskámat - csak sörétre volt töltve, gondoltam, csak lesz Ceylonban egy-két szalonka, vagy vadliba, na, majd arról is mesélek később, és megsütögetem, és megeszegetem őket, persze, csak miután a sörétessel lepuffantottam egyet-kettőt. Na, de az oroszlán. Mit volt mit tennem, rá kellett lőnöm a sörétessel. Meg se kottyant neki, talán még röhögött is rajtam. És csak jött a beste nagy állat a rettenetes pofáját tátva ki rám. Inkább ösztönösen, mint ésszerű megfontolásból, olyat tettem, ami nem nagyon szokásom: megpróbáltam kereket oldani. Igen ám, de ebben a pillanatban a folyóból, amely felé rohanni próbáltam volna, egy rettenetes nagy krokodil emelkedett ki. Rettenetes nagy pofáját az is rám tátotta, hogy bekapjon. Képzeljétek el a helyzetemet. Hátam mögött az oroszlán. Előttem a krokodil. Balról a zúgó folyam. Jobbról egy rettenetesen mély szakadék... Mi, hogy eddig szó sem volt szakadékról? Hogy hogy került oda? Ott volt, és kész. Mindenre nekem se terjedhet ki a figyelmem hat hét tengeri út után. Sőt, később még azt is megtudtam, hogy a szakadékban a világ legnagyobb és legmérgesebb és legveszélyesebb kígyói tanyáztak. Barátaim, amikor mindezt felfogtam, olyan történt velem, immár másodjára, ami nem szokott egyébkor: a félelemtől eszméletlenül buktam a földre. (Az elzuhanó test fölött elrepül az oroszlán, be egyenesen a krokodil torkába.) Amikor magamhoz tértem, szörnyű ordítást hallottam. Látom ám, hogy az oroszlán, elvétve az ugrást, mellyel engem szánt leteríteni, a krokodil torkába ugrott, és oda be is szorult. Nekem se kellett több. Puskám tusával még jobban belevertem az oroszlánt a rusnya krokodil torkába, aki ettől aztán meg is fulladt. Nem beszélve az oroszlánról, aki már korábban megfulladhatott, ha csak agyon nem vertem előbb a fenekén keresztül a puskatusommal. Hát így esett.
(Hátba csapja a színészeit, tuszkolja, taszigálja őket.)
Takarítsátok már el innen ezeket a dögöket! Hja, el is felejtettem mondani, mostanában csúz gyötör. Az valami hátfájás, vagy egészen olyasmi. Vége az utazásoknak, kalandoknak, marad az emlékezés, a mese. Alapítottam hát egy színházat. Vagy cirkuszt. Amolyan cirkuszi színházat. Ők az én társulatom. Münchausen báró holdszínháza. Hogy miért holdszínház? Majd erre is sor kerül, tisztelt publikum, ha türelmesen vártok sorotokra. Mit is kezdtem el mesélni? Valamit ígértem, hogy elmesélek... Aha, a libákat! Mondhatom, az is különös eset.
3. JELENET
A libák. Mert azt tudni kell rólam, hogy imádom a vadászatot. És még milyen lövő vagyok! Száz méterről lelövöm a bibircsókot bárkinek az orráról. Na, van bibircsókos orrú egyed a közönség körében? Csak bátran! Gyorsabb vagyok, mint a villám, megbízhatóbb, mint bármelyik orvos, és diszkrét is ráadásul, csak ez a pár ember tud majd a dologról, akik épp az előadásomat nézi. Nos, nincs jelentkező? Akkor maradnak a randa bibircsókok az orrokon, kedves publikum. De a libák... Történt, hogy vadászatból ballagtam hazafelé, gazdag zsákmánnyal megrakodva. Nagy esemény történt aznap, el sem hittem volna, ha nem velem történik meg: csodaszarvasra bukkantam; de erről talán majd később, most a libákról akarok valamit elmesélni... Szolgáim elöl, én lemaradva tőlük puskalövésnyi távolságra. Amikor... egy varázslatos tó partján találtam magamat. És az égkék víztükrön tucatnyi vadliba úszott, úszkált, pancsikolt, épp olyanok, amilyeneknek a combját legjobban szeretem sütve, megspékelve a vacsoraasztalomon látni. Lekaptam vállamról a puskámat... de hiába! Nem maradt abban töltény, csak pár szem puskapor. Ami, ugyebár, mégsem elegendő egy tucat kacsa elejtéséhez. Mielőtt bekerített volna az elkeseredés, eszembe jutott, hogy a táskámban maradt egy falat sonkaszalonna a magammal hozott elemózsiából. Mit nem tettem, ne tudd meg! Fogtam a szalonnát, ráerősítettem egy elég hosszú kutyapórázra. Elbújtam a parti sás mögé, és a vízre kidobtam a szalonnadarabkát. A legközelebbi liba odaúszott, és... hopp, bekapta. A szalonnának azonban van egy olyan szokása, hogy csak úgy átszalad a libák hasán, és emésztetlenül távozik belőlük... hát, ott hátul, na! Alig csúszott ki belőle, a másik máris bekapta, az övét a harmadik, így, sorra az összes. Ugyanazt a szalonnát! De a szalonnával a kutyapóráz is átvándorolt az összes libán, s most ott függtek az én libáim, szépen felfűzve, a pórázon. Kihúztam a partra a szépséges füzért, a zsinórt néhányszor körültekertem a derekamon, és megelégedetten indultam kíséretem után. Erős embernek ismerem magamat, de be kell vallanom, egyre nehezebben cipeltem a libákat. Már-már szégyenszemre lemondtam volna a zsákmányomról, ha egy váratlan esemény a segítségemre nem siet. Vadlibáim egy előcsörtető kutyától megriadva felocsúdtak, és hirtelen mind a magasba röppentek... velem együtt. Most légy okos, Münchausen, biztattam magamat. Meg is lett az eredménye. Kabátom szárnyait megragadva kormányozni kezdtem a madarak röpülését, így hamarosan a házam fölé érkeztem a csodálatos járművel. De még le kellett szállnom valahogy! Azt is kitaláltam. Egyenként kólintottam fejbe a libáimat, így, sorra megfogyatkozva a repülésben szép lassan leereszkedtek velem - éppen a kéménybe. Némi bekormolódáson kívül nem esett bajom. Csak a szakácsomra hoztam rá a szívbajt, amikor a tűzhely kellős közepébe huppantam. Még szerencse, hogy nem égett a tűz!
(Ismét a színészeit terelgeti.)
Rajta, megkopasztani a libuskákat, fiaim, szép pirosra sütni a combjukat, és feltálalni nekem vacsorára. Csak szaporán, csak szaporán. Na, visszatérve... valamit megint ígértem, hogy mesélek... Miről is, na miről is? Hátha emlékszik valaki... Hát, igen, igen, a csodaszarvasról.
4. JELENET
Az meg úgy esett, hogy egy vadászaton annyi jó vad került elénk hajnaltól estebédig, hogy valamennyien ellőttük rájuk valamennyi golyónkat. Indultam magam is hazafelé, új lovamat kötőféken vezetve, melyet akkor szereztem igazi lovagló virtussal, de erről talán később... Szóval, indultam magam is hazafelé amikor elébem toppant a világ legpompásabb szarvasa. Szarvai között tartotta a napot, a holdat, meg ahogy a Hubertuszos üveg oldalán is láthatják a finom italokat szeretők, a keresztet. Állok én, áll az állat, s mert látta tehetetlenségemet, kihívóan, mi több, szemtelenül elvigyorodott. Rajtam röhögsz, ebadta gőgös szarvasa! - futott el a méreg. Épp cseresznyéztem, mielőtt felbukkant a pimasz állatja. Nem tudod te, kivel állsz szemben! - rikkantottam el magamat, gyorsan lőport töltöttem a puskámba, rászórtam a marék cseresznyemagot, és odasóztam velük. Épp az állat homlokát találtam el. Azt nem mondhatnám, hogy nagy hatással volt rá a cseresznyemag-töltet, de a vigyorgást beszüntette, és megugrott a sűrűbe. Gondolhatjátok, mit bosszankodtam a dolgon. És az idő nekem dolgozott. Két esztendővel később, ugyanebben az erdőben vadászva, megint felbukkant egy pompás, hatalmas szarvas előttem. És láss csodát! Gyönyörű agancsai között egy teljesen kifejlődött, szép kis cseresznyefa zöldellt. Mit zöldellt, piroslott. Mivel a cseresznyét legalább annyira szeretem, mint a szarvashúst, úgy határoztam, nem lövöm le a gyönyörű állatot. Ettől kezdve minden évben, mind a mai napig, cseresznyeszüretkor megjelenik a kapumban a szarvas. Én meg leszüretelem agancsai közül a világ legfinomabb, legnagyobb és legpirosabb cseresznyéjét. Élek-halok a cseresznyeszószért!
