Egy jegyző orra.

Regény

Írta
About Edmund.

Francziából fordította
Beöthy Leo.

Pest, 1865.
Hartleben Adolf sajátja.
Nyomatott Emich Gusztáv, magy. akad. nyomdásznál, Pesten, 1865.

TARTALOM
Egy jegyző orra.
I. Kelet és nyugot véres küzdelme.
II. Macskavadászat.
III. A jegyző sikerrel védi bőrét.
IV. Romagné Szebesztyén.
V.  Derű és ború.
VI. A szemüvegek története és a nátha következményei.
Egy szerelmi történet a mult századból. 
(Franczia elbeszélés.)

Egy jegyző orra.
I.
Kelet és nyugot véres küzdelme.
L’Ambert Aladár mester azon fájdalmas csapás előtt, mely orrának megváltoztatására kénytelenitette, minden kétségen kivül egyike volt Francziaország legragyogóbb jegyzőinek. Ez időben harminczkét éves volt; termete nemes, szemei nagyok és szépmetszetüek; homloka, mint egy görög istenségé, szakála és haja pedig a legszebb szőke volt; orra (első orra) hajlott volt, mint a sasé, (ha nem hiszik, nem tehetek róla); de fehér nyakkendője valóban igen jól állott neki; nem tudom azért-e, mert leggyengébb kora óta viselte, vagy mert jó helyen vásárolta. Ugy hiszem, hogy e két ok egyenlőn közremüködött.
Más: ha az ember nyakába egy kötéllé összecsavart zsebkendőt, és ismét más: ha finom fehér batistból egy szép csokrot köt, melynek két egyenlő vége anélkül hogy feszes volna, szép szimetriával terjed el jobbra balra. Egy szép fehér nyakkendő, ha jól van kötve, valóban diszül szolgálhat; igy tartják legalább a hölgyek. De nem elég azt felkötni; jól is kell viselni, és erre csak a tapasztalás taníthatja meg az embert. A munkások lakadalmaikon mért látszanak oly ügyetleneknek? mert fehér nyakravalót merészkedtek kötni, anélkül, hogy e tárgyat és kivitelét elölegesen tanulmányozták volna.
Igen rövid idő alatt hozzászokhatik az ember a legfurcsább és legtúlzottabb fejdiszekhez; mint például a koronához. Egy Bonaparte nevü katona felszedte azt, melyet a franczia király ejtett el XV. Lajos terén. És Bonaparte maga helyezte fejére, anélkül, hogy ennek módját valakitől tanulta volna; Európa ugy vélekedett, hogy e föveg nagyon illik neki. Sőt csakhamar divatba hozta Bonaparte a koronát családjának és legkedvesebb barátainak körében. Körülötte minden ember azt viselte, vagy akarta viselni. Nyakravalóját ellenben, e rendkivüli férfiu, csak igen középszerüen kötötte.
C*** vicomte ur, ki prózában több költeményt irt, tanulmányozta volt a diplomaticát, vagy azon mesterséget, hogy a nyakravalót mint lehet szép eredménynyel megkötni.
C*** vicomte ur 1815-ben jelen volt utolsó hadseregünk szemléjén, néhány nappal a vaterlooi hadjárat előtt, és tudják kegyetek, hogy e hősi ünnepélyen, hol egy nagy nemzet kétségbeesett lelkesedése tört ki, őt mi lepte meg leginkább? az, hogy Bonaparte nyakravalója nem jól volt kötve.
E téren nem sok ember mérkőzhetett volna L’Ambert Aladár mesterrel. L’Ambertnek irom és nem Lambertnek: az álladalmi tanács határozta igy. L’Ambert mester, atyjának utóda és követője, születésénél fogva gyakorolta a jegyzői teendőket. Harmadfél század óta e fényes nemzetségben firól fira szállott a Verneuiel utczai jegyzői hivatal, melynek kliensei legnagyobbrészt Saint-Germain külváros magas születésű tagjai voltak.
Hivatala soha ki nem ment családjából; de az utolsó öt évi jövedelem után nem lehetett azt kevesebbre becsülni háromszázezer tallérnál, ugyanis az évi jövedelem egyremásra kilenczvenezer frank volt.
Több mint harmadfélszázad óta a család első szülöttei a fehér nyakravalót oly könnyedén, oly természetesen viselték, mint a holló fekete szárnyait, a részeges ember veres orrát, s a költő kopott ruháját. Az ifju Aladár tehát, ki tekintélyes név és vagyon örököse volt, helyes elvek közt neveltetett. Annak rende szerint megvetette mindazon politikai ujitásokat, melyeken Francziaország az 1789-ki események óta keresztül ment. Az ő véleménye szerint a franczia nemzet három osztályból állott: papság, nemesség és közrend. Tiszteletreméltó nézetek, melyeket napjainkban még néhány szenátor oszt. Ő szerényen a közrendhez számította magát, amellett azonban titkon némileg igényt tartott a törvény embereinek osztályához, a nemességhez is.* Emellett mély megvetéssel viseltetett a franczia nemzet zöme, a parasztok és napszámosok iránt, melyeket népnek, vagy silány tömegnek szokás nevezni. Kerülte őket mennyire lehetséges, saját szeretetreméltó személye iránti tekintetből, melyet szenvedélyes gonddal szokott ápolni. Nyulánk, egészséges és erőteljes volt, mint a csuka, és másrészt meg volt győződve, hogy ama emberek a fehér hal ikrájából fejlődtek, melyet pedig a gondviselés csak azért teremtett, hogy a csukának tápul szolgáljon.
Egyébiránt igen szeretetreméltó volt, mint általában minden önző ember; becsülték a nagy urak palotáiban, a közjegyzők hivatalaiban, ájtatos czélokra alakult társulatokban, valamint a vivó termekben is; a kardot ügyesen forgatta; a bort győzte; nők iránt nemes magaviseletü, addig mig szivét birták; saját rendjebeli férfiaknak igaz barátja; igen kedélyes hitelező, addig mig a kamatot rendesen fizették; izlése finom volt, öltözetére sok gondot forditott, mindig tiszta volt, mint az ujonnan vert pénz, vasárnap rendesen eljárt misére, hétfőn, szerdán és pénteken pedig az operába; mindezeknél fogva tehát külsőleg, valamint erkölcsi tekintetben, egyike lett volna kora legtökéletesebb gentlemanjainak, ha nem lett volna oly rövidlátó, és nem lett volna kénytelen szemüveget viselni. Alig szükség megjegyezni, hogy szemüvegei aranyba voltak foglalva, és hogy azoknál finomabbakat, könnyebbeket és elegánsabbakat soha sem gyártottak Paris legügyesebb opticusai.
Nem mindig viselte azonban e szemüvegeket, csupán hivatalában, vagy midőn valamely megbizójánál irományokat kellett olvasnia. Természetesen hétfőn, szerdán és pénteken, midőn az operaház előcsarnokába lépett, jó eleve levette az üveget szép szemeiről, melyeknek ragyogását akkor sem domboru, sem homoru üveg nem korlátolta. Igaz, hogy ilyenkor semmit sem látott, és gyakran idegeneknek köszönt, mig ismerőseit észre sem vette; de oly határozottnak és bátornak látszott, mint Nagy Sándor, midőn Babylonba tartotta bevonulását. A tánczkar apró növendék leányai, kik szeretnek gúnyneveket osztogatni, ez oknál fogva elnevezték “Győzőnek.” Egy török követségi tag “Csendes” melléknevet nyert; egy álladalmi tanácsos “Mélabus” czimet viselt; és egy miniszteri titkár, kinek viselete eleven és heves volt, Tourlou név alatt volt ismeretes. Innen származott azután, hogy a kis Champagne Eliz Turlurettének neveztetett el, midőn a tánczkar tagjai közül magasabb rangra emeltetett.
Vidéki és külföldi olvasóim (ha ugyan ez elbeszélés valaha Párison kivül is fog olvastatni) egy két perczig talán tünődni fognak a megelőző czikkelyen. Szinte hallom az ezer meg ezer kérdést, melyet szerzőhöz intéznek szellemileg. “Mi az az operaház előcsarnoka? és a tánczkar, és annak növendékei, és azon miniszteri titkárok, kik e világba tévednek, s ott gunyneveket nyernek? egyátalában hogyan lehet, miszerint oly rendes és szilárd elvekkel biró ember, mint L’Ambert Aladár mester, hetenként háromszor az operaház előcsarnokában, sőt szinfalai mögött jelent meg?”
Hiszen épen azért, mert rendes és szilárd elvekkel biró ember volt, járt oda. A tánczkar csarnoka terjedelmes négyszegletü terem, régi piros bársony kerevetekkel, és rendesen Páris legtekintélyesebb embereivel tömve. Nem csupán pénzemberek, államtanácsosok, miniszteri titkárok fordultak meg ott, hanem herczegek, grófok, képviselők, kerületi főnökök, sőt még azon szenatorok is, kik a pápa világi hatalmának legbuzgóbb védői; épen csak, főpapok nem voltak. Miniszterek, kik családdal birtak, szintén láthatók voltak itt. Midőn azt mondom, hogy láthatók voltak, ezzel nem állítom, hogy magam láttam őket; mert hiszen szegény journalistának ott semmi dolga. E paradicsomnak kulcsát egy miniszter őrizte, s engedélye nélkül senki oda be nem hatolt. Volt is azután vetélkedés, féltékenység és cselszövény! hány miniszteri kabinet lőn megbuktatva különböző ürügyek alatt, de valósággal tisztán csak azért, mivel minden államférfi uralkodni akar a tánczkar csarnokában! valahogy azt ne higyje valaki, hogy ez egyéneket tiltott élvezetek utáni vágy vonta oda! csupán egy arisztokratikus és politikai művészetnek kívántak bátorítást nyujtani.
Az évek talán mindezt megváltoztatták, mert L’Ambert mester kalandjai nem a múlt héten történtek. De nem is épen a legrégibb idők mese-világában. Gyöngéd tekintetek tiltják, hogy megnevezzük azon évet, melyben hősünk sasorrát egyenes orral cserélte föl. Ezért irtam igy “azon időben” mint a meseköltők. Legyen elég annyit tudnunk, hogy a következő események, Trojának a görögök által, és peckingi nyári palotának az angol had által való felgyujtatása, az europai civilizatio e két emlékezetes meghazudtolása közt, történtek. Egy kortárs, ki L’Ambert mesternek kliense volt, egy este igy szólott a Café Anglaisban: Bennünket közönséges emberektől a táncz iránti szenvedélyes előszeretet különböztet meg. A köznép bolondja a zenének. Rossini, Donizetti és Auber operáiban dühösön tapsolnak, ugy látszik, hogy ama millió apró hangnak keverékében van valami, mi az emberek fülét csiklandozza. Nevetséges szenvedélyükben még saját rekedt hangukkal is énekelnek, és a rendőrség nem tiltja, hogy bizonyos termekben összegyüljenek, s néhány dalt megcsúfoljanak. Váljék egészségökre! Én részemről nem hallgatni, hanem csupán nézni megyek az operába, akkor érkezem, mikor a ballet kezdődik; mikor vége van, odébb állok. Nagyanyám beszélte, hogy az ő idejében nagyvilági hölgyek csupán a ballet kedvéért jártak az operába. A tánczosokat buzditottak, mennyire tőlök telt. Most a férfiak kora érkezett el; a tánczosnőket pártoljuk, és jaj annak, ki rosszat mer gondolni!
A kis Bietry herczegnő, ki fiatal és szép volt és férje által elhanyagoltatott, tapasztalatlanságában szemére hányta ennek tulszámu látogatásait a tánczkar csarnokában.
- Ön páholyomban hagy engem barátaival, és addig Isten tudja hol kóborol; nem szégyenli magát? kérdé tőle.
- Asszonyom, felelt férje, midőn az ember követségre vágyik, akkor a politikát kell tanulmányoznia.
- Megengedem; de amannál, ugy hiszem, jobb iskolák is akadnának Párisban.
- Ne higyje azt. Tanulja meg édes gyermekem, hogy a táncz és politika ikertestvérek. Tetszelegni, a közönségnek udvarolni, a karmestert mindig szemmel tartani, idegen arczot ölteni, minden perczben szint és ruhát változtatni, jobbról balra, és balról jobbra ugrálni, szüntelen forogni, mindig talpra esni, mosolyogni, mikor szemünk könnyel teli; nem ezekből áll-e a táncz, valamint a politika müvészete?
A herczegné mosolygott, megbocsátott és udvarlót fogadott.
Nagy urak, mint Bietry herczeg, államférfiak, mint F. báró, nagy milliomosok, mint a kis St., és egyszerű jegyzők, mint ez elbeszélés hőse, képezték a tánczkar csarnokának és a szinfalaknak társaságát. Ők mindnyájan egyenlők ama nyolczvan ártatlan teremtés tapasztalatlan szemében, kikből a tánczkar áll. Őket ott abonnenseknek nevezik, a mosolyt ingyen kapják; a tánczosnék hol egyikkel, hol másikkal beszélgetnek, tőlök édességeket, sőt gyémántokat is fogadnak el, mint afféle apróságokat, melyek azt, ki elfogadja, semmire nem kötelezik. A világ azt képzeli, és csalódik, hogy az operaház élvek vásárpiacza és kicsapongás iskolája. Pedig ott több az erény, mint Párisnak bármely más szinházában; és mért? mert az erény ott drágább, mint bárhol másutt.
Nem érdekes tanulmányt nyujtanak-e a fiatal leányok, kik majd kivétel nélkül igen alacsony származásuak, és kiket a tehetség, vagy a szépség rövid idő alatt elég magasra emelhet? E leányok többnyire tizennégy, tizenhat évesek, száraz kenyérrel, és éretlen almával élnek, valamely padlás szobában laknak, és durva szövetben, rongyos czipőben jönnek a szinházba, hol suttyomban felöltözködnek, mire aztán egy negyedóra mulva belépnek a csarnokba, ragyogón, selyembe és gázba öltöztetve, virágokkal diszitve - az állam költségén; szóval fényesebbek a tündéreknél, angyaloknál és huriknál, kik álmainkban jelennek meg. A miniszterek és herczegek kezeiket csókolják, és fekete ruháik ujjait a tánczosné karját borító fehér krétával mázolják be. Füleikbe régi és uj szerelmes verseket sugdosnak, melyeket ezek olykor meg is értenek. Egynémelyiknek van természetes esze és tud társalogni; az ilyen persze nagyon kapós.
A csengetyü hangja hirtelen szinpadra szólítja a tündéreket; az abonnensek sokasága követi őket a szinpad határszéléig, és ott a szinfalak megett igyekszik őket visszatartani és elfoglalni.
Ó erényes látogató, ki daczolsz a hirtelen fejedre ereszkedő diszitményekkel, a mécsek olajfoltjaival, és sok mindenféle illattal, csupán hogy e vékony rekedt hangon mormogott kedves szavakat halljad:
- Az ördögbe, de fáj a lábom!
A függöny felemelkedik, és nyolczvan pünkösdi királyné vigan repked a lángra gyűlt közönség látcsövei előtt.
Nincs közöttük egy sem, ki a teremben két, három, vagy tiz ismeretlen, vagy ismert imádót ne sejtene. Mily diadalmasak, egész a függöny leszálltáig! Szépek, ékesek, bámultatnak, és nincs mit tartaniok a kritikától és a füttyöktől.
Most éjfélt üt az óra; egy varázsütésre minden megváltozik, mint a tündér mesékben. Hamupipőke anyjától, vagy nénjétől kisérve, visszatér a távol és olcsó külvárosba. Kissé sántit szegény, és hamuszin harisnyáit sárral fecskendi be. A jó és bölcs családanya, ki minden reményét a gyermekbe helyezte, útközben tanításokat ád lányának:
- Járj mindig egyenes úton, oh leányom, nehogy valaha elbukjál! vagy ha a végzet kérhetetlenül elhatározta volna, hogy szerencsétlenség történjék meg rajtad, ugy vigyázz, ha elbukol, hogy legalább rózsafából készült ágyra bukjál!
A bölcs tapasztalás e tanácsait nem mindig követik. A sziv is szól olykor; van eset rá, hogy tánczosné tánczoshoz ment nőül; voltak esetek, hogy fiatal leányok, szépek, mint a szerelem istennője, megtakaritottak százezer frankot ékszerekben, s azután valami két ezer frank évdijas hivatalnokkal léptek oltár elé. Mások a véletlenre biztak, hogy gondoskodjék jövőjükről, és az ilyeneken kétségbeesik családjuk. Egyik bevárja april 10-két, mikor szive felett rendelkezni fog, mert felfogadta, hogy tizenhét éves koráig az erény utján marad; amannak pártfogója akad; de a leány nem meri bevallani, mert egy előadó tanácsos bosszujától fél, ki megesküdött, hogy őt, s azután önmagát fogja megölni hűtlenség esetében. Az előadó tanácsos természetesen tréfált, de e kis világban minden szót komolyan vesznek. Milyen tapasztalatlanok és tudatlanok mindnyájan! mondják, hogy egykor két felnőtt 16 éves leány, származásának nemessége és családjának rangja felett vitatkozván, az egyik igy szólott:
- Lám csak, kisasszony! szólt a nagyobbik, ön anyjának fülbevalója ezüstből van, mig anyám aranyból valót visel!
L’Ambert Alfréd mester, miután sokat lebegett, ingadozott szőkék és barnák között, végre is egy fekete hajuba szeretett, kinek szeme kék volt. Tompain Victória kisasszony erényes volt, a tánczosnék módja szerint, vagy is addig, midőn megszűnt az lenni; egyébiránt jól volt nevelve, és szülőinek beleegyezése nélkül komolyabb lépésre határozni magát képtelen. Közel félesztendő óta udvaroltak neki elég hevesen a szép jegyző és Ayvaz Bey, ama vastag huszonöt esztendős török, kit csendesnek szoktak nevezni. Egyik is, másik is komolyan szólott hozzá, és a leány jövőjének kérdését penditette meg. A tiszteletreméltó Tompainné leányát bölcsen középett tartotta a két vetélytárs között, addig, mig valamelyik arra határozza magát, hogy komolyan szóljon vele. A török jó becsületes fiu, nyugodt és tartózkodó volt. Mindamellett azonban nyilatkozott, és meg lőn hallgatva.
Ez esemény hire csakhamar általánosan elterjedt, csupán L’Ambert mester, ki akkoriban egy nagybátyja temetésére Bitouba utazott, nem tudott arról semmit. Midőn visszatért az operaházba, Tompain Victória kisasszony gyémántos karpereczet, gyémántos függőket, és szívalaku gyémánt nyakéket viselt, mely ugy ragyogott, mint a csillár. A jegyző rövidlátó volt; ezt, ugy hiszem, már elmondtam kezdetben. Nem látott tehát semmit mindazokból, miket látnia kellett volna; még a gonosz mosolyokat sem vette észre, melyek érkeztekor üdvözölték. Sürgött, forgott, csevegett és ragyogott, mint rendesen, türelmetlenül várva a ballet végét és a tánczosnők eltávoztát. Ő már mindent kiszámitott volt: Victória kisasszony jövője biztosítva volt ama kedves nagybátya halála által, ki épen jókor ment a másvilágra.
A mit Párisban az opera átjárójának neveznek, széles, vagy keskeny, kivilágított, vagy homályos folyósok hálózatából áll, melyek a Boulevardot, a Lepeltier utczát, a Drouot utczát és a Rossini utczát kötik egybe. Egy hosszú folyosó, mely legnagyobbrészt fedetlen, a Drouot és Lepeltier utcza közt terjed el, függőlegesen a barométer és a toronyóra galériája közt. Ennek legalsóbb részében, két lépésnyire Drouot utczától, egy rejtek ajtó nyílik, melyen a müvészek éjjel szoktak ki- s bejárni. Minden másodnap éjféltájban három, négyszáz ember zajosan hullámzik erre, a jó Mouge apó, e paradicsom kapusának, szemei előtt el; gépészek, statisták, karénekesek, tánczosok és tánczosnék, tenoristák és sopránénekesnők, irók, zeneszerzők, igazgatók, rendezők és látogatók tarka vegyületben. Egyrészök lemegy a Drouot utcza irányában, a többi felmegy a lépcsőn, mely egy fedetlen folyosón keresztül a Lepeltier utczába vezet.
E fedetlen folyosó közepe táján, a barométer galéria végén, várakozott L’Ambert Alfréd egy szivart szíva. Tőle mintegy tiz lépésnyire egy kis, gömbölyü, piros föveget viselő ember szintén szivarozott, egy török dohányból készült tekercsből bocsátva nagy füst föllegeket. Husz más arszlány, ki hasonlókép érdekelve volt, szintén ott járt föl s alá körülöttük, anélkül, hogy szomszédjára a legkevésbé is figyelne. Az énekesek dúdolva mentek el közöttük, a sylphidek himjei sántitva, nehéz léptekkel, és olykor olykor egy feketébe burkolt női alak haladt el mellettök a félhomályban, melyet a ritka gázlángok nem voltak képesek földeriteni, fel nem ismertetvén, csupán a szerelem szemei által.
Itt találkoznak, megszólitják, vagy kikerülik egymást, anélkül, hogy a társaságot üdvözölnék. De most egyszerre különös és szokatlan zaj keletkezik; két könnyű árny suhant el, két férfi futott, két égő szivar közeledett egymáshoz, s egy rövid és hangos szóvita szakította meg a csendet; a járók s kelők egy pontra gyültek; de már nem találtak ott senkit. És L’Ambert Alfréd mester magányosan tér vissza kocsijához, mely a boulevardon várta. Vállait vonogatja, és meredt tekintettel néz egy látogató jegyet, melyre nagy vércsepp feccsent; a látogató jegyen e szavak olvashatók:
Ayvaz Bey
török követségi titkár
Saint-Germain, Grenelle utcza, 164.
A jegyző e szavakat mormogta fogai közt:
- Mily ostobaság! az ördög tudta, hogy ama leány már jogokat adott a töröknek!... mert ő az... mért is nem tettem fel szemüvegemet?... ha nem csalódom, öklömmel orrára koppintottam! Igen, látogatási jegye véres, valamint keztyüm is, és most meggyül a bajom e törökkel, tisztán csak mert ügyetlenséget követtem el; hisz én nem sokat gondolnék az egész dologgal... ama kis leány igen közönyös volt előttem... legyen a törökké. Nem sokat gondolok vele. Két jóra való ember bizony csak nem menne hajba egymással Victória kisasszony miatt. Csak az orrára ne ütöttem volna!
A jegyző ezt mormogta fogai közt, ama harminczkét fog között, mely fehérebb és hegyesebb volt a fiók farkasénál. Haza küldte kocsisát, és gyalog, lassu léptekkel haladt klubbja felé. Ott két barátjával találkozott, s elbeszélte nekik kalandját. Az öreg Villemaurin marquis, nyugalmazott testőr százados, és a fiatal Steinburg Henrik egyhangulag azt határozták, hogy az ökölcsapás komoly szint ád a dolognak.

