A KISFALUDYAK

Populart füzetek, Nr. 50.

TARTALOM
KISFALUDY KÁROLY:  A KÉRŐK
KISFALUDY SÁNDOR:  HIMFY SZERELMEI

KISFALUDY KÁROLY

A KÉRŐK
Eredeti vígjáték három felvonásban (1812)

SZEMÉLYEK

HŐSVÁRY, ezredes
BALTAFY, kapitány
MÁLI, ennek leánya
KÁROLY, fogadott gyermeke
LIDI, fogadott gyermeke
BÁRÓ SZÉLHÁZY
PERFÖLDY, ügyész
MARGIT, Baltafy testvérnénje
FERENC, öreg káplár
TAMÁS, Perföldy inasa
JÁNOS, Baltafy inasa
VILHELM, Szélházy inasa
Kertészek

ELSŐ FELVONÁS
ELSŐ JELENÉS
Baltafy lakása. Máli egyedül, az asztalnál ül, olvas.
MÁLI	Szerelem-e az, avagy nem,
         Amit érzek keblemben?
Avagy ha az nem szerelem,
         Hát mi lakik szívemben?
Ha jó, hát mért oly bánatos,
         Annyi kínba mért tellő?
Ha rossz, mért oly kívánatos,
         Mért oly édes és kellő?
Én is így tűnődöm magamban, és nem tudom, mely titkos érzés játszik szívemmel, melyben hol kívánat, hol fájdalom dobzódnak. Félek, igen félek, hogy az a testvéri hajlandóság Károly iránt forró szerelemmé vál, és annak mirigy tüze lángol keblemben. És ő nem... ő nem szeret... nem... úgy látszik, meghidegült szíve irántam, azért kerül.

MÁSODIK JELENÉS
Károly, az előbbi.
KÁROLY	lassan belép, magában. Hogy gondolkodik! Ki lehet tárgya ezen csendes búsongásnak?
MÁLI	Károlyt észreveszi. Te vagy! Nem is hallottalak jönni.
KÁROLY	Akit az ember nem óhajt, azt nem is látja.
MÁLI	Akit az ember megvet, azt kerülni szokta.
KÁROLY	Talán háborgatlak, inkább. El akar menni.
MÁLI	hirtelen. Maradj! Félre. Szívtelen ember. Károlyhoz. Maradj, ha éppen jobbat nem tudnál cselekedni; úgyis csak elvétve láthatlak.
KÁROLY	Némelykor a kevés is sokká lesz.
MÁLI	Azt nyilván magadról tudod.
KÁROLY	Legalább érzem.
MÁLI	Miért van a legjobb ember is változás alá vetve?
KÁROLY	Miért kell a szegénynek mindig megvetést szenvedni?
MÁLI	Sokszor ellenkezőt mutat a képzelem.
KÁROLY	Többször a szív méltatlanért eped.
MÁLI	Károly! Ez sok, ezt nem érdemlettem.
KÁROLY	megilletődve. Bocsásd meg vad indulatomnak ezen megbántást. Máli, hallgasd, miért jöttem: én... én elhagylak.
MÁLI	megijedve. Mit hallok! Mi ösztönöz arra? Tudja már atyám?
KÁROLY	Még senki sem tudja; te vagy az első, kinek megnyitom keblemet.
MÁLI	Ha szebb bizodalmat nem tudtál benne találni, inkább hagytad volna örökre bezárva.
KÁROLY	És érdekelne elválásom? Máli!
MÁLI	Ha szebb pályára vezet, akkor megnyugszom.
KÁROLY	indulattal. Máli! Máli! Félre. Nem! Félre csalárd remény! Többé nem kecsegtetsz.
MÁLI	Mi ingerel, barátom?
KÁROLY	Barátom! Mily száraz szó!
MÁLI	Mi ád okot ezen sebes szándékra?
KÁROLY	A felébredt lélek és ama belső büszkeség, mely megvetést nem szenved.
MÁLI	Igazságtalan! Nyúlj szívedhez, és azt nem mondhatod!
KÁROLY	Nem akarok tovább visszaélni atyádnak jóvoltával. Ő eddig felnevelt, taníttatott, úgy, mint saját fiát, és csak azért, hogy atyámnak jó barátja volt.
MÁLI	Jótételének önmaga érzi jutalmát.
KÁROLY	Már kiléptem a gyermekség korából, és magam eltartásáról illik gondoskodnom. Lidi még ezután is itt marad atyai oltalmában, én hálaadó, szívvel továbbköltözöm.
MÁLI	Érzéketlenségedet mely szép szavakba takarod, Károly! Más a te vezérlőd.
KÁROLY	Mit gondolsz?! Nem...