(Ismét a színészek hessegetésével van elfoglalva.)
Kérem a kompótomat, vacsorához cseresznyeszószt szolgáljatok fel, tüsténkedjék a szakács! Valami megint nem jut eszembe. Hogy mit akartam elmesélni... Ennyit tesz az öregség. Miről is akartam mesélni, miről is... Úgy bizony, a vadonatúj lovamról, melyet különös virtussal szereztem meg.
5. JELENET
A dolgot ott kezdem el, hogy nem csak páratlan vadász vagyok, de messze földön híres lovas is. Egyszer még a torony tetejére is felkötöttem a lovamat... de nem kalandozom el a történetben, erre talán később még visszatérhetünk. Az úgy volt tehát, bár nem szívesen dicsekszem, mi sem áll távolabb tőlem, mint a dicsekvés, de mit tegyen az olyan vitéz ember, mint én, akivel annyi különös dolog történik meg... Litvániában időzvén, a litván király udvarában, az ő ebédvendégségét élveztem éppen, amikor segélykiáltások hangzottak fel az udvar felől. Lerohanva a lépcsőn látom ám, hogy egy pompás ló dobrokol az udvar közepén. Senki arra nem mert felülni, rémülten és aggodalmaskodva menekült mindenki az udvar távolabbi zugaiba. De nem lenne Münchausen a nevem, és nem lenne hírem páratlan kerek e világegyetemben, ha megfutamodtam volna a veszélyes állattól. Engedjék el azt a fékezhetetlen paripát! - rendelkeztem mindenkit meghökkentő nyugalommal. S amikor eleresztették, egyetlen ugrással a ló hátán termettem. Ettől a ló úgy meglepődött, hogy moccanni sem tudott. Én pedig sarkantyúmat a véknyába vágtam, és belesúgtam a fülébe: ha nem viselkedsz rendesen, kapsz még többet is! Nos, lovunk úgy megjuhászodott, szinte a kezes bárányon is túltett. De ez még mind semmi. Hogy a társaságban lévő hölgyeknek is bizonyítsam, teljesen fölösleges félelmük a percekkel előbb még zabolázhatatlan lótól, arra kényszerítettem lovamat, hogy beugorjék velem a nyitott ablakon, és a teaasztalon táncba kezdjen. Majd ügettünk, vágtattunk, ugrattunk, egyszóval mindent, amit egy remek ló és remek lovas megtenni tud, ha a nemes publikumot szórakoztatni akarja. Mondanom sem kell, az asztalon egyetlen üveg össze nem törött, egyetlen csésze meg nem repedt, egyetlen csésze el nem csorbult, egyetlen tányér meg nem pattant.
(A színészeket átrendezi a szokásos csapkodásával.)
Most menjetek, lássátok el az én legjobbik lovamat, itassátok meg harmatvízzel, etessétek meg fenyőmaggal... eh, mit is beszélek, hiszen az a madárka, amelyiknek kék a lába, zöld a szárnya, és jaj, be gyöngyen jár. De valamit akartam még mesélni. Mindig összezavar, hogy nekem kell mindenről gondoskodnom. Mit is akartam a lovammal... Ja, megvan, de az egy másik ló.
6. JELENET
Szörnyen nagy orosz télben történt, ami történt. Ott még az esélye sem volt meg annak, hogy kihúzom magam a hajamnál fogva a mocsárból. Na, de erről majd később mondok pár szót annak, aki még nem hallotta. Egyszóval, rettenetesen nagy telet képzeljetek el. A kutyákhoz odafagyott a farkuk, a napnak eljegesedett a szeme, a fákat kettéroppantotta a hideg, a varjak pedig úgy potyogtak az égből, mint a sűrű nyári záporeső fekete cseppjei. Én magam lóra szálltam, hogy az orosz cár meghívásának eleget tegyek, aki meghívott egy kis vodkaivásra. És ha az embert az orosz cár meghívja, elmegy, kis hideg ide, kis hideg oda, no meg a nagy hideg is, de erről már nem akarok többet beszélni. Elfáradván a nagy hóesésben, hideglelésben, egész napos menetelésben, gondoltam megszállnék csöppeteg. Egy keresztet láttam az útfélen, ahhoz kötöttem derék lovamat, no, nem ezt még, hanem az előzőt, de már öregségében régen kimúlott szegény hűséges pára, hogysem megmutathatnám, kikötöttem, pisztolyaimat a hónom alá vettem, és a lótól távolabb lefeküdtem aludni a hóba. Reggel... láss csodát, még ma is reszketek, ha visszagondolok rá, egy kedves kis templomtér kellős közepén ébredtem. Ugrok föl, hol a lovam, nem találom. Ej, gondoltam, ellopták a bitangok. Ekkor nyerítést hallok. Felnézek, látom ám, az én drága lovam a templom keresztjéhez kötve csüng lefelé. Hogy esett a csoda? Rájöttem persze, hamar. A falucskát éjszakára egészen a templom tornyáig betemette a hó. Amit én temetői keresztnek véltem, az a templom tornyának keresztje volt. És ahogy olvadt a hó, én is szép lassan lesüllyedtem vele együtt, csak a lovamat tartotta odafönt a kötőfék. Csöppet sem tétováztam, fogtam a késemet, és néhány jól irányzott dobás után elmetszettem a kantárt. A lovam szép csendben lecsúszott a templom tornyának oldalán, csak a patkója izzott és szikrázott a nagy súrlódástól szegénynek.
(Ismét széthessegeti a színészeket.)
Ej, menjetek, készüljetek elő, mert most nem felejtettem ám el, mit akartam az előbb mesélni.
7. JELENET
Még ugyan e szép lovam volt alattam, amelyik kortól, s nem éhségtől-szomjúságtól meg rossz-tartástól múlt ki, mikor egy rettenetesen nagy csatából hazafelé tartva, lovam elfáradva, belegázolt velem egy mocsár kellős közepébe. Süllyedtem térdig, süllyedtem derékig, süllyedtem nyakig a bűzlő mocsárba, gondoltam is, ennek fele sem tréfa. Menthetetlenül végem van, ha ki nem találok valamit a saját - és természetesen lovam - megmentésére. Más lehetőség nem kínálkozván, megragadtam erős hajamat, mely varkocsba volt fonva a fejemen, és kirántottam magamat a pácból - a saját hajamnál fogva. Természetesen, közben még arra is ügyeltem, hogy derék lovamat jól a térdeim közé szorítva magammal emeljen, nehogy lent maradjon a bűzös mocsárban. És ekkor jött egy medve. Na, még nem az a medve, amelyik miatt egyszer a holdba is föl kellett ruccannom, már csak azért sem, mert az két medve volt, ez meg egy medve, a másik kettőről majd később teszek említést, szóval, ez a medve egy-medve volt, és amikor kiugrattunk a lóval a mocsárból, menten ott termett mellettem. Na, de én úgy megörültem, hogy derék lovammal kiszabadultam a mocsár fogságából, hogy még egy medve látása is roppant jól esett. Megragadtam mindkét kezemmel a meglepett, vérszomjas vadállat mindkét mancsát, és olyan szívélyesen megszorítottam, hogy a böhöm nagy állat nyomban rettenetes és fájdalmas bömbölésbe kezdett. De én már azt a két mancsot el nem engedtem többé, tartottam addig, amíg a medve éhen nem halt.
(Megint szétzavarja a színészeit.)
Hozzátok csak ide, nyomban a bőrét, hadd mutassam meg mindenkinek, nehogy azt gondolják, ez a derék báró csak henceg a hőstetteivel.
De itt rá kell térnem még egy medvére, éppenséggel kettőre. De ez már bonyolultabb történet.
8. JELENET
Történt, hogy a török szultán méheit őriztem éppen. Nem tudom, tudjátok-e, hogy a legnagyobb kitüntetés Törökországban a szultán méheit őrizni. Nos, őrzöm őket békességgel, amikor észreveszem, egy méhecske, a legszebbik, elkóborolt valahova. A nyomába eredek, utol is érem, ám épp akkor támad rá két rettenetesen nagy medve, nyilván a mézéért. Mit volt mit tennem, a szultántól kapott színarany fejszécskémet vágtam a rabló medvék közé. A szegény méhecskét ugyan megszabadítottam, de olyan hirtelen mozdulattal vetettem el magamtól a fejszét, hogy az fölrepült a magasba, és nem is esett le többet. Egyenesen a holdig vágtam föl a drága ajándékot, ami nélkül nem mertem visszatérni akkori gazdámhoz, a rettenetesen nagy hatalmú török szultánhoz. Elhatároztam, hogy világgá megyek.