II.
Macskavadászat.
Egy török bölcselő azt mondta, hogy “minden ökölcsapás kellemetlen, de az, melyet orrára kap az ember, legkellemetlenebb valamennyi között.”
Ugyanazon bölcs a következő fejezetben ezeket irja:
“Ha ellenségünket, azon nő szemeláttára, kit szeret, ütjük meg, ez annyi, mintha kétszer ütnénk. Testét és lelkét bántjuk.”
Ezért Ayvaz Bey is dult-fult mérgében, midőn Tompain kisasszonyt és anyját hazavezette lakásukra, melyet számukra ő butorozott be.
Kapujokhoz érve jó éjszakát kivánt nekik, bérkocsiba szállott, és barátjához Ahmet követségi titkárhoz viteté magát, mialatt orra folyvást vérzett.
Ahmet aludt, s mellette hű szerecsen szolgája virasztott; de irva van “Ne költsed fel barátodat, midőn alszik” de az is irva van: “költsed fel, ha őt, vagy téged veszély fenyeget.” Felköltötték tehát a jó Ahmetet. Ez mintegy harminczöt éves, sovány, szálas török volt, hosszú, kifelé hajló lábszárakkal. Egyébiránt kitűnő és nagyon szellemdus férfi, ez emberekben, bármit mondjanak is rólok, sok jó tulajdon lakik. Ahmet is, midőn barátja vérző arczát meglátta, rögtön vizzel teli hozatott egy nagy medenczét; mert irva van: “Ne tanakodj minekelőtte véredet le nem mostad volna, mert az gondolataidat zavarná és tisztátalanná tenné.”
Ayvaz arcza csakhamar megvolt mosva, de nyugalma azért nem tért vissza. Rendkivül dühösen beszélte el kalandját. A szerecsen, ki szintén jelen volt ez elbeszélésnél, arra ajánlkozott, hogy handzsárjával rögtön felkeresi L’Ambert urat és megöli. Ahmet akként köszönte meg szívességét, hogy a szobából kirugta.
- És most, szólt Ayvazhoz, mit tegyünk?
- Ezen nincs mit tanakodni, felelt ez: holnap reggel levágom orrát, mert a Koránban irva van, hogy: “Szemet szemért, fogat fogért, és orrot orrért!”
Ahmet bebizonyitani igyekezett barátjának, hogy a Korán, bár igen jó könyv, de kissé elavult. A becsület elvei sokat változtak Mahomed ideje óta. Egyébiránt feltéve is, hogy Ayvaz a Koránt szószerint követné, kénytelen lenne bosszúját egy ökölcsapásra korlátolni.
- Mi joggal vághatnád le orrát, mikor ő nem vágta le a tiedet?
De a mely fiatal embernek orrát, szeretője szemeláttára bezuzták, attól alig lehet várni, hogy magát kapacitáltassa. Ayvaz vért kivánt, és Ahmet kénytelen volt neki vért igérni.
- Legyen, szólt Ahmet. Mi hazánkat képviseljük ez idegen országban; sértést nem szabad elszenvednünk, visszatorlás nélkül. De mint verekedhetnél te meg L’Ambert urral, ez ország szokásai szerint, mikor egyenes karddal vívni soha nem tanultál?
- Mit is tehetnék egyenes karddal? én orrát akarom levágni, mondom, le akarom vágni orrát, s ezt egyenes karddal tenni lehetlen.
- Bár legalább jól lőnél!
- Megbolondultál? Pisztolylyal csak nem vághatom le orrát! Ah... Igen igy lesz! Rögtön menj hozzá és rendezz el vele mindent holnapra! Görbe kardra verekszünk.
- De szerencsétlen! hisz nem tudsz te a kardforgatáshoz? Nem kételkedem ugyan bátorságodban, de annyit mondhatok, bár megsérteni nem akarlak, hogy igen gyenge vivó vagy.
- Mit bánom én! Menj gyorsan és mond meg neki, hogy orrát rendelkezésemre tartsa holnap reggel!
A bölcs Ahmet átlátta, hogy itt hiába minden okoskodás, hogy nem lesz képes barátját kapacitálni. Minek is prédikálna ez embernek, ki ugy ragaszkodik eszméjéhez, mint a pápa világi hatalmához? Hirtelen felöltözött tehát, magával vitte Ozman Beyt, az első dragomárt, ki épen ekkor tért haza. A két török L’Ambert mester lakására hajtatott. Az óra ugyan szokatlan volt, de Ayvaz egy perczet sem akart veszíteni.
A hadisten sem engedte a dolgot halasztani; legalább minden erre mutat: azon pillanatban, midőn a követségi első titkár L’Ambert kapujánál csöngetett, érkezett oda az ellenfél is, ki, két barátjával beszélgetve, gyalog tért haza.
L’Ambert mester, midőn a vörös fövegeket megpillantotta, rögtön megértett mindent, üdvözölte őket, és bizonyos büszkeséggel szólott:
- Uraim, szólt az érkezőkhöz, miután én e házban egyedül lakom, okom van következtetni, hogy önök látogatásukkal engem szándékoznak megtisztelni. Én L’Ambert Alfréd vagyok, lépjenek be hozzám.
L’Ambert csengetett, feltárta az ajtót, és négy éjjeli látogatójától követve áthaladt az udvaron, dolgozó szobájába vezette őket. Ott a két török elmondta nevét, a jegyző bemutatta őket barátainak, és azután magára hagyta a négy segédet.
Országunkban párbaj csak hat ember akaratával, vagy legalább beegyezésével történhetik. Már pedig itt öten voltak, kik a párbajt sehogy sem kivánták. L’Ambert mester bátor volt, de amellett igen jól tudta, hogy az ily botrány-párbaj egy kis tánczosné miatt, nagyon rosz befolyással lenne pályájára. Villemaurin marquis, mint a régi világból való ember, igen tapasztalt volt az efféle dolgokban, ő ugy vélekedett, hogy a párbaj nemes játék, melynek elejétől végig a legilledelmesebb módon kell történnie. Már pedig egy ökölcsapás, Tompain Victória kisasszony miatt, a legnevetségesebb kezdet volt, melyet csak képzelhetni. Egyébiránt a marquis becsületére állítá, hogy L’Ambert ur Ayvaz Beyt nem látta, hogy sem őt, sem mást megütni nem akart. L’Ambert ur két hölgyet vélt fölismerni s hirtelen közeledett hozzájuk; köszönvén nekik.
Midőn kezét kalapjához emelte, véletlenül, anélkül hogy ez távolról is szándoka lett volna, egy más irányból érkező egyént megütött. Ez szerencsétlenség, vagy legfeljebb is ügyetlenség volt; de szerencsétlenség, vagy még ügyetlenség miatt is, sem szokás elégtételt adni. L’Ambert ur rangja és nevelése nem engedik föltételezni, hogy képes lenne Ayvaz Beyt arczon ütni. Mindenki tudja, hogy a jegyző mily rövidlátó, és igy az egész baj a folyosó félhomályának tulajdonítandó; végre L’Ambert ur, barátai tanácsának következtében, kész volt kinyilatkoztatni Ayvaz Bey előtt, hogy nagyon sajnálja, miszerint őt véletlenül megütötte.
Ez okoskodás, mely már magában véve is elég helyes volt, a szólónak egyéni jelleme által még több nyomósságot nyert. Villemaurin ur egyike volt ama régi nemeseknek, kiket, ugy látszik, közöttünk felejtett a halál, hogy a mostani elsatnyult nemzedéket a letűnt lovagkorra emlékeztessék. Keresztlevele szerint ugyancsak hetvenkilencz éves volt; de szokásainál, testi és lelki alkatánál fogva a 16-ik századba tartozott. Ugy gondolkodott, beszélt és cselekedett, mint oly ember, ki a Ligue seregében szolgált, és a navarrai király embereit ketté hasogatta. Dühös rojalista, buzgó katolikus lévén, gyűlöletében és barátságában szenvedélyes, a legnagyobb mértékben tulzó volt. Bátorsága, becsületessége, egyenessége, sőt bizonyos neme a lovagias hóbortosságnak, a jelenkori álhatatlan ifjuság bámulatának tárgyává tették. Ő soha senkit ki nem nevetett, tréfát nem értett, és egy szó, legcsekélyebb tisztelethiány által is sértve érezte magát. Kevésbé szeretetreméltó, de becsületreméltóbb öreg embert alig lehetne képzelni. A juliusi napok után Skótországba kisérte volt X. Károlyt; de csakhamar ott hagyta Holy Roodot, mert megbotránkozott a franczia udvar viseletében, mely szerencsétlenségét, véleménye szerint, nagyon is könnyedén vette fel. Ekkor adta be lemondását és vágta le bajszát, melyet soha többé meg nem növesztett; a levágott bajszot szekrénybe zárta, melyen e felírás volt olvasható: “Testőrségi bajuszom.” Alárendeltjei, tisztek, valamint közkatonák, félve tisztelték. Azt beszélték róla, hogy e hajthatlan ember egyetlen fiát, 22 éves fiatal tisztet, börtönbe záratott fegyelmetlenség miatt. A fiatal ember, atyjának méltó fia, makacsságában nem akart engedni, a börtönben megbetegedett és meghalt. E második Brutus megsiratta fiát, szép siremléket emeltetett neki, és azt rendesen kétszer hetenkint meglátogatta; e kötelességében őt soha sem kora, sem más akadály nem gátolhatta meg, de azért nem nehezedett reá lélekfurdalás. Most is oly egyenesen, büszkén és feszesen járt még; sem a kor sem a fájdalom nem görnyesiték meg széles vállait.
Alacsony, zömök, és erőteljes ember volt a marquis, ki ifjukori testgyakorlatait még mindig folytatta; ezeknek, nem pedig az orvosoknak tulajdonitotta, és köszönhette is valóban, rendithetetlen egészségét. Hetven esztendős korában megházasodott másodszor; szegény családból való nemes leányt vett nőül; ettől két gyermeke lett, s a marquis nem mondott le azon reményről, hogy unokáit ismerhesse. Az élethez való ragaszkodás, mely korabeli férfiaknál oly gyakori, őt nem nagyon foglalkodtatá, bárha boldog volt. Utolsó párbaját hetvenkét éves korában vivta. Ellenfele öt láb, hat hüvelyk magas, szép ezredes volt; az indok némelyek szerint, politikai elvekben, mások szerint, férji féltékenységben keresendő. Miután ily rangu és jellemü ember L’Ambertnek pártját foghatta, és kinyilatkoztathatá, hogy a jegyző és Ayvaz Bey közötti párbaj felesleges és botrányos, ugy látszott, hogy a béke meg van pecsételve.
Ez volt Steinburg Henrik véleménye is, ki sem elég fiatal, sem elég kiváncsi nem volt arra, hogy párviadal szemtanuja kivánjon lenni; a törökök értelmes emberek lévén, egy pillanatra elfogadták a magyarázatot. Mindamellett előbb szólni kivántak Ayvazzal, s mialatt ők a követségi palotába siettek, az ellenfél L’Ambert mester lakásán várta visszaérkeztüket. Reggeli négy óra volt, de a marquis még nem aludt, sőt elhatározta volt, hogy le nem fekszik, mig a dolog el nem dől.
De Ayvaz, a rettentő Ayvaz, midőn barátainak, kiegyezést ajánló szavait hallá, egész törökös dühbe jött.
- Én bolondultam meg? kiáltá hosszú török pipájával hadarászva, mely barátai távollétében időtöltéséül szolgált; azt akarjátok elhitetni velem, hogy én ütöttem orron L’Ambert urat? Nem ő ütött meg engem, különben nem kinálna engedelem kéréssel. De mit ér a sok beszéd, mikor vér folyt? felejthetem-e én, hogy Victória és anyja tanúi voltak meggyaláztatásomnak? Oh barátaim, az én számomra nem létezik egyéb, mint vagy meghalni, vagy ellenségem orrát levágni!
Akár akarták akár nem, barátai kénytelenek voltak újra kezdeni a tárgyalásokat, és némileg nevetséges alapon. Ahmet és a dragomán elég értelmesek voltak arra, hogy barátjuk hibáját belássák, de e mellett sokkal lovagiasabbak, semhogy elhagyták volna. Ha a nagy követ, Hamzsa basa, Párisban lett volna ekkor, ő kétségkívül meggátolhatta volna a dolgot, hatalmánál fogva. De fájdalom, ő nem csupán francziaországi, hanem egyszersmind angolországi követ is volt, és ekkor épen Londonban időzött. A jó Ayvaz tanui tehát egész reggelig fel s alá futkostak a Grenelle-utcza és a Verneuil-utcza között, anélkül, hogy a dolgok sokat haladtak volna. Hét órakor L’Ambert türelmet veszitett, és igy szólt segédeihez:
- E török valóban kiálhatlan; nem éri be azzal, hogy a kis Victóriát elkapta orrom előtt, hanem még aludni sem hagy! Legyen tehát akarata szerint! Még azt találná hinni, hogy nem merek vele szembe szállni. Intézzük el a dolgot gyorsan, ha lehetséges, még ma reggel. Tiz percz alatt befogatok, kihajtatunk Paris környékére, ott az én törökömet néhány pillanat alatt eszére téritem, és azután visszatérek hivatalomba, minekelőtte a kis pletyka lapok megszagolták volna a dolgot. 
A marquis még egy két ellenvetést tett, de végre kénytelen volt bevallani, hogy L’Ambert kényszeritve van. Ayvaz Bey makacssága valóban illetlen, és kemény büntetésre érdemes lévén, senki sem kételkedett, hogy a harczias jegyző, kinek ügyessége a vivó termekben oly ismeretes volt, jól meg fogja leczkézni a kis törököt, ki azután talán méltányolandja a franczia udvariasságot.
- Édes barátom, szólott az öreg Villemaurin a jegyző vállára ütve, állásunk kitünő, miután az igazság részünkön van. A többit bizzuk Isten kegyelmére; az eredmény nem lehet kétes; kegyed szive bátor és keze gyors. Csak ne feledje el, hogy egészen kinyulni nem szabad, mert a párbaj nem arra való, hogy a bolondokat megsemmisitsük, hanem csupán megbüntessük őket. Csak ügyetlen ember ölheti meg ellenfelét azon ürügy alatt, hogy a mit nevelése elhibázott, helyrehozza.
A fegyver választása Ayvaz Beyt illeté: de a jegyző és segédei sehogy sem voltak megelégedve, midőn hallottak, hogy a kardot választja.
- Ez a katonák fegyvere, szólt a marquis, és azon civilistáké, kik nem akarnak megverekedni. Egyébiránt, ha kegyetek épen ugy kivánják, hát legyen meg akaratok.
Ayvaz Bey segédei kinyilatkoztaták, hogy igen is ugy kivánják. Egy közeli kaszárnyába küldtek s onnan két kardot hozattak, és reggeli tíz órára, a sceauxi uton levő Parthenay falu mellett tűzték ki a találkozást. Ekkor félkilenczre volt.
Minden párisi ismeri ama kétszáz számból álló csinos házcsoportot, melynek lakói gazdagabbak, tisztábbak és tanultabbak, mint falvak lakói rendesen lenni szoktak. Ők a földmivelést inkább mint kertészkedést üzik, és községük határa minden tavaszszal kis földi paradicsomhoz hasonló. Itt egy szép eperföld terül, amott köszméte bokrok sorai nyúlnak el, vagy málna bokrokból egy kis berek. Másutt nagy tábla földek a szeder éles illatát lehellik, melyet a kapusok annyira szeretnek. Páris aranyáért becseréli Parthenay termését; azon jó földmivesek, kik lassu léptekkel haladnak a gyümölcs termő mezők közt, locsolót tartva kezükben, kevés kivétellel kis tőkepénzesek, kik kétszer hetenkint esznek hust, a főtt tyukot megvetik, de annál inkább szeretik a sült csirkét. Közköltségen tartanak egy tanitót és egy községi orvost, templomot és községházat épitenek, anélkül hogy kénytelenek lennének kölcsönt venni; midőn pedig a törvényhozó testületbe kell választaniok, szellemdus barátomra, Veron orvosra, szavaznak. Leányaik csinosak, ha ugyan nem csal emlékezetem. A hires régiségbuvár Cubaudet, levéltárnok a sceauxi alfőnökségnél, azt állítja, hogy Parthenay görög gyarmat, és hogy neve e szóból származik: Parthenos, mi annyit tesz, mint fiatal leány, vagy szűz. E tárgy azonban nagyon eltávolitana bennünket Ayvaz Beytől, kihez most visszatérünk.
Ő volt első, ki, folyvást határtalan dühben, a találkozás helyére érkezett. Mily nagy léptekkel járt föl s alá a falu terén, ellenségét várva! köpenye alatt két játágánt rejtegetett, kitünő damaskusi aczélokat, de mit mondok damascusi, két valódi japáni fegyvert, olyanokat, melyek a vasrudat oly könnyen metszik, mintha csak egy szál spárga volna, feltéve, hogy jó kézben vannak. Ahmet Bey és a hű dragomán követték barátjukat, és bölcs tanácscsal tartották: támadjon óvatosan, tartsa magát mindig védve; ha vissza kell vonulnia, azt ugorva tegye; szóval mindazt mondták el neki, mit tökéletes ujoncznak lehetne mondani, ki soha vivni nem tanult.
- Nagyon köszönöm tanácsaitokat, felelt a makacs Ayvaz, de hogy az ember valakinek orrát levágja, ahoz nem szükségeltetik annyi czeremonia! 
A követségi titkár haragjának tárgya csakhamar megjelent, két szemüveg kerete által beárnyalva; a jegyző orra egy úrifogat kocsiablaka megett jelent meg. L’Ambert mester nem szállott ki, csak köszönt. A marquis azonban kilépett a kocsiból, és a nagy Ahmethez közelitve, következőleg szólt:
- Mintegy húsz percznyi távolban, hatalmas küzdtér létezik; legyenek tehát szívesek ismét kocsiba szállni és bennünket követni.
A két ellenpárt dülő utat választott, és egy kilometernyi távolságban a falutól, mindnyájan megállapodtak.
- Uraim, szólt a marquis, ama kis erdőcskét, amott látható, könnyen elérhetjük gyalog; a kocsisok itt fognak bennünket bevárni. Seborvost ugyan nem hoztunk magunkkal, erről elfelejtkeztünk, de inasom, kit Parthenayban hagytam, azalatt fölkeresi a helység orvosát, és hozzánk fogja őt vezetni.
Ayvaz Bey kocsisa egyike volt ama korhely párisi bérkocsisoknak, kik éjfél után jármüvök számát más hamis számmal cserélik fel. Ayvaz Tompain kisasszony kapujánál fogadta volt fel őt, és megtartotta egész Parthenayig. A vén kocsis ravaszul mosolygott, midőn látta, hogy a mező közepén az urak kiszállanak, kardokat rejtegetve a köpeny alatt.
- Sok szerencsét uram! szólt a derék Ayvazhoz, oh ön semmit sem koczkáztat, a kit én viszek ki, az rendesen jó egészségben tér vissza. Még esztendeje sincs, hogy egy urat szállítottam ide és vissza, ki ellenfelét szerencsésen leterítette. Ez aztán adott is nekem 25 frank borravalót; olyan igaz, a minthogy élek.
- Én tőlem ötvenet kapsz, szólt Ayvaz, ha Isten engedi, hogy bosszutervem teljesüljön.
L’Ambert igen ügyes vivó volt, de ép ez ügyessége miatt, mely a vivó termekben nagyon ismeretes volt, soha nem akadt párbaja. E tekintetben tehát csak olyan volt, mint Ayvaz Bey; azért bárha vígyakorlatokban néhányszor lovasezredek vivómestereit is legyőzte, mégis bizonyos izgatottságot érzett, nem ugyan félelmet, hanem olyast, mi körülbelül ugyanazon küljelekben nyilvánul. A kocsiban élénk társalgást folytatott volt, és tanui előtt vidornak mutatta magát; jókedve nem volt ugyan tettetett, de kissé lázas, útközben három, vagy négy szivart égetett el, dohányzás ürügye alatt. Midőn mindnyájan kiszálltak, ő szilárd léptekkel haladt barátai között, talán kissé tulszilárd léptekkel. Lelke mélyében bizonyos felindulást érzett, mely azonban valóban férfias és valódi franczia érzés volt: idegrendszerében nem bizott, és azt tartá, hogy nem fog elég bátornak látszani.
Ugy látszik, hogy a szellemi tulajdonok, az emberi élet komoly perczeiben megkettőződnek. Igy például L’Ambertnek figyelmét kétségkívül nagyon elfoglalta ama kis dráma, melyben neki főszerep jutott; mind a mellett a külvilág legjelentéktelenebb tárgyai is, melyekkel rendes körülmények közt legkevesebbet sem gondolt volna, magukra vonták és ellenálhatlan erővel tartották magokon figyelmét. Az ő szemében teljesen uj világításban tünt fel a természet, a tárgyak tisztábban, élesebb körvonalokban tűntek fel előtte, mint a napsugár világában szoktak. Izgatottsága, ugy szólván, mindent aláhúzott, mi szemei előtt felmerült. Egy ösvény kanyarodásánál macskát vett észre, mely lassú léptekkel haladt két köszméte sor között. Olyan macska volt, a hányat falvakban temérdeket látni, nagy sovány macska; szőre fehér, verhenyes pettyekkel; egyike volt ez azon fél vadállatoknak, melyeket gazdájok nagylelkün táplál mindazon egerekkel, melyeket ők megfogni képesek. E macska kétségkivül ugy vélekedett, hogy gazdájának házában már nagyon megritkult a vad, és ennélfogva táplálékát szabad ég alatt kereste. L’Ambert mester szemei, miután sokáig czél nélkül tévelyegtek ide-oda, végre mintegy megbüvölve akadtak meg a macskán. Figyelmesen vizsgálta az állat termetét, bámulta izmainak ruganyosságát, álkapczáinak aránylag nagy erőre mutató alakját, és azt hitte, hogy állattani fölfedezést csinált ez észrevétellel, hogy a macska tulajdonkép nem egyéb, mint tigris, kicsiben.
- Ugyan mit néz kegyed oly figyelmesen? kérdé a marquis a jegyző vállára ütve.
L’Ambert rögtön magához tért elmélyedéséből.
- Ez állat valamit juttatott eszembe. Alig hinné el ön, marquis ur, hogy e hunczvutok a vadászoknak mennyi kárt tesznek. Többet megesznek ők a fogoly fiókjaiból, mint mi a nagygyából. Hej, ha puskám volna.
És e szavakat mondva, olyas mozdulatot tett, mintha valóban puskát emelne vállához, ujjával a macskára czélozva, mit ez észrevett, és rosz szándokot sejtve, félre ugrott a bokrok közé, hol eltünt.
Mintegy kétszáz lépéssel távolabb egy repczeföld közepette ismét látni lehetett a macskát, amint első lábaival fülét mosva, mintegy bevárni látszott a párisi vendégeket.
- Te mindig előttünk jársz? rivallott rá a jegyző, fenyegető mozdulatát ismételve.
Az óvatos állat ismét megugrott; de ujra megjelent azon tisztás szélén, mely a párbaj szinhelyéül volt kitüzve. L’Ambert, ki babonás volt e perczben, mint a kártyás, ha valami nagy tételt koczkáztat, el akarta üzni e baljóslatú lidérczet; felfogott egy követ és felé hajított, de nem találta; a macska fára szökött és ott meghúzta magát.
A segédek már kiválasztották a vítért, és sorshuzás által határozták meg az ellenfelek helyeit. L’Ambertnek jobb hely jutott, mint a töröknek. A sors még abban is kedvezni látszott neki, hogy az ő fegyvereit jelölte ki s nem a japáni játágánokat, melyek talán zavarba hozták volna.
De Ayvazot mindez nem hozta zavarba. Ő nem bánta, bármely karddal vágja le a jegyző orrát, melyet már oly szemmel nézett, mint a halász a horgán viczkándozó potykát. Gyorsan levetette nélkülözhető ruháit; piros nadrágát, és zöld felöltönyét a fűre vetette, és ingujjait felgyűrte könyökig. Valóban azt kell hinnünk, hogy még a legálmosabb török is feléberedik a kardcsörgésre. E kövér ficzkó, kinek arczulata csupa szelid tulajdonokat fejezett ki, tökéletesen átváltozott; vonásai kiderültek és szeme szikrázott; elkapta a kardot, melyet a marquis nyújtott neki, két lépést tett hátrafelé, és török nyelven költői rögtönzést kezdett, melyet barátja Ozman Bey volt szíves leforditani, és az utóvilág számára megőrizni.
- Fegyvert ragadtam és harczba megyek; jaj a hitetlennek, ki megsértett! vérével fogja megadni vérem árát. Te kezeddel csaptál rám; én Ayvaz, a Rusdi fia, kardommal fogok rád csapni; a szép nők nevetni fognak eltorzított arczodon: Schlosser és Mercier, Thibert és Savile megvetően fognak elfordulni tőled. Izmir rózsáinak illatát élvezni többé nem fogod. Adj nekem erőt Mahomet; erőt, mert bátorságot senkitől sem kérek. Rajta! felfegyverkeztem és harczba indulok.
Alig hogy e szavakat kimondta, ellenségére rohant. Kardja villogott jobbra balra oly sebesen, hogy sem L’Ambert, sem a tanuk szemei nem voltak képesek annak járását követni. Már a következő pillanatban vér áztatta a fegyver végét; a szemüveg lehullott a fű közé; és a jegyző könnyebbnek érezte fejét, épen annyival könnyebbnek, a mennyit orra nyomott. Egy kis darab ugyan még ott maradt arcza közepén, de oly kicsike, hogy igazán emlitésre is alig méltó.
L’Ambert visszahanyatlott, de csaknem ugyanazon pillanatban már ismét fel is emelkedett, és futni kezdett, mint a ki nem lát, vagy eszét vesztette. Ugyanazon pillanatban, villámgyorsan szökött le valami egy tölgynek ágáról. Ekkor a vítéren egy kis sovány ember jelent meg, kalapját kezében tartva, és bérruhás inastól követve. Ez Triquet ur volt, Parthenay helységének községi orvosa.
- Isten hozta. Isten hozta drága Triquet ur. Páris legjelesebb közjegyzőjének roppant szüksége van ön segélyére. Tegye fel kalapját kopasz fejére, törölje le a verejtékcseppeket, melyek piros orczáin ragyognak, mint a harmatcsepp ragyog, a mezők pipacsán; gyürje fel hirtelen tiszteletre méltó fekete kabátjának fényes ujjait!
De a jó ember sokkal inkább meg volt indulva, sem hogy rögtön munkához foghatott volna; csak beszélt, beszélt vékony reszkető hangon, lelkendezve és fulladozva.
- Szent isten! szólt az orvos. Alázatos szolgájok uraim, legalázatosabb szolgájuk; legmélyebb tisztelettel üdvözlöm önöket. Az istennek szent szerelméért, keresztyén emberhez illő dolog-e, ily állapotba juttatni magát; mily rémitő eltorzitás; de már tisztán látom, hogy miben van a dolog! Kétségkivül kibékítést kisérteni itt már nem lehet; ez elkésett, a baj megtörtént. Ah uraim, uraim, a fiatalság csak soha meg nem gondolja, hogy mit tesz. Én is egyszer, alighogy rá nem hagytam magam venni, hogy felebarátomat megöljem, vagy megcsonkítsam. 1826-ban történt ez. De tudják-e, hogy én mit tettem. Szépen, illedelmesen bocsánatot kértem. Igen, bocsánatot kértem, és büszke vagyok rá; annyival is büszkébb, mivel a sértett fél én voltam. Önök tehát nem olvastak ama szép értekezést, melyet Rousseau írt a párbaj ellen? ez értekezés nem szenved ellenvetést; valódi remekmü, erkölcsi és irodalmi tekintetben. Megjegyzendő még, hogy Rousseau nem mondott el mindent; ha Rousseau tanulmányozta volna az emberi testet, a természet remekét, melyet isten saját képére teremtett, ha tanulmányozta volna, mondom, bebizonyította volna, hogy mily vétek ily tökéletes teremtményt megcsonkítani. Nem azért mondom ezt, hogy szemrehányást tegyek azon urnak, ki e sebet ejtette; az isten mentsen; ez ur kétségkivül tudta, hogy mit tesz. De ha az emberek tudnák, hogy nekünk szegény orvosoknak mennyi bajt okoz a legcsekélyebb seb begyógyítása is! Igaz, hogy mi a sebek és a betegségek után élünk; de mit gondolok én ezzel! Jobb szeretném, ha kenyérrel és szalonnával kellene élnem, csak ily szenvedéseknek ne lennék tanúja.
A marquis félbeszakította e siránkozást.
- Manóba, doctor ur, kiáltott a marquis, nem azért vagyunk itt, hogy bölcseleti előadást hallgassunk. Nem látja ön, hogy ez ember vérzik. Mindenek előtt állítsa el a vért.
- Igen uram, felelt élénken az orvos, a vért kell elállítani! helyesen mondja ön. Szerencsére mindenről gondoskodtam; itt egy üveg vérzést szüntető tinktura. Brocchierri készitménye; sokkal jobbnak tartom a Lechelle félénél.
E szavak után az orvos, kezében tartva az orvosságos üveget, L’Amberthez közeledett, ki egy fatövében ülve, szomoruan nézte vére folyását.
- Uram, szólt az orvos, mélyen meghajolva, higyje el, hogy véghetetlenül sajnálom, miszerint nem volt szerencsém önt ismerni e szomorú esemény előtt.
L’Ambert ur fölemelte fejét és bánatos hangon szólt:
- Doctor ur, el fogom-e veszteni orromat?
- Nem uram, ön nem fogja azt elveszíteni. Ah! ön már, nem veszítheti el, tisztelt uram, mert már elveszítette.
E szavakat mondva, a Brochierri féle nedvet összehajtott zsebkendőre tölté.
- Szent ég! kiáltott most az orvos, egy szerencsés eszmém keletkezett. Én visszailleszthetem helyére ama hasznos, kedves tárgyat, melytől a balsors önt megfosztotta.
- Szóljon, az Istenért! egész vagyonomat önnek adom! Ah doctor! inkább, semhogy igy eltorzítva éljek, inkább meghalok.
- Igen, igen, az emberek igy szoktak beszélni. De lássuk! hol a leszelt darab? Én ugyan nem vagyok elsőrendü seborvos, mint Velpeau, vagy Hugier; de meg fogom kisérteni ön orrának visszahelyezését. 
L’Ambert hirtelen felugrott és a csatatérre futott. A marquis és Steinburg követték, mig a törökök, kik elég busan jártak fel s alá, (mert Ayvaz dühe már régen eloszlott) szintén közeledtek elébbi ellenségeikhez. Csakhamar fölismerték a helyet, melynek pázsitát a küzdők összetapodták volt; és csakhamar megtaláltak az aranykeretü szemüveget; de a jegyző orra már sehol sem volt, de ott volt a macska, a rettentő tarka macska, mely irtózatos elégültséggel nyalogatta véres szája szélét.
- Ördög és pokol! kiáltott a marquis, az állatra mutatva.
Mindenki megértette e felkiáltást s e mozdulatot.
- Valjon még nem késő? kérdé a jegyző.
- Talán még nem, szólt az orvos.
Most mindnyájan a macska után futottak. De ennek nem volt kedve magát elfogatni, s ő is megfutott.
A parthenay-i kis erdő soha nem volt, és valószinüleg nem is lesz többé soha, ehez hasonló vadászat szinhelye. Egy marquis, egy váltóügynök, három diplomata, egy falusi orvos, egy bérruhás inas, és egy jegyző, kinek vére foly, rohantak, mintha eszüket vesztették volna, egy sovány macska után. Futva, kiabálva, köveket, száraz ágakat, és mindent, mi kezök ügyében volt, hajigálva a macska után, metszették át a tisztásokat s utakat, és törtek át a legsűrűbb bozóton. Hol egy csoportban futva, hol szélylyel, hol lánczolatban haladva, mint az agarászok, olykor közbe fogva az ellenséget; átkutatva a sürüket, megrázva a kisebb fákat, és felmászva a nagyobbakra, czipőiket és ruháikat összeszaggatva, gyökereken és töviseken rohantak, mint a szélvész; de az ördöngős macska még a szélvésznél is gyorsabb volt. Kétszer sikerült őt közbefogniok, de a vadállat mindannyiszor kirontott és ujra tért nyert. Egy perczig ugy látszott, mintha a fájdalom és a fáradság elkábították volna; a mint egyik fáról, mókusok módja szerint, a másikra akart szökni, lebukott a földre. L’Ambert inasa néhány szökéssel mellette termett és farkon csipte. De a kis tigris karmainak egy csapására visszanyerte szabadságát, és kivágtatott az erdőből.
Most a sikon üldözték. Messze, nagyon messze voltak már a kiindulási ponttól; s a vad és vadászok előtt most roppant sikság terült el, buza, repcze és más földekkel.
A lég tikkasztó meleg volt; a láthatáron barna fellegek tornyosultak, vadászaink arczairól gyöngyözött az izzadság, de semmi sem volt képes e nyolcz férfi tüzét mérsékelni. L’Ambert, bár vérezett, mindig legelől járt, szóval és cselekedeteivel buzditá társait. Azok, kik még soha sem láttak közjegyzőt orra után futni, lehetetlen, hogy elképzeljék, mily szenvedélyesen folytatta vadászatát. Jaj tinéktek eprek és málnák! Jaj tinéktek köszméte és ribiszke bokrok! a hol e szilaj sereg elvágtat, ott megsemmisült a bőtermés reménye; nem maradt ott egyéb összezúzott virágoknál, megtört ágaknál, a földbe taposott indáknál. A falu lakói, meglepetve e második tatárjárás által, elhajigálták locsolóikat, segélyül hivták szomszédaikat, és a csőszöket, daczosan követelve a kár megtérítetését a vadászoktól, kiket most ők vettek üzőbe.
Diadal! a macska el van fogva. Szerencsétlen állat! kutba szökött. Hágcsókat ide! köteleket hamar! most már mindenki meg van győződve, hogy L’Ambert mester orra megkerül, ha tán nem is egészen ép állapotban. De ah! e kut nem olyan, mint más kut. Elhagyott kőbánya bejárása volt az; s e kőbánya valóságos labyrinthus, tiz mértföldre terjedő alagutak hálózata, mely a párisi katakombákkal van összefüggésben.
Mindenekelőtt Triquet ur fáradságait jutalmazták meg; azután a falusiaknak adták meg a követelt kártéritést, és végre, megeredvén a zápor, bőrig ázva tértek vissza Parthenaybe.
Minekelőtte kocsiba ültek volna, Ayvaz Bey, kiről a viz csorgott, s ki már most egészen ki volt békitve, kezét nyújtva L’Ambertnek, szólott:
- Uram, én valóban véghetetlenül sajnálom, hogy makacsságom következtében a dolog ily fordulatot vett. Az a kis tánczosnő valóban nem érdemes arra, hogy csak egy csepp vér is folyjon érte; rögtön szakitani fogok vele, mert valahányszor látnám, mindig eszembe juttatná e szerencsétlen esetet, melynek ő egyedüli oka. Ön láthatta, hogy én, ez urakkal együtt, mindent elkövettem, visszaszerzendő, mit ön elveszített. És most engedje remélnem, hogy a baj nem orvosolhatatlan. A községi orvos nem hiába emlékeztetett arra, hogy Párisban nálánál ügyesebb sebészek is találkoznak; úgy hallottam, hogy a jelenkori sebészet képes a megcsonkított, vagy megsemmisített testrészeket helyreállítani.
L’Ambert nem valami rendkivül nyájasan fogadta a felé nyujtott kezet, és haza hajtatott Saint-Germain külvárosi lakásába.