HARMADIK JELENÉS
Lidi, az előbbiek.
LIDI	sietve. Az öregúr megjött a városból. Te itt, bátyám! A szobádban kerestelek. Mit látok? Mi történt? Ez a szegletbe néz, ez az ujját számlálja. Valóban szép társalkodás. A könyvet felveszi az asztalról. Himfy szerelmei! Most tudom már!
KÁROLY	Én...
MÁLI	Én éppen...
LIDI	Nehéz a szó! Legyen tehát, elengedem.
MÁLI	Gondold csak! Ő el akar menni.
LIDI	Vadászni?
MÁLI	Örökre... örökre.
LIDI	Úgy! Már az más. És hová?
MÁLI	Messze, messze a világba.
LIDI	Nagy dolog! És mindjárt, ha merem kérdezni?
MÁLI	Már búcsúzni jött.
LIDI	És nekem, testvérhúgának, nem is szól? Ezt én méltán rossz néven vehetem.
KÁROLY	Lidi!
LIDI	És mikor lesz reményünk megint tisztelni?
KÁROLY	Soká nem... talán sohasem... én katona leszek.
MÁLI	Hallod! Hallod!
LIDI	Megbocsáss, bátyám, de szemeid egészen mást vallanak; alig hiszem, hogy el tudnál válni; erősebb azon lánc, mely lekötve tart, mint az akaratod.
KÁROLY	Ne gondold! Az a lánc elszakadt és véle minden szerencsém!
LIDI	Az igaz szerelem lánca nem oly romlékony.
KÁROLY	Én is úgy véltem szép álmomban; de megnyíltak szemeim.
MÁLI	És tulajdon érzéketlen szívedet látják.
KÁROLY	Magáról szokott az ember mást is megítélni.
LIDI	Látom már, igazságot kell köztetek tennem. Tehát én vagyok a bíró! Adjátok elő ügyeiteket.
KÁROLY	Hogy tudsz most enyelegni, midőn bátyád minden földi szerencséje kockán áll, midőn legszebb reményeimet letiporva látod?
MÁLI	Midőn hidegen elhágy, és magával viszi éltem nyugalmát; midőn engemet vádol, és maga vétett; midőn ő haragszik, és nékem volna méltó okom reá.
KÁROLY	Midőn már napok-számra sem szól velem.
MÁLI	Midőn ha meglát, elfordul, még rám sem tekint.
KÁROLY	Midőn... eh, jobb elhallgatnom, és megyek, amerre a lábam visz.
MÁLI	Midőn... nem szólok, mert úgyis hasztalan.
LIDI	Midőn... midőn nincs eszetek, egyik sem tudja, mi a baja. Utóbb még majd engem is bele kevernétek.
KÁROLY	félre Lidihez. Nem hallottad tegnap estve bátyánkat? Férjhez akarja adni.
MÁLI	félre Lidihez. Nem hallottad, hogyan ellenkeztem az atyámmal? És ő mégis ellenem dúl.
KÁROLY	Én azt nem tűrhetem.
MÁLI	Az fáj!
LIDI	Most legyetek békével.
KÁROLY	Nehéz így megvettetni.
MÁLI	Ártatlan így szenvedni.
LIDI	Elég! Károlyhoz. Te itt maradsz, és bízzál mindaddig, míg több okod nem lesz a kétségre. Málihoz. Te maradj az, ami addig voltál, és a béke fennmarad köztetek.
MÁLI	Lidi! Kedves Lidi!
KÁROLY	Kedves, édes húgom!
LIDI	Károlyhoz. Nem kedves, mert velem lesz dolgod; csak készülj a viadalra. Mit írtál az asszonyok felől? Málihoz. Gondold el, mely rútul festé ő le szegény nemünket...
KÁROLY 	Lidi! Ez nem szép!
LIDI	Hiában mented magadat, hasztalan integetsz! Megmutatom, mint ítélsz mirólunk. Máli! Csak hallgasd; előbb bemegyek szobájába, és ezen töredék dal az asztalán fekszik. Elővesz egy papirost és olvas.
Szép az asszony, de könnyen változik,
És egyedül kényének áldozik;
A szíve ritkán jó.
Csalárd és kártékony,
Soha nem állandó;
Erkölcse botlékony,
Ereje romlékony - 
és a többi. Mely fekete leírás? Mit tudsz mentségedre szólni?
KÁROLY	Egy komor kedvnek szülöttje, ne figyelmezz reá.
LIDI	Máli! Mit érdemel ily gonosztévő?
MÁLI	Minthogy bennem képzelte az egész asszonyi nemet, tehát - megbocsátok.
LIDI	Most az egyszer büntetlen megszabadulsz; de reménylem, hogy ezen hibát helyrehozod, és szebben fogod festeni nemünket.
KÁROLY	Máli! Ha megbántottalak...
MÁLI	Nem, nem; mindent elfelejtek; csak vígabb lennél!
KÁROLY	Hogy lehetnék víg, midőn minden órában kell tartanom a legrosszabb, legutálatosabb, leggyűlöletesebb hírtől; nem, vidám nem lehetek, mert elégedetlen vagyok magammal, mással és az egész világgal. Hogy legyek nyugodt szívvel, midőn látnom, hallanom kell az atyád szándékát?
MÁLI	Mit tegyek ellene?
KÁROLY	Az epeszt, hogy nem is akarsz ellene tenni...
MÁLI	Ismered atyámat; a régi katonatermészet most is benne van, és mindenen keresztül akar vágni. Légy békével, ez is elmúlik.
LIDI	Lassan! Az öregúr jön. Károly! Mérsékeld tüzedet, mert ha a rántás megég, kozmás lesz az étel.