Elindul világ körüli útján. Egy emberbe botlik, aki a földön fekszik, és épp egy egész erdőt húz el a helyéből.
MÜNCHAUSEN	Hát te mit csinálsz itt, jóember?
FALSTAFF	Eljátszogatom kicsit ezzel az erdővel.
MÜNCHAUSEN	És nem nehéz kitépni a helyéből egy erdőt?
FALSTAFF	Hogy nehéz-e? Az az én bánatom, hogy túl kicsi ez az erdő ahhoz, hogy kifárasszon. Ha meg nem fáradok ki, nem tudok elég muskotályos bort inni. Ha meg nem tudok elég muskotályos bort inni, nem tudom hogy elfelejteni, hogy túl kicsi erdők nőnek errefelé ahhoz, hogy a földből kitépésük kifárasszon, így nem tudok annyi muskotályos...
MÜNCHAUSEN	Elég legyen! Szolgálatomba fogadlak, ha ilyen erős legény vagy. Tegyél meg nekem valamit. Eldobtam a szultán ezüst fejszécskéjét, és most nem találom sehol. Dobj fel olyan magasra, amilyenre csak bírsz, hátha a magasból meglátom, hova esett.
FALSTAFF	Ezen nem múljék, pajtás!
Feldobja, Münchausen repül a kupolában körbe-körbe, kiáltozik, keresi a fejszét, de nem találja. Visszaesik a földre. Falstaff hatalmas libacombot rág, kisebb hordócskából issza hozzá a bort.
FALSTAFF	Egyet se búsulj, pajtás, majd meglesz az a fejszécske. Inkább egyél egy kis libacombot, meg igyál hozzá jó kis muskotályost... azért ne sokat, magamnak sincs éppen túl sok.
MÜNCHAUSEN	Van is nekem kedvem enni ilyenkor. A szultán a fejemet veszi, ha nem kerül elő a kis aranyfejsze. Indulok tovább. Hanem, velem tartasz, erős ember? Az én nevem Münchausen báró.
FALSTAFF	Ördög bújjék veled, miért nem ezzel kezdted? Te vagy a híres-hírhedt kalandor, a báró Münchausen? A pokolba is követlek. Falstaff a nevem, a foglalkozásom pedig... hát, muskotályos. (Megemeli a hordót.)
MÜNCHAUSEN	No, oda azért inkább menj egyedül, ebadta falánkja-boromissza. Útra szaporán, ha kedves a gazdád élete.
FALSTAFF	Akár a magamé. Mehetünk, báró uram, édes gazdám.
Körbe mennek a manézsban. Útjuk során beleütköznek mindenféle furcsa alakba, végül egy fickót vesznek észre, aki a földhöz nyomja a fülét.
MÜNCHAUSEN	Hát te meg miben mesterkedsz, jóember? Csak nem a föld szívverését akarod kihallgatni?
FÜLSTAFF	Azon én már rég túl vagyok.
MÜNCHAUSEN	Akkor mit hallgatsz?
FÜLSTAFF	A föld túlsó oldalán van egy kitűnő Beethoven-koncert. Azt hallgattam, amíg meg nem zavartatok.
MÜNCHAUSEN	Érdekes. Ilyen jó füled van?
FÜLSTAFF	De ilyen ám!
MÜNCHAUSEN	Akkor meg tudnád hallgatni, mit beszél a török szultán éppen Sztambulban, a legfényesebb trónterme legfényesebb trónján?
FÜLSTAFF	Ennél mi sem könnyebb. Csituljatok kissé! Tisztán hallom! A szultán a következőket mondja: Ha ez a gazfickó Münchausen nem kerül elő az arany fejszécskémmel két álló napon belül, halálra ítélem, a fülét levágatom...
MÜNCHAUSEN	Ne is folytasd! Ettől féltem. Nincs vesztegetni való időnk. Mondd, legényke, nem akarsz beállni a szolgálatomba? Én báró Münchausen vagyok, ha nem tudnád.
FÜLSTAFF	Éppenséggel tudom. Az előbb fogadtad föl ezt a borostömlőt is a szolgálatodba.
MÜNCHAUSEN	Na, mit szólsz?
FÜLSTAFF	Én Münchausen bárót követem még a holdba is. Itt a kezem. És én leszek a második szolgád.
MÜNCHAUSEN	Nekem nincsenek szolgáim, csak szolgálatomban álló emberek.
FÜLSTAFF	Akkor mi mik vagyunk ezzel a zabáló szerkezettel ketten?
MÜNCHAUSEN	Ti vagytok... mik is... mondjuk, ti lesztek az én... muskotályosaim. Gondolom, szereted te is a jó kis muskotályos bort?
FÜLSTAFF	Meghiszem azt! Csak ez a boromissza el ne igya mindet előlem.
FALSTAFF	Ebből a hordóból soha nem fogy ki a muskotályos, csöppet se félj!
FÜLSTAFF	Akkor megyek. Fülstaff a nevem. De siessünk, a szultán, úgy hallom, olyan mérges, már lecsapatta három kaptárőre fejét is - miattad.
MÜNCHAUSEN	Futás, amíg nem késő.
EGYÜTT	Elindult Münchausen
és a két muskotályos,
de az útjuk egyelőre
még elég homályos...
Futnak körbe a manézsban, bele-beleütköznek emberekbe, állatokba, végül egy különös figurával ütköznek össze, aki két nagy vasgolyót vonszolva a lábán rohan hihetetlen sebességgel. Valamennyien a földre esnek.
MÜNCHAUSEN	Nem tudsz a lábad elé nézni, bitangja!
FUTHATSZ	Én hiába vigyázok, ha ti nem tudtok vigyázni a lábatokra.
MÜNCHAUSEN	Ki vagy, legény, aki ilyen furcsa felszerelésben futkározol a világban?
FUTHATSZ	Futhatsz a nevem, szolgálatodra, uram. Ezek a vasgolyók pedig azért vannak a lábamon, hogy futás közben visszafogjanak, különben a gyorsaságtól lerepülnék a földről, és kiszállnék a világegyetem csillagai közé.
MÜNCHAUSEN	Ez ám a legény. Én Münchausen báró vagyok. Megkérhetlek-e valamire, te Futhatsz?
FUTHATSZ	Báró Münchausen? Az én nagy példaképem? Megkérhetsz bármire, nincs olyan kérés, amit neked ne teljesítenék.
MÜNCHAUSEN	Rajongásod hízelgő, bár teljesen érthető. Nem vagy vele egyedül. Arról lenne szó, Futhatsz barátom, hogy körül kéne szaladnod a világot, úgy összevissza, mondjuk, kasul is, és megkeresned az én eldobott arany fejszécskémet, ami miatt a szultán a fejemet akarja venni.
FUTHATSZ	Kérésed megtisztelő, azonnal itt vagyok.
Elszáguld, talpa alól vastag füstcsíkok csapnak elő. Fülhatsz a földre tapasztja a fülét, és kommentál.
FÜLHATSZ	Most van Londonban... most következik Buenos Aires... Grönland... Fokföld... Malajzia... Kongó... Lengyelország... az Óperenciás tenger partja... Ceglédbercel... Alaszka... vigyázat, közeledik...
A rettenetes tempóval közelgő Futhatsz nem tudna megállni, ha fel nem döntené Falstaffot, aki épp a hordójával és a libacombjával van elfoglalva.
FUTHATSZ	Bocsánat, ezt teszi a sietség. Kedvenc báróm, jelentem, a világot benyargaltam, minden zegét-zugát, mi több, kasát bejártam, de a fejszét nem találtam.
MÜNCHAUSEN	Köszönöm, barátom, isten áldjon, mi megyünk tovább, mert valahol meg kell annak lennie.
FUTHATSZ	Nem úgy van az! Ilyenkor az következik, hogy fölfogadsz a szolgálatodba. Vagyok én is olyan boromissza, mint ez a másik két semmirekellő!
MÜNCHAUSEN	Ha ezt szeretnéd, Futhatsz barátom, legyen! Te leszel a harmadik muskotályos. De most már aztán indulás!
EGYÜTT	Indul három muskotályos,
a céljuk bár még homályos,
elérik azt, sose féljél,
csak a hordó legyen kéznél...
Megint a szokásos vándorlás. Egyszerre megtorpannak, nem tudnak tovább menni. Szörnyű szél repíti őket a falhoz. Falstaff, a legerősebb próbálja leküzdeni a szelet, de ő is csúfos kudarcot vall.
