Gyimesi László

A láthatatlan kert

(versek)

TARTALOM

áll a fal
I. m - ORATÓRIUM
levélféle S.G.-nak
m-ORATÓRIUM
Szép voltál
Farsangoló
Keszthelyi ősz
II. PIROS MADARAK
liliom
címesincs romantikus dalocska Juditnak
szerelmesvers
egyszerű
Adjunk helyet
Acél-kés fogaiddal
keszthelyi etűd
déjá vu
mást énekel
Elégia, darazsakkal
És láttad-e
III. ROMOKRA CIFRASZŰRT
Hová?
maradjatok
karmait köszörüli
Már nem kötöz le
Félbehagyott mondatok
Fehér tollak
vihar után
Vegyeskor
Utószó
(a Negyven prédikátor írójának)
Rövid a tél
(Népdal)
hírlapi vers
Kislány, szegfűvel
igen!
Földetérő
maradnak hát
IV. FÉLÁLOM
a vers címe
újév
félálom
Ünnepre
négy egysoros
nem várhat
megint
Háztűznéző
1 : 0
Alkalmi vers
blues
Biedermeier
csak ez
Családi kör
A másik
Téma és variációk
harmadik út
Hadd folytassam Péchy Gabriella versét!
naptár februárban
dörmögő
V. HOL NEM VOLT
Hol nem volt
Hívogató
nem nézi
Városok emléke
Capriccio
üzenetek a táborból
Picasso halálára
Hej, Váci Miska!
búcsúzó
Üzenet Estragonnak
éjfél előtt
várlak
Telelő
üzenet
rapszódia
elmentek a lányok
elmaradt csoda
három lélegzet
VI. CSIGABIGA - VÁRBAN
kerekedik
szombaton bál van
CSERÉPTÖRÉS 1-37
Karácsony
ajánlás
portré
a távirat másik oldalára
Romantikus
ígéret
igen: szonett
hajnali lány
elrontott haiku
etűd
fényre nyílik
Kláris 1 - 20
dal
Dúdolhatnék
foglalj helyet
inaséveim végén

áll a fal
pillád rebben
este van
tépett madár a versben
sikolyt se hallasz
áll a fal
a láthatatlan kertben	

I. m - ORATÓRIUM
levélféle S.G.-nak
íme a hosszú vers - ahogyan vártad
nem képek halmaza és nem is varázslat
nincs benne köd talán még pára se
s nem lép be (mint én) egyetlen pártba se
csak tiszta gondolat vegyítve érzelemmel
a szellem mérnökét dícséri benn a jellem
mondod: nem ismerünk nincs életrajzod
hiába fürdeted hét nap fényében arcod
tükröztesd versben hosszú versben s látod
befogad nem körülfog a kiérdemelt világod
s leszel aki vagy s volnál nemkülönben
leszel (bár földig érő lábú) alkalmi isten
mondom: akármilyen hosszú lesz ez a vers
nem életrajz lesz - arra sose lelsz
nem arra való remélem hogy értesz
nincs köze a felébredt zenéhez
a fűrészpornak mit a mester ha végez
kisöpör s kezébe új hangszernek valót vesz
az élet élet a vers vers - így ez a rend
én élek - de a vers egy másik ént teremt
te ne tudnád (nem a felettes) a lírai ént
nem irányítom őt csak bámulom barátjaként
aggódom érte ha megbomolni látom
ahogy te értem aggódsz hiába jóbarátom

m-ORATÓRIUM
1.
ezen a romos sík mezőn
az ének földbe roskad
csoportok állnak itt meg ott
hallom őket félcsöndben vannak
dolgát teszi a vakond
az alagutak a seholsincs házak
alapfalánál megbicsaklanak
nem látsz semmit a katasztrófák
már nem a felszínen zajlanak
itt csak a süketek tánca
arctalan minden csoport vagy
befelé nőtt az arcuk
a puszta ország kénszaga
virágot igéz rajtuk
bár vakok formára színre
a katedrális erre volt
kirajzolódik só közt a nyom
volt hát erre gondolsz lehet
s mondani rá még megvan valahol
bár gondolatra szóra nincs agyuk
ez itt a föld födetlenül
az ember idegen jó ha vendég
a bénák most mintha birtokukba vennék
de mi épülne estére ledűl
ugye Kőműves Kelemen emlék-
szel arra s a véka aranyadra
de ők már nem hajolnak újra kőért
szemük helyén varázsgömb képernyőként
belső adást vetít az sose gyatra
nem moccannak másért hazáért nőkért
erő mégis erő amit nem ismerek
a porrá lett világ tanúsítja létét

2.
Talán pálinkát kíván valami bőszet.
Inkább a borral próbálkoznék.
Én unom ezt a félnyers társaságot
magával jobban meglennék. Tudom
kedveskedik. Nem istenemre próbálja ki.
Az arisztokrácia nem ilyen én tapasztal-
tam. Az arisztokrácia szegény. Szerényt
akartál bocsánat akart mondani. Dehogy
ám maradhat a tegezésnél. Szervusz.
Szia. Hát megvagyunk. A szegénységre
visszatérve: bizonyhát a gazdagok ma
csöppet sem arisztokraták. Én bírom
Biberachot. No jó de lásd be ő
aztán csupán. Persze jól van. Nézd a
palotást. Táncolni nem tudok.
Hát hogy jön ez ide. Ja nézem őt
lám lám eljött Erzsébet asszony.
Keressünk valami csöndes helyet. Ott
hátul. Az oszlop megett. Mi az hogy
megett - hű de fennkölt. Az is baj.
Megcsókolhatsz. Csak a hajamra vigyázz.