NEGYEDIK JELENÉS
Baltafy és az előbbiek.
MÁLI	elébe megy, kezét megcsókolja. Hamar megjött, édes atyám.
BALTAFY	Meg is izzadtak a szürkék! De hála az istennek, általestem legnagyobb gondomon, Máli! Semmi újságot se látsz rajtam?
KÁROLY	Háború lesz?
BALTAFY	Elég zavar volt a világban, már békesség legyen; aztán úgyis rossz a kezem...
LIDI	Szép paripát vett a bácsi?
BALTAFY	Azt magam nevelek - feljebb!
MÁLI	Karját jobban érzi?
BALTAFY	Igaz, azóta az sem fáj; megmondom tehát! Lakodalom lesz! Mennydörgő-rázta! Menyasszony van a háznál.
LIDI	Kit vesz el, édes bácsi?
BALTAFY	Van-e eszed? Én?
LIDI	Igen.
BALTAFY	Én a hatvan esztendőmmel? Mit gondolsz? Málira mutat. Itt áll a menyasszony!
KÁROLY	magába tűzzel. Hah! Ezt hallani!
BALTAFY	Máli! Te még nem is örülsz?
MÁLI	Örülök atyámuram jó kedvén!
BALTAFY	Igazán? Nem tréfa, amit mondottam; te férjhez mégy.
MÁLI	Nekem is csak kellene arról tudnom.
BALTAFY	Megtudod nemsokára.
MÁLI	Egy kis időt mégis enged, édesatyám?
BALTAFY	Egy pillanatot sem; mindig válogatni! Egyik sem tetszik. Még utóbb úgy jársz, mint a mesében az ember, aki egy kertben pálcát akarván vágni, addig keresgélt és válogatott, míg egy görbe, görcsös bottal meg kellett elégedni.
MÁLI	Talán csak nem fog kényszeríteni, édesatyám?
BALTAFY	Ha már magad által nem látod szerencsédet, tehát köteles vagyok mint jó atya arra kényszeríteni.
MÁLI	De ha boldogtalan leszek az által?
BALTAFY	Eh! Minden a szokástól függ. Mikor én pipázni tanultam, eleinte émelygős és keserű volt a pipa, most már el sem lehetek nála nélkül.
LIDI	Szép hasonlítás!
MÁLI	És már annyira terhére volnék, kedves atyám, hogy erővel ki akarna rajtam adni?
BALTAFY	Egy szó annyi, mint száz! Férjhez kell menned; tovább veled nem bajlódom. Soha sincs nyugtom, a kérők szünetlen ostromolnak. Most is a városban minden ember azt kérdezte: És a kisasszony férjhez ment-e már? És hogy kit választottál? Mennydörgő-rázta! Pedig magam is csak annyit tudok, mint más. Nem! Többet nem engedek, férjhez kell menned.
MÁLI	Mégis, nemde azt fogadta, édes atyám, hogy szabad választást enged?
BALTAFY	Válassz! De menj!
MÁLI	hirtelen. Szabad hát szívemet követnem? Ó, édes, drága, kedves atyám!
BALTAFY	Válassz bátran, édes leányom, válassz a kettő közül.
MÁLI	Kettő közül? Nem értem.
BALTAFY	A kérők közül.
LIDI	De nekem csak sohasem hoz újságot, édes bácsi.
BALTAFY	Reád is jön a sor.
MÁLI	A kérők közül?
BALTAFY	Igen, minden órában vendégeket várok, Báró Szélházy úr felkeresett a városban, és téged megkért, még ma eljön háztűzt nézni.
KÁROLY	félre. Én őt porrá töröm, kihívom, összevágom.
LIDI	Lesz füst a konyhában.
MÁLI	És hogy jövök ily szerencséhez?
BALTAFY	Kérdezd magát. Nekem csak azt mondotta, hogy el akar venni.
LIDI	Az nem sok. És bácsi mit felelt?
BALTAFY	Hogy vegyen bízvást.
MÁLI	Még nem is láttam.
BALTAFY	Meglátod most.
MÁLI	Nem is ismérem.
BALTAFY	Megismered, ha férjed lesz.
MÁLI	Akkor már késő! Hátha öszve se illünk?
BALTAFY	Miért nem? A mértéket megüti, huszár is lehetne.
MÁLI	De ha nem tudom szeretni.
BALTAFY	Az a legkevesebb; az megjön utóbb. Hány szegény legény fél a katonaságtól, és utóbb mégis örömmel szolgál.
LIDI	Az egyiket tudjuk. Hát a másik?
BALTAFY	Igaz, mennydörgő-rázta! A másik még a zsebemben van. Zsebjét keresi.
LIDI	Mely könnyen hordozza bácsi a kérőket.
BALTAFY	kihúz egy levelet. Itt van! Olvassátok.
LIDI	elkapja. Én, én olvasom! Olvas. “Minthogy házi circumstanclik... úgy hoz...”
BALTAFY	Hohó! mint van az? Károly, olvasd te!
KÁROLY	félre. Még ezt is. Elveszi a levelet és olvas. “Spektábilis kapitány úr! Minthogy a házi circumstanciák úgy hozzák magokkal, hogy a házassági vinculumba lépjek, tehát voluntarie szemeimet a spektábilis úr kisasszonyára vetettem, és véle az élet tengerén keresztül navigálni eltökélém. Azért humillime jelentem, hogy első szeptemberre praefigáltam a terminust, amelyben in persona udvarlására leszek az egész úri háznak; és legottan az oculátát elvégezvén, a matrimoniális dokumentumokat mindjárt szolemnizálni és autentikálni fogom. Különben úri fávoriba magamat rekommendálván, vagyok spektábilis úrnak alázatos szolgája Perföldy Tóbiás Jakab, Juris utriusque et Philosophiae Doctor és felesküdt ügyész.”
BALTAFY	Hallod, lány?
LIDI	Már ez bájos, ömledező levél; mely heves, mely forró szerelem lehel ki belőle! Valóban, Máli, ezen meg kell indulnod.
BALTAFY	Hányadik van ma?
KÁROLY	Első szeptember.
BALTAFY	Mennydörgő-rázta! Hát az is eljön... annál jobb. Egyszerre mindent elvégezünk. Károlyhoz. Öcsém, mit gondolsz? Nemde szerencse, ha ily okos ember jelenti magát?
KÁROLY	Igen... én... én örvendek... de mégis úgy vélem, hogy sem tudomány, sem érték nem elegendő mindenkor a szerencsére... különben... én... akadoz.
LIDI	félre. Kisegítem. Baltafyhoz. Azt véli bátyám, hogy Máli minderről legigazabb ítéletet hozhat.
MÁLI	Úgy, úgy van, édes atyám!
BALTAFY	Ily embert megvetni nem tanácsos, tudd meg, minálunk én egy pertől jobban félek, mint egy ágyúgolyóbistól; ez egyszerre öl, az lassanként emészt.
LIDI	A kosárért pert nem indít senki, azzal hallgatnak leginkább a férfiak.
BALTAFY	Már a leányom férjhez megy; ha most nem, tehát soha; mert tudd meg, hogy az én udvaromba több kérő nem jön.
KÁROLY	hirtelen. Ne is jöjjön, csak reám bízza, bátyám, én mind eligazítom.
LIDI	De ha már benne is van...
KÁROLY	Lidi!
BALTAFY	Szeretném azt látni! Hiszen az egész háznál csak hárman vagyunk férfiak, én, Ferkó és Károly. Mi ketten a Ferkóval, mennydörgő-rázta! már mi általestünk a határhalmon, már mi kosarat kapnánk, és ez - Károlyra mutat -, ez a levegőben keres magának hölgyet, könyveket forgat és verseket firkál.
LIDI	De némelykor a földre is leszáll.
KÁROLY	Lidi!
BALTAFY	Aztán szegény legény! Pedig a legfelségesebb óda sem tartja ki a házat.
KÁROLY	Az igaz, szegény vagyok; szívemnél nincs egyéb értékem, mást nem hagytak szüleim: de van akaratom tanulni és dolgozni.
BALTAFY	Az mind szép - de mégiscsak jóakarat.
MÁLI	Minek őneki? Elég van minekünk.
KÁROLY	indulattal. Máli! Máli!
BALTAFY	Jól van, édes leányom; míg én élek, el nem felejtem, hogy ezeknek az atyjok leghívebb barátom volt, aki velem is jót tett, és éltemet megmentette. Mennydörgő-rázta! Gyermek, az volt ám a derék magyar ember! Midőn kezemet ellőtték, és én tehetetlen a földön hevertem, már az ellenség körülvett, már vezetni akart... mikor ő mint egy nyíl felém vágtatott. Rajta legények! - így kiáltá. - Ne hagyjuk pajtásunkat; és egy pillanat múlva hűlt helye volt az ellenségnek; azután tulajdon lován hátravezetett, és sebemre vigyázott. Nem, fiam, míg én élek, azt el nem felejtem.
KÁROLY	megilletődve. Kedves bátyám! Azt a szolgálatot már kétszerezve meghálálta rajtunk; fiúi szívvel azt megismerjük.
BALTAFY	Megelégszem veletek, édes gyermekeim. Én szerencsés vagyok; csak az bosszant, hogy leányom nem akar férjhez menni.
MÁLI	Hiszen még ráérek.
BALTAFY	Ami ma meglehet, ne halaszd holnapra. Akarom tudni, kinek a kezére jutsz, ha én a másvilágra költözöm.
MÁLI	Mely gondolat!
BALTAFY	Hallod-e, öreg a legény! Maholnap kiszólítanak, legalább a mars jó rendben találjon.
MÁLI	Atyai szorgalma arról gondoskodott, hogy utóbb is semmiben ne fogyatkozzam.
BALTAFY	Mind nem elég; az igaz, van miből élned, szép jószágod; de a leánygazda a háznál olyan, mint a kard markolat nélkül. Aztán minő kifogásod lehet kérőid ellen? Szélházy szép ember, jó nemzetségből és világra való. Perföldy pedig egy érdemes, tudós és vagyonos úr.
MÁLI	Már úgy ismeri őket, édesatyám?
BALTAFY	Az egyiket híréről, nevéről; Szélházyt magát most a városban láttam.
MÁLI	És oly igen megtetszett?
BALTAFY	megszorulva. Hm! Úgy... úgy... mennydörgő-rázta! Biz én érette nem hazudok; nekem nem tetszik, azonban más a fiatalság ízlése.
LIDI	Éppen azért mi jobban megválogatjuk.
KÁROLY	Újra lehelek, ez már nem félelmetes.
MÁLI	De én egyiket sem láttam, sem ismerem, sem hallottam, és mégis...
BALTAFY	Meglátod, megismered, meghallod, férjhez mégy és punktum.
LIDI	Ebből semmi sem lesz, punktum.