MÜNCHAUSEN	Mi történik itt, barátaim? Ilyen szörnyű szelet még a legborzasztóbb tengeri utazásom alkalmával sem volt szerencsém megtapasztalni. Gyerünk, Falstaff, mutasd meg, mit tudsz, állj egyenesen a szélben.
FALSTAFF	Megpróbálhatom, báró úr... (Ellép a faltól, de a szél nyomban földhöz vágja.) Megpróbáltam. Ha nem muszáj, másodszor már nem tennék kísérletet. Teljesen lenyomta ez a gazember szél a pocakomat.
MÜNCHAUSEN	Akkor te, Futhatsz, lássuk, vagy-e olyan gyors, hogy legyőzd a szelet!
FUTHATSZ	Nekiiramodhatok, ha gondolod, kedves báróm! (Megiramodna, de a szél földhöz veri őt is.) Ez az idő nem nagyon kedvez a futásnak. Jaj, összetörte az összes csontomat.
MÜNCHAUSEN	Hallgatózz csak, Fülstaff, milyen idő van a nagyvilágban?
FÜLSTAFF	Mindenhol süt a nap.
MÜNCHAUSEN	Akkor itt hogy van szél?
FÚJHATSZ	Úgy, hogy én fújdogálok egy keveset, mert épp ilyenem van.
MÜNCHAUSEN	És miért van ilyened?
FÚJHATSZ	Mert én Fújhatsz vagyok, ez ugyanis a becsületes nevem, és akinek Fújhatsz a neve, annak fújnia kell. Nomen est omen, de ezt úgysem értitek.
MÜNCHAUSEN	Rendben, most pihenj egy kicsit. Derék tudományod van, de nekünk már összetörted vele az összes csontunkat.
FÚJHATSZ	Ohó, hogy pihennék, nem csak fújni tudok ám, de látni is.
FALSTAFF	Látni én is tudok... ha nem ittam túl sok muskotályos bort.
FÚJHATSZ	Csakhogy én mindent meg tudok látni, ami a világon látható.
MÜNCHAUSEN	Te vagy az én emberem! Nézz körül, légy szíves, a nagyvilágban, hogy hol van az én arany fejszécském, amit a két medve közé dobtam, amikor a szultán elkóborolt méhecskéjétől orvul el akarták rabolni a mézecskét! Olyan helyre kis arany szekerce, amilyeneket a szultánok szoktak adni a kedvenc alattvalóiknak.
FÚJHATSZ	Nézem, nézem, de nem látom sehol a földön, uram!
MÜNCHAUSEN	Az nem létezik.
FALSTAFF	Haha, mégsem látsz mindent.
FÚJHATSZ	Nem látok mindent? Még azt is látom, hogy a tarisznyádban éppen négy libacombot rejtegetsz a többiek elől, a pocakodban pedig már kilenc libacomb van, és mellette hat liter muskotályos...
FALSTAFF	Hihetetlen. Visszavontam, amit mondtam!
FÜLSTAFF	Báró úr, én is azon a véleményen vagyok, hinnünk kell ennek az embernek. Ez a fejsze nincs a földön.
MÜNCHAUSEN	Ebadta garázda muskotályosai! Ha nem a földön van, akkor hol lehet?
FUTHATSZ	Lehet, olyan gyorsan dobtad el, hogy kirepült a földről... az űrbe. Biztos nem kötöttél rá lassító golyókat.
MÜNCHAUSEN	Igazad lehet, Futhatsz! Mondd, fiam, Fújhatsz, megnéznéd valahol itt a közelben, mondjuk, a közeles világűrben, azt az arany fejszécskét?
FÚJHATSZ	Éppenséggel megnézhetem. Aha, már látom is! Ott van a hold szarvára akadva éppen!
Mind nézi a fent megjelenő holdat, szarván a fejszécskével.
MÜNCHAUSEN	Nos, uraim, muskotályos lovagok, a szekerce nyomára bukkantunk. A kérdés már csak az, ki fog segíteni gazdáján?
FALSTAFF	Én feldobnálak, de odáig még én sem tudlak... Csak megütnéd a tomporodat, amikor visszaesnél a földre.
FÜLSTAFF	Én fölhallhatok a holdig, de az még nem hozza le a fejszécskét.
FUTHATSZ	Én levehetem a súlyokat a lábamról, és kirepülhetek érte az űrbe, de soha többé nem tudok visszatérni vele a földre súlyok nélkül.
FÚJHATSZ	Én is lefújhatnám a hold szarváról a fejszécskét, de nem a földre esne vissza, hanem elrepülne valahová a csillagok közé.
MÜNCHAUSEN	Ezek szerint, uraim, itt megállt az önök tudománya, de még az enyém is, hiába vagyok a leghíresebb Münchausen báró a világon. Nincs más dolgunk, mint elsiratni engem, akit hamarosan lefejeztet a hatalmas szultán.
Elkeseredetten ácsorog. A muskotályosok lekuporodnak a földre, és sírdogálnak. Egy kisgyerek közeledik hozzájuk.
KISGYEREK	Futóbabot tessék! Futóbabot tessék! Itt kapható a legjobb futóbab a világon.
FALSTAFF	Eredj innen a baboddal, te gyerek!
FÜLSTAFF	Várj, mit hallottam? Mit mondtál te két nappal ezelőtt az abonyi piactéren a Lipák néninek, amikor a vasárnapi csülkös bableveshez babot akart tőled venni?
KISGYEREK	Azt, hogy futóbabot tessék.
FÜLSTAFF	De hogyan kínáltad az árudat?
KISGYEREK	Csak azt mondtam, hogy ez olyan bab, amelyik pár perc alatt felnő akár a holdig is.
FÜLSTAFF	Nem is vett a babodból!
MÜNCHAUSEN	És mondd, kisfiú, ez egészen biztos? Hogy pár perc alatt... a holdig?
KISGYEREK	Én még nem próbáltam. De aki nem hiszi, járjon utána.
MÜNCHAUSEN	Akkor honnan vetted?
KISGYEREK	A babot?
MÜNCHAUSEN	Nem! Azt, hogy felfut pár perc alatt a holdig...
KISGYEREK	Mondják.
MÜNCHAUSEN	Mondják, nem mondják, nincs több esélyem a holdra jutásra. Megveszem a babodat. Adok érte egy aranyat.
KISGYEREK	Az sok.
FALSTAFF	Szerintem is sok. Ennyi pénzen egy egész ültetvényt lehet venni.
MÜNCHAUSEN	Tudom, hogy mit teszek. Valami azt súgja, megtaláltam a megoldást. Nesze, kisfiam, fogd a pénzt, és szaladj vele haza beteg édesanyádhoz. (A kisfiú elinal a pénzzel.)
FUTHATSZ	Tényleg beteg az édesanyja?
FÜLHATSZ	Tényleg. Hallom, ahogy köhécsel. De báróságod honnan tudja mindezt?
MÜNCHAUSEN	Ez a fordulat minden mesében bekövetkezik egyszer. Éppen itt volt az ideje. De lássunk munkához! Ide ültetjük el a babot... (Elültetik.)
FALSTAFF	Inkább ettük volna meg...
FÜLSTAFF	Már hallom, hogy recseg a héja! Csírázik!
FÚJHATSZ	Én meg azt látom, hogy a hajtás fut fölfelé, mindjárt eléri a föld felszínét... már itt is van...
FUTHATSZ	Hogy szalad fölfelé a magasba... ez még nálam is gyorsabban tud futni... elsorvadok a szégyentől... csak meg ne tudja valaki... !
FALSTAFF	A mindenit! Majdnem eléri a holdat!
MÜNCHAUSEN	Indulok barátaim, adieu, adieu, nemsokára jövök vissza, az arany fejszécskével.
Mászik fölfelé a bab szárán a holdba. A bab csúcsa nem éri el a holdat, a bárónak kapaszkodnia kell, hogy a fejsze nyelét elérje. Épp eléri már, megragadja, amikor elveszíti az egyensúlyát, és zuhanni kezd.
FALSTAFF	Fújjad, hogy ne essen le, csak lebegjen. Addig te, Futhatsz, szaladj el haza, hozzám, és hozd el a függőágyamat!
FÚJHATSZ	Fújok! (Fúj.)
FUTHATSZ	Szaladok! Hozom! (Szalad, hozza.)
FALSTAFF	Most hagyd abba!
Fújhatsz abbahagyja a fújást, a báró lehuppan a függőágyra, kezében a fejszével. Rögtön visszaáll a mesélő pózba, elhessegeti a színészeit.