3.
Ez a vers rossz barátom. Belátom.
Jobb rossz versben jókat írni, mint
Jóban rosszakat. Ez paradoxon s
Rád nem is illik. Rosszat írsz rosszban.
Úgy bizony. S az az én söröm. Már
Megbocsáss a múltkor. A múltkor borom
Volt. S neked jobb verseid. Belátom.
Ti mit kerestek itt. Csak félreültünk.
Őt persze nem kell bemutatnom. Ő a
Mester. Éppen tönkretesz. Ki kit.
Írj valamit az arisztokratákról. Az
Igaziakról persze. Itt dől a pénzről
a latrinák szaga. Ez nem a mi bálunk.
Nem is hirdette senki hogy az. Dehogynem.
Tán a verses báli meghívót nem te írtad.
De Mester. Hadd citáljam. Megszégyenítesz.
Én is szeretném hallani. Ne kéresd magad.
Én ki nem mondom egyetlen betűjét sem.
Hangját te marha ti meg figyeljetek.
Ez a reklám helye. Heje-huja.
Ne ökörködj. Benne lesz összes műveidben.
Ezekből doktorálnak. Inkább táncolni mennék.
Jó hogy az utolsósort zárójelbe tetted. Az
Szégyenletes. Persze az egész az. Egy kötetért
Nem fizetnek ennyit. Na látod. Mindhalálig
Titok legyen. Titok lesz mondta Findlay.
Hülye vagy. Naná. Majd értelmes ezeknek.

4.
Rezzen az erdő zendül a tölgy
Gyöngyöz a pille varázslat
Ülj le a fűre alkonyodik
Másra már másra vadásznak

5.
Most varázsolni fogunk. Kegyetlen lesz, de maradjatok.
    Húzd középre a rostélyt, tégy rá a faszénből. Fújd!
    Izzik-e már?
    Szórd bele ezt a fehér port.
    Mondhatjátok utánam:
    szél a széllel   hadra támad
    csillag táncol   üreg-éjben
    vizek futnak   hull az állat
    vér csorog a   kihűlt égen
    csillog a kés   Széth kezében
    bronz a bronzon   megborzongat
Ezt a badar szöveget! Mire jó ez? Akárki figyel, kiröhög!
Széth nem. Már villan a bronzkés. Látod a füstben az áldozatot?
Én vagyok az! Dehogyis: te lehetsz csak. Jaj, megölik, nézd!
Így. Te varázsolni akartál.
        olyan hatal 
most                   makat
     szabadítok rád

 amelyeket csak az ősi                   Holmi bűvészmutatványok
                                                      gyermeteg vagy varietébe illő
                 B                                                sorozatára vártál? Hűha, ez igen -
 Ó             Ö             Ó                  gyere kapjunk be valamit a szünetben...
                 L
                 C                                 mondd hol az Isten
                 S                                 a sikoltás magasában
                 E                                 visszhangos puszta a tér
                 K
              tudtak
       meg            zni
               zabolá
                  a
           lelkük árán
Miért varázsolunk? Mi a célja? S értelme van-e?
Adj neki, s lesz  - én mondom az ősi igéket.
Kívánság lehet... Ó nem a gyermekkorod Mikulása előtt állsz.
Jóslat? Igen. Értem.

6.
Az országnak harmada elédtoppan a dalból.
Frontok nyílnak minden utcasarkon a te fiad harcol.
Szabadságból szabják adósságod leplét.
Nem a szót vonják el csak a szavak lelkét.
Zsarnokok zsarnokot koronázni készek.
Imbolyog a világ  nem a hajó részeg.
Mi meg varázsolunk:

7.
mikor hajdan
egymásra uszultak
szeretettel
hívnak
mikor mennék
barátaim elé
hadparancsot
írnak
mikor megyek
Galícia felé
még a fák is
sírnak
                    1993

Szép voltál
Üres levessel kezdődik a nyár.
A sárcipőkön tömbösült cement.
Napszúrás a megfelelő pillanatban.
Lábak csak lábak. Valami félrement.
Itt nincs kiválasztott. Marha vagy.
A mocsár ásít rád: légy engedelmes.
Méred lépteid súlyát. Alakulsz.
Szavakat próbálsz: szép voltál kedves.

Farsangoló
hajnallik hajnallik                  kakasok szavára
bár alig volt éjjel                    mért nem figyelmezel
dehogyis hajnallik                  ki ad már közülünk
most jő csak az éjjel               kakasok szavára
          nincs hát
               (nem lesz?)
                    örömünknek híja:
                         este van, reggel van -
                                   ki minek híjja...
csakis az létezik
        ami meg van írva,
                     (fejedelmi többes) amit megnevezünk,
s csak annyi a léte,
                     amennyit engedünk.
teremtő fenségünk
                     tündöklő kegyében
lélegzik az idő                   lélegzik a Minden

Keszthelyi ősz
Hová megyek   elfogynak a napok
Késem eldobtam   védtelen vagyok
Mosolyomról   egy fénykép rád marad
Mosolyodról   egy fénykép rám marad
- egyik sem ragyog

II. PIROS MADARAK
liliom
az este kivirágzik
köd leng
leng a lenge szélben
halálos illat
gyönyörű
te

címesincs romantikus dalocska Juditnak
kutatóárok a koradélután
arcod őslenyomatát keresem a fényben
lépéseid megfeszülnek
a macskakövek szívében
erőm a tiéd
így mindig látni foglak
megnevezhetem a fagyot
válaszolhatok minden mosolynak

szerelmesvers
fecskéket szórnak a tavaszba
szelekkel borzas reggelek
szétröppennek a zendülésben
kőre kő itt maradok veled
ígéreteim mit tegyek
látom elúszó szemedet
betérnek hozzám madarak
betérnek hozzád tengerek

egyszerű
tudtuk a falon végigvetülő árnyék
nem veszedelmesebb mint a szombatok
mégis nehezen bontottuk meg az ágyat
körülöttünk a mosoly évezredei
farukat mutogatják a halálnak

Adjunk helyet
hét nyár tartja fátyladat
miért sírsz menyasszony?
kislányruhád a szél sodorja
májussal-zöld zajos habokba
iszkol előle Tél-apó!
hét nyár tartja fátyladat
a hold gyeplője elszakadt
fékezzük meg az éjszakát!
kiabál köztünk valaki
sorsát kántálja űzi ki
bőre bordái börtönéből
vajon ki segít neki?
tótágast áll a faluvégi Krisztus!
anyánk elapadt teje újra véres!
rakják már a vörös szénakazlat!
készüljünk az ünnepi ebédhez!
tüzet rakunk a világ szélére!
kit érdekel most mások szenvedése!
oda jaj odavan ágyunk az égő boglya
szemünkben lángja hajunk kormozza!
ki adja tovább a dupla kulacsot?
ki rejtette el? Halljátok? Adjátok elő!
a bikák már a háztetőn dobognak!
adjunk helyet köztünk a boldogoknak!
-------------------------------------------
                sírsz-e még menyasszony