ÖTÖDIK JELENÉS
Ferenc és az előbbiek.
FERENC	Uram, kapitány uram! Vendég jön!
BALTAFY	Kicsoda?
FERENC	Nem ismerem, sohasem láttam, ily ember nem szokott mihozzánk járni.
BALTAFY	Hát miért nem kérdezted?
FERENC	Egy embere sem tud magyarul.
LIDI	Hogy néz ki?
FERENC	Tarkás, fején egy kis csúcsos kalap, az orrán egy pár téli ablak, kificamlott dereka, és igen bő vászonnadrágja van.
BALTAFY	Ez Szélházy! Be nagyon sietett!
FERENC	Siet is az, engem úgy segéljen! Mert majd eldöntött, úgy forgolódott a kocsija körül. Sürgetős dolga lehet.
LIDI	Hol a férfiak pengőt éreznek, oda sietve tolonganak.
KÁROLY	félre. Kezdődik a fergeteg.
BALTAFY	Máli! Tehát készülj.

HATODIK JELENÉS
János, Tamás és az előbbiek.
JÁNOS	Baltafyra mutat. Itt a mi urunk!
TAMÁS	Az én uram gráciát kommandéroz... és...
BALTAFY	Mit kommandéroz?
TAMÁS	magában. Nem tud ám deákul. Baltafyhoz. Az annyit tesz, mint az én uram magát az úr kegyelmébe ajánlja és udvarlására jött.
BALTAFY	Ki az urad?
TAMÁS	Tekintetes nemzetes Perföldy Tóbiás Jakab úr, több nemes vármegyének comitatusa és engemúgyse! porokátor.
BALTAFY	Minek esküszöl? Elhisszük.
TAMÁS	Mert ő is felesküdt.
BALTAFY	Helyesen! Hol van?
TAMÁS	Az utcán megállott.
BALTAFY	Mennydörgő-rázta! Nem tudja az urad, hogy a magyarnál mindig nyitva a kapu; az annyit tesz, hogy szívesen lát vendéget. Jancsi, járasd be.
János, Tamás el.
LIDI	Lesz zűrzavar a háznál!
BALTAFY	Most megyek. Máli! Te is soká ne késsél... El akar menni, egyszerre visszafordul. Vagy csak maradj... ide vezetem őket. Ne búsulj, édes leányom, egyszer meg kell lennie, vagy előbb, vagy utóbb, de ne makacskodjál! Hallod-e? Ne makacskodjál. Elmegyen.
KÁROLY	Én kardomért megyek... Málihoz. Máli! Hát csak el kell válnunk.
MÁLI	Légy nyugodtan!
KÁROLY	Ha éreznéd, mi - szívére mutat - itt szorongat, oly könnyen nem vennéd a dolgot.
MÁLI	Bízzál hív szerelmemben.
LIDI	Most menj.
KÁROLY	Máli! Máli! Tőled el nem állok... teljék bár éltembe... és jaj annak, aki tőlem el akar ragadni. El.
FERENC 	Málihoz. Hehehe! Amint látom, a kisasszonyért jönnek! ej, ej, nem is szólt.
LIDI	Ferenc! Abból a jó somlyaiból hozok fel...
FERENC	Csintalan! Szinte meglátja, mi esik jól az embernek.
LIDI	Kérők vannak a háznál!
FERENC	Hát lagzi lesz! Tehát magam is eljárom... örvendek.
LIDI	De az a bökkenő: egyik sem tetszik.
FERENC	Hát nem örvendek.
LIDI	Meg kell őket csalnunk, kend segítsen.
FERENC	Hogyhogy?
LIDI	Csak menjen kend bátyám szobájába, mindjárt én is eljövök és elvégezzük. Addig is, ha valaki kérdést tesz irántunk, csak azt mondja kend, hogy én vagyok a kapitány leánya.
FERENC	Ej be hamis a kisasszony, maga akarna férjhez menni.
LIDI	hízelkedve. Ferenc! Ugye, megteszi kend? Dupla porciót hozok.
FERENC	No na... csak a kapitány úr ne haragudjék.
LIDI	Nevetni fogja.
FERENC	Ha úgy van, nem bánom... hehehe! Az öreg Ferkó megteszi a magáét. El.
LIDI	utána. Ferenc, számot tartok kendre.
MÁLI	Lidi! Mit akarsz?
LIDI	Csak bízd reám, mindent magamra vállalok.

HETEDIK JELENÉS
Margit, az előbbiek.
MARGIT	sietve. Ah, gyermekek! Az istenért! Vendégek jönnek... pedig két kocsival. Ah, mit tegyek! Mihez nyúljak? Merre forduljak? Hová rejtsem magamat? Így nem mutathatom magamat. Nagy isten! Mit míveljek? Még a reggeli öltözetben vagyok, pedig majd mind rám néz, én vagyok a legöregebb a háznál, ah, én meghalok...
LIDI	Hát menjen a szobájába, édes néném!
MARGIT	Nem... nem, én akarom őket látni, mit hoztak, miért jöttek, mit visznek, minő emberek...
MÁLI	Az utóbb is megtudja, asszonyom néném.
MARGIT	Az nem lehet, nekem kell velök szólnom... én tudom legjobban az egész ház állapotját. Istenem! Mely nagy szorultságban vagyok! Amerre tekintek, mindenhol rendetlenség... ezek a katona emberek! Isten bocsáj! Mindent széjjelhánynak! Minek ez a könyv itt? Vagy imádságos könyv? Felteszi pápaszemét. Mit? Olvas. Himfy szerelmei! Szörnyűség! Isten bocsáj! Mely eretnek könyv! A tűzbe vele!
LIDI	Azért hoztam! Mindjárt bevetem. Elrejti. Az agg szívben nem gyújt tüzet.
MARGIT	Mely romlott az ifjúság! Rózsáskert való nektek! Isten bocsáj! Szerelmes könyvet olvasni! Mely undok, rettenetes vétek! Vegyetek tőlem példát, én böcsülettel megöregedtem, és a Genovéva históriáján kívül semmit sem olvastam. Isten bocsáj! A sátán van a könyvekben, az kandikál ki minden betűből. Már jönnek! Forgolódik. Nem tudom, mit tegyek... szaladni akarnék, de lábaim nem bírnak. Ah, már itt vannak!