MÜNCHAUSEN	Hát így esett a nagy eset, utazásom a holdba. Sajnos, a bab szára nem ért fel a holdig, így csak annyit láttam belőle, hogy ezüst rajta minden. A török szultán megbocsátott, még meg is jutalmazott gazdagon, amikor elmeséltem neki újabb csodás esetemet. De most már elég a mesélésből, pihennünk kéne egy keveset... (Ágyúzás hangja, egyre közeledik.) Mi ez? Itt a nyakunkon az ellenség? (Golyók süvítenek, szikráznak a találatok a fémtraverzeken, füst, fény- és tűzijáték. A kisgyerek visszaballag a színre.)
MÜNCHAUSEN	Hé, kisgyerek, azonnal eredj innen! Nem látod, hogy lőnek bennünket? Mit mondtam, rossz kisfiú! Tűnés innen, de azonnal!
KISFIÚ	Elhagytam egy babszememet, azt keresem, ha nem találom meg, ki fogok kapni otthon.
MÜNCHAUSEN	Pokolba a babszemeddel, drága gyermekem, ebben az ágyútűzben még bajod esik!
FÜLHATSZ	Azt hallom, hogy egy roppant nagy ágyúgolyót készülnek kilőni...
FUTHATSZ	Elfutok, megnézem. (Elfut, megnézi.) Azt látom, hogy egy roppant nagy ágyúgolyót készülnek kilőni.
FÚJHATSZ	Azt látom, hogy egy roppant nagy ágyúgolyót lőnek ki ebben a pillanatban.
FALSTAFF	Na, én eldugom a hordócskáimat meg a libacombjaimat, nehogy eltalálja az a roppant nagy ágyúgolyó.
FÜLHATSZ	Azt hallom, hogy felénk tart.
FÚJHATSZ	Azt látom, hogy egyenesen felénk tart.
FUTHATSZ	Azt gondolom, fusson, ki merre lát.
FÚJHATSZ	Azt látom, hogy épp a kisfiút fogja eltalálni a roppant nagy ágyúgolyó.
MÜNCHAUSEN	Fújd vissza, de azonnal, Fújhatsz fiam.
FÚJHATSZ	Visszafújni nem bírom, olyan nagy és olyan gyors, de egy pillanatra meg tudom állítani.
MÜNCHAUSEN	Akkor állítsd meg, ha ideér!
FALSTAFF	De hirtelen besötétedett... Nem, ez az ágyúgolyó. Akkora, mint egy elefánt. Én nagyon bátor vagyok, de mindjárt elájulok!
MÜNCHAUSEN	Fújj, Fújhatsz fiam!
FÚJHATSZ	Fújok, de már nem bírom sokáig!
MÜNCHAUSEN	Csak még egy percet! Falstaff, te kapd föl onnan azt a kisgyereket! Futhatsz, te fuss el vele hazáig, és tedd le otthon. Én meg addig felpattanok erre az ágyúgolyóra, és eltérítem.
FÜLSTAFF	Eltéríted? Ilyet még nem hallottam. Hogyan fogod eltéríteni?
MÜNCHAUSEN	Igazi Münchausen báró-módszerrel. Megcsiklandozom.
FALSTAFF	Elvittem a gyereket...
FUTHATSZ	Elfutok a gyerekkel...
MÜNCHAUSEN	Akkor most megcsiklandozlak, te bitang nagy ágyúgolyó, nehogy kárt tegyél a városban.
Fújhatsz hanyatt esik a kimerültségtől, Münchausen megcsiklandozza az ágyúgolyót, hatalmas, fergeteges hangos kacagás hallatszik, és az ágyúgolyó fölemelkedik a rajta lovagló báróval, és elhúz a hold irányába.

II. rész
1. JELENET
Hőseink a holdra érkeznek, rögtön el is fogják őket.
Távoli ágyúzás zajára világosodik meg a szín. A Holdkirály feje ereszkedik alá a magasból, hallgatózik. A mása fönt marad a trapézon.
HOLDKIRÁLY	A földön megint háború van. Piha. Nyughatatlan népek. Nem bírnak magukkal. Olyanok, mint a napemberek. Azok is folyton ellenségeskednek népemmel. Valami... valaki közeledik. Jó lesz hátrébb húzódnom! Lesújtó lenne, ha a végén még lesújtana bennünket.
Visszahúzódik a csillagok sötétjébe. Münchausen érkezik, egy ágyúgolyón süvít a színre.
MÜNCHAUSEN	Na, ide is megérkeztem. Nézzük, hol vagyok? Első és legszembetűnőbb: itt minden ezüstben ragyog. Ez nyilván valamilyen csillag. Ha agyam oktalansággal meg nem told, ez alighanem a hold. Jó, hogy az ágyúgolyó elrepített idáig. (Fönt megjelenik egy léghajó.) Jé, micsoda gondola! Vajon az hogy került oda? Közeledik. Ha jól látom, ez is a holdra esik. (A traverzeken fönnakadt holdjárműből a báró szolgái potyognak ki.)
FALSTAFF	Szolgálatodra, báró Münchausen, Falstaff híved megjelen.
FÜLSTAFF	Jelentem, itt állok a jelemben s a jelenben. Fülstaff egészen, szolgálatra készen.
FUTHATSZ	Futottam, ahogy csak ez a gondola bírta. Futhatszon verejtékezik az irha.
FÚJHATSZ	Egyet fújtam, s itt termett e bárka. Fújhatsz jelentkezik, ki urát szolgálja.
MIND	Célra tart négy muskotályos,
Bár a cél elég homályos,
Mit keresünk e vidéken,
Ezen a nagy ezüst téren.
Falstaff, Fülstaff, Futhatsz, Fújhatsz,
Gondold meg, ha velünk kezdesz.
Vitézségünk híre messze
Verdes, kint a végtelenbe’!
MÜNCHAUSEN	Jó híveim, csakhogy látlak benneteket megint.
FALSTAFF	Mi hír veled, uram, ragyog rajtad az ing. Elég meredek pályát választottál. Alig értünk utol ezen az úton.
MÜNCHAUSEN	Mint emlékeztek, egy ágyúgolyóra ültem, azzal fölrepültem, de a célt rosszul becsültem meg. Alattam maradt a tömeg, én meg fölkerültem ide a holdra. De titeket mi hozott ebbe az ezüstbirodalomba?
FALSTAFF	Én egy korsóval harcoltam éppen...
FÜLSTAFF	Hallottam ágyúgolyó-zúgást az égen...
FUTHATSZ	Futottam nyomodban, míg gondolára leltem...
FÚJHATSZ	Fújtam egyet, s most itt vagyunk kétszer ketten.
MIND	Védelmedre, ami elkel. Mit akar velünk ez a sok ezüstember? És ott fent is... és itt lent is... két alakban tart most sakkban bennünket a sokaság!
MÜNCHAUSEN	Legyenek akárkik, ne adjuk olcsón a bőrünket, négy jó hívem! Kard ki, has be, csapjunk e sok szörnyetegre, vitézen!
Vörös kutyamaszkos alakok bukkannak fel földön és égen, elfogják a bárót és a kíséretét. Külön akrobatisztika és balett, ahogy eljátszzák fönt és lent, hogyan fogják el őket. Vasraverik valamennyit, és elhurcolják.
2. JELENET 
a Holdkirály előtt Münchausen társai megmutatják a tudományukat
HOLDKIRÁLY	(teljes alakban) Vezessétek elém őket! Piha!
MÜNCHAUSEN	Ne rángassatok, mamlaszok! Egy igazi báróval van dolgotok. A bárók bárójával. A helyzet mindazonáltal nem kecsegtet semmi jóval.
FALSTAFF	Jobb, ha nem hangoskodik báróságod, mert ezek a néma leventék nem ismerik a tréfa hatalmát. Azért szívesen letörném ennek a sok marhának a szarvát.
MÜNCHAUSEN	Különös egy hely, és nem is tetszik nekem.
FÜLSTAFF	Füleim hegyezem, nincs is egyebem. Mondhatok annyit, ép nem hallok semmit.
FUTHATSZ	Fussak, báróm, a lábamat nem kötötte meg ez a sok piros pofájú eb...?
MÜNCHAUSEN	Várj, Futhatsz, még nem jött el az ideje!
FÚJHATSZ	Elfújjam őket? Egy szavadba kerül. A szám szabad még belül!
MÜNCHAUSEN	Annak sem jött még el az ideje. Lássuk, mit akar velünk Ezüstország feje.
HOLDKIRÁLY	Elpusztítani benneteket. Betörtetek birodalmamba. Pihe!
MÜNCHAUSEN	Tévedés. Egy eltévedt ágyúgolyó az egész.
FALSTAFF	Meg egy meggondolatlan gondola.
FÜLSTAFF	Egyik sem olyan nagy csoda.
FUTHATSZ	Meg lehet bocsátani.