Acél-kés fogaiddal
Visznek feléd fém-sínen
Unalmam villamosai
Jó lesz ott rádtalálni
És megfürödni az örömeidben
Rozsdás szerelem-roncsok
Keréktelen talicskák
Hiába merevednek ellenem
Acél-karok közé
Lezuhant élű csendbe
Nem ejtem el szerelmemet
Ezt a rézzel futtatott almát
Leteszem majd eléd
Nevetni fogsz
Acél-kés fogaiddal beléharapsz
Mint a hold a napba

keszthelyi etűd
bohócod bajvívód leszek
nyárvégi hűs
szelekben
heversz a parton
szerelem
nincs aki felrebbentsen

déjá vu
lovak patája
arcom vérkörében
indulat járma
örök mozdulat
tolató mozdonyok
árnyéka nyárest
kiabálnék de érted
nem szavakkal

mást énekel
békanyál az ég tajtékain
a füzetlap szégyenli magát
sorsod kikiáltaná egy madár
de késlekedik majd mást énekel
olcsó bíbor elmúlt időnkön
melléd térdelnek az őszi szelek

Elégia, darazsakkal
Kit keresek a délutánban?
Alvó önmagamat?
Elvesztett szerelmemet,
meggyűlölt csodáival?
Vagy a jövőmet keresem tán,
a vereségektől megrakottat
egy győzelem fényében?
Csend van. És napfény-szigetek
úsznak szememben.
Eltűnődöm: be kéne fejezni
szépen ezt a verset...
Valami frappáns választ
a kérdésekre, s lefeküdhetek.
Hogyan törölhetném ki
Ezt a négy kérdőjelet? (Ötöt.)
Két darázs zümmög.
Csodálatos, szédült délután van.
Szeretőmre gondolok,
de nem vár rám az ágyban.

És láttad-e
ha megfordulsz utána az utcán
ne gondold hogy tiéd még
csak emlék
igen
olyan emlék
amelybe nem jó fogózni
szomorú
keserű
emlékszem a kőbányai gyógyszergyárban
oximetilt lapátoltunk
az volt ilyen
emlék-keserű
és láttad-e
hogy nem mosolyog vissza
és riadt
bár szemeiben mosakszik
a nap
és szavai is tündöklőek
égő szárnyú
piros madarak
ha megfordulsz utána az utcán	

III. ROMOKRA CIFRASZŰRT
Hová?
hová
hófúvás sörényébe kapaszkodó fiúk
hová
tavasztalan ragyás sereg
hová
ködök fátylát csipkéző
riadt szemű keskeny vállúak
hová
ti dérütöttek
önkéntes gladiátor-csapat
hová
ezer csillagú éjszakai nyárba
miféle napsütésbe
hová
a szerelmen túlra
a kicsontozott magány szélmalmaiba
hová
a sürgönydrótok csatornáin túl
a meglelhetetlen óhazába
hová
az erdőn túli időbe
a csontvázak mellkasából
süvítő jeges szélbe
hová
hibátlan-nevűek
üres arcú fehér menete
hová
barátaim	

maradjatok
ki mondta hogy a csodáknak kell a hely
üres a város
az ország
ne menjetek el
a csodák ha jönnek
beférnek két szívdobbanás közé
ne teremtsetek helyet
hiányotok mint a tűzvész
kővé lesz a föld
a szív
kővé lesz az Isten
s a dermedt üres világnak
mi végre a csodák
mi végre
maradjatok hát
virágozzatok
virágozzatok magatoknak
mint a rétek és az erdők
virágozzatok nekünk
mint a kertek a terek és a temetők
a mi virágainkkal
most
igen
most és mindörökké	

karmait köszörüli
megint a szónoklatok ideje jön
a harcias idő
a csodákra éhes világ
karmait köszörüli
párás hajnalban lépkedek
a rádió hírszemete közt
mintha lázadna az avar
csörögnek a hadijelentések
mi más világból érkezünk
nincs hitünk kormos csodákra
a szónoklatok jégverése
első termésünk veri sárba

Már nem kötöz le
                  (Csoóri Sándornak)
Titkaid égbe ragadják a madarak
   nekünk csak az életed marad
   Felfalhatunk mi haszna
az erőd más korokra száll
vibrál a csönd előszobádban
s visszafordul a halál
Megszólítod a névtelen világot
   s bár észre nem veszed
   piros bogárkák röpülnek föléd
   s magukkal viszik a szemed
Még bokrosodik félelmünk de téged
   már nem kötözhet le a sár
   a mindenség pilótája vagy
rongyos pöreink közt
   nehezen tanuljuk
   jövendő törvénnyel viselős szavad
Nem terít ünnepi asztalt
   rádhagyott közös hazánk
Horzsakőből épült házunk
   függönye vaksi rőzseláng
                                           1972

Félbehagyott mondatok
de szép volt az a délután
a zászlók
nem szóltál kivirágzott
arcunkon a
fekete lett a város egy gondolattól
pedig az este
az nem lehet hogy ész erő
és oly szent akarat
hiába a hatalom havat hord
homlokunkra és a gőz
őzekről beszélek inkább jégcsapos
erdőszéli házban ahová

Fehér tollak
                (Csoóri Sándornak)
romokra cifraszűrt terít a nevedben
derest bitót is ácsol
a magyar mosolyba bújt labanc
néped nyúzza a Nép nevében
s véli tőled jött (persze!) a parancs
a horzsakőből emelt falak közt
bélyeggel jár ki emelte a falat
az új szövetség vesztese
megint a közmagyar marad
fehér tollak kakastollak
úri lakájok zsonganak
mi közük hozzád használnak csak
mint sakál a fényes szemfogát
ne add a júdás-szájúaknak
a mindőnknek járó új hazát
                                           1994

vihar után
sorsod
kitekert fák
vihar utáni üzenete
te vagy-e te
gyökerekről pereg a föld
gyűlik a halál
a légbe markoló gyökerek
csúcsán
fogy az életed
szárad potyog a kéreg
töredeznek az ágak
szorgos rovarok száz utat ásnak
az elkerülhetetlen
korhadásnak
hogy állsz talpra még
daruk görgők ékek és persze emberek
billentenék vissza
talán még lehet
szép volt különleges
hátha megered
éket hoznék görgőt
darut is
neked