III.
A jegyző sikerrel védi bőrét.
Ayvaz Bey kocsisa boldog ember volt, kinek örömébe egy csepp keserüség sem vegyült. E korhely vén párisi, talán még kevésbé örvendett az ötven frankos borravalónak, mint annak, hogy csakugyan az lett a győztes, kit ő vitt ki.
- Bocsánatot uram! szólt a derék Ayvazhoz, de nem hallgathatom el, miszerint nagyon örülök, hogy tudom, ön mint szokott elbánni az emberekkel. Ha valaha lábára találnék lépni, nem késnék a bocsánatkéréssel. Ama szegény jó ur, már nem is tubákolhat többé. Csak én előttem valaha mondja még valaki, hogy a törökök halvérü emberek, majd tudom én, hogy mit felelnék. Mondtam önnek ugy-e, hogy szerencsés lesz, mert én vittem ki! Lássa uram, én ismerek egy vén kocsist, ki e tekintetben tökéletes ellentétem. Utasai mind pórul járnak. A hányat kivisz a vítérre, egy sem tér vissza ép kézláb. Gyi deres! ma diadal szekeret húzol, s nem cserélnél a circus-lovakkal sem!
E némileg kegyetlen tréfálódás azonban nem volt képes a három törököt földeritni, s a kocsis maga nevetett rajta.
Egy más sokkal fényesebb és jobb fogatu kocsiban a jegyző sopánkodott kétségbeesetten barátai előtt.
- Végem van, szólt L’Ambert, akár a sirba tegyenek, többé nem járhatok a világba, minden társaságot kerülnöm kell, nem mehetek többé az operaházba. Csak nem mutathatom az emberek előtt ez eltorzított arczot, mely hol nevetést, hol szánalmat gerjesztene irántam, tekintete által!
- Ne higyje, szólt a marquis, a világ mindenhez hozzászokik, és végre, ha fél az ember a világtól, hát szépen otthon marad.
- Szépen otthon maradjak! gyönyörű egy jövő! azt hiszi ön, hogy az asszonyok majd én hozzám fognak eljárogatni, hogy meglátogassanak szép állapotomban?
- Házasodjék meg! Ismertem egy vértes hadnagyot, ki fél karját, fél lábát és fél szemét vesztette el; igaz, hogy nem is volt kedvencze a nőknek; de azért mégis kapott feleséget; elvett egy derék leányt, ki sem szép, sem rut nem volt, férjét valóban szerette és tökéletesen boldoggá tette.
L’Ambert valószinüleg ugy vélekedett, hogy a jövő, melyet barátja ecsetel, nem épen irigylendő, mert kétségbeesés hangján kiáltott föl:
- Oh a nők, a nők, a nők!
- Manóba! felelt a marquis, ön mindig csak a nőkre gondol, mintha rajtok kivül semmi nem léteznék a világon; pedig higyje el, hogy sok van rajtok kivül. Gondoljon kegyed másvilági üdvére! térjen magába, legyen jobb keresztyén; a mellett mivelje szellemét, tegyen jót felebarátival, teljesitse állampolgári, keresztyéni és jegyzői kötelességeit. Mert higyje el, hogy lehet az ember jó keresztyén, jó hazafi, és jó közjegyző, ha valamivel rövidebb is az orra, mint kegyedé volt ennekelőtte.
- Közjegyző! felelt L’Ambert palástolatlan keserüséggel, közjegyző! valóban még mindig az vagyok, de tegnap ezenkivül még ember is voltam, a nagy világ fia, valódi gentleman, ki, elmondhatom szerénytelenség nélkül, a legúribb társaságban is szivesen látott vendég volt. De ma már nem vagyok egyéb közjegyzőnél. De ki tudja, hogy ez is meddig leszek? Mily könnyen elárulhatja a dolgot valamely fecsegő szolga. Ha valami hirlap azután megemliti, a törvényszék kénytelen lesz ellenfelemet, tanuit, sőt önöket is uraim, vizsgálat alá venni. S ekkor ott állanánk azután a biró és a közönség előtt, elbeszélve, hogy hol és miért jártam Tompain Victória kisasszony után! hiszi ön, hogy ily rettentő botrány után a közjegyző a világ számára nem lenne épen ugy halott, mint a gentleman?
- Édes barátom, felelt a marquis, ne ijedjen meg képzelt bajoktól. A mi világunkból való emberektől, s ön is ezek közé tartozik, nem lehet megtagadni azon jogot, hogy egymást kényök kedvök szerint szúrják, vágják. A hatóság a mi párbajainkra nézve szemet huny, és jól teszi. Igen természetesnek találom, ha a journalistákat, müvészeket és más alárendeltebb osztályu embereket szemmel tartják, midőn vivni merészkednek; ez embereknek eszébe kell juttatni, hogy azért van öklük, hogy azzal verekedjenek, és hogy a becsület azon nemének védelmére, melyet ők birnak, e fegyver tökéletesen elegendő. De hogy nemes ember ugy viseli magát, mint nemes emberhez illik, ez ellen a törvényszéknek sem lehet kifogása. Nekem, mióta a katonaságot ott hagytam, tizenöt vagy husz párbajom volt, közöttük néhány, mely az ellenfélre nézve igen szomorú kimenetelü volt. És mégis olvasta-e ön valaha nevemet a törvénykezési lapokban?
Steinburg kevésbé bizalmas viszonyban állott L’Amberthez, mint Villemaurin marquis; az ő családja nem székelt néhány száz év óta a Verneuil utczában, mint L’Amberté közjegyzői irodájában. Ő e két urral csak a klubban és a vhist asztal mellett ismerkedett meg; a jegyzővel talán üzleti összeköttetésbe is jutott néhányszor. De azért igen jó fiu volt, s e mellett értelmes ember; ennélfogva ő is igyekezett némileg a szerencsétlen közjegyzőt vigasztalni; véleménye szerint Villemaurin ur nagyon is setét szinben tüntette fel a dolgot; ő hitte, hogy a bajon még segiteni lehet; bizott a tudományban, melynek talán sikerülnie fog L’Ambert arczának visszaadni régi alakját.
- Mit érnénk azzal, hogy a XIX-ik században születtünk, ha a legcsekélyebb véletlen is orvosolhatatlan bajat vonhatna maga után? Mi előnyünk lenne az aranykor emberei felett? Ne vétsünk a haladás szent neve ellen. A műsebészet, hála istennek, jelenleg sokkal inkább virágzik Ambroise Pare hazájában, mint előbb bármikor. A parthenay-i orvos néhány nagy müvészt idézett, kik az emberi test csonkulásait helyrehozni képesek. Im itt vagyunk Páris kapui előtt, elküldünk a legközelebbi gyógyszertárba, s ott meg fogják mondani Velpeau vagy Hugier lakását; ön szolgája majd elmegy e nagy emberek valamelyikéért. Ugy hiszem, hallottam, miszerint a sebészek képesek mesterséges ajkat, szempillát, vagy fülhegyet készíteni; mért ne készithetnének mesterséges orrhegyet is?
E remény nagyon kétes volt, de mégis felderité némileg a szegény közjegyzőt, ki mintegy félóra óta már nem vérezett. Azon eszme, hogy ismét azzá lehet, mi volt, és az életben ugyanazon állást fogja elfoglalhatni, mint eddig, benne egy nemét a boldog őrjöngésnek költötte. Annyi igaz, miszerint a boldogságot tökéletesen csak akkor tudjuk megbecsülni, mikor elvesztettük.
- Oh barátaim, kiáltá kezeit tördelve, egész vagyonomat annak adom, ki engem meggyógyit; bármi kinokat kellessék is kiállanom, örömmel elszenvedek mindent, csak sikere legyen; sem gyötrelemmel, sem költséggel nem gondolok!
Ily érzelmek között érkezett haza a Verneuil utczába; inasa pedig ez alatt elment a hires sebészek lakásait megtudakolandó. A marquis és Steinburg szobájába kisérték őt, s ott elváltak tőle; egyik haza ment feleségét és leányait megnyugtatni, kiket tegnap este óta nem látott, a másik pedig a börzére futott.
L’Ambert tehát magában maradt; oda állott a nagy velenczei tükör elé, mely irgalom nélkül mutatta neki eltorzított arczát. A közjegyző a legmélyebben kétségbeesett. E szilárd férfi, ki a szinházban soha sem sirt, mert ezt csak a nép szokta tenni, ez aczélszivü gentleman, ki atyját, anyját derült nyugalommal temette el, sirt csinos egyéniségének eltorzitásán, s önző könynyekkel árasztotta magát.
Inasának érkezte félbeszakitotta keserves fájdalmának némaságát; az inas jelenté, hogy rövid idő alatt megérkezik Bernier ur, a Hotel-Dieu sebésze, a sebészeti társulat és a gyógyászati academia tagja, a klinika tanára stb. stb. Az inas a legközelebbi gyógyszertárba, a Bac utczában, sietett volt, s a véletlen jó helyre vezette; mert Bernier ur, ha nem is épen egyenlő fokon áll Velpeauval, Maneccel, vagy Hugierrel, de közvetlenül utánnok igen tiszteletreméltó rangot foglal el.
- Hadd jöjjön! kiáltá L’Ambert. Mért nincs még itt? hisz én nem várhatok; minden percznyi késedelem orvosolhatlanná teheti bajomat!
Ismét sirni kezdett keservesen. Sirt cselédei előtt! lehetséges-e, hogy egy kardvágás képes legyen az ember szokásain ennyit változtatni? Ugy látszik, mintha a derék Ayvaz kardja, midőn az orrot metszette keresztül, a köny mirigyeket is megsértette volna. A jegyző letörülte könnyes szemeit, melyeket most egy vastag tizenkettedrétü kötetbe vetett. E könyv, melyet Steinburg küldött volt nagy sietve, Reinguet “Műsebészete” volt, kitünő kézikönyv háromszáz rézmetszettel. Steinburg a börzére sietvén, könyvkereskedés mellett haladt el, s ott megvette e könyvet, valószinüleg azon szándokkal küldvén el azt a jegyzőnek, hogy bizalmát felébreszsze. De a hatás egész más volt, mint a minőt a váltóügynök várt. L’Ambert, miután kétszáz oldalon át lapozott, s a legrémitőbb műtéteknek sorozatán ment végig, félredobta a könyvet, s karszékbe vetve magát, behunyta szemeit. De, bár szemei be voltak hunyva, még is látta a félre vont bőrt, a helyökből kimozditott izmokat, a késsel szélyel szeldelt tagokat, a láthatatlan sebészek által fürészelt csontokat. A beteg arczát is ugy látta, a mint a könyvben rajzolva volt, nyugodt, egykedvü arczok, melyek fájdalmat nem tükröznek; L’Ambert azon töprenkedett magában, hogy ennyi erő és bátorság lakhatik-e emberi lélekben. Mindenekelőtt a 89. lap kis, feketébe öltözött sebésze, feketebársony galléros ruhájával tünt fel előtte. E phantastikus lény, melynek feje gömbölyű és kissé nagy, homloka kopasz, arczkifejezése komoly, figyelmesen fürészeli szét egy élő ember czombját.
- Szörnyeteg! kiálta L’Ambert. Ugyanazon pillanatban a szörnyeteg valóban belépett a szobába: Bernier urat jelentették.
A jegyző hátrafelé haladva a szoba legvégső zugába vonult, merev szemekkel bámészkodva a jövevényre, és kezét mintegy védelmül emelve maga elé; fogai vaczogtak, és fojtott hangon suttogá e szavakat, mint Montepin Xavier ur regényében szokás:
- Ó, ó, ó!
- Uram, szólt az orvos, nagyon sajnálom, hogy önt váratnom kellett, kérem legyen nyugodtabb. Tudom, hogy mi történt önnel, és nem hiszem, hogy a baj orvosolhatlan volna. De ha ön fél tőlem, ugy minden hiába, és nem remélhetünk sikert.
Fél! e szó kellemetlen hangzásu minden franczia előtt. L’Ambert lábával toppantott, és emelt homlokkal közeledett az orvoshoz; nevetve, nem természetesen, hanem izgatottan nevetve szólott:
- Ah doktor ur! mit gondol felőlem, olyan embernek tart, ki félni szokott? ha gyáva volnék, nem tettem volna ki magam e különös megcsonkitásnak. De mialatt önt vártam, sebészeti könyvben lapozgattam, és ott egy arczot láttam, mely önéhez nagyon hasonlit; ön ugy tünt föl előttem, mint valami kisértet. Ehhez járul még a ma reggeli felindulás, és talán egy kis láz; ennélfogva bocsássa meg, hogy oly különös módon fogadtam.
- Már ez más! szólt Bernier kezébe véve a könyvet; ah ön Reinguet munkáját olvassa! a szerző jó barátom. Emlékszem, hogy valóban levétetett a könyvbe, Leveillének egy rajza után. De üljön le kérem.
A jegyző kissé lecsillapult, és elbeszélte a nap eseményeit; a macska epizódját sem felejtve ki, e szerencsétlen esetet, mely ugy szólván másodszor fosztotta meg őt orrától.
- Szerencsétlenség, szólt a seborvos; hanem egy hónap alatt helyre lehet mindent hozni; miután ön Reinguet könyvecskéjét olvassa, van némi fogalma a sebészetről?
L’Ambert bevallotta, hogy nem jutott el azon fejezetig.
- Néhány szóval megfejtem önnek, felelt Bernier, rhinoplasticának nevezik azon müvészetet, mely mesterséges orrok előállitásával foglalkozik.
- Tehát csakugyan igaz doctor ur, e csoda lehetséges?! A sebészet talált módot arra, hogy...?
- Három módot is talált. De a franczia módot nem is emlitem, mivel a jelen esetben nem alkalmazható. Ha kevesebb veszett volna el ön orrából, ugy a seb széleit lemetélve és felelevenitve, összeilleszthetném és összeragaszthatnám azt. De erről itt szó sem lehet.
- És ennek nagyon örülök, felelt a sebesült, ön alig hinné, hogy e szavak “lemetélve és felelevenitve” mily kellemetlenül hatottak idegeimre. Halljuk a szelidebb és kellemesebb módot.
- A sebészek működése ritkán szokott szelid és kellemes lenni. De azért ön mégis választhat indiai és olasz methodus között. Az előbbi szerint a homlok bőréből egy háromszög alaku darab kivágatik, ugy, hogy a hegye áll lefelé és bázisa fölfelé. Ez anyagból készül az orr. E bőr-darab elválasztatik a homlokcsonttól, csupán alsó keskeny része által maradván azzal összefüggésben. E bőr azután akként fordittatik ki, hogy a külbőr kivül essék s belső véres részével azután a sebre varratik. Más szóval, elég tiszteséges orrot készithetek önnek, de homlokának rovására. A mütét sikere nagyon biztos; de a homlokon mindig megmarad a nagy sebhely.
- De nem szeretném, ha uj sebhelyem támadna. Semmi áron nem akarom. Sőt (legyen elnéző e gyengeségem iránt) egyátalában nem szeretnék semmiféle mütéten keresztül menni; egyet már kiállottam ma, azt, melyet ama átkozott török vitt véghez rajtam; másodszor nem szeretnék ilyet érezni; ha csupán rágondolok, már megfagy a vérem, pedig csak oly bátor vagyok, mint bárki más; de azért érző idegeim mégis vannak. A haláltól nem félek, de a szenvedéstől irtózom. Öljön meg, ha akarja; de az istenért, ne vagdaljon rajtam!
- De uram, felelt az orvos némileg gúnyosan, ha ön oly ellenszenvvel viseltetik a műtétek iránt: ugy nem sebészt kellett volna hivatnia, hanem homeopathát.
- Kérem ne gúnyolódjék. Én nem voltam képes erőt venni magamon ama indiai mütét hallatára. Az indusok vadak és sebészetük hozzájok méltó. De ha jól emlékszem, ön olasz methodust is emlegetett? Politikában ugyan nem szeretem az olaszokat. Hálátlan egy nép, mely törvényes uralkodói ellenében csalárdul viselte magát. De tudomány dolgában kevésbé rosz fogalmam van ama népről.
- Legyen, fogadja el ön az olasz methodust. Néha sikerül, de rendkivüli türelmet és mozdulatlanságot igényel, melyre ön talán nem lesz képes.
- Ha csak türelem és mozdulatlanság kivántatik hozzá, ugy felelek magamról.
- Lenne önnek annyi türelme, hogy 30 napig nagyon kényelmetlen helyzetben maradjon?
- Igen.
- Orrához varrott karral is?
- Igen.
- Jó tehát; karjából fogok önnek egy tizenöt, vagy tizenhat centimeternyi hosszuságu, és tiz, vagy tizenegy centimeternyi szélességü darabot kivágni, és -
- Karomból fogja ezt kivágni?
- Kétségkivül.
- De hiszen ez borzasztó! ön elevenen meg akar nyuzni! szíjjat akar vágni eleven embernek a bőréből! Mily barbár eljárás, valóban középkori; Shylockhoz, a velenczei zsidóhoz méltó.
- A karon ejtendő seb magában csekélység. Legfőbb nehézség, hogy harmincz napig önmagával összevarrva kell maradnia.
- Én pedig egyedül csak a vagdalástól félek. A ki egyszer a hideg vasat érezte eleven husában, soha el nem felejti azt, édes doctor ur!
- Ha ön igy gondolkodik uram, ugy nekem itten semmi dolgom, és ön egész életén orratlan lesz.
Az ekként kimondott itélet, a legnagyobb rémületbe ejtette a szegény jegyzőt, ki szép szőke haját tépve, mint a bolond futott fel és alá szobájában.
- Megcsonkitva! kiáltá sirva, örökre megcsonkitva! és semmi többé meg nem változtathatja sorsomat! ha léteznék valamely titkos gyógyszer, melynek ereje képes lenne az orrot ismét megnöveszteni, megvenném vagyonom árán, elküldenék érte a világ tulsó végére! Igen, hajót inditanék el, különösen e czélra, ha másként nem lehetne megszerezni. De hiába! mit érek a gazdagsággal? mit ér nekem ön nagy tudománya és ügyessége, miután sem ez, sem vagyonom feláldozása nem képesek a semmisüléstől megmenteni! gazdagság, tudomány, üres szavak!
Bernier ur időről időre tökéletes hidegvérün válaszolgatott neki:
- Engedje, hogy karjából kivágjak egy darabot, és uj orrot csinálok önnek.
Egy pillanatig ugy látszott, mintha L’Ambert elhatározta volna magát. Levetette kabátját és ingujját felgyürte. De midőn a sebész felnyitá műszekrényét, és vagy harmincz kinzó eszköznek ragyogó aczéla csillogott a jegyző káprázó szeme előtt, ez elhalaványodott, és tántorogva, ájultan rogyott egy székre. Néhány csepp eczetes viz visszaszerezte neki eszméletét, de nem határozottságát.
- Erre többé ne is gondoljunk, szólt a jegyző. A jelen nemzedék a bátorságnak minden nemét birja, csak a fájdalomtól fél. Ez szülőink hibája, kik oly elkényeztetve neveltek bennünket.
Néhány pillanattal később e fiatal ember, ki a legvallásosabb elvek közt neveltetett, átkozni kezdé a gondviselést.
- Mondhatom, hogy gyönyörű remek mű a világ, s az Isten valóban kitüntette magát teremtése által! nekem kétszázezer frankom van évenkint, és azért még sem lesz orrom, s ugy fogok kinézni, mint a halálfő, mig portásom, kinek zsebében nincs több tiz tallérnál, talán görög orral büszkélkedik! a gondviselés, mely mindent lát és mindent tud, persze nem láthatta előre, hogy egy török le fogja vágni orromat, azért, mert Tompain Victória kisasszonynak köszöntem! Francziaországban létezik vagy három millió nyomorult koldus, kiknek egész személye nem ér tiz garast, és én vagyonom árán sem vásárolhatnám meg e nyomorultak valamelyikének orrát! de ki tudja, talán mégis!
Reménysugár derité fel a jegyző arczát, ki szelidebb hangon folytatá:
- Bátyám, ki nem rég Paitierban halt meg, utolsó betegsége alatt száz nehezék bretagnei vért bocsátatott ereibe! a vért egy hű szolgája adta. Néném, Giromaguyné, azon időben, mikor még szép volt, legcsinosabb szobaleányának egy szemfogát huzatta ki, hogy azt saját kihullott foga helyébe tétesse. A kölcsönzött fog tökéletesen meggyökerezett, s az egész nem került többe, három louisdornál. Doktor ur, ön ugy mondta, hogy ha ama nyomorult macska el nem vitte volna orromat, ön azt még visszavarhatta volna arczomra. Mondta ön, nemde?
- Igen, és még most is azt mondom.
- És ha valami szegény ember orrát megvenném, azt is képes lenne ön arczomra varrni?
- Igen, azt is megtehetném.
- Éljen!
- De tenni nem fogom, és egy sebész sem teendi.
- És mért ne tenné?
- Mert ép egészséges embert megcsonkítani vétek, habár az illető annyira ostoba, vagy annyira kiéhezett volna is, hogy beléegyezzék.
- De doktor ur! ön valóban nem képes az igazságot megkülönböztetni az igazságtalanságtól? A katonaságtól is akkint menekültem, hogy száz Lajos aranyért helyettesitőt vásároltam. És emberemnek (mert valóban enyém volt) 1849-ben április 30-kán egy ágyugolyó vitte el fejét; miután a kérdéses golyót a sors, minden kétségen kivül, nekem szánta, elmondhatom, hogy helyettesitőm fejét és egész személyét, száz vagy száznegyven Lajos aranyon vásároltam meg. Az állam nemcsak megengedte, de helyben is hagyta e szerződést; ugy hiszem, önnek sem lenne ez ellen kifogása; sőt talán önmaga is ugyanazon áron vásárolt meg egy embert, ki ön helyet halt meg. És mégis most, midőn én kétannyit akarok adni valami nyomorultnak nem életéért, hanem tisztán csak orra hegyéért, ön azt nem akarja tűrni!
A doktor egy perczig hallgatott, feleletet keresvén ez okoskodásra, de nem találván olyat, minőt kivánt, következőleg szólt:
- Ha lélekismeretem nem engedi is, hogy önnek kedvéért egy embert eltorzítsak, ugy hiszem, hogy talán nem vétkezném, ha valamely szerencsétlennek karjáról venném ama néhány hüvelyknyi bőrt, mely ön arczából hiányzik.
- Igen, édes doctor ur, vegye ama bőrt ahonnan akarja, csak állitsa helyre orromat! keressünk gyorsan egy embert, ki önként rááll; éljen az olasz methodus!
- De ismétlem, hogy egy hónapig igen kellemetlen helyzetben lesz ön.
- Ah mit gondolok én ezzel, ha egy hónap múlva ismét az operaház előcsarnokában lehetek!
- A mint tetszik. Szemelt már ki ön valakit e czélra? ama portás, kiről az imént beszélt, talán ráállana?
- Helyesen! ez embert száz talléron meg lehet vásárolni feleségestől, gyermekestől. - Midőn Barbereau, előbbi portásom, kilépett a szolgálatból, és megtakarított pénzének jövedelméből kezdett élni, egy kliensem a jelenlegit ajánlotta, ki éhenhaló félben volt.
L’Ambert csengetett szolgájának, és felhivatá az uj portást, ki néhány pillanat múlva be is lépett, és urának arczát pillantva meg, rémülten kiáltott fel.
E portás valódi, legtökéletesebb typusa volt a szegény párisinak, a világ legszegényebb emberének: alacsony termetű, mintegy 35 éves ember, kiről azonban vonásai után itélve, azt lehetett volna hinni, hogy hatvan éves, annyira száraz, sovány és redős volt.
Bernier, miután figyelmesen megvizsgálta a portást, kiküldte őt.
- Ez ember bőre nem arra való, hogy egészséges ember viselje, szólt az orvos. Tudhatja ön, hogy a kertészek, mikor oltanak, a legszebb és legegészségesebb fákról metszik az oltóágakat; válaszszon ki ön cselédei közül valami erős, egészséges embert; csak lesz közöttük ilyen?
- Minden bizonynyal; de csak nem adják el bőrüket; az én szolgáim mind uri emberek, kik tőkék felett rendelkeznek és értékpapirokat tartanak tárczájukban, a börzén játszanak, mint minden uri háznál szolgáló cseléd. Nem hiszem, hogy legyen közöttök, ki vére árán kivánná megvásárolni ama sárga fémet, mely a börzén oly könnyen nyerhető.
- De talán akadna közöttük, ki ura iránti szeretetből...
- Ne keressen szeretetet ez emberek közt! hova gondol ön, doktor ur! apáink korában léteztek hű cselédek, de a mostaniak, mind hunczvutok, és ezzel tán nem is sokat veszitünk. Apáink tudván, hogy cselédeik szeretettel viseltetnek irányukban, ennek viszonzására kötelezetteknek képzelték magokat, ennélfogva szenvedték hibáikat; ha betegek voltak, ápolták, és vénségükben táplálták őket; ez nagyobb baj volt a mostaninál. Én részemről fizetem cselédeimet szolgálataikért, és ha kötelességeiket nem teljesitik, szükségtelen vizsgálnom, hogy ez rosz akarat, kor- vagy betegség következménye-e: elcsapom őket.
- Ugy ön házában nem találunk olyan embert, minőre szükségünk van. Nem tudna ön senkit?
- Én? senkit sem. De majd akad; p. o. valamely hordár, vagy e vízhordó, ki épen most kiált ablakom alatt.
A jegyző kivette szemüvegeit, félrevonta a függönyt, és kitekintett a Beaurce utczába.
- Ime, amott halad egy egészségesnek látszó ficzkó. Legyen szives neki inteni; mert én nem merem arczomat a járó-kelőknek mutatni.
Bernier kinyitá az ablakot, ép azon pillanatban, midőn az áldozatul szemelt ember teli torokkal kiáltá:
- Vizet, vizet, vizet!
- Hé, barátom, kiáltott az orvos, hagyja lenn hordóját, és jőjjön fel ide! pénzt szerezhet.

IV.
Romagné Szebesztyén.
A vízhordót Romagnénak hitták, mint atyját.
Keresztapja és keresztanyja Sebestyén nevet adtak volt neki; de mivel ő Contal departementnek Frognac les Maurias helységében született, hol a kiejtés nem a legtisztább, ő magát Szebesztyénnek nevezte. Valószinüleg ugy is irta volna nevét, de irni szerencsére nem tudott. A hegyes Auvergne e fia huszonhárom, huszonnégy esztendős lehetett; termete herkulesi; nagy, széles, zömök, csontos, piros pozsgás volt; erős, mint a bika, jámbor, mint a bárány. Teste a legszilárdabb, legdurvább és legjobb anyagból készült.
Apjának tiz gyermeke közül, kik, fiúk valamint leányok, mindnyájan életben voltak, és jó egészségben éltek a szülői háznál, ő volt a legidősebb. Atyjának összes birtoka, egy kis kunyhóból, pár darab földből, néhány gesztenyefából és vagy hat disznóból állott; ehhez járult még két izmos karja, melylyel a földet kapálta. Anyja kendert szokott fonni, a kis fiuk apjuknak segitettek, a kis leányok pedig anyjuknak; egyik nevelte a másikat; az idősebbek dajkáltak a kicsinyeket.
Az ifju Sebestyén nem birt valami fényes elmével, sem kitünő emlékezettel, s egyátaljában nagy szellemi tulajdonokkal nem dicsekedhetett; de annál jobb volt a szive. Az iskolában bemagoltatták vele a katekizmus néhány fejezetét, ugy, mint a rigót szokták betanitani valami nótára; de azért érzelmei keresztényiek voltak mindig. Roppant erejével soha vissza nem élt, sem emberekkel, sem állatokkal szemben; került minden verekedést, s ha megesett is, hogy őt ütlegelték, ezt nem igen szokta viszonozni. Ha a kerületi főnöknek eszébe jutott volna, hogy ezüst érmet szerezzen számára, ezt igen könnyen tehette volna; mert Sebestyén többeket mentett meg a haláltól, saját életét veszélyeztetve; névszerint két csendőrt, kik lovastól már már belevesztek volna a Saumaise sebes vizébe. De mindezt oly természetesnek találták az emberek, ő ezt oly ösztönszerüleg tette, hogy senkinek eszébe nem jutott őt megjutalmazni, oly kevéssé, mintha a mentő valami uj-funlandi kutya lett volna.
Husz éves korában, katonaköteles lévén, sorsot húzott, és pedig jó számot, mit ő és családja imáiknak tulajdonitottak, ekkor elhatározá, hogy az auvergneiek régi szokása szerint, Párisba menend, egy kis pénzt szerezni, s azzal atyját, anyját segélyezni. Szülői egy rendbeli ruhát adtak rá s kezébe husz frankot; ez ama kerületben még tekintélyes összeg. Sebestyén egy barátjához csatlakozott, ki egyszer már volt Párisban, s ennélfogva már tudta az utat; gyalog utazott s tiz nap mulva jó egészségben érkezett meg; zsebében még tizenkét frank és ötven centime volt; czipőit kezében hordta s ezért nem koptak el az uton.
Két nappal később hordóját a Saint-Germain külvárosban hengergette egy barátja társaságában, ki már nem volt képes a vizet emeletekre hordani. Fáradalmainak jutalmául lakást és táplálatot nyert; mostak is reá, havonkint egy inget; ezenkivül társa hetenkint harmincz garassal dijazta szolgálatait, miből esztendő alatt megtakaritott annyit, miszerint hordót vásárolhatott s azontúl maga folytatta üzletét.
A siker fölülmulta reményeit. Gyermekes udvariassága, fáradhatlan szivessége és becsületessége által csakhamar megnyerte az egész városrész kegyét. Eleinte csak kétezer lépcső fokon járt föl s le naponkint, de később ezek száma hétezerre emelkedett. Igy aztán havonkint hatvan frankot küldhetett haza szülőinek, kik őt áldottak, s minden reggel és este imádkoztak érette; a kis fiuknak uj nadrágaik voltak, és a szülők már arról beszéltek, hogy a két legkisebbiket iskolába küldjék!
Az, kinek mind e változásokat köszönhették, maga semmit nem változtatott életmódján, hálni valami fészerbe járt, hol hordója mellé feküdt szalmára, melyet évenkint négyszer cserélt fel ujjal. Öltönye tarka-barka foltokkal volt kitoldva. Ruházata valóban igen kevésbe is került volna, csak czipőt ne kellett volna viselnie; ezekben havonkint egy félfont szeg kopott el. Csupán testi táplálatát illetőleg nem fukarkodott; naponta négy font kenyeret fogyasztott el, sőt néha egy-egy darab sajttal, vagy foghagymával, máskor néhány almával örvendezteté meg gyomrát. Vasár- és ünnepnapokon annyira inyencz volt, hogy nem sajnált levesre és tehénhusra költeni; ennek ize aztán egész héten szájában maradt, ha egyébkint nem, legalább mint kellemes emlékezet. De sokkal inkább kivánta gondját viselni szüleinek és testvéreinek, sem hogy valaha bort ivott volna. “Bor, szerelem és dohány” számára mesés élvezetek voltak, melyeket csak hirökből ismert. Természetesen a szinház élveiről, melyek különben a párisi munkások előtt oly kedvesek, fogalma sem volt. Sebestyén jobb szeretett esteli 7-kor lefeküdni ingyen, mint Dumainenek tapsolni tizgarasért.
Ilyen volt testi és erkölcsi tekintetben ama vizhordó, kit Bernier orvos az udvarból felhítt, azon szándékkal, hogy L’Ambert számára egy darab bőrt kérjen tőle.
A cselédek parancsot kapván, rögtön bevezették őt. Sebestyén félénken közeledett, kalapját kezében forgatva; a mint lépett, lábait oly magasra emelte, mint csak tudta, s aztán alig merte visszatenni a drága szőnyegre. Igaz, hogy szegény sáros volt, csak nem nyakig.
- Ha vizet parancsolnak, szólt az orvosnak köszönve, rögtön...
Bernier szavába vágott.
- Nem, barátom, most nem erről van szó. -
- Ugy hát bizonyosan valami másról?
- Igen, egészen másról. Ez urnak ma reggel levágták orrát -
- Ejnye, szegény ember! ki tehetett vele ilyet?
- Egy török; de ez nem tartozik a dologra.
- Török! tehát vadember! hallottam én már, hogy a törökök vadak, de nem tudtam, hogy Párisba isz elszabad jönniök. Czak várjanak egy kiczikét; mindjárt czendőröket hivok.
Bernier visszatartóztatá a jó auvergneit, ki buzgalmában el akart sietni; megmagyarázta neki, hogy mi fajta szolgálatot várnak tőle. Sebestyén eleinte azt hitte, hogy bolonddá akarják tenni, mert lehet az ember igen jeles vizhordó, anélkül, hogy a rhinaplasticáról legcsekélyebb fogalma lenne. A doctor azonban megérteté vele, hogy életéből egy hónapot, és bőréből néhány hüvelyknyit akarnak megvenni.
- A műtét magában csekélység, szólt az orvos, fájdalmat nem sokat fog ön szenvedni, de előre megmondom, hogy e műtét roppant türelmet igényel, mert egy hónapig, mig karja ez urnak orrához lesz varrva, mozdulnia sem szabad.
- Türelmem lesz a mennyi csak kell, felelt Sebestyén; nem azért születtem én Auvergneben, hogy türelmetlen legyek. De ha egy hónapot e szegény uri ember szolgálatában kellend töltenem, ezt csak ugy tehetem, ha megfizetik, mit ez idő alatt veszitek.
- Természetesen. Mennyit kiván ön? 
Sebestyén egy perczig gondolkozott s azután felelt:
- Bizony Iszten négy frankot egy napra megérdemlek.
- Nem, barátom, felelt a jegyző, ön egy hónapra megérdemel ezer frankot, vagy is harminczhárom frankot naponkint.
- Nem, vágott közbe az orvos határozott hangon, megérdemel két ezer frankot.
L’Ambert fejével bólintott, és nem tett kifogást.
Romagné csupán azt kivánta, hogy engedjék neki, miszerint napi munkáját bevégezze, hordóját visszahengergesse a fészerbe, és valamely társát megbizhassa, hogy azon hónap alatt, melyet L’Ambertnél töltend, helyette ismerős házaihoz vizet hordjon.
- Egyébiránt, monda Sebestyén, nem is érdemes már ma hozzáfogni, ezért a fél napért.
Bernier azonban megmagyarázta neki, hogy a dolog sürgős; a vizhordó e szerint intézkedett. Egy társát felhivták, s az megigérte, hogy egy hónapig helyettesiteni fogja.
- Minden este hozzál a számomra négy font kenyeret, szólt Romagné a másik vizhordóhoz.
Azonban fölvilágositottak, hogy erről gondoskodnia felesleges, mert a háznál tápláltatni fog.
- De nem kerül-e sokba?
- L’Ambert ur ingyen ád önnek ebédet.
- Ingyen! már ugy elfogadom, itt a bőröm vágjék bele bátran.
Sebestyén, mint férfihoz illik, türte a műtétet; meg sem sziszszent.
- Valószágosz gyönyörüszég, mondá. Ugy mondják, hogy egy auvergnei valami forrásban kővé hagyta magát változtatni, húsz garasért óránként. De én jobb szeretem, ha darabokra vágnak. Ez nem olyan kellemetlen és többet jövedelmez.
Bernier a vizhordó karját L’Ambert orrához varrta, s e két ember egy hónapig maradt egymáshoz lánczolva. Ama két sziámi testvér, ki egy időben annyira felköltötte Európa kiváncsiságát, nem volt elválhatatlanabb, mint ezek. De a sziámiak testvérek voltak, gyermekkoruktól egymáshoz szokva, és egyenlő nevelésben részesültek. Ha egyikük vizhordó, mig a másik közjegyző lett volna, testvéri szeretetük talán nem lett volna oly példás.
Romagné soha nem panaszkodott semmiért, habár helyzete igen szokatlan volt előtte. Rabszolgailag, vagy helyesebben keresztényileg engedelmeskedett azon embernek, ki bőrét megvásárolta. Akkor állott fel, ült és feküdt le, fordult jobbra, vagy balra, mikor és ahogy szeszélyes ura kivánta. A delejtű sem hivebb az éjszaki sarkhoz, mint Romagné volt L’Amberthez.
Ez önmegtagadás teli jámborság meghatotta a jegyző szivét, ki pedig nem volt lágyszivü. Mintegy három napig egy nemét a háladatosságnak érezte áldozata iránt, de csakhamar megutálta, s utóbb gyűlölte azt.
Fiatal, tevékeny és egészséges ember csupán nagy lemondással szokhatik hozzá a legtökéletesebb mozdulatlansághoz. Hát még mikor egy alárendelt állásu, tisztátalan és neveletlen egyén közvetlen szomszédságában kell maradnia! De hiába, a koczka el volt vetve. L’Ambertnek vagy örökre le kellett mondania orráról, vagy el kellett szenvednie a vízhordó közellétét, minden kellemetlen következményeivel együtt; együtt ettek, együtt háltak, és együtt végezték el, a lehető legkényelmetlenebb helyzetben, mindazt, mit egy hónapig elhalasztani nem lehet.
Romagné igen derék és jeles fiatal ember volt; de hortyogott, mint a duda. Családját bálványozta, és felebarátját szerette; de soha életében nem fürdött volt, nem akarván azt, mit áruczik gyanánt tekintett megrontani. Érzelmei a lehető leggyöngédebbek voltak, de azért nem volt képes mindenre ügyelni, s uralkodni maga felett, mint a civilizatio ezt kivánja. Szegény L’Ambert! szegény Romagné! minő napok, s minő éjek! mily ütések és rúgások adattak és fogadtattak itt. Felesleges megjegyeznünk, hogy Romagné ezeket a legcsekélyebb panasz nélkül türte: attól tartott, hogy valami helytelen mozdulat meggátolhatná Bernier kisérletének sikerét.
A jegyzőnek sok látogatója járt. Barátai szerettek a vízhordóval mulatni, és sok roszra megtanitották őt; rákapatták a szivarra, borra és pálinkára. Szegény Sebestyén, ez előtte eddig ismeretlen élvekhez csakhamar hozzá szokott. L’Ambert látogatói leitatták, és tul vitték őt azon korláton, mely az embert az állattól választja el. Szegénynek nevelése annyira el volt hanyagolva, hogy a jegyző barátai nem álhattak ellent a vágynak, miszerint azt helyrehozzák. Előttük szokatlan és kellemes mulatság volt, egy vízhordó erkölcseit megrontani.
Egyszer azt kérdezték tőle, hogy mit szándékozik tenni azon száz Lajos aranynyal, melyet L’Ambert urtól szolgálatáért nyerend.
- Kiadom ötös kamatra, felelt a vizhordó, és lesz száz frank évi jövedelmem.
- Mit érsz ezzel? kérdé tőle egy szép fiatal milliomos. Azt hiszed, hogy gazdag leszel? vagy hogy boldogabb leszel azontul? lesz hat garas napi jövedelmed! ha megházasodol, s ezt nem hiszem, hogy elkerüld, mert te tökéletesen férjnek való vagy, lesz legalább is tizenkét gyermeked.
- Már az meglehet.
- És a polgári törvénykönyv rendeleténél fogva, mely a császárság egyik gyönyörű találmánya, gyermekeid mindegyikére két fillér napi jövedelmet fogsz hagyni. Mig ellenben kétezer frankkal egy hónapig gazdag ember módjára élhetnél, megismerkedhetnél az élet örömeivel, mit nem minden vizhordó mondhat el magáról.
A szegény vízhordó igyekezett e rosz tanácsoknak ellentálni; de azok mindig és annyiszor megujultak, hogy végre fogni kezdtek rajta, és a romlás csirája behatolt lelkébe.
L’Ambert-et hölgyek is látogatták; a jegyzőnek számos és minden rendü nő-ismerőse volt.
Romagné sok különös jelenetnek volt tanuja; szerelmet és valószinütlen hűséget esküdöztek füle hallatára. L’Ambert nemcsak hogy nem átallott előtte hazudni, hanem még feladatául is tűzte ki, hogy őt beavassa mindazon csalárdságokba, melyek a nagy világi életnek ugyszólván elemei.
Hát még az üzleti világ! Romagné azt hitte, hogy annak ismeretével nagy felfedezést csinált, mivel neki addig fogalma sem volt róla.
A jegyző kliensei ép oly szabadon és őszintén beszéltek a vízhordó előtt, mintha őt siketnek tartanák. Ekkor tapasztalta Romagné, hogy léteznek családapák, kik fiukat szeretőjük kedvéért örökségétől megfosztani igyekeznek; fiatal emberek, kik a fölött tanakodnak, hogy mint lehessen egy fiatal leányt házassági szerződés segélyével vagyonától megfosztani; tőkepénzesek, kik első helyen betáblázott pénzüktől tiz százalékot kivánnak, és kölcsönzők, kik biztositékot adnak a holdban.
Sebestyénnek elmebeli tehetségei nem sokkal magasabb fokon állottak egynémely négylábu állaténál; de ezért lélekismerete néhányszor fellázadt. Ugy vélte, hogy igen bölcsen cselekszik, midőn L’Amberthez igy szólt:
- Én az urat nem becsülhetem.
Erre változott azután a jegyző ellenszenve gyűlöleté.
Kényszeritett együttlétök utolsó hete, viharok hosszu sorozata volt. De végre Bernier kijelenté, hogy a bőrdarab teljesen odaragadt a jegyző orrához, daczára a számnélküli huzavonásnak, rángatásnak. A sebész elválasztotta egymástól a két ellenséget, és azon bőrből, mely többé nem a vízhordóé volt, kikerekité a jegyző orrát. És ekkor a Verneuil utczai szép fiatal milliomos két ezeres bankjegyet dobva a vízhordónak, szólott:
- Nesze gazember! e pénzt nem sajnálom tőled; de inkább fizetnék százszor ennyit, minthogy még egy hónapot borzasztó társaságodban töltsek; hordd el magad, és soha többé be ne tedd a lábad hozzám. Akkor lássalak, mikor a hátam közepét.
Romagné büszkén köszönt; a komornyiktól elbúcsúzva, megivott azzal egy palaczk bort, a portásnál két pohárka pálinkát, s aztán tántorogva tért vissza régi lakására.