FÚJHATSZ	Ezüst bácsi, ne tessék minket bántani!
HOLDKIRÁLY	Elég a tréfálkozásból. Kik vagytok, és hogy kerültetek ide? Piha! Nem, pihe...
MÜNCHAUSEN	Békés földi halandók. Szándékunk tiszta.
HOLDKIRÁLY	Csapataink harcban állnak. Piha! Fordultatok volna inkább vissza... hogy is hívnak, földi ember?
MÜNCHAUSEN	Frederick von Münchausen báró vagyok, a híres, a hírhedett, a minden földön keresett, a minden nőtől szeretett... de ezek csak részletek... ezek itt a szolgáim.
FALSTAFF	Van szerencsém. Falstaff, a vastag.
FÜLSTAFF	Fülstaff, a mindent halló hidalgó.
FUTHATSZ	Futhatsz. Ha kell, én elszaladok bárhová egy miccenésre.
FÚJHATSZ	Fújhatsz. Én meg elfújok bárkit a világ végére.
HOLDKIRÁLY	Jól hangzik, lássuk, mire való a tudományotok. Piha.
MÜNCHAUSEN	Mutassátok meg, hadd ámuljon körben a balga tömeg.
A muskotályosok megmutatják, mit tudnak. Falstaff erőművészként lép fel, Fülstaff “zenéket hall” és vezényel le, Futhatsz rettenetes futásba kezd egy forgó karikában, Fújhatsz pedig olyan vihart támaszt a színen, hogy a Holdkirály égi mása csak a kötelekbe kapaszkodva tudja menteni magát, hogy le ne zuhanjon a szélben.
HOLDKIRÁLY	Hihetetlen. Szinte pihe... tetlen...
MÜNCHAUSEN	Ez nekem megszokott jelenség, felség. Szolgáimmal nem ismerünk lehetetlent. Régi történet ez kérem, ha akarja, elmesélem...
HOLDKIRÁLY	Akarom vagy nem akarom... semmi sem múlik egy közepes dalon... pihe.
MÜNCHAUSEN	Találkoztam egy legénnyel,
Fákat tépett ki a földből,
Aztán jött egy másik fickó,
Hangot hallott ki a csöndből.
A harmadik gyorsabb mint a
Nyúl vagy farkas vagy oroszlán,
A negyedik tüdejétől
Felhőbe száll bármely ország...
És itt vagyok én,
A tünemény, a fenomén,
Minden dolgok tudója,
Mindenek álmodója,
Történetek királya,
A teremtés csodája...
HOLDKIRÁLY	Tetszel nekem, földi ember. Pihe.
MÜNCHAUSEN	Meghiszem azt! Kevés ilyen utazóval találkozhatott felséged holdélete során. És kevésnek volt ilyen szolgahada, mint nekem. Rettenetesen tökéletes vagyok, és a maguk dolgában a szolgáim is azok. Ha mégsem akarnád levenni a fejünket a nyakunkról, esetleg még ki is húzhatnánk a bajodból.
HOLDKIRÁLY	Miféle bajomból? Honnan tudtok ti erről?
MÜNCHAUSEN	Csiripelik a verebek.
FALSTAFF	Mesélik a denevérek...
FÜLSTAFF	Kik a holdról csüngenek...
FUTHATSZ	Meg a felhőkben rekedt...
FÚJHATSZ	Rettenetes egerek!
HOLDKIRÁLYNÉ	(csak a feje jön meg) Jaj, hol vannak egerek? De kár, hogy a szobámban hagytam a testem... most összecsaphatnám a kezemet!
HOLDKIRÁLY	Hát te, asszony, hol hallgatózol?
HOLDKIRÁLYNÉ	Itt. Meg ott. Szóval amott. Hol vannak egerek?
MÜNCHAUSEN	Nem egerek, agarak. Csak viccelt e földi had.
HOLDKIRÁLYNÉ	Ki ez a szép vitéz, drága nagy ész férjem-uram?
HOLDKIRÁLY	Valami báró. Piha. A földről egy... Pihe.
HOLDKIRÁLYNÉ	Miért nem veteted le a fejüket?
HOLDKIRÁLY	Inkább leveszem a magamét. (Leveszi, a hóna alá csapja.)
FALSTAFF	Bort, mert elájulok.
FÜLSTAFF	Levegőhöz én sem jutok.
FUTHATSZ	Oly rémes, hogy elszaladok...
FÚJHATSZ	A lélegzetembe fagyok. Ezek csak teszik meg veszik a fejüket.
HOLDKIRÁLY	Mit ijedeztek? Ez nálunk természetes. A fej annyira értékes, hogy nem használjuk csak fontos dolgokra. Piha. Ha nem kell feltétlenül, otthon hagyjuk. Ha meg fontos dolog történik valahol, elküldjük magunk helyett a fejünket, a testünk úgyis csak nehezék a szellemünkön, hátráltatja azt. Pihe.
Levesszük, feltesszük,
a szekrénybe betesszük,
felkapjuk, lekapjuk,
igen nagy becsben tartjuk.
Hónom alá csapom.
Szállj el most, kobakom!
Ni, de szépen repül.
Maradtam egyedül,
a szép fejem nekül.
MÜNCHAUSEN	Sajátos gondolat. Azért nem tenném zsebre a sajátomat.
HOLDKIRÁLY	Nem is teszed, piha, mert a fejed én leszed...em.
MÜNCHAUSEN	Hallod, mit mond, Falstaff? És ha én azt mondom erre, engem idegesít ez a sok hold-kutya-ember?
FALSTAFF	Csak egy szavadba került. Az összes izmom egy kis munkáért hevült!
Felragadja dobogóstól a kutyafejű harcosokat, és kipenderíti őket a színről.
HOLDKIRÁLY	Na megállj, majd adnak neked a levegőemberek. Kéretik a láthatatlan ezüsthadsereg! Piha.
FÜLHATSZ	Báró, vigyázz, ott fent a levegőben hangtalan harcosok lebegőben készülnek valamire erősen...
MÜNCHAUSEN	Fújhatsz, derék szolgám, röpítsd őket messzire!
FÚJHATSZ	Ennek fele se tréfa, fújásom nem lesz most sem léha. Kijár nekik egy kis tréfa, hadd tanuljanak!
Fújhatsz a zenebohócok trombitahangjait szólaltatja meg nagy fújásában, a láthatatlan ezüstlovagok sorra szállnak el a kupola legtávolabbi pontjaira.
MÜNCHAUSEN	Nos, fiam, Futhatsz, nézz körül egy percre, mi újság a galaktikában mostanában erre... felé.
Futhatsz egy hatalmas karikában körbe-körbe rohangál, és közvetít (esetleg vetítést látunk vele együtt...)
FUTHATSZ	A földön minden a szokásos. Háborúk, és tejföllel mérik a lángost. A Marson nyersen eszik a jeget. A Jupiterről két fülszarvú integet. A Vénusz szép nője haját fésüli. Az Uránusz királya esküvőjét üli. No és a Napon, valami alkalom lehet, mert katonai menet indul teljes fegyverzetben, lángpallossal, lángkardokkal, lángpajzsokkal, lángszórókkal...
HOLDKIRÁLY	Jaj, ne is mondd, gyermekem. Jól kinézünk, itt a végünk. Piha. Azok a bitang harcosok ellenünk lángolnak ennyire. Hogy szálljon a fejükre valamennyi pihe.
MÜNCHAUSEN	Holdkirályom, figyelj csak ide. Ha a szükség úgy hozza, segítünk nektek. Embereimnek, magamról nem is beszélve, meg sem kottyan ez a napbéli aranycsürhe.
HOLDKIRÁLY	A sors vezérelt benneteket golyómra. Akarom mondani golyód téged a bolygómra. Pihe, nehéz hónaljra tett fejjel gondolkodni, ember. Visszateszem... Bíztam a sorsba’, ti lehettek megoldás bajomra. Piha. Fölfogadlak Münchausen báró, rettenetes erényekkel bíró, rögvest kapitányomnak felveszlek és kinevezlek!
HOLDHERCEG	Azt már nem apám. Idegeneknek, földi jöttmenteknek nem adhatsz rangot...
HOLDKIRÁLY	Hangot sem akarok hallani!
HOLDKIRÁLYNÉ	Ne szólj bele a nagyok dolgába, fiam, mert rögtön megfájdul a fejem!
HOLDHERCEG	Holmi földemberekre bízza apánk az ország sorsát. Káposzta helyett majd ehetünk torzsát. Hová tette a fejét?
HOLDKIRÁLYNÉ	Az előbb még ott volt a hóna alatt...
HOLDHERCEG	Ott van most is, de az ész belőle valahol mégis elmaradt...