NYOLCADIK JELENÉS
Szélházy, Perföldy, Baltafy és az előbbiek.
Szélházy, Perföldy, Baltafy az ajtón kívül megállnak és komplimentíroznak.
BALTAFY	Tessék!
SZÉLHÁZY	Kérem...
PERFÖLDY	Rogo humillime.
BALTAFY	Menjenek az urak!
SZÉLHÁZY	keresztülfutva a szobán, vizsgálja mind őket. Bon jour! Örvendek, hogy szerencsém vagyon tisztelni ezen úri famíliát.
PERFÖLDY	Különös szerencsének tartom megismerkedni ily érdemes úri házzal.
BALTAFY	Margitra mutat. Ez Margit, az öreg néném! Málira. Egyetlen leányom! Lidire. Kedves kis húgom.
MARGIT	magában. Öreg, öreg... mintha nálamnál nem volna öregebb. A vendégekhez. Alázatos szolgálója az uraknak! Én boldogult tekintetes nemes nemzetes és vitézlő Kukoróczy úrnak, több nemes vármegyéknek az elsők közül való táblabírájának hátramaradt özvegye vagyok Tessék leülni, mindjárt elbeszélem egész életünket. Én születtem...
BALTAFY	titkon Margithoz. A fejkötőd félreáll... igazítsd helyre.
MARGIT	megijedve. Mit szólasz! Az Isten bocsáj! Kegyes urak! Egy kis házi foglalatosság miatt el kell távoznom, mindjárt megjelenek... ó, érdemes azt kihallgatni... valóban igen példás életet viseltünk mi szegény urammal... most megyek, de tüstént meg fogok jelenni... majd azt is elbeszélem, hogyan halt meg... hogyan sirattuk. Ah! Az volt a szomorúság...
BALTAFY	Margit!
MARGIT	Megyek... hát addig is alázatos szolgálója... mindjárt ezen pillanatban jövök. El.
BALTAFY	Szegény öreg néném jó asszony, de kevéssé sokat beszél. Kedves uraim! Tessék házamat úgy tekinteni, mint önnön magukét és mindenben kényök szerint élni.
PERFÖLDY	Agnoszkálom gráciáját spektábilis úrnak, és mindjárt is az után cselekszem.
SZÉLHÁZY	Vous me pardonnez, monsieur!
BALTAFY	Tessék velem magyarul szólani, én eleget küszködtem a franciákkal, de nyelvöket nem tudom.
SZÉLHÁZY	Sok nyelveket tudok, nem akarva is kiejtem az idegen szókat.
LIDI	félre Málihoz. Ezen kiadunk.
BALTAFY	Szép és dicséretes az idegen nyelvek tanulása, de tudja előbb az ember hazai nyelvét.
PERFÖLDY	Azt én is affirmálom, mert mely ember az idegen nyelvet kultiválja, és negligálja a magáét, az hasonló azon kertészhez, ki tulajdon gyümölcsét elrothasztja, és az idegentől drága pénzen a rosszabbat megveszi.
SZÉLHÁZY	Igaz! De a nagyvilág úgy akarja.
BALTAFY	A magyarnak világa a haza!
SZÉLHÁZY	A bon ton úgy hozza magával... már magyarul nem is szól az ember!
PERFÖLDY	Nyelv teszi a nemzetet; ki uzuálja szabad jussát, húzza termékeny földjének hasznát, az tudja honni nyelvét is... sat est...
BALTAFY	Nagy zűrzavar hányta-vetette a világot; mi bátran néztük a veszélyeket, törvényünk, nemzetünk megmaradt jó királyunk alatt. Elég erről... ha tetszik, menjünk a kertbe...
PERFÖLDY	Miként parancsolja...
SZÉLHÁZY	félre. Ach! Mely hátra vagyunk!
El mindnyájan.

MÁSODIK FELVONÁS
ELSŐ JELENÉS
Szoba. Ferenc, Tamás.
FERENC	Az a te urad hát csak híres ember?
TAMÁS	Nagyon, csak úgy nyeri a falukat és pusztákat, tele van perekkel, még az ágy alatt is azok hevernek.
FERENC	Kinek nyer annyit?
TAMÁS	A Princis Pálnak.
FERENC	Ki az a Princis Pál?
TAMÁS	Már azt én nem tudom, több testvéreknek kell lenni; mert minden untalan más-más jön hozzá, kit annak nevez.
FERENC	Hát jól bírja magát?
TAMÁS	Hogyne! Midőn egy replikáért ötven aranyat is fizetnek.
FERENC	Mi az a replika?
TAMÁS	A replika nálunk tudósoknál oly írás, melyet zsinórral összekötünk és a kúria árkába teszünk.
FERENC	Nem romlik meg az árokban?
TAMÁS	Tudatlan ember! Nem árok az, mint nálatok a Csürsz árka, hanem egy nagy szála, mely tele van fiókokkal, melyekben a kauzsák tartatnak.
FERENC	Úgy! Te, mint látom, deákul is tudsz, már te a pappal is beszélhetnél.
TAMÁS	Az embernek csak van esze, csak tanul valamit, ha mindennap tudósokkal van dolga.
FERENC	És mi dolgod van?
TAMÁS	Sok, kimondhatatlan sok; én a processzusokat hordozom, azokra vigyázok, leporozom és az uramat a paróka torjába kísérem.
FERENC	Már parókát hordoz?
TAMÁS	Ej de keveset tud kend, bátyám! Paróka torja magyarul az a hely, hol ezek az urak öszvejönnek, pedig magyar köntösben. De hogy el ne felejtsem, tudja-e kend, miért jöttünk mi ide?
FERENC	Gondolom, per miatt.
TAMÁS	fontosan. Házasodni!
FERENC	Lehetetlen!
TAMÁS	Már otthon elgondoltam, mert az uram szokatlan gálába vetette magát, aranypikszist tett zsebébe, aztán Szent Mihály-napra nagyobb szállást fogadott.
FERENC	Már így bizonyos.
TAMÁS	A kapitány, hallom, gazdag.
FERENC	Még a török háborúból vannak aranyai.
TAMÁS	Azért kacsingatott az én uram arra a barna kisasszonyra. Nemde az a kapitány leánya?
FERENC	Nem, az a fogadott leánya.
TAMÁS	Hiszen uramtól hallám.
FERENC	Megcsalnak; a szőke az igazi. Ej! Elárultam, pedig meg volt tiltva. Földi, most tudod - de ne szólj! Hallod, tovább ne mondd! Félre. Elsült...
TAMÁS	Én uramnak mindjárt referendálom. El.

MÁSODIK JELENÉS
Vilhelm, Ferenc.
VILHELM	Huszár! Háj kell.
FERENC	A kulcsárnétól kérj.
VILHELM	Mi rossz eszik...
FERENC	Ha rossz, nem tehetek róla.
VILHELM	Áh! Nem érteni... szenet...
FERENC	Úgy! Talán szénát! Mindjárt megyek.