V. 
Derű és ború.
L’Ambert diadalmasan, sőt lehetne mondani, dicsőségesen tért vissza a nagy világba. Segédei azt állitottak, hogy párbajában bátornak mutatta magát, mint az oroszlány. Még a vén jegyzők is felelevenitve érzék magokat ifju társuk bátorsága által.
- Lám, lám! ilyenek vagyunk mi, ha türelmünket veszitjük; lehet az ember jegyző s azért ember, még pedig bátor ember. L’Ambert mesternek a hadiszerencse nem kedvezett, ő csatát veszitett, de az ily veszteség dicső; valódi Waterloo. Csak nem jó velünk tréfálni!
Ekként szólott a tiszteletre méltó Clopineau mester, a becsületes Labrique mester, és a derék Bontoux mester, s a jegyzői osztály vénei mindnyájan. A fiatal jegyzők is ilyenformán beszéltek, leszámitva a vetélykedés által előidézett változatokat.
- Semmi esetre ki nem tagadjuk magunk közül L’Ambert mestert, ő becsületünkre válik, habár némileg kompromittál is bennünket; én azt hiszem, hogy minden jegyzőben volna ennyi bátorság, és egynémelyikben talán több ügyesség. Kétségkivül jegyzőnek nem szabad semmit eltürnie, de még kevésbé szabad mást megsértenie, s párbajra okot adnia; egyátalában csak komoly és becsületbe vágó ügyek elintézésére való a párbaj. Ha családapa volnék, inkább biznám gyermekeimet valami békeszerető bölcsre, mint kalandkereső hősre.
De a nők véleménye, és ez döntő, a parthenayi hős mellett nyilatkozott. Talán kevésbé egyhangú lett volna az, ha tudták volna, hogy a macskának minő szerep jutott a kalandban; az igazságtalan szép nem talán elitélte volna L’Ambert-t, ha ez bátorkodott volna orr nélkül visszatérni a világba. De a párbaj tanui ama nevetséges eseményt elhallgatták; másrészt pedig L’Ambert a helyett, hogy megrútult volna, még nyert a változás által. Egy báróné ugy nyilatkozott, hogy arczának kifejezése sokkal szelidebb, mióta egyenes orrot visel. Egy furfangos, gúnyos agg szüz azt kérdezte B. herczegtől, hogy nem szándékozik-e valami törökbe belekötni? B. herczeg sasorra ugyanis rendkivüli terjedelméről volt hires.
Némelyek talán kételkednek, hogy nagy világi hölgyek érdekeltethetnek oly veszélyek által, melyeknek nem ő érettök tette ki magát az illető.
L’Ambert mester szokásai ismeretesek voltak ama világban, hol élt; itt tudták, hogy ideje nagy részét az operaházban tölti, és szivét ott tartja. De a világ az efféléket könnyen megbocsátja azoknak, kiknek még egyébre is marad idejök. A világ oly kevéssel megelégszik! Becsülték L’Ambert-t, mivel csak félig romlott meg, mig más korabeli emberek egészen. Ő nem hanyagolta el a tisztes házakat, koros özvegyekkel és családanyákkal társalgott, fiatal leányokkal tánczolt, s ha szükség volt, meglehetősen zongorázott is; lovakról, kutyákról nőtársaságban nem igen szokott beszélni. Ez érdemek, melyekkel Saint-Germain ifju arszlánai ritkán dicsekedhetnek, L’Ambert számára kivivták a hölgyek rokonszenvét; sőt ugy mondják, hogy közülök nem egy vélte, miszerint jó cselekedet volna L’Amberttel az operaházat és csábjait tökéletesen feledtetni. Egy szép fiatal és igen ájtatos hölgy három hónapig azon meggyőződést tartotta fenn L’Ambertben, hogy nem botrány és korhelység a legnagyobb élvezetek.
Mind a mellett L’Ambert soha sem szakított tökéletesen a tánczkarral; kellemetlen kalandja nem volt képes vele meggyülöltetni ama száz bájos fejü sárkányt. Midőn kijárni kezdett, egyik legelső látogatását a tánczkar csarnokában tette, hol ekkor Tompain Victória kisasszony ragyogott teljes fényben. A jegyző igen kitünő fogadtatásban részesült! Mily barátságosan és kiváncsian futottak elébe, édes kedves jegyző urnak nevezve őt. Mily szivélyesen szorítottak vele kezet! sőt voltak, kik piros ajkaikat egy baráti, tisztán csak baráti, csókra nyujtották! A jegyző arcza fénylett az örömtől, barátai, azok, kiknek társaságában szokott gyönyöröket hajhászni, a tánczkar csarnokának látogatói egytől-egyig szerencsét kivántak csodás kigyógyulásához. Egy balletnek első és második felvonása között ő volt e fényes világ királya. Mindnyájan hallani kivántak történetét; elbeszélteték vele Bernier mütétét, és bámulták a varrótü szúrások finomságát, melyek már alig látszottak!
- Képzeljék csak önök, szólt a jegyző, e derék Bernier egyéniségem hiányzó részét egy vizhordó bőréből egészitette ki, és mily vizhordó! Szent Isten! az Auvergne legbutább és legpiszkosabb fia! Testének azon darabja, melyet tőle megvettem, nem adhat fogalmat egész egyéniségéről. Borzasztó kellemetlen órákat töltöttem társaságában! A hordárok hozzá képest urfiak. De hála istennek, végre megmenekedtem tőle! Az nap, melyen őt kifizettem és házamból kikergettem, nagy tehertől szabadultam meg. Neve Romagné, gyönyörű név nemde! kérem ne ejtsék ki előttem e nevet sohasem. Ne szóljanak előttem Romagnéról, ha nem akarják, hogy meghaljak! Romagné! brrr!
Tompain Victória kisasszony részéről is igen kedvezően fogadtatott hősünk. A hűtlen Ayvaz Bey ott hagyta volt a tánczosnőt miután adott neki vagy négyszerannyi pénzt, mint a mennyit személye ért. A szép jegyző kegyesnek mutatkozott irányában.
- Én egy cseppet sem neheztelek önre, szólt L’Ambert a tánczosnőhöz, valamint hogy Ayvaz Beyre sem neheztelek. Nekem az egész világon csupán egy ellenségem van, egy vízhordó, kinek neve Romagné.
És L’Ambert e nevet Romagné, oly bohókás hangon ejtette ki, hogy azzal igen jó hatást csinált. Sőt, ugy hiszem, hogy ama hölgyek vízhordóikat mai napig is igy nevezik: “az én Romagném.”
Három hónap múlt el; három nyári hónap. Az időjárás átalában szép volt; s az elegáns világ falura költözött. Az operaházat külföldiek és vidékiek foglaltak el; L’Ambert ez időben ritkábban járt oda.
Ő majd mindennap, esteli hat óra tájban, ott hagyva jegyzői hivatalát s ezzel együtt hivatali komolyságát, kihajtatott Maisons-Lafittebe, hol nyári lakot bérelt. Ide jártak látogatói, barátai, sőt olykor barátnéi. A kertben mindenféle falusi játékokat játszottak, s a többi közt igen kedvelt volt a hinta, és az ördögmotólla.
Vendégei között egyik leggyakoribb és legvigabb volt, a fiatal Steinburg. A jegyző párbaja e két férfi között bensőbb viszonyt hozott létre. Steinburg kikeresztelt, jó izraelita családból származott; váltóügynöki hivatala két millió frankot ért, s ennek ő egy negyedét maga birta. Viszonyai tehát olyanok voltak, hogy vele barátságot lehete kötni. A két barát barátnői is jól összeegyeztek, az az legfeljebb is egyszer hetenkint veszekedtek. Mi szép, ha négy sziv között ily öszhangzás uralkodik! a férfiak lovagoltak, a “Figarót” olvasták, vagy városi pletykát beszéltek; a hölgyek kártyát vetettek, és abból igen szellemdusan jósolgattak egymásnak; ugy látszott, mintha e társaság számára az aranykor tért volna vissza!
Steinburg szerencsésnek érezte magát, midőn barátját családjának bemutathatá. Elvitte őt Biévill-be, hol idősb Steinburg ur csinos kastélyt birt. L’Ambert igen szivélyesen fogadtatott az egész család által, mely egy jó erőben levő öreg úrból, egy ötvenkét éves asszonyságból, ki még tetszeni akart, és két igen kaczér fiatal leányból állott. L’Ambert rögtön észrevette, hogy nem valami elmaradt emberek közé jutott. Ellenkezőleg, ujkori divatos családok legtökéletesebb typusával találkozott. Apa és fiu mintegy bajtársak voltak, kik egymásnak tréfásan hányták szemére apró kalandjaikat. A két fiatal leány mindent látott, mit a szinházban játszani szokás, és olvasott, mi könyvekben található. Alaposan ismerték a párisi körök titkos történetét; látásból ismerték Páris minden szépségét, bármely világhoz tartoznának is azok. Szülőikkel eljártak a nagy ingósági árverésekre, és nagy lelkesedéssel szólottak X. kisasszony gyémántjairól, és Z. kisasszony gyöngyeiről. Steinburg Irma kisasszony, az idősbik testvér, Fargueil kisasszony öltözeteit szokta utánozni; mig az ifjabbik egy barátját Figeac kisasszonyhoz küldte volt, megtudakolandó, hogy mely divatárusnénál dolgoztat. A két leány gazdag volt. Irma megtetszett L’Ambertnek. A közjegyző úgy vélekedett, hogy félmillió menyasszonyi hozomány, és azon kitünő képesség, melynek Irma öltözködési módjában jeleit adta, nem megvetendő tulajdonok. L’Ambert gyakran, csaknem hetenkint eljárt Steinburgékhoz, egész a tél beálltáig, mely a kellemes és lágy ősz után egyszerre hirtelen beköszöntött. Ez a mi éghajlatunk alatt nem ritkaság; de L’Ambert orra ez alkalommal rendkivüli érzékenység jeleit adta. Veresedni kezdett, eleinte keveset, aztán mindig jobban; lassankint feldagadt, és roppant nagyra nőtt. Egy vadászaton töltött nap estéjén, miután L’Ambert orra sokat szenvedett az éjszaki széltől, a jegyző kiálhatatlan viszketést érzett e testrészében. Tükörbe nézett, s orrának szine nagyon visszatetszett neki.
L’Ambert azzal biztatta magát, hogy jó meleg szobában, kandalló mellett, majd visszanyeri orra természetes szinét; és valóban ez igy is történt. De másnap megujult a viszketés, orra még jobban feldagadt, és még véresebb lett, sőt még violaszinünek is látszott. Most egy hetet kellett szobájában, kandallója előtt tölteni, mig orrának pirossága elmult. De a mint legelőször kiment, a baj megujult, daczára annak, hogy a jegyző igen melegen öltözködött.
Ekkor L’Ambert komolyan megijedt, és rögtön előhivatá Berniért. Az orvos megérkezett, ugy találta, hogy az orr kissé meg van gyuladva, és jeges borogatást rendelt. A jegyző orra, e felfrissités daczára, sem nyerte vissza természetes szinét. Bernier nagyon csodálkozott a baj makacsságán.
- Utoljára is, szólt az orvos, nem lehetetlen, hogy Dieffenbachnak igaza legyen. Szerinte az odavarrt bőrdarab, ha nagyon sok benne a vér, elhalhat, s ez esetben pióczázni kisértsük meg!
A jegyző pióczát függesztett orra hegyére. Midőn ez jóllakott vérrel, és leesett, helyébe ujat tettek, s aztán megint ujat, és ez igy ment két nap és két éjjel. A daganat és a veresség egyidőre megszüntek; de a javulás nem volt tartós. Más szert kellett tehát keresni. Bernier huszonnégy órai időt kért a tárgy megfontolására, és gondolkodott negyvennyolcz óráig.
Midőn visszatért a jegyzőhöz, nyugtalannak, sőt elfogultnak látszott. Nagy önmegtagadásába került L’Amberttel véleményét tudatni, de erőt vett magán és szólt:
- A gyógyászat nem ad számot minden természeti jelenségről; az elmélet is, melyet önnel közölni fogok, nem bir tudományos jelleggel. Orvostársaim talán kigúnyolnának, ha azt állítanám, hogy egy emberi testből kivágott darab, régi tulajdonosának befolyása alatt maradhat. Önvére az, és önszivéböl szökken fel és tódul ily szerencsétlenül orrába. És mégis kénytelen vagyok azt hinni, hogy ama buta vízhordó idézte elő e bajt.
A közjegyző hevesen ellentmondott. Hogy is lehet állítani, miszerint ama nyomorult ember, kinek bőréért megfizettek, kinek ő semmivel nem volt adósa, gyakorolhasson titkos befolyást egy tekintélyes egyénnek, egy közjegyzőnek orrára. L’Ambert ezt csaknem sértésnek tekintette.
- Ha csak sértés volna, felelt az orvos, de kénytelen vagyok megvallani, hogy valódi absurdum. És mégis engedje ön, hogy Romagnét felkerestessem, ha egyébért nem, csakhogy önmagamat győzzem meg tévedésemről. Felirta ön adressét?
- Dehogy irtam!
- Jó, tehát keresni fogom mindenütt, maradjon ön szobájában, és most ne bántsa többé orrát.
Bernier két hétig kerestette Romagnét. A policzia segédkezet akarván neki nyújtani, három hétig vezette tévutakon; vagy hat Romagnét találtak, kik közül egy sem volt a valódi. Egy tapasztalt csendőrügynöknek sikerült feltalálni Páris minden Romagnéit, kivévén azt, kit kerestek.
Talált egy rokkant katonát, egy nyúlbőrkereskedőt, egy ügyvédet, egy tolvajt, egy kereskedő segédet, egy csendőrt és egy milliomost. L’Ambert folyvást kandallója mellett ülve, kezét-lábát ette türelmetlenségében, és kétségbeesetten nézte biborszinű orrát. Végre feltalálták a vízhordó lakását, ki azonban már nem lakott ott. Szomszédai beszélték, hogy vagyonhoz jutván, eladta hordóját, s csak az élvezeteknek élt.
Bernier átfürkészett minden korcsmát és más mulatóhelyet, mialatt betege határtalan bánatba merült.
Február 2-án reggeli 10 órakor a szép jegyző szomoruan melengeté lábait, és szemeit olykor olykor a tükörbe vetve, nézte a pipacsot, mely orra közepén viritott; midőn, egyszerre nagy zaj támadt odakint, mely az egész házat mozgásba hozta; az ajtó zajosan megnyilt, és a bámuló szolgáktól kisérve, belépett a doktor, kezén fogva Romagnét.
Ez ugyan a valódi Romagné volt, de a régitől nagyon különbözött! Szennyes, elbutult, csuf, bámész tekintetü volt, lehellete szagos, ruháiból dohány és bor illat terjedt; veres volt tetőtől talpig, mint a főtt rák, többé nem embernek, hanem inkább élő orbáncznak látszott.
- Szörnyeteg! szólt Bernier, szégyenletedben a föld alá kellene sülyedned! Alábbvaló az oktalan állatnál! bár vonásaid még olyanok, mint emberé; de bensőd már nem az; mire forditottad ama kis vagyont, melyet általunk szerezhetél? A kicsapongások sarában fetrengtél, s ott találtalak meg, Páris erődein túl, hol a legszennyesebb korcsma küszöbén hevertél, sertés módjára.
A vízhordó bámész szemekkel nézett az orvosra, és szokott hibás kiejtésével, melyhez most még a párisi köznép hangsúlyozása is járult, szólt:
- No ugyan nagy baj, egy kiczikét mulattam! Ezírt mond az ur nekem ilyen gorombaszágokat.
- Ki szól hozzád gorombaságokat? Elvetemedettségedet hányom szemedre. Mért nem adtad ki pénzedet kamatra, ahelyett hogy megittad volna?
- A jegyző ur mondta, hogy mulasszak.
- Gazember! kiáltott a jegyző, én tanácsoltam volna neked, hogy undok korcsmákban pálinkával és rosz borral idd agyon magad?
- Hát czak ugy mulat az ember, a hogy tud... a jó barátaimmal voltam.
Az orvos mérgében felugrott.
- Gyönyörű barátaid vannak, mondhatom! Mit! a legcsodálatosabb műtétet vittem véghez, mely hiremet egész Párisban kiterjesztette, és mely egykor akadémiánk kapuit fogja számomra megnyitni, és te néhány korhely tivornya-társaddal megrontod legremekebb művemet! Ha csak rólad volna szó, bizony nem sokat gondolnánk veled. Mert, habár phisikai és erkölcsi öngyilkosságot követsz is el, a társadalomra nézve nem bir fontossággal, hogy egy korhely vízhordóval több, vagy kevesebb van-e a világon, hanem tudod ficzkó, hogy itt egy gazdag, nagyvilági férfiunak, jóltevődnek és az én betegemnek sorsáról van szó? Te őt is beszennyezted, elcsufítottad, utálatos viseleted által. Nézzed, mily szomorú állapotba juttatád ez urnak arczát.
A szerencsétlen vízhordó oda bámult a testéből készült orra, és sirva fakadt.
- Jaj, bizony nagyon szajnálom, Bernier uram; de Iszten boczá, nem az én hibám. Az ur orra magától romlott el; Iszten bizony! Beczületesz ember vagyok; eszküszöm, hogy hozzá szem nyultam a nagyszágosz ur orrához!
- Ostoba! szólt L’Ambert, nem érted, hogy... egyébiránt nem is szükséges, hogy megértsed a dolgot! Hanem azt mondd meg tisztán, világosan, hogy lemondasz-e eddigi viseletedről, e kicsapongó életről, melynek visszahatása engem megöl? Elöre megmondom, hogy lesz annyi hatalmam miszerint ha makacsul megmaradsz kicsapongásaidban, biztos helyre tétesselek.
- Tömlöczbe?
- Tömlöczbe.
- Tömlöczbe, a gazsemberek közsé? irgalmazzík ides L’Ambert ur! ez szégyent hozna családomra!
- Fogsz-e még többet inni?
- Én istenem! ugyan hogy ihatnám, mikor egy garasom sincs? Én már mindent elköltöttem; biz ugy édes L’Ambert ur. Megittam azt a kétezer frankot, megittam a hordómat, megittam mindenemet, és már most többé egy korcsmáros sem akar hitelezni, mert valamennyit végig jártam!
- Annál jobb, gazember, annál jobb.
- Már moszt czak kénytelen leszek lemondani a korhelyszégről. Moszt majd nyomoruszágoszan kell élnem!
- Ugy kell neked!
- Idesz L’Ambert ur!
- Mi kell?
- Ha ön oly kegyesz volna, hogy visszavászárolná számomra hordómat, hogy nyomoruszágosz életemet tengethesszem, én eszküszöm, hogy iszmét jóra való ember lennék!
- Ugy ám! ismét meginnád a hordódat.
- Nem én L’Ambert uram, beczületemre mondom, hogy nem.
- Részeges ember esküjére mit sem adok!
- De hát azt akarja ön, hogy éhen szomjan haljak! czak száz frankot, idesz jó L’Ambert ur!
- Egy garast sem! Ellenkezőleg, hálás vagyok a gondviselésnek, hogy többé nincs pénzed, igy talán visszanyerendi orrom természetes szinét. Igyál vizet, egyél száraz kenyeret, nélkülözz mindent, és halj éhen, kivánom! Ekként tán visszanyeri orrom régi jellegét, és ismét az leszek, a ki voltam!
Romagné lecsüggeszté fejét, és alázatosan köszönve távozott el.
A jegyző arcza sugárzott az örömtől, az orvosé pedig a diadaltól.
- Nem akarom önmagamat dicsérni, szólt Bernier szerényen, de valóban Leverier, midőn tisztán számitás által egy bolygót fedezett fel, nem tett nagyobb csodát, mint én ezzel. Kitalálni, csupán ön orrának szine után, hogy egy távollevő, Páris kocsmáiban fetrengő vizhordó korhelységre vetemedett, ekkint következtetni a hatásból az okot, ez oly szédelygős ut, minőre az emberi ész még soha nem lépett. Mi pedig ön bajának gyógyitását illeti, ennek módját a körülmények világosan tüntetik ki. Ön egyedül csak Romagné koplalása által gyógyulhat ki. A véletlen valóban kedvezett önnek, midőn ez embert utolsó garasától megfosztotta. Jól tette, hogy nem adott neki semmit; hiába lenne minden tudomány; ön orra veres maradna addig, mig ez ember iszik.
- De doktor ur, vágott közbe L’Ambert, hátha bajom nem innen származik? Hátha csak a véletlen játéka ez? nem ön maga mondta-e, hogy az elmélet...?
- Én mondtam és most is azt mondom, - hogy a tudománynak jelenlegi foka nem képes ez esetet megmagyarázni. Ez oly tény, melynek elméleti bebizonyitására képes nem volnék. Azon öszhang, melyet ön orrának állapota és a vizhordó viselete között tapasztaltunk, uj láthatárt nyit meg előttünk, mely talán csalhat, de mindenesetre roppant kiterjedésü. Várjunk még néhány napig; ha ön orra meggyógyul, Romagné erkölcsi javulásának következtében, elméletem uj bizonyitékot fog nyerni. Nem felelhetek semmiről, hanem uj, eddig ismeretlen phiziologiai törvényt sejtek, melyet ha megállapithatnék, valóban boldog volnék. A tudomány világában hemzsegnek az oly jelenségek, melyek ismeretlen okokból származnak. Igy p. o. kimondhatná meg, hogy L.-nének, kit mindketten ismerünk, vállára mint került ama folt, mely szinére és alakjára nézve tökéletesen olyan, mint a cseresznye. Talán onnan származik, hogy anyja, midőn jó reményben volt, a gyümölcs kiállitáson egy kosár cseresznyét látott, melyet nagyon megkivánt? ki azon ismeretlen müvész, ki a hat hetes phoetus testére e gyümölcsöt rajzolta? mint lehessen megmagyarázni a gondolatnak e különös befolyását a testre? És ki magyarázhatná meg, hogy L.-né cseresznyéje mért fájul meg minden évnek april havában, mikor a cseresznyefa virágzik? ez is bizonyos eltagadhatlan tény, melyről mindenki meggyőződhetik, s mely ép oly magyarázhatlan, mint ön orrának dagadtsága és pirossága; de csak türelem!
Két nappal később L’Ambert orrának daganata apadni kezdett, de pirossága megmaradt. A hét vége felé a terjedelem már csak egy harmadrésznyi volt. Két hét mulva rémitőn hámlani kezdett; a régi bőr helyébe uj nőtt, és az orr visszanyerte régi alakját és szinét.
Az orvos diadalmaskodott.
- Csak azt sajnálom, szólt Bernier, hogy Romagnét nem tartottuk magunknál, valami kalitkába zárva őt, hogy figyelemmel kisérhessük uj életmódjának befolyását. Meg vagyok győződve, hogy vagy egy hétig ugy hámlott egész teste, mint a kérész.
- Vigye őt az ördög! tevé hozzá L’Ambert keresztyéni szeretettel.
E naptól kezdve L’Ambert ismét régi szokásai szerint élt: járt kocsin, lóháton, gyalog, tánczolt a Saint-Germain külváros báljaiban, és jelenlétével a tánczkart is boldogitá. A nők, nagy- és másvilágbeliek, egyenlőn jól fogadták.
Azoknak egyike, kik leggyöngédebben kivántak neki szerencsét felgyógyulásához, volt Steinburg barátjának idősebb nővére.
A szeretetre méltó teremtésnek azon szokása volt, hogy a férfiaknak egyenesen szemök közé nézett; észre kellett tehát vennie, hogy L’Ambert utolsó baja után még szebb volt, mint eddig; valóban ugy volt; ugy látszott, mintha ama két három havi szenvedés e jegyző vonásainak addig nem létezett tökélyt adott volna. Orra főkép, ez egyenes szép orr, mely most visszalépett régi határai közé, ama természetellenes kiterjedés után finomabbnak, fehérebbnek és arisztokratikusabbnak látszott, mint valaha.
Ez volt a szép jegyző véleménye is, ki mindig megujuló bámulattal szokta képét a tükrökben szemlélgetni. Gyönyörüség volt látni, a mint ott állott szemközt önmagával, kaczéron kacsingatva saját orrára.
De a jövő tavasszal, martius 2-dik felében, mikor a természet uj életre ébredt, az ágak és virágok nedvvel teltek meg, s az ibolyák viritani kezdtek, ugy látszott, mintha egyedül csak L’Ambert orra nem részesülne a természet, a tavasz jótéteményeiben. Mialatt mezőkön és kertekben uj élet csirázott, a jegyző orra sárgulni kezdett, mint ősszel a falevél; megvékonyult, és mintegy láthatatlan déli szél által hervasztott czimpái mind összébb huzódtak, ugy, hogy nyilás alig maradt közöttük.
- Ördög és pokol! szólt a jegyző kellemetlen megütődéssel tekintve tükrébe, a distinctio igen szép dolog, de ebből, valamint az erényből, nem jó, ha kelletinél több van. Orrom valóban tulságosan arisztokratikus kezd lenni, s nemsokára csak árnya lesz régi orromnak, ha képes nem leszek egészségét helyreállitani.
A jegyző pirositót tett orrára. De ez csak arra szolgált, hogy annak rendkivüli vékonyságát még jobban kitüntesse; arcz a egyenes vonal, ugynevezett “Linea insecabilis” által kétfelé választottnak látszott. Oly egyenes és éles volt ez orr, mint egy középkori lovag kardja; szóval, a jegyző orra valóban kisértetiessé vált.
A Verneuil utcza dusgazdag lakója a legtáplálóbb étkekkel igyekezett baját gyógyitani, azt vévén tekintetbe, hogy nagy táperővel biró étkek, ha jó gyomor által emésztetnek meg, a test minden részeinek egyenlőn egészségére válnak. L’Ambert kedves feladatául tüzte ki nagy mennyiségű angolos beafsteakkal és más hasonlókkal tölteni meg gyomrát, és a tápszereket a legfinomabb borokkal termékenyiteni. Ha azt állitanánk, hogy e válogatott étkek semmi hatással nem voltak, a legszentebb igazságokat tagadnánk, és a szakács müvészet ellen vétkeznénk. L’Ambert arcza rövid idő alatt szépen kikerekedett és kipirosodott, nyaka megvastagodott, annyira, hogy guta ütéstől lehetett őt félteni, és hasa megnőtt. De orra, ugy látszék, nem vett részt a közös jóllétben, mintha osztályrészéről lemondott volna.
Az oly beteget, ki sem enni, sem inni nem képes, tápláló fürdők által, melyek a bőrön át hatolnak be a testbe, szokás életben tartani. L’Ambert tehát ugy bánt orrával, mint az oly beteggel, kit minden áron táplálni kell. Porczelánból kis fürdőkádat készitetett számára. Naponkint hatszor mártogatta és tartotta orrát, hol tejben, hol burgundiai borban, sőt olykor huslében és tápláló mártalékokban is. De mindez hiába volt; a fürdők daczára a beteg sápadt és sovány maradt.
Már már reményt vesztettek, midőn egyszer Bernier homlokára ütve kiáltott fel:
- Roppant hibát követtünk el! valódi baklövést! s a hibás én vagyok... mikor pedig a tények oly világosan bizonyitottak elméletem helyességét!... Kételkednünk sem lehet többé, hogy a vizhordó beteg, s ha ön orrát meggyógyitani akarjuk, őt kell ápolnunk. 
Szegény L’Ambert haját tépte; keservesen megbánta, hogy Romagnét elkergette, s megtagadta tőle a kért segélyt; még lakását sem kérdezte! Most feltünt képzeletében a szegény vizhordó, betegágyon sinlődve, talán éhezve és szomjazva. E gondolatra majd megszakadt szive. A jegyző osztozott a szegény vizhordó szenvedéseiben, s talán először életében indult meg a más szerencsétlenségén!
- Doktor ur, édes doktor ur! kiáltott Bernier kezét szorongatva, képes volnék fél vagyonomat feláldozni, hogy ama derék fiatal embert megmentsem.
Öt nap telt el, s a baj folyvást növekedett. A jegyző orra vékony bőröcskévé apadt össze, mely már a szemüveget sem birta meg, midőn Bernier belépett s jelenté, hogy sikerült a vizhordót feltalálnia.
- Éljen! kiáltott L’Ambert.
A sebész vállait vonta s azt felelte, hogy még nincs miért örülni.
- Elméletem, szólt a sebész, tökéletesen bebizonyult, és mint phiziolog tökéletesen meg lehetek elégedve, de mint orvos nem; mert önt kellene meggyógyitanom, és a szerencsétlen Romagné állapota alig enged reményt.
- Oh ön meg fogja őt menteni!
- Nem tudom: először is nem én gyógyitom, egy orvostársam ápolja Romagnét, kinek állapotát kiváncsian tanulmányozza.
- Le fog róla mondani! megvesszük betegét.
- Hová gondol! az orvosok nem szokták betegeiket eladni; néha ugyan megölik őket, a tudomány érdekében, hogy testük belsejét megvizsgálhassak. De kereskedelmi czikk gyanánt nem tekintik őket! Egyébiránt meglehet, hogy Fogatier barátom átengedendi betegét; de szegény Romagné valóban nagyon beteg, és mi ennél még nagyobb baj, megunta életét annyira, hogy gyógyitatni sem engedi magát. Orvosságot nem akar szedni. Mi pedig az ételt illeti, hol azért panaszkodik, hogy keveset kap, és nagyobb adagot követel, hol semmit nem eszik, éhen akarván halni.
- De hisz ez valóságos vétek! majd beszélek én vele az erkölcs és a vallás nyelvén! hol találhatom?
- A Hotel-Dieu korházban, szent Pál termében 10. sz.
- Kocsin jött ön?
- Igen.
- Ugy menjünk. Ah ama nyomorult meg akar halni! Nem tudja, hogy mindnyájan testvérek vagyunk és egymás sorsában részt veszünk!