Vegyeskor
a bordalok virágkorában
dohos homálytól ittasak a vének
repedt vonó alatt a dal vonyít
ködöt terít egész Világosig
s a köd fölött a kénes gőzön át
dereng a königische túlvilág
ahol az ég az Úr is színmagyar
na és danolhatunk mindannyian

Utószó
holnap reggel már háború lesz
nem gyönyörködhetsz a hajamban
asztalunkra dér ül
szemünkbe félelem
megfeledkezünk a szerelemről
az ünnepnapokról
te szorgalmasan olvasod
a hadijelentéseket
én egy szombat délután
hősi halott leszek
és amikor férjhez mégy
elégeted a leveleket
a szitakötő-szárnyú szélről
leakasztott vereségekkel
trágár győzelmi énekekkel
összefűzve
hétfő lesz úgy hiszem
és holnap már háború lesz
és holnap már nem gyönyörködsz hajamban
és asztalunkra dér ül
és a szemünkbe félelem

(a Negyven prédikátor írójának)
nincs szükség kegyelemre:
utolsó útjára indul a vándor.
sorsáról tudja azt,
amit tud a világról.
kezében kés:
csonka holdra világol.
tisztítja álmait az útszéli tanyáktól,
ezerévre görcsös husáng a kezében.
túl az eszméleten városok fürödnek
a fényben -

Rövid a tél
            decemberi dal Aragon kíntornájára
hittél az utcakövekben   záporuk izzott
most sűrű eső hull   sarat dagaszt a láb
harangszó ingó ágain   fényrózsa nyílott
most sűrű eső hull   sarat dagaszt a láb
hozzák a füstölőt   szívét a nagy halottnak
kitépve felmutatják   íme nem dobog tovább
hozzák a füstölőt   szívét a nagy halottnak
akár az inkvizíció   göbös fagyott hitükkel
kőredős arcuk mosolytalan   csak vánszorognak
akár az inkvizíció   göbös fagyott hitükkel
értik már nem soká   ünnep ez az ünnep
hiába kongat hosszan   a rút tél reggel
értik már nem soká   ünnep ez az ünnep
tökharang szól utánuk   majd nagyheti kereplő
bár trikolorral a palota   mellettük tüntet
tökharang szól utánuk   majd nagyheti kereplő
kihasználnak minden lépést   bizony búcsúznak
foszlik a lét   rongy az örökre ránkmért gyeplő
kihasználnak minden lépést   bizony búcsúznak
záporuk izzott   ők hittek a kockaköveknek
halottas ingre öltve a páncélt   maguknak is hazudnak
záporuk izzott   ők hittek a kockaköveknek
támolyognak már   a szörnyű oltalomban
minket e kegyes csürhe   többé nem törhet meg
támolyognak már   a szörnyű oltalomban
rövid a tél barátom   izmosabb tavasz jő
a május forró   a május újra robban
rövid a tél barátom   izmosabb tavasz jő
csonttollú madár jósol   kilencszázhatvannyolcban

(Népdal)
imhol                    Magyarország
    kerekedik                benne
        egy fekete                  hatalom
               felhő                         száll felette
(népdal)                                            O >
              abban                        a gonoszság
          tollászkodik               károg
    egy fekete                  bukott angyal
holló                                  ha annak látod -

hírlapi vers
ma megint ünnepelünk
mert ünnepelni illik
elbotorkálunk csevegve
a jégszilánkos sírig
ott csendben állunk
egy beszél csak
hol az az átokverte holnap
hold nap
ruhánkon a félgyász
zavart összevisszasága
emlékezünk persze
ember volt bátor gyáva
ránkmaradt ünneplő
otthontalansága

Kislány, szegfűvel
Tudd: távolba tekint, aki rád néz, érzi a holnap
Csendjét, látja a félelem ajtaja most alig őrzi
Védeni méltó emberi kincseimet, csak a pőre
Életet és a tiszta halált hagyom őrizetében:
Mert az a végső! Látod-e, gyáva vagyok, de csak eddig.
Tükröm vagy. Aki rád néz, messzire lát, ahová te
És én: látjuk a holnaputáni győztesek arcát.
Tudjuk: a félelem évtizedének a vége mikor lesz.
Tudjuk: a már nem csak dacosan, hanem egyszerű módon,
Így, természetesen felemelt fejek évei jönnek.
Addig csontból a mész, igazunkból a csont ki ne fogyjon.
Vidd hát azt a virágot, emeld magasabbra, vigyázz rá!

igen!
igen
írjak már verset egyszer
amiben a szó nem vegyszer
de él
tett
és éltet
hadd mondhassa az agg mester
igenis ez kell
ez kel
s keleszt
nem a kereszt
melyet vállára képzel a vándor
tölgynek álcázott parafából	

Földetérő
csomagolnak vendégeid:
kiürül szemed.
hová száműzték szép szavadból
az örvénylő szelet?
kabátban jársz, mosolytalan,
elmerült hajókra vársz -
kifelé tartasz életedből s
nem kísér falkástul a gyász.
kiért szaladnál? Visszafordulsz.
kapuk előtt a fagy.
boronálják sorsod friss vetését
földetérő szelíd madarak.

maradnak hát
maradnak hát az elefántok
az erős szelídek
munkára mutatványra jók
a hadrafoghatók
az emberré válni nem tudók
     (hiszen csak egy az ormány
s a test is nagyra nőtt)
maradnak mégis az elefántok
a jámbor megbízhatók
a becsaphatók
az ádáz dühükben is
emberré zülleni nem tudók

IV. FÉLÁLOM
a vers címe
a versnek címe van ha van neki
s a címnek köze van hozzá ha köze van
praktikus a tartalomjegyzék miatt
ha tartalommá válik valahol
mondjuk egy könyv tartalma lesz
s akkor a saját tartalma miatt
bizony az egész vers könyörög a címért
így a versnek címe lesz ha lesz neki
megszokja majd ha meg nem szereti

újév
a liliom
a régiek mesélik
megfojtja
az álmába zárt
leányt
éjfélkor két halál
koccint közömbösen

félálom
kerge kakas költözött a kiürült kertbe
bíbor nedvekkel álmodik a kukorica lelke
ki vár még parancsra feddő kérlelő szóra
forogj világom berzenkedhet a kakukkos óra
nem májusi táncra marcipáncsárdásra
szól a duda 
                    SZÓL A DUDA