HARMADIK JELENÉS
Margit, az előbbiek.
MARGIT	Jó, hogy találom kendet, Ferenc! Mondja meg nekem...
FERENC	Ha elvégeztem dolgomat. El.
MARGIT	Keserű ember! Nem is lehet vele szólani. Ez a vendég inasa. Hej, jó barátom! Mi újság van a városban? Micsoda ember a kend ura? Hogy bírja magát? Mi a hivatala? Mikor megy? Hová megy?
VILHELM	vállat vonít. Nem tud...
MARGIT	Nem tudja kend? Hát kend hová való? Régen szolgálja urát? Kik voltak szülei? Micsoda vallást tart?
VILHELM	Magyar beszít, nehéz emper. El.
MARGIT	egyedül. Minden oly titokban megyen ezen háznál, senki sem felel, mint illik, már a lakodalomról kellene gondoskodni, sütni, főzni, és semmi...

NEGYEDIK JELENÉS
Máli, Károly, Margit.
MARGIT	Ti vagytok? Mondd meg, édes leányom, hol vannak vendégeink? Mint mulatják magokat? Mint tetszik nekik szegény házunk?
MÁLI	Nem tudok semmit. Félre Károlyhoz. Itt nem szólhatunk.
MARGIT	Valld meg nekem, melyik tetszik inkább? Az egyik igen fürgenc emberke; emlékezem, míg fiatalabb voltam, nekem is volt... Isten bocsáj! Ah! Most is könnyben úszik szemem, szívem sóhajtoz, mindjárt elbeszélem...
MÁLI	Édes asszonyom néném! Félre. Be rosszkor jöttünk!
KÁROLY	Kedves néném! Én tudok valamit.
MARGIT	Mit? Mit? Szólj, édes öcsém, hallom, siess!
KÁROLY	A kérők most alkusznak az öreggel.
MARGIT	Lássa az ember - nem is hívnak! Nem is szólnak! Nem, ez égbekiáltó, ily nagy dolgot nálam nélkül véghezvinni. Most sietek, szörnyűség, ha már végeztek volna! Máli! Tudod? Aztán sírj, érted? Zokogj, mert szokás; ha mindjárt örülnél is, ne mutasd, érted? Mikor engem szegény boldogult uram elvitt, tizenkétszer elájultam, többször is elestem volna, de jó helyet nem találtam, és a szép ruhámat féltettem; no most sietek. Máli, az volt ám a szép ruha, mindjárt elbeszélem... liliomszál... nefelejcs... kék...
KÁROLY	Későn fog jönni.
MARGIT	Igaz, Isten bocsáj! Az az én öcsém mindenben úgy siet. El.
KÁROLY	Máli! Most állok éltemnek fő pontján, most esik kockája sorsomnak.
MÁLI	Mindent elkövetek, hogy a dolgot hátráltassam, hiszen önnön szerencsémre válik.
KÁROLY	Bízom szívedhez, bocsáss meg, hogy eddig is kételkedni tudtam, és indulatosságom annyi szép órától megfosztott.
MÁLI	De az atyám mit fog szólni szerelmünkhez? Nem fog haragra lobbanni, ha magát megcsalattatva látja?
KÁROLY	Nem mérkőzhetem ugyan sokakban a kérőkkel, de érzem, nem vagyok méltatlan atyai áldására, és amitől a szerencse forgandó játéka megfosztott, kipótolja hív, tiszta szerelmem. Reménylem, atyádnál többet nyom a jobb érzés az arany mulandó fényénél.
MÁLI	Igaz, ő mindezekre nem sokat tart, de szereti az egyenes utat, és ezért méltán fog neheztelni reánk.
KÁROLY	Nem titkolom tovább, bátran megvallom, hogy téged szeretlek, úgyis terhemre van titkos érzésem. Én mindjárt... El akar menni.
MÁLI	Megállj, hirtelen! Most rosszkor esnék vallásod; hadd múljék el ez a fergeteg. Szélházy, mint látom neki sem tetszik.
KÁROLY	Kinek is tetszhetnék?
MÁLI	De Perföldy!
KÁROLY	Én őt porrá zúzom! Máli! Nem, más karjában nem gondolhatlak, én...
MÁLI	Megint égsz! Lángolsz! Mi végre? Légy nyugodt; talán valami környülállás segít rajtunk.
KÁROLY	Szomorú vigasztalás!
MÁLI	Hol marad Lidi?
KÁROLY	A vendégeket mulatja a kertben.
MÁLI	Valamin mesterkél! Előbb igen elmerülve láttam őt Szélházyval beszélgetni, ki több ízben neki lábához borult.
KÁROLY	Itt jön, álljunk hátra..
Visszavonulnak.