HOLDKIRÁLY	Ne bölcselkedj itt, Holdherceg, ki folyton csak származásával henceg, pihe, bolygónk baja valódi, a szerencsét ki kell használni, hogy itt vannak e csodálatos emberek a földről. Azután, ha győztünk, minden eldől...
HERCEGKISASSZONY	Apánknak igaza van, bátyám. Ezt a derék földi bárót hagyd békén. Ha a Napkirály elpusztítja a holdat, mit néznek majd az emberek holnap éjjel az égen?
MÜNCHAUSEN	Ki ez a varázslat, hadd kérdem... kié minden szépség és érdem... Azt hiszem, rosszul látok... vagy varázslat, és a csillagot tündérnek látom...
HOLDKIRÁLY	Az csak a lányom. De hagyd békén, ajánlom!
HOLDKIRÁLYNÉ	A lányunk. Szemünk fénye. Legdrágább nekünk az ő erénye. Holdi lovag még el nem érte. Nagyon válogatós szegényke.
HOLDHERCEG	A húgom, de szegényke igen balga. Itt csapom agyon, ha a nyarvogást nem hagyja abba...
MÜNCHAUSEN	Ifjú hölgy, én a szerencse teljes kegyeltje lettem, hogy megláttam, megismertem, megszerettem, megcsodáltam...
HOLDHERCEGNŐ	Oh, ön egy lovag, hozzám minden szava föllebeg, és szép a termete... s jó a természete...
MÜNCHAUSEN	Mióta élek, szép hölgy, Önre várok, kegyed nélkül az élet csak üres árok, szerelme nélkül semmit sem érek, s körülvesznek hideg és sötét nagy űrök...
HOLDKIRÁLY	Báró, figyelmeztetem, piha, ha én kitüntetem, maga ne a lányomnak udvaroljon, pihe, hanem a Napkirály serege ellen vonuljon... hűha, de nyomban!
MÜNCHAUSEN	Igaz. De nem állhattam meg ennyi szépség láttán...
HOLDKIRÁLYNÉ	Akkor induljon. De várjon. És én? Az én arcom már csak rom? Úgy eltakarom, s eltakarodom.
MÜNCHAUSEN	Önt is láttam. Hölgyem, kedves önben minden kellem és szellem... de szerelmem rúdja mégis ez ifjú leány felé billen.
HOLDKIRÁLY	Még szerencse, hogy nem feleségem ostromod tárgya. Indulj már, te hősszerelmes, piha, rá a napkirályra!
MÜNCHAUSEN	Megtérek szívem ezüst csodája!
HERCEGKISASSZONY	Holdszívem földi hercegét várja.
HOLDHERCEG	Engem zavar ez a lárma. Nem tudom, felséges atyám hogy találja...
HOLDKIRÁLY	Csak hadd menjenek. És győzzenek. Utána rendet teszek. Addig néhány falat tárkonyos bárányfelhőt, pihe, megeszek.
HOLDHERCEG	Mindig a hasa. Egyre vénül. A hold egy óriás ezüstpocak lesz miatta végül.
HOLDKIRÁLYNÉ	Öregszem, hogy nem belém szeretett?
HOLDKIRÁLY	Biztos beléd szeret, ha láthatja szépséges kezed... csodálhatja karcsú termeted... érezheti virágillatod...
HOLDKIRÁLYNÉ	Uram, attól tartok, ön hízeleg!
HOLDKIRÁLY	Hízelgek, persze. Csúnya vagy, piha, és öreg, rég nem pihe, kövér és kellemetlen, azon felül unlak is rettentően, elválnék, de akkor elvált holdkirály, pihe, lenne belőlem, és azt nem szeretném, kedveském.
HOLDKIRÁLYNÉ	Tűnj a szemem elől, ostoba önhitt puffancs!
HOLDKIRÁLY	Mindjárt kapsz egyet, hogy attól csattansz.
HOLDKIRÁLYNÉ	Nincs is ereje, hogyan ütne! Alig pislákol az ezüstje.
HOLDKIRÁLY	Piha! Na, de se baj, akkor majd megüt téged helyettem a guta!
HOLDKIRÁLYNÉ	Téged üt meg, mert öreg vagy, lusta és buta.
A Holdkirály a felesége fejét kergetve, el.
HOLDHERCEG	Ezek az én szüleim; apám, bármilyen fura, a hold ura, anyám pedig egyfolytában csak zsémbel felpuffadt képpel. Mi lesz így a holddal?
HOLDHERCEGNŐ	Majd a báró vigyáz miránk! Elűzi a gonosz napkirályt, az összes katonáját a napig veri vissza. Utána pedig... majd értem jön vissza.
HOLDHERCEG	Nem értem, mit eszel azon a mitugrász bárón!
HOLDHERCEGNŐ	A bajszát. Ahogy billeg rajta a morzsa.
HOLDHERCEG	Össze vagyok omolva. A holdon nem is nő bajusz.
HOLDHERCEGNŐ	Van aki így szereti. Az ilyen a feleségét a bajuszáról eteti. (Ellebeg.)
HOLDHERCEG	Mentem megpukkadok! Ha ez a Münchausen itt marad, sorsom kettészakad. Mit ketté? Ezüstcafatokká szakadok. Akkor inkább elszaladok, és elbújok a hold alá. De a játéknak még nincs vége! Megállj Münchausen, visszakergetlek még téged az égre! Akarom mondani, a földre. Maradj ott, porember, örökre!
3. JELENET
 a Napkövet érkezése
A színt közben átrendezték, most leginkább egy ezüst-harctérre hasonlít. Hőseink derekasan szalonnáznak, közben meg-meghúzzák a muskotályos üveget. Egy aranyember érkezik
NAPKÖVET	Ki itt a király? Álljon elém szaporán! Beszédem igen kemény!
MÜNCHAUSEN	Ne parancsolgass itt, te aranylegény!
NAPKÖVET	Napkövet vagyok, több tisztelet! Engedd betölteni tisztemet! Királyomtól hadüzenetet hoztam. Felolvasom...
Münchausen felé nyújtja a hadüzenetet, de Falstaff kikapja a kezéből, betömi a szájába, és jóízűen elfogyasztja.
FALSTAFF	Elkoboztam. Elfogyasztottam.
NAPKÖVET	Nem baj, van másik. Felolvasom...
Megjelenik kinyújtott kezében egy másik, másfajta hadüzenet. Olvas, de csak némán tátog. A végén Fülstaff kikapja a kezéből a hadüzenetet. Falstaff ezt is megeszi.
FÜLSTAFF	Elkapott egy tréfás hangulat. Kihallgattam szájából a hangokat. Olyan néma, mint víz alatt a béka, mint szárazon a hal. Remélem, senki semmit nem hall...ott?
MIND	Áááááá, semmit. Csak (tátognak) ennyit. (Nagy röhögés.)
NAPKÖVET	Nem baj, van másik.
Újabb hadüzenet jelenik meg a kezében. Mielőtt azonban megpróbálná átadni vagy felolvasni, Fújhatsz akkorát fúj, hogy a hadüzenet a manézs tetejéig repül föl.
FÚJHATSZ	Úgy fölindultam, hogy a hadüzenetet elfújtam. Volt hadüzenet, most meg nincs.
FALSTAFF	Kár, hogy elrepült. Úgy megettem volna. Már rég a gyomromban volna... és nem korogna annyira.
NAPKÖVET	Nem baj, van... tévedtem, nincs másik.
MÜNCHAUSEN	Akkor nincs hadüzenet se! Napkövet úr a Napba visszamászik.
NAPKÖVET	A dolog felőlem nézve azonban másként látszik. Rakétámat előveszem, a harcot vele magam meghadüzenem.
Rakéta jelenik meg a kezében, melyet fellő. Futhatsz a rakéta nyomában nyargal, két-három kör után sikerül elfognia.
FUTHATSZ	Egy kicsit futottam, jól esett. Ez a rakéta meg épp az ölembe esett. Nem lesz hadüzenet, rakétádat hatástalanítom, barátom. (Fülstaff ezt is megeszi.)
FÜLSTAFF	Rakéta. Kicsit olajos, kicsit lőporos, kicsit fémes... még szerencse, hogy a gyomrom nem nagyon kényes... (Hatalmasat böffent.) Pardon. Vagy mégis?
NAPKÖVET	Kudarcom belátom. De megtalálom a formát, hogy elfoglaljuk a hold minden ormát. (Feldúltan el.)
MÜNCHAUSEN	Csak gyertek, ha nem volt elég a lecke. Várunk rátok szívrepesve.
4. JELENET 
a kötéltánc-balett és haditerv
Fönt a magasban megjelenik Holdhercegnő.