Ünnepre
sárgarépák díszmenete: vasárnap
fekszem kitakart mezőiden
szép húgom: koraesték nyugalma
kibontott hajad megsimítom
maradjunk együtt: a fillér előtt
nincs irgalom csak a szavakban
csendgöröngyök verik ki ablakunkat:
szél elé kongatnak az adventi fák

négy egysoros
             (vázlat egy népmeséhez)
becsületben megőszült szeméremszőrzet
...
vakablakigazság
...
vontcsövű messzeség
...
öbölkirálykisasszony

nem várhat
a nap tömlője kiszakadt
részeg a virágpor
kakas hirdeti a delet
taréja múltra lángol
küllők közé szorult a nyár
forgása egyre gyorsabb
kirepíthet téli verőfénybe
örökre befogadhat
bádogarc az ablakra tapad
megőriz megőriz ez a nap
beleég létedbe tüzed lesz
emésztő hited szerelmed
ha rádzörgetik csontjaid
akkor is ha megvakít
nem irgalmaz a csont szabadsága
kések a hiány ládafiában
kenyér a szerelem udvarában
nem várhat gyászban szolgaságban
hogy örökké visszatérhess
nem ád jogot a magányra
kipörög a nap arcodból
kipörög a nyári tájba

megint
nincs erre mocsár nincsen erre nád
nincs erre békanyálas ének
harsognak mind a harsonások
körben a frissen-gyújtott fények
ünneplik a kétezredik évet
mivelhogy megtört valami átok
hamisak a fények harsonások
a kalács megint a kutyáké lett

Háztűznéző
Piroska és a Farkas
valamint a Nagymama is
itt ülnek baráti körömben
elfogyasztottunk két üveg vermutot
most csevegünk
s valószínűleg lepihenünk
tíz óra tájban
én a Farkassal
a Nagymama Piroskával
ahogy illik

1 : 0
ágyad
asztalod
már nem is emlék
hó esett
tehát tél volt
de késtek a jegesmedvék

Alkalmi vers
    (egy antológiára)
erre jön az almanach
kilógnak a versek
- hová hová almanach
- megyek a világba
- veled tartok -
szól a könyv
mindhárom kiadása
- hová hová almanach
és te könyv-kokárda
- disznók elé gyöngyöt vetni
- megyünk a világba
- nekem sincsen egyéb dolgom -
szól a papagájfa
mennek mennek mendegélnek
s nincs vége a dalnak
jön utánuk a király
összecsókolóznak

blues
húgomnál árvább
verocska
csúnya lány
kopogtatok
mintha völgy visszhangozna
kopogtatok
megáll a pléhkanál
KI AZ? (ki az?)
a traktorosnak
eltraktorozgat
a költőnek
okos
akárki mondom
verocska kedves
és nincs
és nincs húgom

Biedermeier
Artúr! - szólt
(még nem kapott
az oldalára huzatot) -
ma táncórát adok!
Így cifrázták a Bourbonok.
Engedd már,
mielőtt kihalok.

csak ez
az ám,
a köd!
ti tudtátok az utat?
hazaértünk!
a jószágot megetettük,
csak csendben átkozódtunk.
kellett nekünk
a más falu búcsúja?
szemünk körül vörösbor árka,
rosszul szúrt kések villanása
gerincünk hidegében.
bizony, ezer szerencse!
baltánk ott hever az ólajtóban,
nyirkos vasán csúszkál a szürkület.
csak ez a reggel,
csak ezek a reggelek -
Úristen, hová meneküljünk?!

Családi kör
Jól él a sündisznó
a tükörfényes fürdőszobában.
Hajnali avarról nem álmodhat:
a válogatott platánlevelek közt
sampiongomba és pácolt egér.
Óvó tekintetek fényesítik
a szükségtelen tüske-erdőt.
Jaj, csak rá ne lépj!
Holnap, Károly, meg kéne borotválnod.

A másik
hörböl a másik a borból
és bíztatva kiált.
merre találom a serlegemet?
csorba kupában a tegnapi vér.

Téma és variációk
téma
hazakísértetem
házikísértetem

variációk
1.
Hazakísértetem, Melitta,
házikísértetemmel. Itt a’.
2.
nem nyomozza ki sértett
elkísér a kísértet
3.
kísér lélek kísér tetem
ő a házi kísértetem
4.
öregszik a házikísértet
ma már csupán kvázi-kísértett
5.
kivénhedt a kísértet
ma már nem is kísértett

harmadik út
költözik a szomszéd
pálmát cipel kerevetet
segítenék
de új kutyák marnak
belém és belé
így élni istenem szabad?

Hadd folytassam Péchy Gabriella versét!
“Salvator Dali
Negyvennégy éve járok
A SZÜRREÁLBA”
bizony a világ csak
ötletekből áll ma
lidérces-mély a baráti
marslakók álma
együtt álmodunk kakast
egy fasiszta várra
bizony kár belevénülni
a szürreálba

naptár februárban
más ás
élvezi Mátyás
más vet
míg Géza nevet
más piszkán
lép át Edina tisztán
csupáncsak Ákos
na persze
Ákos
s jaj az Elemér
hát az Elemér a miénk -
igen

dörmögő
öregszem
mint vánkosban a toll
tömörödöm
és szálkásodom
tűzre dobhatsz
füstölögve égek
cserélnél velem -
nem cserélek

V. HOL NEM VOLT
Hol nem volt
               a királylány
cukrozott diót rágcsál
nem tudja még:
megszületett a sárkány.
egy kisfiú a rónán
száraz kórókat szabdal.
vézna szél motoszkál
a nagy lukas kalapban

Hívogató
Micsoda nyár volt!
A barackos
vérét vesztve holdra szállt -
A facsemeték kórusához
egy félnótás tölgyfa orgonált.
Táncolt a világ, fű a fűvel!
A szellő?
Virág-koronásan!
Részeg kölykök szeretkeztek
a napra pendülő búzában,
villogó combjuk harsogott...
Micsoda nyár volt! Mit tudod...
Nem bánom, ha nem hiszed,
a traktor Bachot énekelt,
kutyák kísérték, egész falka,
mind ráhibázott a hangra!
A villanyoszlopok sora
fáklyasor volt éjszaka:
kormos mind, akár az ördög...
...Egyszer el kell velem jönnöd,
meg kell nézned ezt a bált...
Micsoda nyár volt!
Én ne tudnám?
A barackos holdra szállt -

nem nézi
napok és napok
hamvadó szavak.
szemünk:
a Nap.
feledhetetlenül,
megszégyenülten.
csoportos táncunkat
nem nézi Isten.
a csönd világít.
túléljük, hidd el.