VI.
A szemüvegek története és a nátha következményei.
Soha még keresztyén szónok, sem Bossuet, sem Massillon, sem Fenelon vagy Flechier, sőt Mermilliod sem mutattak oly fényes és ihletett rábeszélő tehetséget, mint L’Ambert Alfréd, midőn Romagné betegágya mellett állott. Megpenditeni igyekezett betegében, hol az ész, hol a lélekismeret, hol a sziv hurjait. Idézett az egyházi és a világi irodalomból, idézte a szentek és bölcselők mondásait. Egyiránt szilárd és szelid, szigorú és szivélyes volt; előhordott mindent, mit a logika, sőt még a humor is szolgáltathatnak. Bebizonyítani igyekezett, hogy az öngyilkosság minden vétkek közt a legrutabb, és hogy csak gyáva ember ölheti meg magát szándékosan. Többek közt, egy igen merész és egészen uj hasonlitást is koczkáztatott; szökött katonához, ki helyéről a káplár engedelme nélkül távozik, hasonlitván az öngyilkost.
A vízhordó azonban, ki huszonnégy óra óta mitsem evett, makacsul ragaszkodott szándokához. A jegyző legmeghatóbb szavaira szeliden, de szilárdul felelt:
- Kár a szok szép szóért, L’Ambert uram. Nagyon nyomoruságos az ilet!
- De barátom, édes jó barátom, a nyomort a gondviselés rendelte, csak azért, hogy a gazdagok szivei megindulhassanak, és hogy a szegények megadásra képeseknek mutathassák magokat.
- A gazdagok? igen ám; kírtem én munkát, ész szenki nem adott. Kírtem elemozinát, ész ekkor a policzájval fenyegettek.
- De mért nem ment barátaihoz? Például hozzám! Én hozzám, ki javát kivánom, én hozzám, kinek ereiben az ön vére foly!
- Ugy ám! hogy ismét elkergessen, mint akkor.
- Házam mindig tárva lesz ön számára, valamint erszényem is, valamint szivem is!
- Bár czak legalább ötven frankot adott volna az ur, hogy valami óczka hordót vászárolhattam volna!
- De szamár!... akarom mondani, kedves szamaram; engedd meg, hogy olykor ily czimeket osztogassak neked; ez azon boldog időre emlékeztet, midőn elválhatatlanok voltunk! Nem ötven frankkal kinállak én most, hanem ezerrel; két ezerrel, tiz ezerrel; megosztom veled egész vagyonomat... aránylag szükségleteinkhez. De néked élned kell! élned kell boldogul! Ime közeledik a tavasz, hoz magával virágokat és madárdalt, és te képes lennél e szép világot itt hagyni? Gondold meg, mily fájdalmat okoznál jó szülőidnek, öreg atyádnak, ki otthon vár reád, kis testvéreidnek, kik ugy szeretnek! És anyád, szegény jó anyád, ez nem élné túl halálodat. S te viszont láthatnád mindnyájokat! De nem, neked Párisban kell maradnod, az én házamban, hogy folyvást legeltethessem rajtad tekintetemet. Te neked boldogul kell élned; boldogul, mint egy jó kis menyecske férje és néhány szép gyermek atyja. Mosolyogsz? Edd meg kérlek e levest.
- Köszönöm szépen L’Ambert uram. Nem kell nekem levesz; nem kell nekem többé szemmi szem, nagyon nyomoruszágosz az ilet!
- De mikor mondom, hogy túl vagy minden nyomoruságon! Mikor mondom, jegyzői becsületemre, hogy jövődről gondoskodni fogok! Nem fogod többé ismerni a szenvedést, nem lesz szükség dolgoznod; számodra háromszázhatvanöt vasárnap lesz egy egy évben.
- Hát hétfő nem lesz?
- Hétfő nem lesz, ha ugy kivánod. Egész nap eszel, iszol, harmincz garasos szivarokat szísz, velem egy asztalnál eszel, egy szobában hálsz, így fogod tölteni életedet. Szólj édes Romagné, akarsz élni?
- Nem biz én! ha már neki indultam a meghalásnak, hát meg nem állok.
- Ugy! Tehát meg akarsz halni? Ostoba szamár! Tudod, hogy mi vár reád? Nem csupán, hogy öngyilkolásod bűnéért lelked örökké a pokolban fog égni, hanem e világon is, holnap, talán még ma, minekelőtte a kórházban meghaltak közös sirjába vetnék hulládat, a bonczterembe fogják azt vinni. Ott majd kiterítenek egy kőasztalra, és testedet darabokra fogják metélni. Ezt a nagy vastag makacs fejedet baltával fogják szélyel hasogatni; melledet bonczkéssel fogják felvágni, és szivedet ki fogják szakítani; csontjaidat...
- Irgalom, irgalom, édes L’Ambert ur! Ha szélyel metélik testemet, úgy inkább eszem egy kis levest.
Romagné levest evett, és három nap multával veszélyen túl volt, mit erős testalkatásának köszönhetett. Ekkor aztán kocsin a Verneuil utczába, L’Amberthez szállították. A jegyző anyailag gondoskodott, hogy semmije ne hiányozzék. Komornyikjának szobájába lakásolta el őt, csakhogy közel lehessen hozzá. Egy álló hónapot töltött mellette, mint betegápoló, sőt még éjelente is mellette virasztott.
De mind e fáradalmak, ahelyett, hogy a jegyző egészségének ártottak volna, arczának visszaadták régi természetes frisseségét. Minél inkább fáradozott a szegény vízhordó ápolásában, orra akkint nyerte vissza egykori színét és terjedelmét. Életét irodája, a vízhordó, és a tükör között osztotta meg. Ez időben történt az is, hogy szórakozottságból egy jószágeladási szerződés hátára e szavakat irta: “Szeresd felebarátodat.” Ez elv ugyan már igen régi, de a jegyző számára tökéletesen uj volt.
Midőn Romagné állapotának javulása már kétségtelen volt, megmentője, ki annyi beafsteaket vágott volt fel számára, igy szólt hozzá:
- E naptól kezdve mindig együtt fogunk ebédelni. Mindamellett, ha jobb szeretnél a cselédek asztalánál ebédelni, ott ép oly jól fogsz enni, s emellett talán jobban fogsz mulatni.
Romagné értelmes ember lévén, a cselédek asztalát választotta.
Viselete olyan volt, hogy csakhamar, az egész cselédség rokonszenvét kinyerte. Ahelyett, hogy az uraság által iránta tanusított barátság elbizottá tette volna, szerény és jámbor maradt, oly szerény, mint a legkisebb kukta. Szolgája volt L’Ambert szolgáinak, kik mindnyájan felhasználtak jóságát, s amellett kiejtésén nevettek, és barátságos élczeik tárgyává tették. Fizetést azonban nem húzott senkitől. L’Ambert látván néhányszor, hogy Romagné vizet húz a kútból, nehéz bútorokat hord egy helyről a másikra, vagy a koczkázatot keféli, ilyenkor kegyesen meghúzogatta fülét és szólott:
- Dolgozzál, ha ez mulattat, nem bánom; de vigyázz, hogy nagyon meg ne erőltesd magad!
Szegény fiu, azt sem tudta, hogy ily jóságot mikép háláljon meg; ilyenkor visszavonult szobájába, hol megindulásában könnyeket hullatott.
De e csinos és kényelmes szobát, mely ura szobáival volt szomszédos, nem sokáig lakhatta.
L’Ambert gyöngéden értésére adta, hogy komornyikját nagyon nélkülözi, s ekkor Romagné maga kivánta, hogy nyissanak neki szobát a padláson. E kivánatának rögtön eleget tettek, és beszállásolták egy kis lyukba, mely a szolgálóknak sem kellett.
Egy bölcs állította, hogy: “Boldogok azon népek, kiknek nincs történetük.” Romagné Sebestyén három hónapig boldog volt, és életének ekkint félbeszakadt története, junius elején kezdődött meg ujra. Szivén, mely mindeddig sérthetlen volt, végre sebet ejtett a szerelem. Az egykori vízhordó nem is igyekezett ez emésztő szenvedélynek ellentállani. Ugy történt, miszerint zöldséget tisztitván a konyhában, észrevette, hogy a szakácsnénak szép kis szürke szemei és szép nagy piros arczai vannak. Romagné szenvedélyének első jele egy sohaj volt, mely majd elhordta az asztalokat. Nyilatkozni akart, de a szó torkán akadt. Alig volt annyi bátorsága, hogy imádottját megölelni és megcsókolni merészkedjék, annyira szerény volt szegény fiu.
De a szakácsné igen tapasztalt személy volt; e jelekből is megértett mindent. Hét, nyolcz évvel idősebb s a szerelem országában nem oly járatlan volt, mint Romagné.
- Látom, hogy mi baja, szólt a szakácsné, ön engem nőül kivánna venni; jól van, édes barátom, megérthetjük egymást, ha önnek van mire támaszkodnia.
Romagné azt válaszolta, hogy mindenesetre van mire támaszkodnia, tudniillik két erős munkához szokott karja. Jeanette kisasszony szeme közé nevetett, és ezután világosabban fejezte ki magát. Erre meg Romagné nevetett a szakácsné szemei közé és szeretetreméltó bizalommal szólt:
- Ugy! Hát csak pénz a bökkenő? Mért nem mondta ezt mindjárt? Pénzem van a mennyi csak kell! Mit gondol, mennyire lenne szükségünk, mondjon valami összeget. Például L’Ambert ur vagyonának a fele, ez csak elég lenne?
- Urunk vagyonának fele?
- Mindenesetre. L’Ambert ur nem egyszer mondta, hogy vagyonának fele enyém, csakhogy még eddig meg nem osztoztunk rajta; nála hagytam pénzemet.
- Bolond beszéd!
- Bolond beszéd? Nézze csak, itt jön L’Ambert ur. Rögtön kikérem osztályrészemet, és visszajövén hozok magának egy zsák garast.
Szegény ártatlan! L’Ambert, a helyett, hogy pénzt adott volna, a társadalmi magasabb nyelvtanból tartott neki előadást. Bebizonyította előtte, hogy az igéret, és annak beváltása között nagy a külömbség; sőt annyira kegyes volt (véletlenül jó kedvében lévén), hogy megmagyarázta neki a szónoki műformák, többek közt, a tulzások szabályait. S végre szeliden, de ellenvetést nem szenvedő szilárdsággal szólt:
- Romagné, én sok jót tettem önnel; és még többet is teendek azáltal, hogy házamból el fogom távolítani. Azt ön maga is beláthatja, hogy itt nem mint uraság szerepel; de másrészt azt sem engedhetem, hogy szolgává legyen. És végre, ugy hiszem, hogy nem válnék önnek javára, ha ily határozatlan állásban maradna házamnál, miáltal erkölcsei és esze talán megromolnának. Ha még egy évet így tölt, tétlenül, soha nem lesz többé kedve dolgozni. És ekkor azután nem tartozna sem egyik, sem másik osztályhoz; az ily emberek pedig valóságos csapásai a jelenkornak. Gondolja meg jól, fontolja meg lélekismeretében, hogy lenne-e képes a jelenkor csapásává válni? Szegény szerencsétlen! Nem bánta meg már is, hogy elvesztette e szép czimet: munkás, mely nemességgel ér fel? Mert hiszen azokhoz tartozik, kiket az Isten azért teremtett, hogy termékeny verejtékük által nemesbítsék magukat; ön a munka arisztokracziájához tartozik. Dolgozzék tehát, nem ugy mint eddig, nélkülözések közt, és biztos kenyér nélkül, hanem tökéletes biztosságban, és aránylag, tekintve szerény szükségleteit, bőségben. Elhelyezéséről én gondoskodni fogok; a költségeket fedezendem, és munkát szerzendek. Ha, mi ugyan nem valószinü, egy, vagy más oknál fogva nem lenne képes kenyerét megkeresni, jőjjön hozzám; segélyezésemre bizton számolhat mindenkor. De mondjon le e szerencsétlen tervről, hogy szakácsnémat nőül vegye; ön nem kötheti sorsát egy nőcseléd sorsához; és én gyermekeket nem tűrök házamnál.
Szegény Romagné sűrű könnyeket hullatott, és forrón megköszönte urának kegyességét. Egyébiránt nem hallgathatjuk el, hogy L’Ambert ez alkalommal valóban tisztességesen viselte magát. Ellátta Romagnét ruhával és egyéb szükségesekkel, bebutorzott számára valami régi ház ötödik emeletében egy kis szobát, s adott neki ötszáz frankot, hogy legyen miből élnie, mig munkája akad. De alig telt el egy hét, L’Ambert már szerzett volt számára munkát a Sévres utcza egy tükör gyárosánál.
Ez alkalommal sokáig, talán félévig nem mutatkozott a jegyző orrán semmi sem, miből a régi tulajdonos állapotára nézve következtetni lehetett volna. Egyszer azonban, midőn a jegyző első irnoka társaságában egy gazdag nemes család régi irományaiban fürkészett, megtörtént, hogy szemüvegének arany kerete közepett eltört, s a szemüvegek az asztalra hullottak.
E kis esemény azonban nem igen zavarta meg a jegyzőt. Aczél rugóju szemüveget tett orrára, s ezt viselte addig, mig uj szemüvegei elkészültek. Luna ur, a szemüvegek készítője, ezer bocsánatot kért, és rögtön küldött egy pár uj szemüveget, melyek azonban 24 óra mulva szintén közepett törtek ketté.
Hasonló sorsa volt egy harmadik pár szemüvegnek; a negyedik ugyanazon helyen tört ketté. Az opticus nem tudta, mint mentse magát. Lelke mélyében meg volt győződve, hogy L’Ambert a hibás.
A látszerész következőleg szólt feleségéhez, a négy összetört szemüveget mutatván neki:
- Ez uri ember valóban nincs eszén; ő 4 számu szemüvegeket visel, melyek természetesen igen nehezek; csupa hiuságból azt kivánja, hogy a keret vékony legyen, mint a czérna; meg vagyok győződve, hogy ugy hányja veti szemüvegeit, mintha kalapált vasból volnának. De ha bátorkodnám őt figyelmeztetni, kétségkivül megharagudnék; most azonban legerősebb keretü szemüvegeimet fogom neki elküldeni.
A látszerész neje, férje okoskodását helybenhagyta; azonban az ötödik szemüveg épen azon sorsra jutott, mint a négy első. Ekkor L’Ambert komolyan megharagudott, habár a látszerész nem is tett előtte semmi észrevételt. A jegyző más látszerésznél, az előbbinek versenytársánál tett megrendelést.
Azt kellett hinni, hogy Páris minden látszerészei összeesküdtek a jegyző ellen, hogy annak orráról minden szemüveg törötten hulljon alá. Már tiz, tizenkét pár szemüveg ment tönkre. S a dologban legkülönösebb az volt, hogy az aczél rugóju üveg, melyet a jegyző addig szokott viselni, mig uj szemüvegei elkészültek, jól kiállotta a sarat. Régen tudjuk, hogy a türelmesség nem volt L’Ambert Alfréd urnak kedvencz erénye. Most is egy pár szélyeltört szemüvegen toporzikált, sarkával zuzván szét azokat, midőn Bernier doktor jelenteté be magát nála.
- Jó hogy jön kegyed! kiáltott a jegyző, épen jókor érkezik. Fejtse meg e boszorkányságot, különben mérgemben még a guta üt meg!
Az orvos tekintete természetesen L’Ambert orrára irányozódott. De Bernier ugy vélte, hogy müvészetének e remeke a legjobb, legszebb állapotban van.
- De hiszen ugy látom, hogy önnek semmi baja.
- Nekem? valóban semmi; de ez átkozott szemüvegek sehogy sem akarnak megmaradni orromon! 
A jegyző elbeszélte történetét, és Bernier mély gondolkozásba merült.
- Ezt is csak Romagné befolyása okozhatta. Nem volna itt egy összetört keret?
- Itt van egy a lábam alatt.
Bernier felvette az összetört szemüveget, és górcsövön nézve azt, ugy vélte látni, mintha a törés táján az arany meg lenne ezüstölve.
- Mi az ördög! szólt Bernier; Romagné, ugylátszik, ismét valami ostobaságot követett el!
- Mi ostobaságot követhetett volna el?
- Még mindig magánál tartja ön?
- Nem; már jó ideje, hogy eltávozott házamból; a városban dolgozik.
- Remélem, hogy ezuttal feljegyezte ön lakását.
- Minden bizonnyal. Látni kívánja?
- Minél hamarább.
- Azt hiszi ön, hogy ismét veszély fenyeget? pedig én igen jól érzem magamat.
- Mindenekelőtt menjünk Romagnéhoz.
Egy negyedórával később kocsijuk a Sévres utczában állapodott meg, s a jegyző és Bernier Taillade és társ. urak kapuja előtt szállottak ki. Nagy, tükörüvegből metszett felirat mutatta az arra menőknek, hogy e házban az iparnak mely nemét üzik.
- Itt volnánk; szólt a jegyző.
- Mit! a vizhordó e gyárban dolgozik?
- Ugy van, én szereztem neki ez alkalmazást.
- Ugy csekélyebb a baj, sem mint gondoltam. Egyébiránt mindegy, ön mégis nagy vigyázatlanságot követett el!
- Hogy, hogy?
- Mindenek előtt lépjünk be.
A mühelyben legelső, kivel találkoztak, Romagné volt, ki ingben, könyökig felgyürt ujakkal rakott higanyt egy tükörre.
- Ime! szólt az orvos, tudtam, hogy mi van a dologban.
- De hát mi?
- A tükröket ugy készitik, hogy az üveg és az ón levél közé vékony higany réteget tesznek. Érti ön most?
- Még nem.
- Láthatja pedig, hogy ön embere könyökig, de mit mondok könyökig, ő nyakig van a higanyban.
- Semmi összefüggést nem látok.
- De hát nem látja be ön, hogy orra az ő karjának alkatrésze lévén, az arany pedig a higanynyal igen könnyen egybekötvén magát, lehetetlen lesz ezentul arany keretü szemüveget viselnie.
- Ördög és pokol!
- De viselhet ön azért aczél keretű szemüveget.
- Nem barátom.
- Ez esetben szemüvegeire nézve többé nincs mit tartani. Igaz ugyan, hogy a higany rosz befolyással lehet egészségére. -
- Mit! rosz befolyással egészségemre? de ugy csak szerezzünk Romagnénak más foglalkozást. Romagné, jer ide! hadd itt munkádat, és rögtön jer velünk; de hagyd abba már szerencsétlen! Ha tudnád, hogy mily veszélynek teszel ki!
Az ekkint támadt zajra elő sietett a mühely tulajdonosa. L’Ambert fontos hangon mondta meg nevét, és megemlité, hogy Romagnét, kárpitosának közbenjárásával, ő ajánlotta. Taillade ur azt felelte, hogy erre tökéletesen emlékszik. Sőt, mint mondá, épen csak azért, hogy L’Ambert ur iránti tiszteletét bebizonyitsa, és jó akaratát kiérdemelje, tette Romagnét, ki elébb közönségesebb munkákat végzett, higanyozóvá.
- Valami két hét óta? kiáltott L’Ambert.
- Igen uram. Ön tudta ezt?
- Fájdalom, nagyon is tudom! Ah! uram, mint lehet az ember legszentebb dolgaival ily játékot üzni?
- Én játékot...?
- Nem, semmi. De saját érdekemben s az ön érdekében, és az egész társadalom érdekében kérem önt, végeztesse Romagnéval ismét előbbi munkáját! vagy nem, még jobb lesz, ha őt elviszem. Engedje, hogy rögtön magammal vigyem; a mi hátrányt eltávozása okoz, szivesen megfizetem, de csak siessünk. Orvosom rendelte igy. Romagné barátom jöjjön velem. Szerencséje meg van alapitva! minden vagyonom az öné!... Az az nem! de azért csak jöjjön; becsületemre mondom, hogy meg lesz velem elégedve!
L’Ambert alig engedett Romagnénak időt arra, hogy felöltözzék. Taillade és a munkásai azt hitték, hogy a jegyző megzavarodott. Szegény Romagné az égre emelte szemeit, és a felett tünődött, hogy most meg ismét mit fognak tőle kivánni.
Mialatt az egykori vizhordó a bakon ülve gondolkodott jövője felett, addig a jegyző és az orvos ugyan-e tárgygyal foglalkoztak a kocsiban.
- Édes jegyző ur, szólt az orvos a milliomoshoz, e ficzkót mindig szem előtt kell tartani. Igen természetesnek találom, hogy ön eltávolitotta őt magától, mert társasága nem igen kellemes; csak az kár, hogy oly távol helyet szerzett neki, és hogy annyi ideig nem tudakozódott iránta. Helyezze el őt szomszédságában a Beaune utczában, vagy az egyetem utczában. Szerezzen neki más foglalkozást, mely önre nézve kevésbé veszedelmes, vagy inkább, ha a költséggel nem gondol, adjon neki egy kis nyugdijat, hogy dolgoznia ne kellessék. A munka által kifárad, sőt veszélynek is tétetik ki; nem ismerek kézimunkát, melyben az ember élete többé kevésbé koczkáztatva ne lenne; szerencsétlenség oly könnyen történik. Adjon tehát neki annyit, a mennyiből elélhet, de ne többet, mint a mennyire szüksége van; mert ismét az italnak adná magát, és ennek, tudja hogy mi következményei szoktak lenni. Lakbérén kivül adjon neki vagy száz frankot havonkint, ennél több neki nem kell.
- Ez talán sok is... nem mintha a pénzt sajnálnám, de azt szeretném, hogy legyen mit ennie, a nélkül, hogy ivásra való maradjon.
- Ugy adjon neki négy Lajos aranyat, mely négy részletben fizettetik ki; hetenkint egy egy.
Nyolczvan frank havi nyugdijat ajánlottak tehát Romagnénak; de ez alkalommal a vizhordó kevésbé szerénynek mutatkozott, mint eddig.
- Ennyi az egész? szólt megvetőn, ezért bizony kár volt olyan nagy lármát ütni; mirt nem hagytak a tükörgyárban, hol naponkint három frankot és tiz garaszt keresztem, ész e pénzből czaládomnak is küldhettem. Vagy boczásszon vissza a gyárba, vagy adjon 3 frankot 10 garaszt naponkint.
Mit volt mit tenni, Romagné ura volt a helyzetnek, s a jegyző beleegyezett követelésébe.
L’Ambert csakhamar észrevette, hogy most cselekedett leghelyesebben. Egy egész év mult, a nélkül, hogy a jegyző orrán legcsekélyebb változás tapasztaltatott volna. Romagnénak minden héten fizetett, és e mellett folytonos felügyelet alatt tartotta. Az egykori vizhordó becsületes jámbor életet élt; csupán egy szenvedélye volt, s ez is ártatlan: a kuglijáték. S ez alatt Steinburg Irma kisasszony szemei gyakran észrevehető gyönyörrel függöttek a boldog jegyző gyenge fehér és rózsás orrán.
Ők a farsang minden tánczait együtt tánczolták. A világ szemében már régen össze is voltak adva. Egy estve, mikor az olasz operából jöttek ki, az öreg Villemaurin marquis megállitá L’Ambert-t az előcsarnokban.
- Nos, mondá, mikor lesz a menyegző?
- De marquis ur, tudtommal ennyire még nem vagyunk.
- Hát azt várja ön, hogy a kisasszony kérje meg kezét? A férfi kötelessége, hogy annak idejében nyilatkozzék. A kis Lignaut herczeg, ki valódi nemes, és pedig a javából, bezzeg nem várta, hogy én kináljam meg leányommal. Ő bemutattatá magát házamnál, megtetszett leányomnak, és most jegyben járnak. Mához egy hétre aláirjuk a szerződést. Tudja édes barátom, hogy e dolog önt illeti; várjon egy perczig, míg nőmet és leányomat kocsijukhoz kisérem, s aztán együtt megyünk a klubba. De kérem, tegye fel kalapját! észre sem vettem, hogy kezében tartja. Meghütheti magát, rémséges náthát kaphat; vigyázzon.
Az öreg marquis és a fiatal jegyző együtt haladtak egész a boulevárdig; amaz beszélt, ez hallgatta. L’Ambert azután hazatért és feltette Villemaurin kisasszony házassági szerződését. Csakhamar észrevette, hogy valóban náthát kapott. A szerződés fel lévén téve, a két jegyes ügynökei által megvizsgáltatott, és végre egy szép czimeres ivre iratott le, melyről semmi nem hiányzott, csupán az aláirás.
A kitűzött napon L’Ambert mester, ki rabja volt kötelességeinek, személyesen a Villemaurin palotába kocsizott, daczára a rettentő náthának, melytől alig látott, és beszélni is alig tudott. Az előszobában még egyszer kifujta orrát, és pedig oly erősen, hogy az ott lézengő inasok összerezzentek, mintha az utolsó itélet harsonáit hallották volna.
L’Ambert bejelentetett. A jegyző szemüvegei fel voltak téve, és ő komolyan mosolygott, mint ily alkalommal illik.
Nyakravalója szépen volt kötve, keztyüi legcsekélyebb ránczot nem vetettek, lábain fénymázos báli czipőt viselt, kalapját hóna alatt, míg a szerződést jobb kezében tartotta.
Ekkint közeledett a marquisnéhoz, szerényen utat törve a háziasszonyt környező társaságon, s előtte megállva, magát mélyen meghajtva szólt:
- Méltószágosz asszonykám, elhoztam a kiszasszonka házasszági szerződísit.
Villemaurin marquisné határtalan csodálkozással emelte rá tekintetét. A társaságban suttogás keletkezett. L’Ambert ujra meghajolt és szólt:
- Teringettét! méltszász asszonyom, ez ám szerenczész nap a kiszasszonkára nézve!
E pillanatban szilárd kéz ragadta meg a jegyző karját, ki akarata ellenére jobbra-átot csinált.
A jegyző erejéről is megismerte a marquist, még minekelőtte azzal szemközt állott volna.
- Jegyző ur, szólt az öreg nemes, a terem egy zugába vezetvén a jegyzőt, én igen jól tudom, hogy farsang ideje alatt fiatal emberek bohóságokat szeretnek elkövetni; de jusson eszébe kérem, hogy ki házánál van, és változtassa meg modorát.
- De kírem szípen, marquis ur.
- Ismét!... Láthatja hogy türelmes vagyok; de ne éljen vissza türelmemmel. Menjen, kérjen bocsánatot a marquisnétól, olvassa fel szerződését, és azután jó éjszakát!
- De mirt kirnék boczánatot? Mintha valami osztobaszágot követtem volna el. Mordizom!
A marquis nem felelt semmit, de szolgáinak, kik a teremben voltak, intett. Az ajtó megnyilt és odakint egy hang szólott:
- L’Ambert ur kocsija álljon elő!
A szerencsétlen milliomos jegyző szédelegve, a legnagyobb zavarban, kétségbeesetten hajtogatta magát s eltávozott. Csakhamar kocsijában ült, anélkül, hogy tudná, mint került oda, és mért ily gyorsan. Kezével homlokára ütött, haját tépte, karját csipte, hogy felköltse magát, mert azt hitte, hogy álmodik. De végre meg kellett győződnie, hogy ébren van; megnézte, hogy hány az óra, s a mint az utczákon áthaladt, a gázlángok világánál elolvasta az utczák neveit, a boltok czégfeliratait; egy hajszálig minden ugy volt, mint a valóságban; nem kételkedhetett tovább. De hát mit is mondott? Mit követett el? Mely társadalmi szabály ellen vétett, mely ostobaság, vagy ügyetlenség által érdemelte, hogy akkint bánjanak vele? Mert abban sem kételkedhetett, hogy Villemaurin marquis terméből bizony kitették a szürét. És a házassági szerződés ott volt kezében, e szerződés, melyet oly gondosan tett fel, melynek irálya oly tökéletes volt, és melyet fel sem olvashatott!
Haza érkezett, anélkül, hogy képes lett volna e talányokat megfejteni. Portásának tekintete szerencsés gondolatot költött benne.
- Portász! kiáltá.
A kis sovány portás elősietett.
- Sázs frankot kapsz, ha megmondod az igazsszágot; de sázsat veretek rád, ha elhallgatod!
Szinguet meglepetten tekintett urára, és mosolygott.
- Moszolyogsz, szivtelen! mirt moszolyogsz? rögtön mond meg az igazat!
- Ezer bocsánatot kérek, válaszolt a szegény portás, hogy mosolyogni bátorkodtam, de a nagyságos ur oly ügyesen utánozza Romagné kiejtését!
- Romagné kiejtiszit! mit, én ugy beszílek mint Romagné, mint egy oubregnat?
- Hiszen csak tudja a nagyságos ur. Már egy hete, hogy mindíg igy beszél.
- De nem tudom, mordizom! szót szem tudok erről.
Szinguet az égre emelte szemeit; azt hitte, hogy ura megbolondult. Pedig L’Ambert, leszámítva ez átkozott kiejtést, épen ugy eszén volt, mint máskor, s sorba kérdezte minden cselédeit, és meggyőződött, hogy valóban uj szerencsétlenség érte.
- Ah! akasztani való vízhordója! kiáltott, semmi kétség, hogy ismét ő követett el valami osztobaszágot. Siesszetek, keresszétek fel! vagy nem, jobb ha magam megyek el hozzája.
A jegyző gyalog futott el Romagné lakásáig; felsietett az ötödik emeletbe, és zárva találván az ajtót, kopogtatott, de Romagnénak mély álma lévén, L’Ambert kénytelen volt az ajtót rátörni.
- L’Ambert ur! kiáltott Romagné.
- Gazsember! felelt a jegyző.
- Mordizom!
- Mordizom!
Ketten szövetkeztek a franczia nyelv megrontására. Beszélgetésök egy jó negyedóráig tartott, folyvást a legborzasztóbb kiejtéssel, anélkül, hogy a talány megfejthető lett volna. Az egyik áldozatnak állítván magát, keservesen panaszkodott, a másik ártatlanságát erősíté.
- Várj a míg visszagyüvök, szólt végre L’Ambert; Bernier ur, az orvoszom, még ez eszte meg fogja fejteni, hogy mi osztobaszágot követtél el.
L’Ambert felköltötte a sebészt, és ugyanazon szép kiejtéssel beszélte el neki, hogy az estét miként töltötte. A doktor elnevette magát.
- Bizony nagy zajt ütnek e csekélység miatt; Romagné tökéletesen ártatlan; ne vádoljon mást, csak önmagát. Minap mikor a szinházból kijött, egy darabig fedetlenül hagyta fejét; innen származik az egész baj. Ön náthás, és ennélfogva orrán keresztül beszél, ezért beszél auvergnei kiejtéssel. Ez igen természetes. Menjen haza, tartson orra alá aconitumot, takarja be lábait jól, és fejét kösse be; ovakodjék mindenkor a náthától, mert most tudja, hogy minő veszélylyel jár az!
A jegyző haza ment, átkozván sorsát.
- E szerint hát, szólt egész hangosan, hiába volt minden igyekezetem! Hiába látom el mindennel ama nyomorult vízhordót, mégisz örökké bajom van miatta; ész még nem isz vádolhatom szemmivel; de ugy hát minek is költök rá annyit? Biz én többé nem fizetek neki nyugdijat.
E szándékát a jegyző rögtön végre is hajtotta. Másnap, midőn szegény Romagné, a tegnap esteli megtámadástól még mindig ijedten, bekopogtatott a kapun, azon szándokkal, hogy hetipénzét felvegye, a portás tudatá vele, hogy többé ne várjon semmit, s azzal kitolta a kapun. Romagné könnyen vette a dolgot, habár nem is ismerte Horatius e mondását “Nil admirari.” Szinguet, ki jóakarója volt, azt kérdezte tőle, hogy ezentul miből fog élni. Romagné azt felelte, hogy munkát fog keresni. Eddigi henye élete már valóban régen terhére is volt.
L’Ambert náthája megszűnt, és a jegyző örvendett, hogy költségei Romagné nyugdijával megkevesbedtek. Semmi többé nem zavarta boldogságát, kibékült Villemaurin marquisval s az egész arisztokratikus társasággal, mely viseletén kissé megbotránkozott volt. Nem lévén most semmi gondja, tökéletesen átengedheté magát azon bűbájnak, melyet Steinburg kisasszony hozománya gyakorolt reá. Boldog L’Ambert! ő feltárta szivét, tökéletesen megnyitotta azt, és kimutatá azon gyöngéd és lojális érzelmeket, melyeket ott táplált. A szép és eszes fiatal leány, angol divat szerint, kezet nyújtva, szólt:
- Bizonyosnak tekinthetjük a dolgot. Szüleim mindenben egyet értenek velem. A menyasszonyi kosárt illetőleg tudatni fogom önnel ohajtásaimat. Igyekezzünk a jegybenjárás idejét minél rövidebbre szabni, hogy még tél vége előtt Olaszországba mehessünk.
A szerelem megtizszerezé L’Ambert tevékenységét. A menyasszonyi kosár bevásárlásakor nem kimélte a költséget, házának egy részét pompásan butoroztatá be neje számára; uj kocsit rendelt, két gyönyörű pejlovat vásárolt, és a kihirdetést, mennyire lehetséges volt, sietteté. A bucsuebéd, melyet barátainak a Café-Anglaisban adott, soká fog élni ezeknek emlékezetében. Eddigi szeretői bucsu szavait és bucsu ajándékait igen természetesen játszott nyugalommal fogadták.
A szétküldözött körlevelek ugy jelenték, hogy a házassági frigy Saint-Thomas d’aquin templomában, martius 3-án pontban egy órakor fog megszenteltetni. Felesleges mondani, hogy az esküvésnek a főoltárnál kellett történnie, és hogy egyátaljában a szertartás fényes módon volt véghez menendő.
Martius 3-án reggeli 8 órakor L’Ambert felébredt magától, és boldogan mosolyogva üdvözölte a reggeli napsugárt; gondolatait szellőztetendő elővette párnája alól zsebkendőjét és orrához emelte azt. De orra többé sehol sem volt, és a batiszt zsebkendő csak hült helyét találta.
A jegyző egy szökéssel tükör előtt termett. Ördög és pokol! (mint a régi regényekben szokás mondani) arcza ép ugy el volt torzitva, mint akkor, midőn Parthenayból tért vissza. Ágyához rohant és ott kereste orrát; kirángatta a lepedőket és paplanokat, összekutatta a mátráczot és a szalmazsákot; megrázogatta a szoba minden butorát, össze-visszahányva mindent, de nem talált semmit.
Semmit! semmit! semmit!
Megragadta a csengetyü huzót s ugy rángatá, mintha harangot akarna félreverni, mire egész cselédsége berohant. L’Ambert rájuk rivallott, azzal fenyegetve őket, hogy mindnyájukat elcsapja, ha orra meg nem kerül. De hiába volt minden; az orr nyom nélkül eltünt.
Két óra telt el igy a legnagyobb izgalom, rendetlenség és zaj között; ez alatt idősb Steinburg ur felölté arany gombos kék frakkját; Steinburgné pompás selyemruhába öltözött, s az alatt felügyelt ama két komornára és három varrónőre, ki a szép Irma körül sürgött forgott. A menyasszony, ki a szó teljes értelmében rizsporba volt mártogatva, türelmetlenségében tombolt, és az egész világgal veszekedett, bámulatos részrehajlatlanságában mindenkivel egyenlőn. Ugyanazon idő alatt Páris 10. kerületének polgármestere, hivatalának ünnepi jelvényeit viselve, járt fel s alá egy nagy üres teremben, és rögtönzendő beszédét készité elő. A Saint-Thomas d’aqui szabadalmazott koldusai két három idegen tolakodót üztek el, kik az őket jogosan megillető alamizsnában részt venni jöttek oda. Steinburg Henrik ur pedig, ki atyja dohányzó termében egy szivar végét rágva, már félóra óta járt fel s alá, nagyon csodálkozott, hogy kedves barátja, Alfréd, még nem érkezett meg.
Végre türelmet veszitett, a Verneuil utczába sietett, és jövendőbeli sógorát kétségbeesésben, könnyek közt találta. Mivel vigasztalhatta volna szerencsétlen barátját? sokáig fel s alá járt körülötte, e szót ismételve: Ördög adta! kétszer is elbeszélteté L’Ambert-tel a szerencsétlen eseményt, és néhány bölcseleti mondással fűszerezte a társalgást.
Ama átkozott sebész sem érkezett! pedig már régen elküldtek lakására, elküldtek utánna a kórházba, szóval mindenütt keresteték. Végre mégis megérkezett, és azonnal kitalálta, hogy Romagné meghalt.
- Sejtettem, szólt a jegyző, sürü könnyeket hullatva. Haszontalan, ostoba Romagné!
Ez volt a szegény vizhordó halotti beszéde.
- És most doktor ur, mit teendünk?
- Ha kegyed kivánja, kereshetünk egy második Romagnét s a mütétet ismételhetjük; de ön tudja, hogy e rendszer mily következményeket vonhat maga után; fogadja el tanácsomat, kisértsük meg az indiai methodust.
- A homlokom bőréből? nem soha! inkább ezüstből készült orrot viselek.
- Az igaz, hogy ilyeneket is nagyon csinosakat készitenek, szólt az orvos.
- Az most a kérdés, hogy Steinburg Irma kisasszony lesz-e hajlandó ezüst orrú férjhez menni? Henrik, édes jó barátom! mit gondol ön?
Steinburg Henrik fejét rázta és nem válaszolt semmit. Hazament a szomoru eseményt családjával közlendő és Irma kisasszony határozatát megtudakolandó. E szeretetre méltó fiatal leány, midőn mátkája szerencsétlenségéről értesült, hősies elszántsággal mondá:
- Azt hiszitek, hogy arczába szerettem bele és hogy ezért megyek hozzá? Ha igy gondolkodnám, inkább Rodrigue cousinomhoz mentem volna; ez nem oly gazdag, de sokkal szebb nálánál; azért nyujtottam jobbomat L’Ambert urnak, mert derék ember, mert igen szép állása van a világban, mert szeretem jellemét, házát, lovait, elméjét, szabóját, szóval mindenét. Egyébiránt fel vagyok öltözve, és hiremnek ártana, ha házasságom félbe maradna. Siessünk hozzá édes anyám. Nejévé leszek, bármint nézzen ki!
De midőn eltorzitott vőlegényét megpillantotta, e nemes lelkesülés szétoszlott. A fiatal leány elájult. Csakhamar sikerült azonban őt eszméletére tériteni; ekkor keserves könnyekre fakadt. Zokogása közepett e szavak, melyek lelkéből származtak, voltak hallhatók:
- Oh Rodrigue! szólt az ifjú leány, mennyire igazságtalan voltam irányodban!
L’Ambert nem nősült meg. Zománczozott ezüstből készitetett magának orrot, és jegyzői hivatalát első irnokának adta át. A rokkantak palotája tájékán egy kis, szerény külsejü ház volt eladó; ezt L’Ambert megvette. Néhány barátja, vig czimborák, szokta őt visszavonultságában felvidítani. Pinczéje a legkitünőbb borokkal van teli és ez fővigassza. Olykor tréfálódzva szokta mondani:
- Kiváltságom van más emberek felett: ihatom a mennyit tetszik, anélkül, hogy orrom megveresedjék!
Egyébiránt politikai nézetei azóta mitsem változtak. Most is a jóféle lapokat olvassa és Chiavonénak győzelmet kiván; de pénzt azért nem küld neki; ezt élére szokta verni, mi egyik legkedvesebb élvezetévé vált. A bor és a gazdagság folytonos mámorban tartják.
A mult héten egy estve, midőn sétabotjával kezében csendesen haladott az Elbe utcza járdáján, hirtelen meglepetve kiáltott fel, ugy tetszett neki, mintha Romagné árnya tünt volna fel előtte kék blúzban.
Valjon igazán az ő szelleme volt-e? de közönségesen a szellemek nem szoktak terheket hordozni, ez pedig uti ládát vitt vállán.
- Romagné! kiáltott a jegyző.
Romagné L’Ambertre emelte tekintetét, és szokott csendes, mély hangján felelt:
- Jó esztvét kivánok L’Ambert ur.
- Te beszélni tudsz? ugy hát élsz!
- Mindenesetre hogy élek.
- Nyomorult! szólj, hová tetted orromat?
Ezeket mondva a jegyző megragadta a vizhordó galérját és erősen rázta ezt, ki alig volt képes tőle menekülni.
- Hagyjon békét; hiszen látja, hogy nem védelmezhetem magam! mordizom! láthatja, hogy csak fél karom van; mikor ön megszüntette nyugdijamat, egy gyárban kezdtem dolgozni, s ott egy kerék levágta karomat.