HOLDHERCEGNŐ	Milyen szép, mekkora hős,
Remélem, hogy nem nős.
Milyen nagy bajusza van,
Tekintete nyugtalan.
Amikor szemembe néz,
Elönt a veríték.
A hangja mély bársonya
Szívemet befonja.
         Ő Münchausen, csak verdess szívem,
         Ezüst kalitka lakójára vár.
         Csak verdess szívem, ő Münchausen,
         Ezüst kalitka lakójára vár.
MÜNCHAUSEN	Szépen énekel. Ő kell énnekem. Leviszem a földre, enyém lesz örökre. Eljegyzem...
FALSTAFF	Meg kell jegyezzem, akkor el fogja veszíteni a fényét.
FÜLHATSZ	Meg az ezüst reményét.
FUTHATSZ	A földön bizony a holdi fény elfonnyad.
FÚJHATSZ	Ha meg nem fogy el, a végén valami gazdagabb széltolóért otthagy...
MIND	Mert minden nő egyforma
Akár a hegy orma,
Akár a tó mélye,
Avagy az ég kékje.
Minden nő csalogány,
csal, vagy te csalod ám!
Legyen bár hús-vérből
Vagy ezüst holdfényből...
MÜNCHAUSEN	Elég legyen! Övé minden tiszteletem... s ha magammal nem vihetem, itt hagyom neki örök szerelmemet.
FALSTAFF	Ez talán a jó megoldás.
FUTHATSZ	De előbb intézzük el az arany hordát.
FÚJHATSZ	Törjük be a Napkirály orrát!
FÜLHATSZ	Már hallom az arany hadsereg hangját!
MÜNCHAUSEN	Haditervet ülünk!
MIND	Halljuk.
MÜNCHAUSEN	Haditervünk egyszerű és hatékony. Jönnek és mi megverjük őket. Ez lesz az igazi hőstett.
MIND	Megverjük őket... De hogyan?
MÜNCHAUSEN	Nagyon.
MIND	Így már érthető! Harcra fel!
5. JELENET 
végső győzelem és búcsú
Arany katonák jelennek meg a köteleken. Háború kezdődik. Münchausen füttyent, megjelenik egy ezüst ló. Felpattan a hátára, körbe-körbe vágtatva vezényli a muskotályosokat.
MÜNCHAUSEN	Falstaff, hegyibe! Fülstaff, elibe! Fújhatsz, fújtass! Futhatsz, fuss csak, gyorsabban! Eldobni őket! Elfújni őket! Kerítsd be őket! Legyőzni őket!
A négy muskotályos valódi erő-, ügyességi- és zsonglőrmutatványokat hajt végre. Falstaff feldobálja a levegőbe őket, Fújhatsz olyan szelet támaszt, hogy sorra potyognak le a trapézról a védőhálóba, Futhatsz elcsípi az összes menekülőt, és Fülhatsz segítségével megkötözi valamennyit. Teljes a győzelem. Megjelenik a Holdkirály feje.
HOLDKIRÁLY	Ezt már szeretem, piha. A Napkirály most üzent, és feltétel nélküli vereséget jelentett be. Bocsánatot kért, és megfogadta, hogy birodalmunkat, pihe, soha nem támadja le.
MIND	Ez már döfi! Úgy kellett neki!
MÜNCHAUSEN	Ha megmondtam, hát megmondtam.
HOLDKIRÁLYNÉ	Hol van a mi hős bárónk? Van kéznél egy kis ezüst borunk? Remélem, végre iszunk. Porzik a gigám, ünneplést kíván!
MÜNCHAUSEN	Én inkább már földi bort innék.
MIND	Mi meg végre muskotályost, amitől a szemünk nem homályos.
HOLDHERCEGNŐ	Én pedig veled mennék!
HOLDHERCEG	Nem mész sehova! Egy holdhercegnő és egy földi kalandor? Ezt a házasságot nem sokra tartom, és ellenzem... kiváltságok nélküli... ember... pfuj! Ha hozzád ér, tömlöcben a helye... aztán meg hóna alatt a feje...
HOLDHERCEGNŐ	Nem győzheted le a szerelmem.
HOLDKIRÁLY	Legyőzheti. Ő a trónörökös, piha. Münchausent börtönbe vettetheti. A fejét is levetetheti. Piha. Kezem szerződés köti.
MÜNCHAUSEN	Ez hát a hála?
HOLDHERCEG	A hála a holdon nem politikai kategória. Ha nem tetszik valami, önnek a fejét a hóna alatt kell hordania. Ilyen különös a holdlakók faja.
MÜNCHAUSEN	Különös? Hálátlan. Már megbántam, hogy segítettem rajtatok!
HOLDHERCEG	Letartóztatlak. Piros kutyák, fogjátok...
HOLDHERCEGNŐ	Nem engedem, hogy bántsátok!
HOLDKIRÁLYNÉ	Én ezt a Münchausent kedvelem. Én sem engedem, hogy valaki bántsa!
HOLDKIRÁLY	Semmi ok bántásra, piha, sem károgásra. De a lányom nem mehet vele, neki ugyanis... nem jár le a feje.
MÜNCHAUSEN	Hát igen. Ilyen primitív a földiek fajta.
HOLDKIRÁLY	Annyi ezüstöt kapsz viszont, amennyit el bírsz vinni. Piha. Fogadd el, rajta!
HOLDHERCEG	Ez hiba lenne! Az a nagydarab az összes ezüsttel elszelelne...
HOLDKIRÁLY	Amit mondtam, piha, megmondtam. Adjátok nekik az aranyat!
FALSTAFF	Megyek már, megyek. Egy kis ezüstterhet a hátamra veszek.
HOLDHERCEGNŐ	Hát itt hagysz, szerelmem?
MÜNCHAUSEN	Nem tehetek mást. Te itt boldog leszel, a tiéid közt. Én ember vagyok, oszt... nekem... sok ez az ezüst. Meg gyenge a koszt. Igazi ürücombot ennék, valódi muskotályost innék. De megígérem, soha nem felejtelek. Minden este a holdat nézem. (Falstaff kerül elő, ezüstheggyel a hátán.)
FALSTAFF	Egész jó szöveg! Gyerünk, nekem is sok a hátamon az ezüst!
HOLDKIRÁLYNŐ	Én sajnálom, hogy elmegy ez a Münchausen. Ugye, azért néha üzen, szép vitéz?
HOLDKIRÁLY	Ne picsogj, piha. Majd néha üzen.
HOLDHERCEG	Én pedig megkapom a teljes királyságot.
HOLDKIRÁLY	Pihe, haszontalan vagy, de megkapod. Legyen a te bajod, ami az enyém volt, a Hold. Neked, Münchausen, piha, köszönök mindent. Nem dolgoztál ingyen, kvittek vagyunk. Most menjetek! Fáj a fejünk.
HOLDKIRÁLYNÉ	Készen áll a gondola. Hogy vágynék én is oda. Közétek. Ahogy a bajuszán billen a morzsa. S a szemembe néz lebegve, lobogva...
HOLDKIRÁLY	Ne veszítsd el folyton a fejed. Neked a holdon a helyed! Búcsúztassuk őket szépen. Így maradjunk meg a szívükbe beégő képen!
HOLDHERCEGNŐ	Szívemben, Münchausen, csak te leszel az összes képen.
FÜLSTAFF	Akkor mi álljunk is félre!
MÜNCHAUSEN	Ég áldjon, ezüst szerelmem, ne ejts értem könnyet. Az igazsághoz tartozik, hogy agglegénynek lenni azért - mégis könnyebb.
Beülnek a gondolába, lassan fölemelkednek. Ezüst-sugárzápor, holdfegyver-dörgés, női sírás...
MÜNCHAUSEN	Van-e, aki nem ismer?
Aki rólam nem hallott?
Nézzetek a szemembe!
Ugye, ismerős vagyok!
MUSKOTÁLYOSOK	Célra tart négy muskotályos,
Bár a cél most is homályos,
Visszatérünk most a földre,
Arra a nagy kéklő gömbre!
Falstaff, Fülstaff, Futhatsz, Fújhatsz,
Gondold meg, ha velünk kezdesz.
Vitézségünk híre messze
Verdes, kint a végtelenbe’!
MÜNCHAUSEN	Bejártam a világot,
sehol meg nem nyugodtam,
átéltem száz kalandot,
de fogam ott nem hagytam.
         Münchausen báró vagyok,
         a kalandos habókos kalandor,
         Münchausen báró vagyok,
         ki csodától csodáig barangol, 
         Münchausen báró vagyok,
         ha mesélek, leesik az állad,
         Münchausen báró vagyok,
         ha bátor vagy, gyere csak utánam... !

-&-