ÖTÖDIK JELENÉS
Szélházy, az előbbiek.
SZÉLHÁZY	magában. Hahaha! Csak igaz! A szép embernek mindenkor kedvez a szerencse. Szegény szerelmes leány! Atyjának titkát elárulja, hogy részesüljön szerelemben. Sohasem véltem, hogy ezen öreg katonába annyi finom érzés szorult, hogy a kérőket ily próbára tegye; ha leánya elragadtatva szívétől igaz vallást nem tesz, a másikat választom.
KÁROLY	titkon Málihoz. Ez Lidi munkája.
SZÉLHÁZY	A másik jobban tetszik, de nekem pénz kell, sok pénz kell.
MÁLI	Mely szerencse.
SZÉLHÁZY	Hahaha! Mely aventure! Meglát, belém szeret és megvallja, hogy a kapitány leánya, de nem is csodálom. Kihúz egy tükröt zsebéből. Ah! Hogy áll a hajam, mon Dieu! Minden fürtök derangírozva vannak! He, Vilhelm! Vilhelm! Ki akar menni, észreveszi Károlyt és Málit. Kisasszony! Örvendek. Félre. Mint sajnálom a szegényt!
MÁLI	Örvendek, hogy szerencsém van!
SZÉLHÁZY	Részemről. Mint áll a szív környéke? Sajnálom, hogy ily szomorúságot okozok a kisasszonynak, komor tekintete nyilván elárulja csendes sérelmét, de ne tulajdonítsa nekem, ó, ne az én jó szívemnek, én tisztelem, becsülöm, sőt szeretem is a kisasszonyt; hanem a sors! A környülállás! Ach!
MÁLI	Nem értem báró urat!
KÁROLY	félre. Maga sem érti ez magát. Ó, párducos Árpád! Ha ilyen az unokád!
SZÉLHÁZY	Ne is értsen, nem is akarom, ó, szegény kisasszony, ne is értsen. Nem vagyok én barbár, nem tirannus, még hagyok kis reményt, egyszerre boldogtalanná nem teszem, nem, ismerem én fájdalmit a megvetett szerelemnek. Félre. Lassanként tudja meg, hogy szememet másra vetettem. Málihoz. Hol a kapitány úr?
MÁLI	Az atyám? Szobájában leszen.
SZÉLHÁZY	hirtelen. Az atyja! Félre. Szegény! Erővel atyjának fogadja, hogy engemet elnyerjen. Málihoz. Ezen úrhoz ugyan volt már szerencsém, de nevét nem tudom.
MÁLI	Várhalmai Károly! Atyánkfia, jó barátunk, Lidi testvérbátyja.
SZÉLHÁZY	félre. Tulajdon bátyja! Ezt is megtagadja. Károlyhoz. Hm, úgy! haha! Örvendek. Csengetés hallik.
MÁLI	Az atyám csenget, nekem mennem kell. Mentében titkon Károlyhoz. Légy nyugodt! Én változatlan maradok. El.
SZÉLHÁZY	Ez is bizonyosan egyetért az öreggel.
KÁROLY	Mely kevélyen tekint reám a képzelt magasságról.
SZÉLHÁZY	Apropos! Én hasonló képet láttam valahol a világban.
KÁROLY	Nem lehetetlen.
SZÉLHÁZY	Nem volt az úr külföldön?
KÁROLY	Nem, hazámat kívántam előbb megismerni.
SZÉLHÁZY	Pauvre diable! Kár, nagy kár; csak az utazás adja meg az embernek igazi érdemét.
KÁROLY	Ki tudatlan kimegy, többnyire úgy is jön vissza, avval a különbséggel, hogy a kevés jót is elhagyja, mit kivitt magával. Talán báró úr is sokat járt?
SZÉLHÁZY	Igen. Összejártam Olaszországot és Franciaországnak nagyobb részét.
KÁROLY	Így szép tapasztalásokat tetszett hozni magával?
SZÉLHÁZY	Mely kérdés!
KÁROLY	Ezáltal hazánkban a szépmesterségek új ápolót nyertek.
SZÉLHÁZY	Én kedvelem a szépet és értek is hozzá.
KÁROLY	Azt az első pillanat mutatja. Mely szerencse, annyi szép- és nagyot látni, csudálni. Nem lehetnék oly szerencsés valamit hallani?
SZÉLHÁZY	Ahhoz napok kellenek. Ach! Sok fátum ért engem; de a nagy lélek nem retteg.
KÁROLY	Példának okáért?
SZÉLHÁZY	Gondolja az úr! Olaszország szélén... hah, rettentő eset!
KÁROLY	Megtámadtatott?
SZÉLHÁZY	Kocsim felfordult, eltörött, én nekem egy egész fél óráig, gyalogolnom kellett.
KÁROLY	Ezt a tapasztalást magyar utakon is igen könnyű megtenni; különben mely városokban tetszett mulatni?
SZÉLHÁZY	Velencében, Rómában, Párizsban - sokat, sokat láttam.
KÁROLY	Mely ritkaság ébreszté leginkább figyelmét?
SZÉLHÁZY	Velencében egy gyönyörű leányt láttam! Ach! Egészen elbájolt; azután egy Pierrót a teátrumon, uram...
KÁROLY	Megelégszem. Hát Rómában? Ott a régi nagyság és hatalom sírjában? Hol a szépmesterségek örök dicsőségben kérkednek, ott, hol a bedűlt omladékok is a régi világ urát nyilván hirdetik, nemde égi gyönyörűség lehet az ott való lakás?
SZÉLHÁZY	Szép, szép! Emlékezem, hogy igen jól mulattam magam, kivált igen édesen aludtam.
KÁROLY	Kár volt a költségért, aludni otthon is lehet. És Párizsban?
SZÉLHÁZY	Oly ebédet sehol sem ettem.
KÁROLY	A magyar élelemért nem megy külföldre.
SZÉLHÁZY	Mely vad gondolkodás! A jobb ízlés mindenkor az ebédnél kezdődik, az a világosodásnak legelső lépcsője; barátom! Ott én oly étkeket láttam, melyekről mi szegények nem is álmodunk. Ach! Mely hátra vagyunk még!
KÁROLY	Bár abban maradtunk volna hátra! De alig hiszem; a hívságban versenyt futunk minden nemzettel. Ki hasának él, ritkán él nemzetének.
SZÉLHÁZY	Szívesen tanítanám az urat, de mennem kell, egy lehajló ág minden fürtjeimet lerontá. Nem, nem, kedves úr! Nem mulathatok tovább, azt maga általláthatja. He, Vilhelm! Azonban jó barátok maradunk, ha mindjárt atyafiságos szövetségbe nem léphetünk is. Nekem az úr húga, Máli kisasszony tetszik, felette tetszik, jobban, mint a kapitány leánya, de a sors... ach, legyen elég. He, Vilhelm, Vilhelm! Eltáncol.
KÁROLY	egyedül. Ki érti ezt? És mégis ő a szerencsés! Gondatlan éli világát, minden szavát arannyal fontolja, külsejét a község bámulja, és a majmolásban számos követőket talál; nemesebb érzeményt nem ismer, az állatok életét éli csak. Valóban! Ha a gazdagság ily útra vezet, akkor a józan ész azt méltán megveti. Nem, ettől nem rettegek! De az ügyész! Igaz, az is egyetlen nemében, de tisztelni kell sok szép tulajdonit. Most megyek kikémlelni a dolgot; mire a nap leszáll, megtudom, mi zárja fel inkább az emberi szívet, az arany-e vagy a hív szerelem. El.