Városok emléke
A kövek nem segítenek.
Ott állsz a sárga nyárban,
a fény börtönablakai alatt,
felszalagozott gyávaságban.
Nevedet, mint kiköpött csontot,
belepi a por és az idő,
nem búcsúztat szellő, se madár,
szétlőtt városok emléke szívükben
a csönd.

Capriccio
üresen hagyom
ezt a poharat
belészáradt
az ittas alkonyat -
gondokra száll a pókfonál
nyár volt
dehogy
még itt a nyár
delet himbál egy szalmaszál

üzenetek a táborból
1.
csak az beszéljen
ki minden pillanatban
hősi halált halhat

2.
csak az beszéljen
aki ha hazatérhet
haláláig hallgat

3.
csak az beszéljen
kinek a hazája
mint világvégi csillag

Picasso halálára
most a szél visszafordul
  az ágak hintáján
tavasz tollászkodik
        a nyitott ablakhoz billen
a fekete madár
        körülötte csend ragyog
nincs már aki becsapja
        előtte azt az ablakot

Hej, Váci Miska!
              Megmihályosodtál -
Mióta így fölénk emelt a gyász.
Vigyáznak rád a madarak,
Mint rájuk az ősz vigyáz.
Gőgös egymástól-felkentek
Átütő véred felitatják,
Mintha homok nyög:
Fuldokolnak a kövirózsák.
Ne bánd! Már rádirányozták
Bölcs lokátoraikat a bodzák.

búcsúzó
meghalt Németh Endre vagy
csak elvitték az ufók
ül most a hideg csillagon
hörböl valami kakaót
morog körülnéz kortyol egyet
mintha csak énrám várna ott
kivárja amíg odaérek
Istenről készít vázlatot
...
meghalt Németh Bandi vagy
csak elvitték az ufók
himbál egy fáradt csillagot
pohara a telihold
undorodik a nyugalomtól
harsonákat ébreszt
egy másik világ bírja őt
az talán az övé lesz

Üzenet Estragonnak
fekete kötés
a vérző ágú kereszten -
arcnélküli madonnák
hollócsapat a tölgyön -
körös-körül ápolt bánatok
ágrólszakadt szerelmes állatok -
nem lép elő a varázsló.
ez még a te tavaszod
ma még nem jönnek érted -
holnapig a tiédek
csontbalták tiszta szuronyok
hajnalból hasított vértek -
de hogy megmentenének...?

éjfél előtt
a fiú
megmaradt félóráját
az üvöltés malmában őrli
eszmélete mint a madártojás
szeplői díszek
akár mellén a sebek cifrázata
a kórterem homályában
aprópénz gurul szét
nyolc perccel éjfél előtt

várlak
ha gyilkos ködbe tévedsz
ama sűrűbe érve
ha erőd üszke roskad
fogytán csillagod fénye
ha kilenc táncos tánca
nem igéz dobbantásra
ha a zöld madárnak
biceg a járása
ha már nincs kenyered
s neved a magányra

Telelő
kiürül arcom
mint az aranybányák
elhagynak kedves szavaim
készülődő nagy időknek híján
bajlódom telelőm
szűk parancsain
szoborrá önthet meggyalázhat
kamaszvigyorú hit
körül az erdő
nincs hiánya
csak én nem vagyok itt
                                    1972

üzenet
1. Ne légy bátor -
    Igyál a tegnapi pohárból.
2. Hívd magadhoz
    A szégyent.
3. Elfeledett hű barátod
    utolsó szavát ne te értsd meg!
4. Van még remény.
    nem csak az érdemtelenséghez.

rapszódia
1.
néptelenednek álmaim
könyökömön foszlik a kabát
tél van
csak a szerelem ünnepli magát

2.
csillagok szarvára akadt
sárga rongy foszlánya világít
verdeső madárszárny
a fagy üvegdobozában

3.
hordom a tegnapi estét
dermedt csendjéhez nincs közöm
fordul fehér hó loncs feketébe
fordul vigyázott téli örömöm

4.
de nincs tele még sugaras szememnek
bár őrző tüzekkel nem világos
nézz ki velem a jégcsipke percből
holdban tükröződő parázs a város

elmentek a lányok
elmentek a lányok ebből a bálteremből
csak csend maradt utánuk és huzat
békítő kongás hátterében
fehér fényeket okádnak a falak
és elmentek innen mindörökre
nevetésük csillárrá fagyott
a megszűnt idő igézetében
torlódnak ránk a hónapok
tükrök jegéből míg kiolvad az ének
a tincsek titkolják a bíbor szalagot
a barakklakók lábnyomában
fészket raknak a csillagok

elmaradt csoda
nem állt ott senki.
a tágmellű tavaszban
csak egy káromkodás,
csak egy kimeredt szempár.
és nem várta senki
a megvilágosult időben,
a pazarló üveghodályban.
kongott a város,
mint egy magányos csorba harang.
vagy mint zárás után a kocsma.
egy bizonytalan lépés.
ha magára találna -- !
ugye, te ráismernél
a Virágot Lépő Lányra ?

három lélegzet
Ezek nem versek itt fiúk
Ezek csak voltak versek
Ezek nem hetyke dallamok
Ezek csak árva csontok
...
ezek nem versek fiúk
ezek csak voltak
ezek nem dallamok
ezek csak csontok
...
ezek nem versek
csak voltak
nem
csak csontok
á

VI. CSIGABIGA - VÁRBAN
kerekedik
kanyarodik kerekedik
fényesedik kényesedik
csodák bokra bíboran
feketéből feketébe
hajlik ágad üreg-égbe
ország pora beborít
csomósodik görcsösödik
csorbul csonton gyöngyön fordul
egy szó villan hidegen

szombaton bál van
csigabiga-várban     ott lakik a hajdú
poharas társam
bajsza két hegyére     két királylányt tűzött
kő-koronásan
táncolunk
táncolunk
estélig nyár van
csigabiga-várban     szombaton bál van
rőzsekoszorú
lángot vet a hajdú     bőrig ég a bajsza
derűre ború
táncolunk
táncolunk
szép ha szomorú...	