Egy szerelmi történet a mult századból.
(Franczia elbeszélés.)
I.
A végéhez közelgő 1775-ik év egyik estéjén, két férfiu ült szemközt egy okmányokkal és mindennemű bélyeges iratokkal elborított irodában. Egyiknek ruházata XVI. Lajos udvarának egyik legelegansabb lovagját árulta el, mig a másikat oly öltönydarabok födék, melyekről amaz időkben első tekintetre föl lehetett ismerni a jogtudóst.
- Kedves Durocher, monda a fiatal lovag, mintha a vett tudósításokat rövid tartalomba összefoglalva ismételni akarná, tehát ön állitja, miszerint Solange marquisnő javadalmai 100,000 livre biztos jövedelmet hoznak be évenkint, továbbá, hogy a marquisnőnek semmi adóssága nincs, sőt vagyona folyton növekszik.
- Minderről biztosíthatom önt, viszonzá a jegyző.
- Jó, hanem ön nemcsak jeles törvénytudós, uram, hanem egyszersmind oly férfiu, kinek szavait, miket egyszer-másszor különféle személyekről mondott, a tapasztalás mindig híven és teljesen igazolta. Vajjon hajlandó lenne-e uj tanujelét adni belátásának?
- Lanoy gróf ur, ön mindenkor számolhat alázatos szolgálatomra, mondá komolyan a jegyző.
- Nos, tehát mondja, mit tart és tud Solange marquisnőről?
- Gróf ur, szólt mosolyogva a jegyző, az én nézetem szerint, Solange marquisnő korunk legügyesebb diplomatanője, ki mellett minden államférfi háttérbe szorul.
A gróf bámulva tekintett Durocherra és kiáltá:
- Az egekre, és mit tett ő oly csodálatosat?
- Tánczvigalmakat ád, melyeken ön is tánczol, és belépése van Choiseul társaságaiba; mindezt ön talán csekélységnek fogja találni, gróf ur; hanem neki, hogy ezt elérhesse, több akaraterőre s kitartásra volt szüksége, mint minisztereinknek arra, hogy Amerikával háborút kezdjenek.
- Ah, értem, atyja nem tartozott a főúri osztályhoz.
- Atyja hajhász volt, ki zálogra kölcsönözgetett, s halálával két milliót hagyott hátra. Egy közönséges polgárleány boldoggá lett volna e vagyon birtokában, de Solange marquisnő az udvarhoz akart tartozni, épen mivel atyja hajhász volt! Oly házasságra kelle lépnie, mely származását elfeledteté. Egy játék által tönkre ment herczeget, oly marquist kelle találnia, mint mindig vannak ilyenek, kik előkelőségöket a szerencsefi leányának szivesen eladják; de ez esetben adósságokat kellett volna fizetnie, s kegyes leereszkedéssel megelégednie; hanem a hajhász leánya mindenek fölött egy engedelmes férjet keresett.
- És talált?
- Egy szegény nemes embert fedezett fel, ki hajlandó volt neki nevét odaadni, anélkül, hogy a szerződésben azért előnyöket követelt volna. Ez de Solange marquis volt. A szerencsétlen ember nőül vette őt, csakhogy uj öltözékre tehessen szert. A leánynak igaza volt, gondolva, hogy ily férj urnőjének fogja őt tekinteni, de tévedett, midőn azt hivé, hogy ő céljaira használhatni fogja. Solange marquis feleséget vett, mint nemeseink nagyrésze hivatalt vállal, - hogy aztán semmit se csináljon. Neki nem voltak vágyai, s azon emberek közé tartozott, kik ugyszólván a gondolatok és szenvedélyek holdvilágában élnek. Minthogy tehát mármost nem kellett aggódnia a megélhetés felől, nyugodtan sülyeszté ölébe kezét; Solange marquisnő hiába iparkodott becsvágyát fölkelteni, őt feltüntetni, lelkét nem lehelhette bele, hogy azzal gondolkodjék, intézkedjék, cselekedjék; semmi sem birta fölébreszteni a marquis lusta szellemét. Tiz esztendeig vesződött vele neje; hogy nagyravágyása célját elérje, meghordozta őt a befolyás minden ösvényén, elvezette a hatalom minden ajtajához, s a test mindannyiszor lélek nélkül esett hátra, ha a napi munkának, szokás szerint eredménytelenül, vége volt.
- Végre hát lemondott a marquisné?
- Igen, hanem most kényszeritve látta magát, lerontani azt, mit eddig épitett. Hogy fölemelje a marquist, eddig a fontosság mesterkélt dicskörével vonta körül személyét, és mély bölcseségü családfőnek adva őt ki, mindent csak az ő nevében tett. Most, miután gyámoltalanságáról meggyőződött, lassankint ismét vissza kellett vennie tőle a neki adott hatalmat; arról volt szó, hogy az árnyékot, melyet férje alakjában tiz esztendei munkával előállított, most ismét visszalökje a semmibe, és maga foglalja el helyét, anélkül, hogy a világgal észrevétetné, hogy ő ez által valamit változtat.
- És sikerült ez neki?
- Sikerült. A függetlenséget, mit férjének, hogy tekintélyét emelje, eddig adott, apródonkint és lassankint visszaszedte tőle, és a férj, az árnyék, eltünt, mint keletkezett. A marquisné hozzászoktatta a világot, hogy csak őt lássa, csak őt ismerje. Ő gazdag, befolyásteljes, s egyedül áll! Még férje neve is az övé, mert azt csak “Solange marquisné férjének” nevezik.
- S a férj beegyezett e semmivé nyilatkoztatásba?
- Nem minden küzdelem nélkül. Midőn szokásaiban háborgatni kezdték, ellentállt; de mit tehet ily gyönge teremtmény e nő rettentő akarata ellenében? Ma gyermekes aggastyán, kit egy félreeső szobában ápolnak, s kit neje hangja remegésbe hoz. Senki nem engedelmeskedik neki, és még az idegenek sem veszik figyelembe. A marquisné csupán ugy tekinti őt, mint valami családi arczképet. Nem beszél senkivel, és vele sem beszél senki. Egyedül leánya, ki nem rég jött haza a kolostorból, mutat iránta vonzalmat, mely őt boldoggá teszi; hanem ez örömtől is meg lesz fosztva nemsokára, mert a marquisné nem hagyott föl nagyravágyási terveivel, s tapasztalásból tudja, hogy egyetlen nő fáradozásai nem messze visznek. Ezért nem fog késni Jeanne férjhezadásával, s a mi férje által nem sikerült neki, megkisérli kivinni vejével.
- És hihetőleg sikerülni is fog neki, Durocher ur, mert veje már meg van találva?
- Gyanítom, mondá nyugodtan a jegyző.
- És ismeri őt?
Durocher meglepetve kapta föl fejét, és mosolyogva mondá:
- Gróf ur, ön ma igen rosz fogalommal bir belátásomról.
- Na jó, Durocher, szólt Lanoy, a jegyző vállát gyöngén ütögetve, nekem tanácsolták e házasságot, és a mit az imént hallék, ösztönöz e tanács elfogadására. Tudja ön, mily állapotban hagytak anyám pörei; valami gazdag házasságnak ismét rendbe kell hoznia vagyonomat, s lehetővé tennie, hogy rangomhoz illő életet folytathassak. Solange asszony földszinti eredetét feledteti szelleme. A főnemességnek mindenesetre kell előjogainak lenni, senki sem bir engem e meggyőződésemben megtántorítani; a többire nézve osztom nagy költőnk nézetét, ki azt mondja, hogy a halandók mind egyenlők. Századunkban bölcselőnek kell lenni az embernek, kedves Durocher. A kicsikének nászhozománya azért is jó lesz, hogy hivatalt vehetek magamnak, mert az én nevemmel minden lehetséges.
- Ön tehát nem fél Solange marquisné nagyravágyásától?
- Ellenkezőleg, örülök rajta. Minthogy csak általam juthat célhoz, nem fog semmit kimélni, hogy engem fölemeljen. Vagyona, ügyessége, összeköttetései, mind az én javamra fognak közreműködni. Szerelmi ügyekben és politikában senki és semmi nem pótol egy öreg nőt. Ő észreveszi, mi figyelmünket kikerüli, intézkedik, intrikázik, hazudik értünk.
- Igaza lehet a grófnak; ilyen nő épen annyi, mintha maga az ördög volna szolgálatunkban; az ember igen jól találja magát mellette, de nem szükség hogy a lelkét is eladja neki.
- Attól őrizkedni fogok, kedves Durocher; vezettetni hagyom majd magamat Solange marquisné által, de csak úgy, mint a lőpor vezeti a golyót, tudniillik majd én leszek elöl - igen könnyü dolog, mihez, azt hiszem, értek.
- Mindenesetre, gróf ur, mondá félgúnyos mosolylyal a jogtudós, én mindig csodáltam önnek abbeli ügyességét, miképen szerez magának oly szolgákat, kiket nem fizet; egyedül is ön látszik képesnek Solange marquisnéval kezdhetni. Talán majd nem is lesz oka panaszra soha, mert hasonló erők mellett mindegyik fél kikapja a magáét.
- Azt hiszem én is, mondá a lovag fölállva. Tegyen ön föl egy szerződést, mely mindkét félre nézve előnyös. Én nevet adok és állást az udvarnál, tehát igényem lehet gazdagságokra, mit ön ki ne feledjen, kérem. E néhány szó teljes fogalmat ad önnek kivánságaimról; szerkeszsze ön ama szavakat a kellő stylusba úgy, hogy a marquisné meg ne sértődjék. Ha a szerződést majd elolvastam, Lussac herczeg, ki arra ajánlkozott, el fogja a marquisnéhoz vinni, s ha föltételeim elfogadtatnak, bemutattatom magamnak a kicsikét, kinek nagyon csinosnak kell lennie.
- Tehát még nem látta őt?
- Nem, előbb tudni akarom, hogy megegyezhetünk-e; a házasság komoly dolog, mit nem lehet könnyedén venni. Jövőnk fölött egy jó, vagy rosz szerződés határozhat, hanem a mi a nőt illeti, elég ideje van az embernek megismerni. Legyen tehát figyelemmel előnyeimre, és mindenekfölött legyen rajta, hogy holnap minden készen legyen.
- Nem hiszem, hogy az lehetséges lehessen, sok utánjárással jár a dolog, és...
- Hát nincs-e itt önnek segédje Jerome Bouvart, ki oly ügyes!
- Én nem tudom, örökké hallgatag, sápadt és szórakozott.
- Ugy hát szerelmes, mondá Lanoy gróf, nézegetni kezdve magát egy kis fali tükörben.
- Én is azt hittem, mig oly gyakran látogatta unokahugát, ki a “menykereső” nénék kolostorában van; hanem két hónap óta nem jár oda többé.
- Nem tesz semmit, Durocher, önnek sietni kell, mert én hamarjában végére akarok járni ez ügynek. Hogy hallgatást ajánljak önnek, bizonynyal fölösleges.
- Gróf ur, ön ismeri buzgalmamat és ügyességemet.
- Szép, ön is meg fog elégedni velem.
A gróf köszönt, azon lenéző bizalmassággal, mely akkor a bontonhoz tartozott, és magát ajánlva, valami couplet dallamával távozott.

II.
XIV. Lajos korának csak Versaillesban vannak nyomai: paloták, kertek, térek, utczák, sétányok, mind kényuri fény kinyomatát hordozzák magukon. Mindenben jelentkezik a nagy király hajthatlan akarata, melylyel mindent egyenes vonallá akart változtatni, s teremtményeit is úgy, mint udvarát, a legszigorubb etiquette alá vetette. Hogy az ő korabeli Francziaországot megismerjük, magányos helyeken álló palotákat kell fölkeresnünk, melyeknek homlokzatai kőbe vágott virágczifrázatokkal vannak ékítve, úgy kis házacskákat rejtett ajtókkal, melyek fölött Amor van kifaragva; a kerteknek sűrű lombzatuk van, s a lugosokban nőszobrok állanak. Ide vonult vissza élveivel XV. Lajos társasága (kifáradva az előbbi uralkodás rendszerezett fényüzésében) nem szeméremből, hanem az élvek iránti szeretetből, mert a XVIII. század mindenekelőtt élvezni akart, könnyen vett mindent, így eszközölve saját vesztét könnyelmű kéjelgéssel, mint Sardanapal; ki szintén megépíté maga számára a máglyát.
Ezen Pompadour asszony korából való paloták egyikébe vezetem én olvasóimat. Solange marquisné háza a Montbauron-utcza végén feküdt, s hatvan esztendő előtt építve, minden czifrázata megvolt rajta ama kor izlésének. Szük udvaron át lehete belejutni. Csarnoka nem volt kivülről látható, mert narancsfákkal sűrűn beültetett terassera nézett, mely azonfölül virágágyakkal, tulipán és jácintbokrokkal volt elborítva. A kert közepén napóra állt fehér márványból, míg háttérben, az átláthatlan lugasok közül, fehér szobrok fejei látszottak ki.
Azon pillanatban, midőn történetünk kezdődik, egy ősz ember s egy fiatal leány ült a lugosok egyikében. Az aggastyán divat szerint, majdnem kaczéron volt öltözve; gondosan fölsütögetett haja kissé be volt porozva, himzett mellénye zsebéből arany burnótszelencze kandikált ki, selyem harisnyái arany rozettektől, kezei nagy értékű ékszerektől ragyogtak. Hanem e fényűzés még inkább szembetüntette az alak összeesettségét. Arczán nem volt meg azon erős meleg szin, melyet a kor végső frisseségének nevezhetnénk, hanem mély sápadtság terült el rajta, mely a redőket kiemelte s az arcznak beteges kinézést adott; félig mindig nyitva levő ajkait ideges rángás mozgatta, és halványkék szemei tétovázva néztek.
A fiatal leányka az első ifjuság fényében tündökölt. Szelid szép arcza mintául szolgálhatott volna Watteau szent szüzeihez. Kezében Voltaire egyik tragoediáját tartá, s abból fönhangon olvasott. Hirtelen félbehagyta az olvasást, mert az aggastyán elaludt. Most letette a könyvet, s csöndesen közeledett az öreghez, ki e mozdulatra ismét fölnyitá szemeit.
- Ah, fölébresztettelek, kiáltá sajnálkozva a leányka.
- Maradj, Jeanne, szólt az öreg, ülj le oda, közelebb, még közelebb.
Jeanne lábaihoz ült, oly helyzetben, mint egy gyermek, ki várja, hogy enyelegjenek vele.
Az öreg egyik kezét a vállára tette, a másikkal fölemelte arczát, s azt elragadtatva szemlélte. A leány eleinte nevetett, de, azután valami sötét emlék zilálta meg gondolatait, szemei könnyekkel teltek meg, s fejét szomorún lehajtá.
- Mi bajod, Jeanne?
- Semmi, atyám, semmi.
- Te engem megcsalsz. Tegnap is láttam, hogy írtál, s ma ki is akartalak kérdezni ez iránt, hanem elfelejtettem - az a fejem, a fejem!
Mint siránkozó gyermek, kezeibe fogta fejét.
Jeanne át akarta ölelni, hanem gyöngéden elhárítá karját, s azután félénken körülnézve, susogva kérdé:
- Ugy-e nem jól bánik veled Solange marquisné?
- Mért kérdi ezt, atyám?
Az öreg kezével intett, hogy hallgasson.
- Jól van, jól, mondá aztán, tudom; nem fogod azt nekem kivallani. Minek is, én ugy sem oltalmazhatnálak; de vigyázz, Jeanne, s ne ellenkezzél anyáddal. Ő mindent, mi ellene áll, összetör.
- Én tudom azt, mondá Jeanne, s atyjára tekintett, ki közelebb vonta őt magához.
- Megtagadott tőled valami örömet? kérdé az atya.
- Nem, atyám, nem.
- Öltözékekre lenne szükséged?
- Semmire sincs szükségem.
- Mért titkolódzol, én vehetnék neked ruhákat, havipénzed nagyon kevés.
- Én csak akkor óhajtom, hogy pénzem lenne, ha szűkölködőket látok.
- És most ismersz olyanokat, kiken segíthetnél?
- Ah, atyám, szenvedők és szerencsétlenek mindig elegen vannak.
Solange ur körültekintett, s kis bőrtárczát huzván elő, leánya kezébe szorította.
- Arany? kiáltá Jeanne csodálkozva.
- Igen, de rejtsd el, hogy anyád meg ne lássa.
- Mért? Nem tőle kaptad?
- Nem.
- Hol vetted?... De te nem felelsz atyám, mondá hevesen a leány, és valami sejtelem szállta meg. E tárcza... e tárcza pár nap előtt anyám szobájából tünt el.
- Hallgass, mondá ijedten az öreg.
- Hogyan? Hát -
- Hallgass! susogá, s mintha meg akarna győződni, hogy egyedül vannak, szorongva tekintett mindenfelé, és susogva folytatá az ámulva rátekintő leányhoz: minden az övé, én csak mint valami kórházban vagyok nála, és semmim sincsen. Mikor ez aranyat meglátám, azt gondoltam, hogy ez téged boldoggá tenne....
- Ah, atyám, atyám! kiálta Jeanne, szeméremtől, részvéttől és illetődéstől meghatva.
- Mondd, hogy boldog vagy, Jeanne, folytatá az öreg, leányát erősen szivére szorítva. Szegény leány, számodra a franczia király kincsét is elloptam volna. Ha a paradicsom az enyém volna, egészen neked adnám, a nélkül, hogy csak egy helyet is megtartanék belőle magamnak. Öleld hát meg atyádat, most történik először, hogy valamit ajándékozhatok neked.
Az öreg szavaiban rejlő gyöngédség mélyen meghatotta Jeanne-t. A hosszu rabszolgaság alatt, minden önakarattól megfosztva, gyermekességekben lelte örömét e szegény lélek.
Jeanne megölelte őt és megcsókolta fehér haját.
- Rejtsd el a tárczát, mondá az aggastyán vidáman. Oh, ők azt hiszik gyönge elméjü vagyok, hanem én mindent látok és értek. Légy csak nyugodt, kedves gyermekem, tudom én már most, mit kell tennem, ezentul semmiben sem látandnak szükséget szegényeid. De rejtsd el a tárczát, rejtsd el jól.
- Nem a miénk az, mondá szeliden a leányka, vissza kell adnunk.
- Visszaadnunk? Hát kinek?
- Anyámnak.
- Mit beszélsz? mondá leveretve a marquis, meg akarod neki mondani, hogy én vettem el?
- Nem, atyám.
- Ő ki fogja találni, kényszerítend téged, hogy valld meg! Szerencsétlen, be akarsz engem vádolni?
- Atyám!
- Ah, ne tedd azt, kedves Jeanne, kérlek, anyád boszut állana. Csak nem akarsz engem szerencsétlenné tenni. Magad vagy egyedül, ki engem itt szeretsz. Ne add vissza e tárczát, kedves Jeanne, hisz számodra vettem el. Legalább irgalomból ne mondj anyádnak semmit.
Összekulcsolta kezeit és sirt. A leányka karjaiba vetette magát, igyekezett őt igéretekkel megnyugtatni, de ő mégis nyugtalannak látszott.
- Ha jól el nem rejted e pénzt, folytatá a marquis, mindent megtudnak. Add inkább nekem vissza, az biztosabb, add ide, én gondját viselem.
Jeanne visszaadta a tárczát. Az öreg szorgosan elrejté.
- Mindenekfölött ne szólj semmit anyádnak, folytatá, ujját ajkára illesztve. Ha kérdezni fog, irántami szeretetből hazudjál előtte; gyóntatóatyád meg fogja azt bocsátani, és szükség esetén én magamra vállalom a bűnt.
E perczben inas jelent meg a fasor végén, és jelenté a marquisnak, hogy az esteli föl van tálalva. A marquis fölemelkedett, jel által még egyszer hallgatást intett Jeanne-nak, s a szolga karjára támaszkodva, roskatag lépésekkel bement a szobába, melyet a kastélyban lakott.
A fiatal leányka gyöngéd részvéttel nézett utánna mindaddig, mignem a kanyarulatnál eltünt. Gondolatai azután más irányt látszottak venni, mert mély álmodozásba merült.
A nap nyugodóban volt, s csak homályosan világítá be a lugast; az estélit jelentő harangszó is elhangzott, hanem az előkelő családkörök szokása szerint, Jeanne-nek nem kelle annál mulhatlanul megjelennie. Bizonyos volt tehát benne, hogy távolléte sem anyja, sem a cselédség előtt nem tünt föl; fölkereste a lugos legelrejtőzöttebb szögletét, ide leült, s kebléből titkolózva levelet vont elő. Már a papir megpillantása fölizgatni látszott őt, mert kipirulva és nyugtalanul tekintett körül, amint azonban meggyőződött, hogy senki nem látja, csöndesen fölnyitá a levelet és olvasni kezdé. Pillanatra öröm sugározta be arczát, melyet aztán a kétség és félelem föllege borított be ismét. Kétszer, vagy háromszor félbeszakítá az olvasást, mereven maga elé bámult, és megsemmisülni látszott a kétségbeeséstől. Végre elvégezte az olvasást, és ujra akarta kezdeni, midőn lépések zaját hallá; hirtelen keblébe rejtette a levelet. Majdnem ugyanazon pillanatban jelent meg Solange marquisné a lugas nyilásában.
A marquisné szép növésü hölgy volt; öltözete mindig gazdag, járása kissé lassu, de szilárd lépésü volt. Semmi sem árulta el rajta közrendü születését. Vonásai bizonyos előkelő szabályossággal birtak, s redői, minthogy haja igazi arisztokratikus szőke szinü volt, kevéssé voltak észrevehetők. Lényén kevésbé hiányzott a külső méltóság, mint inkább az élet. A nehéz bársonyruha nem takarta el soványságát, s halvány arcza csillogott a szépitőszerektől. Csak tekintetében találta föl az ember a kipróbált erély és eltökéltség jeleit; minden élete szemében látszott öszpontosulni, mely szürke volt, de oly ragyogó, hogy alig lehete belenézni.
Jeanne meg lehetett lepetve, de lesütött szemekkel mozdulatlan maradt; a marquisné nem látszott ügyelni erre.
- Kerestelek, mondá a fiatal leánynak, mely kissé ridegnek tetszett, egyedül vagy?
- Igen, anyám.
A marquisné a padra ült, melyről Jeanne az imént fölkelt, s intett leányának, hogy foglaljon helyet ő is valamelyik faszéken.
- Beszélnem kell veled, Jeanne, mondá bizalmasabban, mint szokása volt, jöjj közelebb, és figyelj rám jól.
A leány engedelmeskedett.
- Három hónapja, hogy elhagytad a kolostort, s mindeddig nem mutattalak be a házunknál összejövő társaságnak. Visszahuzódva éltél, mint illik rangodbeli leányhoz, ki csak akkor jelenhetik meg a világban, midőn férjhez megy; hanem ez a pillanat most itt van.
- Mit mond ön, anyám?! kiálta Jeanne szinte szédelegve.
- Hogy számodra vőlegényt találtam, ki ép olyan, minőt én kivánok.
- Számomra?!
- Igen, számodra. Mit bámulsz e tudósításon? Sohasem gondolkodtál róla, hogy az előbb-utóbb elérkezik?
- Asszonyom, rebegé Jeanne.
- Légy nyugodt, a menyegző egy hónap mulva fog végbemenni, s holnap elkezdhetjük a szükséges vásárlásokat.
E hir oly váratlan volt, hogy Jeanne pillanatig mintegy megsemmisülve állt. Halványan, fölemelt kezekkel anyjára bámult, de beszélni nem tudott.
- Lehetetlen, zokogta végre, egy hónap mulva, asszonyom, az lehetetlen.
- És miért?
- Én nem valék elkészülve e hirre, semmit sem tudtam róla. Könyörgök önnek, hallgasson meg.
- Nos? mondá türelmetlenül a marquisné.
- Nem akarok férjhez menni, kiálta a leány térdre esve.
Solange asszonyságra ez kellemetlenül hatott.
- Kelj föl, szólt, miért e rémülés, könnyek, mit gondoljak én ezen ostobaságokról? Visszaéltek tán hatalmukkal a kolostorbeli nénék, s meggyökeresíték benned ama bigott kivánságot, hogy a világtól elzárkózzál?
- Nem, anyám!
- Mi bajod hát? Ellenszenved van a házasság iránt átalában?
- O nem, anyám!
- Tehát csak azon férfi ellen, kit én ajánlok? De hisz még nem neveztem őt meg! Te sohasem láttad őt! S föltéve, hogy fiatal, szellemdús, szép, magas állásu, mégis vissza fogod őt utasítani?
- Igen, visszautasítom, akár ki s mi legyen is.
Solange marquisné hirtelen magasra kapta fejét és kiáltá:
- Ugy! te valakit szeretsz?
Jeanne eltakarta arczát.
Szünet állt be.
- Bevallod hát, folytatá a marquisné oly hangon, melynek remegése visszafojtott haragot árult el, nos, kisasszony, ki a választottad? Hogy Lanoy grófnak eléje teszed, nagyon szépnek, nagyon okosnak, és nagyon előkelőnek kell lenni. Nevezd meg, azonnal nevezd meg! De mért e hallgatás? Vonakodásod méltatlan választást gyaníttat velem. Oly silány rangu és nevű, hogy nem mered megnevezni? Beszélj, leány, beszélj!
- Ne kérdjen, anyám, rebegte a leány, majdnem elfulva a sirástól.
- Tehát pirulsz választásod fölött? kiáltá szenvedélyesen a marquisné, verj ki fejedből minden gondolatot ez iránt, nem lehet arról szó többé, Lanoy gróffal kelsz össze.
- Irgalom, anyám!!
Hanem Solange marquisné megragadta leánya karját, és hevességgel, melyet eddig csak küzdve birt elfojtani, kiáltá:
- Elég, engedelmeskedni fogsz, semmi könyörgés többé, semmi köny. Én ugy akarom! Ostoba szerelmedről nem tudakozódom. Miattam tartsd meg ábrándjaidat, de e házasság egy ohajtást teljesít, melyet én már husz esztendeje táplálok; megszerzi számodra a rangot és tekintélyt, mely után vágyni jogunk van. Meg fog történni, kisasszony! Ha halálom órája itt volna, a föloldoztatást elhalasztanám, hogy előbb e házassági szerződést irjam alá.
Az eltökéltség, melylyel e szavak mondva voltak, lenyomta terhével a fiatal leánykát; könnyes szemeit anyjára emelte, hanem a kemény tekintet, melyet az oly hajthatlan akarattal rászögezett, lesütteté vele szemeit. Megsemmisülve székére roskadt. A marquisné észrevette e levertséget és nyugodtabb lett.
- Megfontolod majdan; szólt hideg méltósággal, megtanítottak a kolostorban, hogy nekünk jogunk van sorsod fölött rendelkezni, s hogy te engedelmeskedni tartozol; hanem nekem nem elég, hogy csak engedelmeskedjél, ugy kell viselned magadat, amint nevelésedhez és rangodhoz illő. Reméllem, nem feleded ezt el. Most menj.
Jeanne reszketve fölemelkedett, meghajolt s elhagyta a lugast.
A marquisné soká azon helyen maradt, mozdulatlan szemekkel és sötét homlokkal; leányávali beszélgetése nyugtalanította. - Kétségkivül Jeanne oly szerelmet táplált keblében, melyhez nem remélt anyjától egyezést, mert nem akarta megnevezni annak tárgyát; de a következések veszélyesek lehettek. A marquisné, ámbár csak pár hónap óta figyelt leányára, tisztán olvasott annak lelkében, melyet az maga nem ismert. Jeanne nagygyá lett, a nélkül, hogy észrevette volna; hanem a veszély, mely szerelmét fenyegette, jelentkezésre birhatta erejét, és akkor ellenszegüléstől lehetett tartani, mert e leányban volt valami anyja erélyességéből. Az ifjuság kelleme és a tudatlanság tétovázása hiába födték el az erélyt, Solange marquisné fölismerte azt e burok daczára is, a mint a katona szeme a kardot a bársony burokban is fölismeri. Átlátta a marquisné, hogy az ellenszegülés elkerülésére egyedüli eszköz a sietés; remélte, ha a fiatal leány meg lesz lepve, nem fog egyet is megkisérleni eddig még nem tudott erőiből, hanem tehetetlenségéről meggyőződve, megadja magát sorsának. E gondolatok következménye volt, hogy a marquisné nem nyomozta tovább fölfödözését, s hogy a megkezdett nyilatkozatot hirtelen félbeszakasztá. Jól tudta, hogy ha vonzalmával foglalkodtatunk egy szivet, hogy azt benne legyőzhessük, czélt tévesztünk, s azt inkább megerősítjük. Nem akart tehát tovább kérdezni semmit, hanem eltökélte alattomban fürkészni ki mindent, és nem rettenni vissza semmitől, hogy megtörhesse a vonzalmat, mely reményeit fenyegeté.