CSERÉPTÖRÉS 1-37
1. (csak sorok)
csak sorok nem harcosok
sorakoznak egymás után
és énekelnek karcosan sután
de ugye jó hogy csak ők

2.
csillog a tó
szelíd este dereng
sem hang sem én

3.
fecskéim félelmében
macskállik a nyár

4. (az előbbi másképpen)
fürdök fecskéim félelmében
macska jár

5.
hatoldalas levél
egyetlen szóért
kézfogás helyett

6.
topogsz ajtóm előtt
lépj be nem vártalak

7.
költözöm
nem viszek semmit
hátára vesz a vers

8.
         fontold meg mondta
         gondoljátok meg tette hozzá
s aki megfontolta és aki meggondolta
         hogy is cselekedett?

9.
balladákba burkolózva
ment a lány a gőzmalomba
senki más nem érte tetten
én is majd el felejtettem

10. (így hát)
balladába kívánkozott
ott (?) lett kiátkozott

11.
bölcs a bánat bújva retten
állhatsz talpig félelemben

12.
élünk mint eltévedt városi kakas-szó
a kőbemetszett Duna-parton

13. (a drámaíró már tud valamit)
Ne ünnepelj, Klütaimnésztra!
     Kezemben az életed.

14. (who’s who)
egyetlen volt-szerelmed
gyerekkel a karján
nem ismer rád
egy autóbuszon
érhet-e vereség
vagy diadal nagyobb

15.
már nem a fáé
még nem a sáré
most szabad

16.
már húsz év választ el anyámtól
kínjait a telek vértezik
van néhány emlékem a nyárról
lesz miből élnem évekig
                                     1973

17.
tudom az idő három lelket ád
visel a világ hármas koronát
értem azaz meg kell értenem
         történés             történelem
nincs                  csak
         múlt jövő          permanens jelen

18. (igaz-e)
cégérek tükre homorú holdat himbál
szomorú este van igaz-e királylány

19.
arany- és bádogarc
mindkettő tiéd
ne válassz!

20.
kő kőhöz
virág virághoz
átkozódtál-é Judás
csónak indul a déli partról
remek a kilátás
emelj magadhoz
ősz

21. (Judit álmodik)
Judit álmodik a kövekkel
a széllel és a szerelemmel
arcán virágok tánca lebben
testén az öröm őgyeleg
egyszer velem is álmodott már
de felriadt

22. (Jó éjszakát, fiúk!)
medvéim mélyen alszanak
a csend is barlangmélyi
holnapi hangját álmodja már
fejük felett a vasravert harang

23. (korteskörút)
Mellébeszélés: kék lepedő a jövőn.
A mester nyugodt, turkálhat alatta.
Kidobolják: ez már nem zsákbamacska -
itt van hol is van egy zacskó öröm!

24. (bíztató)
képzelt krétakörből szakított ki a munka
nem vagy több mint önmagad múltja
álmodott sorsod az anyag összezúzza
s önnön sarából szakaszt ki újra

25.
tilos-magad halálig tartod
             csillag vagy

26. (lehetne ars poetica)
pontos fogalmakban gondolkodom
nincs fél-út fél-szabadság
arcunkra edzett fájdalom
a holnapi igazság

27. (hazám)
a szolgaság ezer éve
véremben dühhé gócosul
kiáltozásom megfoghatatlan
asztalomon só kenyér

28.
a tenger arcodhoz símul
megmossa a szemedet
akárhová mégy mindenütt
érted tüntetnek a kövek

29.
piros házak emlékezetem
most csend van
alkonyos arcok tolongnak
titkolom bánatomat

30.
voltál erjedő jövőm
ígéret bevallott gyönyör
ülök naptépte parton
babrálgat együgyű öröm

31.
szerelmem új tavaszt ígért
s amit kaptam egy nyár emléke
hajtogatom egy utcahosszat
még nem tudom hogy hazaérve

32.
morzsák maradnak csak
az összezúzott kenyérből
a történés megáll -
minden cselekedetté lesz
a kitárulkozó világban

33. (hűség)
a magáramaradt fehér kutyát
nem rugdossa el senki
a kocsma ajtajától

34. (az ősz meséje)
A király és a királylány,
ha türelmetlen is - vár.
Kirügyezik a tél szakálla,
hiába vár. Igen, hiába.

35.
Végül is mi maradt?
Egy pohár álmodozik rólad.
A percek csigavonalba állnak,
egyikük azt hiszi: végső,
és aszerint cselekszik -
siratja magát.

36.
Szemünkben kérkedő-friss a szabadság.
Várom, hogy koronám végre elkobozzák.
Nincs múlt mögöttem: nem őriz hatalom.
Nem értem, mit kéne még bevallanom.

37. (búcsúztató)
nyakán kendőt viselt
     a kezében tompa tárgy
     csak csorba hamutartó
órákhosszat a sikoltó síneken
tobzódó nyár talán a legutolsó

Karácsony
Nyolc fenyőtoboz
az Úr asztalára -
karácsony reggelén.
            Körben: fekete arcok.
            Magányuk nincs velem.
A gyertyák fellobognak.
            Segíts meg, szerelem.
Vérezd fel arcom.
Vezess ki a télbe!
            Megaláz, ha befogad
            ez a fogatlan béke.

ajánlás
hangomra vagy kíváncsi
útszélre állj
majd belédbotlik
egy elkószált dalom
szélette
töpörödött jószág lesz
aligha délceg
azért ráismersz jól tudom
zsebre tehedd
mint a körtemuzsikát
bármikor előkaphatod
rekedten nem hamisan
zubognak a dallamok
én szólok vagy te fújod
bizisten jobb ha nem tudod

portré
a megroggyant belső
     kibuggyan a csorba homlokon
sebesült szem kalickája
     halott madarat őriz
(a kép bal sarkában
     örökrebontott cigaretta)
mellén a vitézi érem helye
     még üres

a távirat másik oldalára
megértettem.
     a búra elforog.
     egyedül maradok a csendben.
(felvillan arca, téli délelőtt.
havas réteken fut a hangja.
madár kíséri feketén. isten varja.)
július van. holnap utazom.
tudatlanul és megriadva -

Romantikus
jött mert eljöhetett
csillagbíró óra
homokon futó ló
zászlók a homokba
setétedik virrad
nincs megálló képe
belekezd egy soha
elhangzó beszédbe
sót vesz elő hagymát
harap a kenyérbe
hó hull mint az évek

ígéret
öregszünk mint a tenger
öregszünk mint a szél
nyúlnak felénk
egy ismeretlen lény csápjai
már nem iszonyúak szinte barátságosak
múlt ölelés
emléke remeg bennük
a szerelem kezdetéről
s egy ígéret
ami még nem érthető

igen: szonett
ez egy virág letépheted tiéd
akár e perc a költemény a táj
a csend amelyben élek és a nyár
amelybe visszatérhetünk mi még
ha hallod itt a parti nád neszét
ha látod ott az őrizetlen űrt
a csillagokra frissen rákerült
pecséteket ne értsd az új mesét
velünk beszél az isten ővelük nem
miénk a nyelv a szó a gyötrelemmel
miénk a tisztaság a végtelen
miénk a tó a nád a vércse fenn
a szél az űr s a kő ha jó kemény
ez egy virág letépheted enyém

hajnali lány
még alszik az óra
   még alszik a város
nincs vele senki de
   nincs vele senki se
áll a megálló rossz
   fedezékében mosolyogva
ő tudja miért jött
   te bámulsz megzavarodva
semmit se tudsz nem
   tudhatsz semmit se róla

elrontott haiku
gondolkodom
nyitva a kalitka
ritka madarat kap
hajnalomtól az isten

etűd
lázba borult utcán
menekül a május
kis gömbölyű csitrik
vihognak utána
bizony minden eldőlt
kerekednek az almák

fényre nyílik
halkabban búcsúznak a távozók
kilépnek a ködből a jázminok
a seregélyek felhője éjszakát terít
bokrainkban moccannak az álom borzai
vadászmezőjüket bejárják kószálnak hajnalig
boronált mező csírával terhes sík a délelőtt
ajtónkon szél kopog
ajtónk napfényre nyílik
sebesült madarak pihennek ablakunk békéjében

Kláris 1 - 20
1.
karcsú hajók
halott vizek
megyek feléd
tüzet viszek

2.
akit én kézenfogtam
megszerette a napot
amikor a sötétséget kézenfogtam
szégyenében felgyújtotta önmagát

3. (hát te ki vagy?)
csak kudarcaim vannak csak kudarcaim
nem szolgál s nem szolgálom a szerencsét
kelepcét sejtek antik szelencét hát te ki vagy

4. (követni fogsz)
gömb         k o s á r    	tömb
mb        z u h a n á s      	mb
mb            ir-ga-lom      	mb
mb                csattan      	mb
mb                  villan      	mb
mb                       és       	mb

5.
piros pálcák lógnak a napból
alkonyodik vagy nyárvége van
nem tudok semmit e födetlen arcról
hallgatok hát remélem pontosan

6. (február)
Repülőbombák farsangja.
Holdtölte a háborúban.
Imádkozó élőhalottak.
Az ágakon a tollászkodó ókor.

7.
arany volt és nem azúr
de hazudtunk mind a ketten
éltünk s mert ez bizonyosság
tiltakoztunk a szerelemmel

8. (Hajdu Ráfisnak)
Vízözön.
Kénköves eső.
Partravetett hal.
Szólt a bölcs: előtted a titok.

9.
azután megcsókoltalak
azután elváltunk örökre
azután megcsókoltalak
azután elváltunk örökre

10.
bősz papok cibálják Isten köpenyét
és nem engedik hozzá a kisdedeket

11. (várnak)
tábortüzek üszke őrzi
hűlő emlékét a nyárnak

12.
a tiszta vers-beszéd
az vers és nem beszéd
a forma fegyelme
tervszerű fegyelmezetlenség
gyönyörű a kivétel

13.
csend van
mint a teremtés előtt
a teremtés előtt
csönd sincs
előtt sincs
nincs sincs
értjük
de érzékelhetetlen
sikoltozzunk
saját időnkben

14.
kő kőhöz
csont a csonthoz
Vasco Popa harangoz
micsoda fény volt
micsoda
lángok közül vicsorít rád
Illíria fogsora
csont csonthoz
kő a kőhöz

15. (bocs...)
a rémek rímei
a rémek rímei

16.
          szánalom
       szán     alom
oro(sz)l(án)ként f(alom)
           (d)alom
         szán a lom

17.
tél volt
haragos arcú hóemberek
és fagyszünet az iskolákban
kétséges:
egyáltalán eljutottam volna idáig
ha nem segít
apám

18.
eltelve póétai kedvvel
a megkopott versfaragó mester
ilyetén szavakkal köszönti öccsét
itt egy üveg bor öntsd szét

19
hidak vonzása zengő nyárban
       lomb szaga
csillagerdőben parázsló vizek
most ősz van
röntgen-kép-hideg

20.
írhattam volna indulót idáig
számszerint kilencszázkilencet
de a forradalmak maguk szülik a dalt
s a katonák régi marsokra menetelnek

dal
ősz van
kutyaugatás hallatszik át a nyárból
bádogdob zörömböl
mondj le az ünneplős halálról
a rádcsapó szél túlsó partján
zöldtűzű erdő lángol
ápold csikorgó csöndedet
ha tudod még kivirágzol

Dúdolhatnék
cifra esőben ballagok,
dúdolhatnék, de hallgatok -
tócsák tükrében a halott
röntgenfénytől vak ablakok,
egyformára zárt kapu, sok,
rosszul virrasztó kapusok
várják az ázott holnapot -
vacognak kint a hajnalok!
éjvégi csöndben baktatok,
dúdolhatnék, de hallgatok.
                          1980-86

foglalj helyet
nyitva hagyom ezt a verset
beléphetsz te is
foglalj helyet
otthont adunk az érkezőknek
segíts
ne tereld be a várost
jönnek úgyis
szélesednek telnek robbannak a sorok
mindenki elfér akkor is
ha bennemaradok

inaséveim végén
nem formálom át
a kezembenyomott agyaggolyót.
         apró szögekkel
         nem tűzdelem meg.
a bádog-pofa bekukkant ablakomon.
jó reggelt, mondom.
                                    érti!