III.
Hat óra volt reggel. A Solange-kastélyban még minden aludni látszott. Csak a földszinti lakosztály egy üvegajtaja volt nyitva, melyen a kelő nap sugarai gyöngén bevilágitottak A marquis a küszöb közelében ült és élvezettel szítta a fris őszi levegőt. Álma rövid volt, mint minden öregé; azért már a hajnalpirral fölkelt, hogy e magányos órát élvezze. Egész napon át neje rendeleteinek alávetve, csak a kiszabott rendhez alkalmazkodva olvashatott, sétálhatott és étkezhetett, mindenüvé kisértetve egy szolga által, ki tulajdonképen vigyázója volt. Most azonban megszabadulva érzé magát ama lealázó kötelékektől, melyekkel szegény lelkét meg akarták fojtani. A zsarnok szellem, mely sorsát vezérelte, még aludt, s nyomásától, mely gondolatait rendesen kötve tartá, megszabadulva, most ismét találhatott erőt gondolkodni és kivánni, mert az Isten nem vett el e lélektől minden világosságot. Gyöngéd bánásmód mellett ragyoghatott volna, mint azon csillagok, melyek a nélkül, hogy sugáraikat észrevétetnék, az eget mégis megvilágítani segitik; hanem többet kivántak tőle, mint a mennyit adni képes volt. Szerény tehetségeihez mérsékelt napi foglalatosság elegendő lett volna; egy közönséges egyes fogathoz hasonlított ő, mely szorgalmasan szántogat, hanem Solange asszonyság futó versenylóvá akarta változtatni, s irgalmat nem ismerő sarkantyúzással kergette előbbre, mignem megszakadt az erőfeszitésben. Ekkor tekintélyétől megfosztva, mint valami gyerkőcz megalázva, megadta magát az aggastyán, s lelkének utolsó világa rövid küzdés után kialudt e megaláztatásban.
Jó ideig ugyanazon egy helyen ült már, s tévedező tekintetét a kertben jártatá, midőn a palota ellenkező végén egy ajtó csöndesen megnyilt.
Jeanne jelent meg, kedves reggeli főkötőcskében, s könnyü köpenykébe burkolva. Körülnézett minden irányban, néhány lépést tett előre, ismét megállt; erősen reszketett. Midőn meggyőződött, hogy senki sincs a kertben, a fasoron át a lugasba suhant, s itt megint meggyőződve, hogy egyedül van, a vasrácshoz lépett, mely itt a kőfalat megszakasztja, s kilátást nyit a szabadba.
Közelben egy szobor állt, s az elmenők által márványába karczolt betük bizonyíták, hogy kivülről elérhető volt. A leányka körüljárta a szobrot, s a talapzatnak egy általa jól ismertnek látszó helyén alányult, és levelet vont onnét elő. Ugyanazon pillanatban közeli fölkiáltás hangzott; Jeanne hátraforditá fejét - a fasor végén Solange marquisnét látta állni.
A leányka a kastélyba akart sietni, hanem az zárva volt, tehát egészen leveretve megállt. Ekkor nevét hallá kimondatni; föltekintett, s megpillantá atyját. Örömkiáltással futott annak szobájába. Minden oly sebesen történt, hogy a marquisné, ki a leánynak mindenütt utánna sietett, ezt már nem találta, midőn a kastély elé ért, hanem egyetlen tekintet, az aggastyán ajtaján keresztül, fölvilágosította. Habozva állt meg.
Több év óta lakott már Solange marquis a kastély e részében egyedül, s ezen idő alatt csak kétszer, vagy háromszor látogatta meg neje. A gyermekes öreg látása annyi meghiusult reményt, s elkövetett igazságtalanságot idézett föl emlékezetében, hogy természetes volt, ha kerülte őt. Annak szobája olyasmi volt előtte, mint házi börtön, melyben bolondot, vagy szörnyet tartogat az ember, s melyhez csak akkor szokás közeledni, ha azt üressé tette a halál.
Hanem az alkalom sokkal kedvezőbb volt bizonyos dolgok fölfödözésére, hogysem azt el lehetett volna szalasztani.
Pillanatnyi tétovázás után legyőzött minden habozást, és eltökélten benyitott.
A marquis a szoba hátterében ült, s a remegő halvány Jeanne-t kezénél tartotta. Mindketten eliszonyodtak a marquisné megpillantásakor, s az öreg sietve rejtett el valami papirdarabot, mely eddig kezében volt; de neje észrevette mozdulatát, odalépett leányához, ki földreszegezett szemekkel állt, s azon erélyes hideg hangon, mely őt soha el nem hagyta, mondá: “Menj, leányom, társalkodónőd keres.”
A leány tétovázva vetette föl szemeit.
- Menj, ismétlé anyja.
Jeanne nyugtalanul tekintett atyjára, pillanatig habozni látszott, s erősen szorítá vissza a marquis kezét, mintha kérni akarta volna, hogy ő meg maradást parancsoljon neki, hanem ennek szemei a marquisnééval találkoztak, s félrefordítá fejét. Végre a leány engedelmeskedett anyja egy heves intésének, s elhagyta a szobát. Anyja kikisérte az ajtóig, melyet utána bezárt, azután leereszté a függönyöket, hogy kivülről be ne láthassanak, és sebesen az öreg elé lépett.
- Jeanne egy levelet adott át önnek.
- Széket a marquisnénak, széket, rebegte a marquis, ki tekintetével egy szolgát keresett.
- Hallgasson rám, mondá neje türelmetlenül.
- Szép kelme, mond a marquis, s úgy tett, mintha a marquisné ruháját csodálgatná.
Ez merőn ránézett.
- Ah, értem, a marquis ur kikerülni reméli kérdéseimet, tetetvén magát, mintha nem értene, hanem ez hasztalan fáradság, én tudok mindent.
Az öreg reszketett, de nem látszott érteni semmit.
- A tél közelg. Asszonyom, a kertben már nincsen semmi madár, semmi virág.
- Elég, kiáltá a marquisné, nézzen szemembe, és hallgasson rám. Tudok mindent, mondom. Jeanne egy levéllel jött ide, láttam. Miután meg volt győződve, hogy én azt követelni fogom tőle, önnek adta, hogy előlem elrejtse; önnél van még most is.
A marquis hirtelen kabátja nagy zsebeibe rejté kezeit.
- Meg kell kapnom e levelet, mondá a marquisné, e pillanatban meg kell kapnom.
- Semmi ibolya, asszonyom, semmi ibolya! szólt zavarodottan a marquis.
A marquisné heves mozdulatot tett, hanem uralkodott magán, - mosolyogva közeledett az öreghez, és egészen más hangot váltva, szólt:
- Nos, uram, mért nem akar nekem felelni? Nem egyedül ezen levél volt oka jövetelemnek, kissé csevegni ohajtottam önnel.
Az öreg félékenyen tekintett föl.
- Épen most beszéltem Jeanne-ról, folytatá a marquisné, ő már felnőtt, s ideje, hogy férjhez menjen.
A marquis még mindig hallgatott.
- Soká kerestem, folytatá tovább neje, de végre, azt hiszem, megtaláltam a hozzáillő férfit.
- Férjet Jeanne számára? kérdé az öreg fejét fölemelve.
- Igen, fiatalt, szeretetreméltót, s kinek hozzá még magas állása van az udvar körében, ön bizonyosan ismeri is őt, Lanoy gróf.
- Perigord egykori kormányzójának fia?
- Az, uram, ismerte ön atyját?
- Hogy ismertem-e, kiáltá a marquis, gyermekkori játszótársamat! Régi nemesi család, asszonyom! A Lanoy-k ép annyi ősöket számlálnak, mint a Montmorencyek. Jeanne-nak össze kell kelni a gróffal.
- Valahára! kiáltá a marquisné, igen örülök, hogy megértjük egymást. Hanem jutalmul a jó hirért, melyet önnek hozék, bizonyosan nem fog ön vonakodni, átadni nekem ama papirt...
A marquis megint tétovázott, s kezét, melyet félig elővont, gyorsan visszamélyeszté zsebébe, mialatt tekintete, melyben az értelemnek már egy szikrája látszott, ujra elsötétült.
- Szép nap, asszonyom, gyönyörű nap, mondá gyermekesen, s a függönyökön át látszó napra mutatott.
- Mindenesetre, mondá a marquisné nyugodtan, önnek sétára kellene azt fölhasználnia.
- Nekem? kiáltá csodálkozva az öreg.
- Rendelkezése alá adom kocsimat.
- Egy sétakocsizás!
- Az erdőben, ha akarja ön; ma vadászat van.
- És én láthatnám azt, a kopókat, hajtókat, lovagokat!
- Mért nem?
- Igen, én akarom mindezt látni, asszonyom, mindjárt, azonnal.
- Mihelyt a levelet nekem átadta.
- Ah, a levelet, sohajtá az aggastyán szomorún. E szó minden örömét megsemmisíteni látszott.
- Nem mondta ön Baptistnak, hogy szeretné látni a király unokahugát? Baptist majd elkiséri önt a legközelebbi vasárnap, s megláthatja.
- Megláthatom Marie Antoinette-et?
- Igen, és hallani fog egy zenés-misét.
- És prédikácziót, asszonyom, kétségkivül lesz prédikáczió is. Oly szépeket hallott az ember Lotharingiában, még mikor én fiatal voltam. Különösen volt egy barát, kinek nevét elfelejtettem.... gondolja, ön asszonyom, hogy a király udvari barátja ép oly jól prédikál?
- Még jobban, uram, mondá a marquisné, ki az öreg gyermekes fecsegését türelmesen hallgatta, hanem szivességért szivességet. Ön ki fogja nekem adni a papirt, mit Jeanne-tól kapott.
A marquis megszoritotta zsebében a levelet.
- Nem tehetem, mormogá, Jeanne nekem adta azt, s ha megtudná, hogy már nincs nálam...
- Nem mondom meg neki.
- De ő majd vissza fogja kérni.
- Én visszaadom önnek.
- Igazán?
- Igérem, marquis. Hanem siessen, ha nem akarja elmulasztani a sétakocsizást az erdőben. A vadászatnak különben vége lesz, a nélkül, hogy ön láthatta volna.
Az öreg még mindig nem birta eltökélni magát. A tiz év óta elvesztett szabadságnak néhány élvezendő pillanata után keblében támadt vágy, és Jeanne-nak adott szava, küszködtek benne. Meg-megfogta a levelet, s ismét elereszté, végre elővonta, s félig a marquisné felé tartá, ki hevesen kikapta kezéből, s következőket olvasá:
“Pár nap mulva alá lesz irva a szerződés, mely téged Lanoy grófhoz kötend! Te tudod ezt, mert értesitélek. Azt is tudod, hogy a szökésre mindent készen tartok, e szerint utolsó pillanatig hatalmadban álland választani köztem és a közt, kit számodra anyád rendelt; de ha válaszod ennek részére lesz kedvező, ugy arra, ki neked ir, ne gondolj többé; az ő sorsa el van döntve. Ne tégy magadnak semmi szemrehányást, Jeanne, igy kellett történnie, nem a te hibád, hogy szerettelek, jólehet csak mint szentet lett volna szabad tisztelnem téged. Ha okosabb lettem volna, nem lettem volna ily boldogtalanná! Hanem a meddig téged láttalak, nem gondolkodhattam máskép! - Akármi történjék is, légy megáldva a sorsért, mit nekem készitsz. Elfelejtesz engem a világért, vagy elfelejted értem a világot, én egyképen foglak szeretni örökre! Isten veled hát Jeanne, isten veled, néhány órára, vagy örökre!”
A mint Solange asszonyság a levelet elolvasta, hevesen a marquishoz fordult, ki aggódva figyelt minden mozdulatára.
- Ki irta e levelet, uram? kérdé halványan, és összeszoritott ajkkal.
- Én nem tudom, viszonzá az öreg.
- Meg fogom én azt tudni, mormogá magában a marquisné, és készült elmenni.
A marquis fölemelkedett.
- A levelet, asszonyom, kiáltá.
- Magamnál tartom azt, uram.
- Mit mond?
- Azt, hogy magamnál tartom.
- Az nem lehet, kiáltá leveretve az aggastyán, Jeanne majd eljő, s kérni fogja tőlem. Ön igérte, asszonyom, hogy visszaadja, meg kell, meg akarom kapni.
És az ajtó elé állt.
- Helyet, uram, kiáltott neje lángoló szemekkel.
- A levelet, a levelet, ismétlé az öreg.
- Helyet, mondom!
- Nem! nem! A levelet! kiáltott amaz, s igyekezett visszatartóztatni a marquisnét, hanem az félre lökte őt, és elhagyta a szobát.
Az épen olvasott levél meggyőzte ugyan a marquisnét Jeanne titkos szerelméről, de ugyanazon bizonytalanságban hagyta e szerelem tárgya iránt, mert semmit sem foglalt magában, a mi iróját elárulhatta volna. És az okok is, melyek őt eddig a leány kikérdezésétől visszatarták, alaposabbaknak tetszettek szemében, mint valaha. Jeanne kétségbeesését csak növelhette volna a vallomásra kényszerités, s rendkivüli határozatra birhatta volna. A marquisné pedig remegett azon gondolatra, hogy egy gyermek szeszélye, annyi idők óta rendezgetett terveit semmivé teheti.
Az idő nem szeliditette meg keblében lázas nagyravágyását, sőt megkettőztette azt; ez volt minden, mivel teste lelke foglalkozott, s mely minden tettének kiindulási pontul szolgált. Egyik évet a másik után látta letünedezni élte láthatárán, s tekintetét mindig ezen egyetlen, de folyton tovább haladó pontra függeszté, s minél inkább kimerité erejét az utána való törekedésben, annál nagyobbra nőtt benne a vágy utána.
Miután a napok, melyek életéből még hátravoltak, megszámlálva lenni látszottak, csak arra gondolt, hogy elérje a rangot, melyért negyven esztendő óta küzdött. Vagyont, egészséget, családot, az örök boldogság reménységét hideg, kevély szivvel odaadta volna e nő, csakhogy az udvarhoz tartozhassék, s hogy taboureten halhasson meg, hasonlólag XI. Lajoshoz, ki fehéritett homlokkal, egy királyi elfogadás ettiquettei közepette, trónján ülve adta ki lelkét. Ez üdvösséget szerezhette meg számára Jeanne-nek a gróffali egybekelése. Tőle függött tehát álmainak teljesülése és megsemmisülése. E gondolat kétségbeesett ingerültségbe hozta. Óhajtotta volna kezében tartani leánya szivét, hogy igy kormányozhatná kedve szerint, ha mindjárt össze kellene is zuznia azt.
Még habozott, hogy mitévő legyen, midőn jelenték neki, hogy Lanoy gróf a teremben vár rá.
A gróf Lussac herceggel jött, ki, mint hallók, őt Solange marquisnénak ajánlotta, Jeannevali házassága ügyét pártfogolta, s most, a szerződés aláirásánál, védence oldala mellett óhajtott állni.
A hercegnek tekintélyes neve volt akkor az udvarnál, s legmagasabb fokán volt a befolyásnak, melyet neki L’amballe hercegnőveli rokonsága szerzett. Senki sem birt ugy, mint ő, azon élces könnyelmüséggel, mely akkor a királyné körében divatban volt, s azonfölül a legszellemdusabb és legderekabb lovagnak tartatott. Ezenkivül fölöttéb szolgálatkész volt, s a nyugdijutalványokat, melyeket a ministertől kicsalt, szivesen osztogatta akárkinek, hacsak komornyikja által ajánltatott is.
Azon pillanatban, midőn Solange marquisné a teremben megjelent, egy bergére-en ült, teljes fesztelenségével egy derék lovagnak, a ki érzi, hogy alsóbb rangúnál van. Lehető legnagyobb kényszerítéssel emelkedett föl, miközben kiálta:
- Ah, itt van kegyed. Ismerje el pontosságunkat, kedves marquisné. Részemről elmulasztok most ön miatt három légyottot. Ma lovassági gyakorlat is van, hova kegyedet elvezethetném.
- Ezer köszönet, nem tudom, elmehetek-e.
- Mért nem? Önnek jőnie kell. Lássa, marquisné, a szerződés dolgát elvégeztük pillanat alatt.
- Várom Durocher urat.
- Itt van segédje, kivel jövetközben találkoztam. Hozza ön számára az okiratokat.
A marquisné csak most vette észre az ajtóban álló ifjut, kinek vonásai ismerősnek tetszettek előtte. Az ifju feketébe volt öltözve, mint minden jogtudós, hanem a marquisnét meglepte a bátor viselet és büszke bánat, mely minden vonásán tükröződött. Az ajtótól pár lépésnyire mozdulatlan állt, egyik kezét zsebében tartva; midőn a marquisné feléje fordult, köszönt.
- Ön a szerződés vázlatát hozta, kérdé a marquisné.
A fiatal ember felelet helyett átnyujtá a papirosokat, mik kezében voltak. Vonásaiban oly fájdalmas kifejezés feküdt, hogy a marquisné egy pillanatig nem birta szemeit levonni róla.
Ez alatt a herczeg és a gróf egy ablakmélyedésbe visszavonultak. A marquisné átvette a papirosokat, és kitárta, hogy olvassa, de alig tekintett beléjök, megrendült. A fiatal ember fölemelte fejét.
- Ez okmányokat nem Durocher ur irta? mondá a marquisné hévvel.
- Nem, én irtam azokat az ő szavai után, válaszolt a fiatal ember.
- Ön?
- Igen, én, marquisné asszonyom.
- Mi az, marquisné? kérdé a herczeg előlépve.
- Semmi, semmi, herczeg, szólt izgatott hangon a marquisné.
A herczeg tovább beszélgetett a gróffal. A marquisné leült. Ő a fiatal ember által odanyujtott iratokban fölismerte azon kezet, mely a leányának szólt levelet irta. Egyelőre megijedt, kétkedett is, de még egyszer megvizsgálta az irást; tisztán látta, hogy nem csalódott. Azután az ifjura nézett, és gondolkodott, hol látta ő már ezen arczot. Eszébe jutott, hogy a “menykereső nénék” zárdájában találkozott vele, és rögtön átlátta, miképen ismerték és szerették meg egymást Jeanne-val. Nem kérdezte magában, miképen győzhették le az akadályokat, melyek őket egymástól távol tartották, nem kérdezte, miképen tetszhetett meg ilyen szegény irnok leányának. Az időre hagyta, hogy majd derítse föl a körülményeket, lemondott minden hasztalan kifakadásról, nagyravágyó lelke csak az eszköz után kutatott, melylyel a veszélyt gyorsan el lehessen hárítani. Mindenesetre el kelle távolitnia az ifjút, mert ennek bátor szenvedélye rendkivüli lépésekre határozhatná el leányát. De hogyan tegye ezt?
Tekintetét az okmányokra függesztve gondolatokba mélyedt, rögtönzött ezer tervet, miket megint mind elvetett. Ezalatt Jeromos egy kertre nyiló ablakhoz vonult, s a rácsba fogózva fürkészőleg nézett le a kertbe, míg a herczeg és a gróf néhány lépéssel odább beszélgettek, nem figyelve, hogy társalgásuk egészen hangossá vált.
A gróf erős fölnevetése hirtelen megszakítá a marquisné feszült gondolkozását, s kényszeríté, hogy ő is reájuk hallgasson.
- Ez uton tehát, kérdé Lanoy gróf, nem tudott meg az ezredes semmit?
- Ő csak akkor tért vissza, midőn neje már a beavattatáson is túl volt, s most úgy élnek együtt, mint Philemon és Baucis. Egyébiránt, kedves gróf, ez mindig bizonyos eredményü módszer. Ha valamely férj nagyon szigorú, ha valamely hitelező valamely előkelő urat fölöttéb zsarnokul üldöz, hamar egy lettre de cachet, ez segit mindenen! Ez a legjobb intézmény egy monarchiában, és én mindig tartok rendelkezésem alatt néhányat magam és barátaim számára. Mindig hordok burnótszelenczém mellett egy pamat ilyen kitöltetlen lettre de cachet. Annak erejénél fogva valamely alkalmatlan egyént az ember ő felsége költségén visszavonultságban élni kényszeríthet, s ha ön kiván kettőt, vagy hármat...
- Szabad kérnem öntől csak egyetlen egyet, herczeg? mondá hevesen a marquisné.
- Hogyan? Marquisné! Ön is?
- Egy kitöltetlen elfogatási parancs örök hálára kötelezne ön iránt.
- Ily csekélység! Részemről oly keveset csinálok abból, mint egy csipetnyi burnótból. Ime marquisné, - folytatá, egy himzet tárczából papirokat keresve elő - fogja; de mindenekfölött: hallgatás!
A marquisné elvett egyet a papirokból, megköszönte és kiment.
Nemsokára szolga lépett be s Bouvart Jeromosnak jelenté, hogy a marquisné beszélni óhajt vele. Jeromos a könyvtárban találta őt, kezében egy levéllel.
- Ön birja Durocher ur bizalmát, megajándékozhatom az enyémmel is?
Jeromos meghajtá magát.
- Önnek azonnal Párisba kell utaznia.
Jeromos elcsodálkozott.
- Durocher urat értesítem. Vigye e levelet s várja meg a választ, mert az meggátolhatja a szerződés aláirását.
- Rögtön indulok, mondá az ifju hévvel.
- Mindenekfölött: senkinek se szóljon e megbizásról.
- Esküszöm, hogy nem szólok.
- És, ne késedelmezzék.
- E pillanatban indulok.
Jeromos köszönt, és távozott.
Solange asszonyság az ablakhoz lépett, hogy lássa merre megy. Látta, hogy a párisi országúton indult el. Örömsugár borítá el a delnő arczát.
- Menj, mondá, nem félek tőled többé.
Azután visszatért a terembe, hol a herczeg és a gróf várakoztak reá.
- Minden rendben van, - szólt, s az utóbbinak átnyujtá a szerződést, - még ma aláirja a marquis is.

IV.
Mialatt Jeanne szerelme ellen igy minden összeesküdött, szerencsétlensége egy váratlan segélyt szerzett számára.
Attóli félelme, hogy Solange asszonysággal találkozik, egyidőre visszatartóztatá atyja meglátogatásától; türelmetlensége azonban végre minden egyebet legyőzött keblében, odasuhant a marquis ajtajához, s miután meggyőződött, hogy senki sincs nála, sietve benyitott hozzá.
Atyja izgatottan járt föl s alá a szobában, s összefüggetlen szavakat rebegett. Jeanne megláttára fölkiáltott s eléje tárta karjait.
- A levelet! A levelet! tördelte a marquis.
- Anyám olvasta?
- Igen, és magával vitte.
A leány fölsikoltott.
- Nem én vagyok az oka, Jeanne, szólt kémlelőleg az öreg, s ölelésre tartotta karjait, - a marquisné zenés miséről beszélt nekem és sétakocsizásról az erdőben; aztán megigérte, hogy visszaadja a levelet, s neked semmit se szabad megtudnod. Ah, Jeanne! Jeanne! Csak nem haragszol?
Az egy székre roskadt s elfödte arczát kezeivel.
- Az Istenért! ne félj! kérte őt az öreg könynyezve.
- Ah, édes atyám, elvesztem!
- Elvesztél! ismétlé Solange marquis ijedten, mit tartalmazott hát e levél Jeanne? Ne légy oly levert, kérlek! De miért adtad át nekem, hogy viseljem gondját? Hisz nekem nincsen erőm, akaratom!... Te nem láttad még az ő szigorú merev tekintetét! Ha ő ezzel rám néz, érzem, hogy fejem szédül és minden tagom remeg! Én rettegek tőle!
E szavak oly felindulással voltak mondva, hogy Jeanne, mély fájdalma daczára, megilletődött általuk. Fájdalmas részvéttel fogta s csókolta meg atyja kezét. Erre elszorult az öreg szive, s maga vidámabb lett.
- Megbocsátsz nekem, Jeanne, ugye bár? szólt megcsókolva leánya homlokát. Ah, de légy nyugodt; elmulik minden nemsokára, te megszünsz rabszolganő lenni, s tehetsz mindent a mit akarsz.
- Én, atyám?
- Lanoy gróf neje lész.
- Nem, soha!
A marquis fölemelte fejét.
- Soha? ismétlé bámulattal, mit akarsz ezzel mondani, Jeanne?
- Ah, atyám! Én oly boldogtalan vagyok.
- Boldogtalan? Te, Jeanne? Hát nézz rám... de miért sirsz? - Hanem hirtelen megvilágult gyönge elméje, s folytatá: - ah, te nem szereted a grófot?
A leány szemérmesen elrejté arczát az öreg keblén.
- Igen, értelek. Van egy más valaki, kit anyád nem akar elfogadni. Ő csak azon fárad, hogy téged fölemeljen, s aztán ő is követhessen. De, nagyon szereted azon másvalakit?
- Ah, atyám! susogta szorosabban ölelve atyját a leányka.
Az öreg sóhajtott.
- Ah, mit tegyek! mondá szomorún. Ő a grófot választá, akarja, hogy neje légy, s neki nem lehet ellenállni.
- Oh, én tudom ezt! Hanem mielőtt a gróf neje lennék, inkább meghalok.
- Te, meghalni?
- Igen! Mert minden könnyebb lesz nekem, mint e viszonyt elviselni. Gondolja meg, atyám, ha az Istennek megfogadjuk, hogy valakiért élni fogunk, mig lelkünk szivünk egészen egymásé, nem annyi-e ez, mint magunkat halálig tartó hazugságra kárhoztatni? - Az lehetlen! És, mi lesz ő belőle, ha én elhagyom! Ön nem tudja, mily jó ő! Gyakran beszéltünk önről; ő szereti önt, mert én is szeretem! Ah, vele oly boldog lennék, atyám!...
A leányka nem tudott többet mondani, a sirás elfulasztá hangját, mig fájdalmas megindulása egészen meglágyítá az öreget.
- Hát szökjünk el! kiáltotta hirtelen az utóbbi.
- Szökni!?
- Igen, Jeanne, ez az egyetlen mód, az ő zsarnoksága elől megmenekülni. Téged is kinozni akarnak, mint engemet. Szökjünk!
- Mire gondol ön!
- Ki akadályozhat bennünket ebben? Nem vagyok-e én atyád? Velem, a nélkül, hogy szégyenlened kellene magadat, eljöhetsz akárhova. Én kisérni foglak, Jeanne. Majd messze innen egy félreeső faluban fogunk élni, hol nekem is szabad lesz őrök nélkül sétálnom a fák alatt. Ha szegények vagyunk, én dolgozni fogok.
- Ön, édes atyám!
- Igen, igen, az én erőm visszatér gyermekem. Itt az ő jelenléte megmérgezi a levegőt; itt az ő akaratát mint vaslánczot érzem magam körül, mely szorít engem és nyom. Ezért vagyok én gyönge, együgyü és ilyen öreg. Hanem a szabadság majd megifjít. Tudósítsd őt is, Jeanne, a derék fiatal embert; s ird meg neki, tartson készen mindent, hogy elszökhessünk, mielőtt anyád gyanítaná.
- Ah, már késő! sohajtá a fiatal leány. A levélből ő már mindent megtudott!
- A levél! kiálta az aggastyán, és arcza megint sötét lett. Ah, igen! Igazad van! A levél! És én hiu igéreteként kiadtam kezemből!
- Atyám!
- Én téged eladtalak üres hitegetésekért - én egy nyomorult ember vagyok! kiáltotta az öreg, s fejét a karszékben erősen hátraveté. Leánya gyöngéden átkarolta őt.
- Ne beszéljen igy, atyám! Ne vádolja, ne gyötörje miattam magát! Az Isten akarta igy, ő nem akarta megadni nekem a boldogságot, mit tőle kértem. Egyedül ő az Ur, ki intézi a jövőt. Ha ezen a világon nem élhetek Jeromosért, egy zárdában fogok érte imádkozni! Öleljen meg, atyám! Ön nemsokára nem lát többé engem.
- Nem, Jeanne, az nem történhetik meg! Te zárdába akarsz menni, te, az én szép szelid Jeanne-om! És mit tennél te a fátyol alatt vidám mosolyoddal? Kit boldogítanál szerelmeddel? Ah, nem tudod te, mennyit kell a zárdában szenvedni!
- Nem, kedves atyám, de tudom, mit szenved az ember bizonyos helyzetekben.
- Mint az enyémben, nemde? mondá elhalványodva az aggastyán. Igazad van, nem gondoltam erre. Ha neked ugy kellene szenvedned, mint ahogy én szenvedtem!
Megborzadt e gondolatra.
- Jeanne, te nem fogsz férjhez menni akaratod ellen, kiálta teljes erővel a marquis. Minden szerelem nélkül kötött házasságnak hasonlítani kell egymáshoz. Te nem fogsz férjhez menni, én nem engedem meg. Én atyád vagyok, e czimet legalább nem rabolhatták el tőlem. Ők nem rendelkezhettek nálam nélkül kezed fölött. Te nem fogsz a gróf neje lenni.
- Én mégis elhoztam a szerződést önhez aláirás végett, mondá egy nyugodt határozott hang.
Solange asszonyság épen belépett, s néhány lépésre megállt, kezében a papirral. A leányka ijedten szorítá magához atyját; ez reszketett, de nem süté le szemeit. A marquisné közeledett.
- Fölöslegesnek tartom a tervezett házasság előnyösségeit ismételve fölsorolni, mondá a delnő hidegen, - én szavamat adtam; a föltételek megállapítva, és a világon semmi sem képes határozatomat megváltoztatni. Alapos okom van tehát hinni, hogy a marquis nem fog ellenszegülni egy terv kivitelének, melyhez egyszer már egyezését adta.
- Az én beleegyezésem Jeanne-étól függ, mondá tartózkodva az aggastyán.
- Ön beleegyezése az enyimet fogja követni, uram! vágott közbe a marquisné türelmetlenül; az én akaratom nem olyan, hogy szeszélynek, vagy könynek megadja magát; de nem vitatkozom - parancsolok. Irja alá!
Hangja kemény és fenyegető volt. Jeanne föl volt indulva, de az öreg hajthatatlan maradt. Elérkezett egyike ama pillanatoknak, midőn az elkinzott léleknek föl kelle lázadnia, hogy magán a hosszú elnyomatás terhét megkönnyítse. A nélkül, hogy szólna, hirtelen elkapta a marquisnétól a szerződést; aztán széttépte és a földre dobta.
- Láthatja asszonyom, hogy nem fogom aláirni, mondá eltökélten.
A marquisné elsápadt; először ránézett a marquisra, azután az eldobott okmánydarabokra.
- Gondolja meg, uram, mit tesz! szólt reszkető hanggal; ön helyzetének előjogai vannak, s én akarom hinni, hogy egyátalán nem teljes öntudattal jár el e dologban; fontolja meg!
- Mindent megfontoltam, s ellenszegülök. Mindaddig a mig az én boldogságomról volt szó, tűrtem. De Jeanne több nekem, ő egyetlen része életemnek, mit ön nem mérgezett meg. E házasság nem menend végbe akaratom ellenére.
- E házasság végbemenend ön nélkül!
- Én daczolok önnel, asszonyom. Atyai jogom hatalmat ad kezembe, melylyel élni akarok. Itt semmi nem történhetik akaratom nélkül, én vagyok az ur, érti ön? Ah, hát mivel fejem az egyedüllétben elgyengült; mivel oly hosszu ideig magamat ön lábaitól tapostatni hagytam: azt hiszi talán, hogy jogaimat elfelejtem? Ha azt akarta ön, hogy megalázkodó maradjak, nem kellett volna e gyermek ellen fordulnia. Ő karjaim közt sirt, halálról és kolostorról beszélt; könnyei megerősítének engem! Mostanig elrejtőzködve szenvedtem, inkább választottam a küzdés helyett a néma fájdalmat; de ha nem volt bátorságom magamért, van és lesz ő érette. Lelke üdvösségére kérem önt, ne bántsa Jeanne-t, mert én vagyok oltalma, gyámolója, és tudni fogom őt védeni.
E szavakkal, fölindulástól remegve, keblére szorította a leányt. Alakja fölmagasult, és azt lehetett volna mondani, hogy természetfölötti erő jött ez összetört testbe, és hogy régóta rejtőzködő lelkierő lángolt föl hirtelen benne.
Solange asszonyság megütődve állt. Ez ember föllázadása, ki oly soká volt rabszolgája az ő akaratának, elcsodálkoztatta és pillanatra elkábította; de azonnal föl tudott ébredni meglepetéséből.
- Legyen hát! mondá szikrázó szemekkel. Ön harczot akar köztünk? Elfogadom! Eddig tudtam kimélni egy gyermekes öreget; meghagyta jóságom egy árnyéknak a családfői látszatot, hanem ez árnyék föllázad és veszélyes kezd lenni! Most hát ezen jog látszatát is, melylyel vissza akar élni ellenem, elragadom tőle! Ön e gyermek gyámjának tartja magát, uram? Pár nap mulva magának is lesz gyámja.
- Oh! asszonyom! kiáltott Jeanne, és összetett kézzel borult a marquisné elé.
Az eltaszítá őt.
- Hagyj békét. Ti küzdést akartok? Hát küzdeni fogunk! Hadd védjen téged e lélek, mely oly gyorsan követeli vissza jogait! Látni fogjuk majd, hogyan állja ki birái előtt a megalázó próbatétet. Én nem kívánom többé ön aláirását, uram; nemsokára nem lesz már arra szükségem. Szerződésnek nincs szüksége egy tébolyodott aláirására.
Míg Solange asszonyság beszélt, az öreg fölindulása szünedezni kezdett, szemeinek tüze lassankint kialudt, karjai lesülyedtek; úgy tetszett, hogy ezen pillanatra erejére ébredt lélek fölismerte urának hangját, s félékeny engedelmességébe öntudatlanul visszaesett. A marquisné szavaira irtózva fölkiáltott.
- Tébolyodott? Én?! Nekem nem kellenek birák! Mint gonosztevőnek kelljen felelnem? Nem! Nem! Én nem fogom magam védelmezni! Ön nem fogja ezt tenni.... becsületsértésből.... könyörületből!... Tébolyodott!? Inkább meghalok, asszonyom! Hagyjon meghalni!
Könnyek fojták el szavait; karszéke után tapogatózott, s tántorogva beleroskadt.
- Atyám! Oh, atyám! kiáltott Jeanne, karjaival iparkodván őt támogatni.
- Nem tébolyodott! Nem kellenek birák! tördelé az aggastyán, és elájult.

V.
Egy hét mult el, s a Solange-palotában ismét minden nyugalomba látszott térni; de e nyugalmon valami zsibbasztó volt. Az elmondott jelenet után elterjedt a hir a marquis megtébolyodásáról, a nélkül, hogy az be lett volna határozottan bizonyítva; mert a marquisné szigorú parancsából még a szolgák sem férhettek közel szobájához. A palota ezen részéből hirtelen kihalni látszott az élet; s ha az ember az elzárt ajtókat, szorosan berakott ablaktáblákat látta, a marquis szobáját egy halott koporsójának tarthatta.
A marquisné tilalma Jeanne-ra is kiterjedt; minden kérése, hogy atyját láthassa, hiába volt.
A leányka ezen egyetlen támaszától is tehát, melyet segítségül hihatott volna, megfosztva, az egész hetet könnyek közt tölté. Azon fájdalomhoz, melyet az aggastyán elzárattatása fölött érzett, s mely őt vádolá ez elzáratás okául, járultak még reménytelen szerelmének szenvedései is. Hol volt Jeromos? Felfödözte őt anyja? Üldöztetve van? Mit gondolhat Jeanne hallgatásáról? Mi volt a marquisné kezeibe jutott levélben?... Talán most hálátlansággal, hütlenséggel vádolja őt Jeromos hallgatása miatt, és valami boldogtalan lépést követett el? A leányka hiába hitta segélyül minden ügyességét, anyja néma vigyázása körülvette őt, mint valami áthatlan háló. Mindenütt hát csak a lehetlenséget látta. Nem volt számára más egyéb, mint a véghetlen kétségbeesés. A szenvedéstől elgyötörve, oda jutott, hogy ama szerelmet, mely lelkének világossága volt, bánni kezdé; éjelenkint gyakran könyörgött Istennek hideg, gonosz szivért, mely nem tudna ugy fájni, mint az övé. Ezután kifáradva, levert lett. Megszünt küzdeni, s az Istentől csak a halált kérte.
Solange asszonyság fürkészőleg vizsgálta a gyötrött lélek mindezen mozdulatát. A marquisnak tett fenyegetés végrehajtása nagy botránynyal járt: tehát nem gondolt arra teljes komolysággal. Mert ha e tervére idegen segélyhez folyamodott volna, talán ellenségeket szerezhetett volna magának; mindenesetre veszélyeztethette volna függetlenségét, mert a leendő beavatottak, titkát tudva, majd uralkodhattak volna fölötte.
Jobbnak látta tehát mindent zaj nélkül végrehajtani; a leány és férj ellenszegülését megtörni, lefegyverezvén mindegyiket egymás iránti kölcsönös szeretetük által: el akarván érni, hogy Jeanne erőszak és botrány nélkül mondjon le boldogságáról. Hanem azt átlátta, hogyha Jeanne-t idáig akarja vinni, előbb közönyössé kell őt tennie az élet iránt: ennélfogva elzárt előle minden legkisebb reményt, hogy aztán a feledést, mely az igaz fájdalmat kiséri, kénye szerint fölhasználhassa. Tudta, hogy a kétségbeesésben mily könnyű a lemondás, s mily gyorsan dönt bennünket a fájdalom azon közönyös állapotba, midőn a léleknek nincs többé akarata, midőn annak már minden mindegy.
Egy reggelen Jeanne értesítve lett, hogy anyja beszélni ohajt vele. A marquisné a könyvtárban volt Durocher urral, intett tehát leányának, hogy várakozzék reá a szomszéd szobában. Ez engedelmeskedett, hanem a jegyző megpillantása izgatottá tette; sejtette, hogy az házassága ügyében hivatott ide, melyről anyja már egy hete nem beszélt előtte, és gyanitá, hogy sorsa talán e pillanatban lesz eldöntve. Kiváncsiság és nyugtalanságtól kényszerítve, lassan a szőnyeges ajtóhoz közeledett, mely a könyvtárba nyilt, és hallgatódzott.
Eleinte összefüggetlen szavakat hallott csak, s már vissza akart vonulni, midőn észrevette, hogy Durocher ur felkelt, s a marquisnéval együtt mindketten közelednek.
- Ön tehát sietni fog a Lanoy gróf urat illető 50,000 livre fölvételével, mondá Solange asszonyság.
- Sietni fogok, válaszolt Durocher ur.
- És lépései eredményéről engem értesitend?
- Igérem, marquisné.
- Miért nem bizza az ez ügybeni eljárást segédjére, ő oly ügyes.
- A melyik a marquisnénál is volt néhányszor, nemde?
- Igen, küldje el megint.
- Bárcsak engedné az Isten, marquisné, hogy azt tehessem. Bouvart Jeromos nincs már nálam.
- Hogyan?
- Elvesztém őt, egy szerencsétlen szerelem következtében.
- Melynek tárgyát ön ismeri? kérdé a marquisné hévvel.
- Nem, marquisné, hanem ismerem szomorú következményeit. Két hónap óta Jeromos napról napra szomorubb lett, s gyakran sötét szavakat ejtett... Végre egy hét előtt hirtelen eltünt.
- Nem tudja ön, mi lett belőle?
- Ellenkezőleg, félek, hogy tudom. Valami szerencsétlenséget gyanítok, ezért mindenfelé tudakozódtam utánna. A hajósok mondák, hogy ama estén egy Jeromoshoz hasonló koru és termetü ifjut a Touvnelle-hidon láttak.
- Lehetséges-e?
- Éjfélig látták őt földult arcczal a parton járni. Azután zuhanást hallottak, mint mikor valami test a vizbe esik.
Átható fájdalmas sikoltás szakitá félbe Durocher ur szavát. Elámulva megfordult, és Solange asszonyságra nézett, ki úgy tetette magát, mintha semmit sem hallott volna, és kinyitá a könyvtár ajtaját.
- A viszontlátásra, Durocher ur, jó egészséget! mondá a marquisné.
A jegyző távozott; Solange asszonyság szobája ajtajához sietett, s az ajtófüggönyt fölemelte. Itt feküdt, Jeanne mozdulatlan.
A fájdalom, mit a fiatal leány fölébredésekor érzett, őt heves lázba ejté, ugy hogy még a marquisné is megijedt. Ezen minden szeretet nélkül levő lélek nem is birta képzelni a csapás erejét, melylyel Jeanne szivére sujtott. Nem is lélekfurdalás fogta el a fájdalmas látványra, hanem csak ijedség: Jeanne-val büszkeségének legutolsó reménysugara is eltünt volna. Annak élete tehát drágább lett előtte, mint a magáé; s ezen, még a halállal szemben is hiu, kevély teremtés gyöngédséget fejtett ki. A nagyravágyó asszony anyakönyeket sirt!
Leánya ágyszélén ülve leste annak minden mozdulatát, vigyázott lélekzésére, s feszülten vizsgált égő homlokán minden legkisebb szinváltozást. Minden, mit tudomány és gondos ápolás tehet, meg lett kisértve és kimerítve. - Végre a természet győzött a fájdalmon, és Jeanne felgyógyult.
Mindaddig, a mig a leányka állapota aggasztó volt, a marquisnő gondosan került minden vonatkozást a tervezett házassági egybeköttetésre, de mihelyt nem kellett aggódnia, megint teljes elméjével arra gondolt, csakhogy terve gyorsan foganatosittassék. Jeanne hasonlólag az elitélthez, kit csak azért vonnak vissza a halál torkából, hogy hóhéra kinzásai tovább tartsanak rajta, visszatért az életre, hogy uj gyötörtetéseket álljon ki. Lanoy gróf, kit ügyei kis időre Burgundba szólitának, minden perczben megérkezhetett, s Jeanne-nak készen kelle lennie az engedelmességre. A betegség és kétségbeesés semmi erőt nem hagytak meg benne az ellenszegülésre; oly hajóhoz hasonlitott, mely árbocát, kormányát vesztve, minden ellenállás nélkül hajtathatik a hullámok által jobbra balra. Ámbár ő is osztá Durocher tévedését, és hitt Jeromos halálában, kinek eltünése pedig pusztán a marquisné müve volt, az ifju emléke mégis drága maradt előtte, és hű akart ahoz maradni. Hanem a marquisné talált módot ez utolsó szeszély legyőzésére is; sikerült már legyőznie benne minden erőt, megfosztván minden reménytől, most arra volt szükség, hogy engedelmességét gyermeki áldozatképen tüntesse föl.
Jeanne-nak fölgyógyulása óta nem volt szabad atyját látnia. Végre részesült e kegyben; Baptist vezette őt az öreg szobájába. Az ablaktáblák szorosan be voltak zárva, egyetlen éji lámpa szórt a szobában némi homályos világosságot. Midőn a fiatal leányka lassankint hozzászokott annyira a homályhoz, hogy a tárgyakat megkülönböztetheté, nem nyomhatott el egy sikoltást a szoba szomoru kinézésének láttára. A butorokból, szőnyegekből, képekből semmi sem volt, egyetlen függöny födé egy helyen a falat, melynek alakjai a lámpa határozatlan világa mellett ugy látszott, mintha tánczolnának, mi a szobának még sötétebb kinézést adott.
A marquis csak akkor vette észre leányát, midőn ez már ágya előtt térdelt.
- Én vagyok, atyám, mondá kézcsókolva Jeanne, nem ismer rám?
Az aggastyán merev tekintettel bámult rá s kezét elkapva tőle, mormogá: Tébolyodott!... Semmi napsugár, semmi zaj, semmi!
- Édes atyám! kiálta Jeanne ijedten és fölugrott.
E fölkiáltásban oly gyöngéd ijedelem feküdt, hogy a marquisnak szivéig hatott. Erősen a leánykára nézett, s némi vidámság jelent meg szomoru vonásain.
- Jeanne! mondá, s kitárta karjait.
- Igen, atyám, Jeanne, önnek szerető Jeanne-ja. Nézzen rám! Ah, mily halvány ön!
- Ők tébolyodottnak nyilatkoztattak! ismétlé magában az aggastyán.
- Ne higyje azt, atyám!
- Nézz körül, mindent elvettek tőlem, még a szobát is, melyben tiz esztendeig laktam.
- Ön még mindig szobájában van atyám!
- Abban vagyok, mondod, te bohó leányka. Hol van hát karszékem, könyveim, családképeim, a falóra, melyet éjjelenkint ugy szerettem hallgatni, mikor ütött? Nem, nem. Ide akasztották ezt a nagy függönyt, hogy engem megcsaljanak; ez egy sir, látod? Ha kimégysz, olvashatod rajta nevemet. Oh elevenen temet el, Jeanne, mert tébolyodott vagyok.
- Ah, atyám, térjen magához.
- Nézd, szólt a marquis, és mutatta rendetlen haját, nem gondolnak velem, mert előttük csak hulla vagyok már. Hanem nem tesz semmit, folytatá büszkén, nem birták velem aláiratni a szerződést, Jeanne. Ah, ah ő azt hitte, hogy, mint máskor, engedni fogok, de érted, Jeanne, még az égnek is ellenállnék. Ne félj, Jeanne, ő jöhet már most, s ha halálomat határozta volna is el, mégis azt kiáltanám: nem irom alá, nem irom alá!
- Atyám, édes atyám, zokogá Jeanne szomoruan, mindennek én vagyok oka! Ha engedelmeskedtem volna, ön szabad lenne és boldog. De nem maradhat itt, el kell hagynia e börtönt, az kétségtelen. Jőjjön!
- Hallgass! szólt az aggastyán, kinek gondolatai megint szokott irányukat követték, ez azon időpont, mikor ő jőni szokott.
- Kicsoda, atyám?
- Beszélj csendesebben gyermekem, az Isten gondoskodik a tébolyodottakról is. Látod, ők azt hiszik, hogy a napot is elrabolták tőlem, pedig az mindennap meglátogat engem.
- Mit beszél ön?
- Nézz ezen oldalra, ezen ablaktábla hasadékán fog most mindjárt egy sugár beosonni. Csak pillanatig világit, de eljő mindennap, és számlálom az órákat amig elérkeztét várom. Annak köszönöm, hogy van még nap az égen. De ne mondj anyádnak semmit erről, Jeanne; senkivel sem beszélj arról; még napsugaramat is elvennék.
- Ah atyám, ön valóban sokat szenved a börtön által.
- Hogy szenvedek-e? Nincs neked fogalmad ily végtelen éjszakákról s örök csöndességről! Vannak pillanatok, melyekben kétkedem, hogy még élek, s ágyam ugy tetszik, mintha koporsó lenne. Egy öreget megfosztani szokásaitól, annyi, mintha szivét cserélnék ki. Sokszor magamat is keresnem kell ebben az elhagyatottságban. Mindent, mit szemem ismert, s mi engem még emlékeztetni tudott, elraboltak tőlem. Midőn kiüritették e szobát, emlékezetem világát oltották ki; nem vagyok képes emlékezni többé; nem kivánok semmit; s keresem magam körül a világot, a nélkül, hogy megtalálnám.
- Lehetséges ez!? Istenem!
- Ah, ha szabad lenne kimennem egy órára, egy pillanatra! Jeanne, nem tudsz engem megmenteni, anélkül, hogy ő megtudná? Csak annyi időre, hogy az eget láthassam, a madarakat hallhassam, csak hogy egy kis levegőt érezzek fürteim közt! Jeanne, hát e sírban kell nekem meghalnom!?
Kezeit összekulcsolta, és zokogott, mint gyermek; Jeanne kétségbeesetten omlott karjaiba.
- Nem, atyám, ön meg fog szabadulni, ismét látni fogja a napot.
- Mikor?
- Azonnal, atyám.
Ezzel a csöngetyüzsinórhoz lépett, és erősen meghuzta. Solange asszonyság belépett.
- Hogy atyám szabaddá legyen, asszonyom, kiálta a leány a marquisné elé sietve, neje leszek Lanoy grófnak.
* * *
Egy hét mulva minden harang zúgott a sz. Lajos egyház tornyán, s hosszu fogatsor csoportosult össze a templom bejárása előtt. Lanoy gróf esküvője tartatott Solange kisasszonynyal.
Közel az oltárhoz ünnepi ruhában állt a marquis, nézegetve a fényes sokaságot, sziva a tömjén füstjét, s elragadtatva az orgona hangjaira.
Midőn a szertartásnak vége lett, s az eskető pap eltávozott, Jeanne reszketve és tévelygő tekintettel emelkedett föl a térdeplőről; de szemei az aggastyánéivel találkoztak, s ennek keblére dőlve, seraphi magasztossággal mondá: Örülj, atyám, már most boldog lész!
A palotába visszatérve, az uj pár a jegyzőt találta ott, ki az aláirandó okmányokat hozta. Látára a két család tagjai, különváló érdekeik miatt, elváltak egymástól. A kölcsönös udvariasságok megszüntek, és feszes komolyságnak adtak helyet; az érdeklettek leültek, mint ellenségek, kik a béke pontjai fölött akarnak tanácskozni. Durocher olvasni kezdé a czikkeket amaz álmos hangon, melyhez akarattal szoktatta magát. Tudta, hogy ritkán találkozik akkora türelem akárkiben is, hogy ily olvasás egyformaságát képes legyen végighallgatni, és hogy az unalom, mely a hallgatókat rendesen figyelmetlenekké teszi, veszedelmes vitáknak veszi elejét. Hanem semmi nem birta kifárasztani a marquisnét, ki több homályosnak tetsző cikkelyt megmagyaráztatott magának, és egynémely, pontot kitöröltetni kivánt, mert félt azoktól. A gróf mindenbe beleegyezett, ama boszantó közönynyel, mely a részleteket lenézni látszott. Jeanne némán, érzéketlenül ült, s atyja kezét tartá; hallgatott mindent, anélkül, hogy értené; beegyezett mindenbe, anélkül, hogy tudná mibe.
A fölolvasásnak vége lett, s a fiatalember, ki Durocher urat kisérte, az illető aláirásokat gyüjtötte össze az érdeklettektől. A jegyző Solange asszonyság mellett állt.
- Végre hát ismét van segédje önnek? kérdé a marquisné, hogy megtörje a nyomasztó csendet, de nem gondolta meg, hogy mit tesz.
- Igen, asszonyom, monda Durocher ur, de azt hiszem, hogy ismét föltaláltam a régit.
- Hogyan? kérdé reszketve a marquisné.
- Azon fiatalember hullája, kit a hajósok a vizbe esni láttak, megtaláltatott.
- Nos?
- Az nem Jeromosé volt.
Jeanne, ki remegve hallgatott e beszélgetésre, fölugrott és sikoltott.
- Mindannyian aláirták, Durocher ur? mondá izgatottan a marquisnő, s mig a jegyző az okmányokat szedte össze, ő megragadta leánya kezét, és kényszerité őt leülni, miközben mondá: Legyen nyugodtan Lanoy grófné, férje nézi önt.
* * *
Solange marquis nemsokára ezután meghalt, s vele Jeanne-ra nézve minden érdek eltünt volna, mely őt, mig atya élt, a földhöz köté, ha anyává nem lesz. A marquisnő és a gróf nagyravágyó terveiken kovácsolva, ritkán háborgaták magányát, és az ifju nő kötelességei teljesitésében és a vallásban keresett vigasztalást, mit máshol úgy sem találhatott volna föl.
De az események minden tervét megsemmisitették Solange asszonyságnak. A főnemességnél nemsokára nem az lett többé kérdés, hogy ki miképen szerezzen magasabb rangot, hanem hogy miképen tartsa meg az eddigit, mert kitört a forradalom. A gróf, ki bölcselkedő eszméiről azonnal lemondott, mihelyt félnie kellett, hogy azok ellene találnak alkalmaztatni, az elsők közt volt, ki idegeneknél keresett támaszt a mozgalom ellenében. Titkos követséggel megbizva, Németországba ment, s Jeanne-t Párisban hagyta a marquisnéval. Az utóbbit végre lesujták a csalódások, és lélekereje lassankint kialudt.
A fiatal nőt ellenkezőleg érintetlenül hagyták az események. A mint az oltártól távozott szépen, szomorún, ugy lehetett még látni mindig. Lelkének örök fiatalsága arczára költözött át, egy épen leszakasztott virághoz hasonlitott, melyet valami csodás varázshatalom tisztán és hervadatlanul tart meg.
Egy napon a Saint-Marieau-negyedből jött, hová valamely jótékony cselekedet végrehajtása szólitotta; kocsija a városház előtti téren haladt át, midőn hirtelen nagy néptömeg által, mely diadalkiáltások közt jött szemközt, föltartóztattatott. A grófné kihajolt az ablakon, és kérdé a kocsistól, hogy mi történik.
- A nép bevette a bastille-t, viszonzá remegve az inas.
E pillanatban egy napszámos csoport közeledett a kocsihoz, s egy közülök sebesen fölrántotta a kocsiajtót. A szép szomoru Jeanne látására némileg meghökkent és köszönt.
- Mit akar ön? kérdé a grófné szelid hangon.
- Bocsánat, asszonyom, tagolá a napszámos, de a foglyok egyike, kiket megszabaditánk, elájult.
- Hozzák csak őt ide, kiáltá élénken Jeanne, van itt elég hely a számára.
Az emberek, kik a haldoklót karjaikon tarták, közeledtek, s behelyezték őt a kocsiba. A grófné maga segitett őt elhelyezni; de amint ez arcz, melyen alig lehetett már valami emberit fölismerni, feléje fordult, nem nyomhatott el egy részvétteljes fölkiáltást. A haldokló hallani látszott ezt, mert szemei fölnyiltak, s merőn nézték Lanoy grófné vonásait.
- Nagyon szenved ön? kérdé ez reszketve és könyezve.
A fogoly vonásai megvidámultak, ajkai mozogni kezdtek, s erőfeszitéssel susogák: Jeanne!
- Ön tudja nevemet! mondá a grófné csodálkozva.
- Jeanne! ismétlé a fogoly és kitárta karjait.
- Ki ön? kiáltá Jeanne, s kétségbeesett aggodalommal szögezé szemeit a fogolyra.
- Jeromos, viszonzá a haldokló.
Lanoy grófné fölsikoltott, és térdre esett a haldokló előtt. Az felegyenesedett, és két kezét a grófné vállára tevé.
- Jeanne, mondá, én ismét láttalak téged, az Isten jó.
E szavai után hátraesett. Jeanne megrendülve föléje hajolt, de a haldokló már halott volt. A sok szenvedés elgyöngitette, s az öröm megölte.
E váratlan csapás megtörte a fiatal hölgy lélekerejét, s néma kétségbeesésbe taszitá, melyből még az anyai szeretet sem birta kiragadni. Ámbár a forradalmi mozgalmak egyre nőttek, nem akarta elhagyni Párist, hol nevén kivül még azon körülmény is nagyon gyanussá tette őt a forradalmiak szemében, hogy férje tudomás szerint fegyveresen a Vendéeban volt; a miért is nem sokára az egészen gyermekessé vált marquisnéval együtt elfogatott. A forradalmi törvényszék elé vitetve, halálra itéltettek, és Thermidor kilenczedikén kivégeztettek.

-&-