HATODIK JELENÉS
Perföldy, Lidi.
PERFÖLDY	Asszekurálom a kisasszonyt, hogy szívemet mindeddig konzerváltam, egy kis kutyácskán kívül et sic porro, nem is emlékezem, hogy valamit sincere szerettem volna.
LIDI	Igen tetszetős! Hát jövendő hölgyének avval kell szívét felosztani.
PERFÖLDY	Rogo, nem úgy van, szegényt ellopták a szolgám negligenciája miatt.
LIDI	És így hát szíve üres?
PERFÖLDY	Nem; újra megtölt szerelemmel, és annak egész masszája a kisasszonyra szálla, minthogy ily bona fide mindent kivallott. Az felséges principium a kapitány úrtól, hogy csak a tiszta szerelem nyerje el leányát, és elváltoztatá ékes személyöket, mert igaz marad az, vett portékának nincs annyi érdeme, mint az ajándéknak.
LIDI	Nagyobb lelket gondoltam Perföldy úrban, mint hogy alacsony nyereség vezérelhetné; azért igaz vallást tettem.
PERFÖLDY	Ez a motívum nekem tetszik! Derogál is az igaz szívű embernek. Én már régen azt decidáltam magamban, hogy ebben a dologban egyedül szívemből procedálok praemittálván azt, ha a meritumban megegyezhetek.
LIDI	De teszem azt: ha én szegény árva és nem a gazdag Baltafy leánya volnék?
PERFÖLDY	Akkor is leobligálnám magamat azzal a kondicióval, ha a szegénységgel primo ennyi virtus, secundo, ennyi szépség egyesülve volnának.
LIDI	Nemes érzés! Szinte óhajtanám...
PERFÖLDY	Nem is recedálnék, sőt rekapitulálom azt, amit a kertben demonstráltam, hogy tudniillik a pénz nem mindenkor elegendő a házi boldogságra; de ha ez a punktum is egzisztál, már akkor ugyan jobb.
LIDI 	Én is úgy tartom; én nagyon örvendek, hogy oly férfiúra akadtam, ki egyenes szívvel s minden haszonkeresés nélkül lép a Hymen oltárához.
PERFÖLDY	Én pedig gratulálok, hogy fortuito ily kincsre akadtam, melyre fundálhatom szerencsémet. Én, íme, duplikálván kérésemet, még egyszer szubmittálom szívemet a kisasszony kegyes judiciuma alá, reménylvén, hogy favorábilis szentenciát nyerek, és elvégzem szívemnek involutus perét et sic porro...
LIDI	Tehát amennyit az egész dologból értek...
PERFÖLDY	Örökre kívánnám lekötni magamat et sic porro...
LIDI	Tudom becsülni, de előbb meg kell fontolnom.
PERFÖLDY	Optime! Ily dolgokban sok dubium fordul elő; azért jókor praemoneálom a kisasszonyt, nehogy egyik pars megcsalódjék; deliberálja a kisasszony még egyszer a dolgot, konfrontálja szívét az eszével, azután tessék velem közleni rezultátumát, és én a kompetens fórum előtt publikálni fogom, et sic porro.

HETEDIK JELENÉS
Tamás, előbbiek.
TAMÁS	borzasan besiet. Tekintetes uram! Oda vagyunk!
LIDI	Mi történt?
TAMÁS	Tessék kijönni, legyen bíró közöttünk.
PERFÖLDY	Ki citáltat? Minek ez a sietség?
TAMÁS	A vendég inast megvertem.
PERFÖLDY	Micsoda violencia! És az?
TAMÁS	Visszavert engem.
PERFÖLDY	Hát minek az arbiter?
TAMÁS	Mégis instálom, a másik úr is ott van.
PERFÖLDY	Mindjárt megvizsgálom a dolgot. Kisasszony, addig is rekommendálom magamat, tüstént kompareálok. El Tamással.
LIDI	egyedül. Veszedelmes játékba kaptam! Málit akarám megmenteni, utóbb önnön szívemet kell őriznem; mást akartam csalni és magamat csaltam meg. Ez a Perföldy minden szegletessége mellett szerelemre méltó, mert ritka embersége s nemes tulajdoni elfelejtik azon hiányosságokat, melyeket egy tárgyban való munkálkodása reábélyegzett. Különös! Mást akartam kinevetni, és majd engem nevetnek.

NYOLCADIK JELENÉS
Máli, Lidi.
MÁLI	Mindenhol kereslek, szólj, segíts, tanácsolj, kérlek! Az atyám most parancsolt reám, hogy kezemet Perföldynek nyújtsam. Szólj! Mit tegyek?
LIDI	Engedelmeskedjél.
MÁLI	Én Károlyt szeretem, másé nem lehetek. Lidi! Beszéld le rólam valahogy kérőimet, mondj minden rosszat felőlem, gondolj ki ezer hibákat, csak hogy elálljanak tőlem.
LIDI	Ne félj! Úgysem kellesz nekik.
MÁLI	örömmel. Hála Isten! Lidi! Mely angyal szóla belőled? Igaz? Valóban igaz? Nem kellek nekik? Szólottál velök?
LIDI	Nem még, de a férfiak változók.
MÁLI	Ha nincsenek igazabb jeleid, menj! Sohase szerettél. Ily szorultságban elhágy bátorságod.
LIDI	Ezért adózol! Megmutatom, engemet kérnek meg.

KILENCEDIK JELENÉS
Károly, az előbbiek.
KÁROLY	Édes, kedves húgom! mit végeztél?
LIDI	Édes, kedves bátyám! Én hallgatok.
MÁLI	Kedvesem, már csak magunkban bízhatunk, Lidi is ellenünkre dolgozik.
KÁROLY	Mindenen keresztültörök; míg karomat bírom, el nem ragadnak tőlem.

TIZEDIK JELENÉS
Ferenc, az előbbiek.
FERENC	Csak igaz marad: egy leány több zavart okoz a háznál, mint száz férfiú.
KÁROLY	Úgy van, Ferenc! Előbb csendesség, békesség volt a háznál.
FERENC	Most az emberek nem is értik egymást, mégis verekednek.
LIDI	És kik verekedtek?
FERENC	A vendég inasok; azon vesztek öszve, hogy melyik visz haza menyasszonyt, és öklökkel mutatták meg egymásnak jussaikat. Én tettem mankómmal igazságot köztök. Titkon Lidihez. Kisasszony, én elvégeztem.
LIDI	Köszönöm, lesz áldomás!
FERENC	Szabad tehát igazságot szólnom? Meguntam már hazudni.
LIDI	Csak rövid ideig hallgass.

TIZENEGYEDIK JELENÉS
Baltafy, az előbbiek.
BALTAFY	Alig várom, hogy megmenekedjem. Máli! Fogadom, nem lesz több kérőd.
MÁLI	Nem is óhajtok.
BALTAFY	Tulajdon házában felforgatják az embert; olyan az udvarom, mint táborban a markotányos tanyája, hol a legények előre megisszák a nyerendő préda árát, aztán se pénz, se bor.
FERENC	Kapitány uram! Ha én kisasszony volnék, mind a ketten kosarat kapnának; majd jön egy szép huszár...
BALTAFY	Nem értesz ahhoz, agglegény vagy.
FERENC	Semmi az, tudom én most is, mi a jó.
BALTAFY	Károlyhoz. Hát te min gondolkodol? Talán menyegzős verseket csinálsz!
KÁROLY	Azon gondolkodom, hogy mindnyájan széjjel megyünk. Máli, én...
MÁLI	Károly!
KÁROLY	Valamely regementhez megyek.
LIDI	Elválik.
BALTAFY	Menj! Nem tartóztatlak; azt kívántam ugyan, hogy segédem maradnál végső napjaimban, de ha kedved van, menj! A magyar szereti hazáját szolgálni, és tudja is, miért. Mennydörgő-rázta! Szép huszár lesz belőled.

TIZENKETTEDIK JELENÉS
Margit, az előbbiek.
MARGIT	Az istenért! Tudjátok-e már? Csata volt a háznál? Emberhalál történt! Az egész falu zendülésben van.
BALTAFY	Mit szólasz?
MARGIT	A vendégek duelláltak! Máli! Ez igen nagy jele a szerelemnek. Értem is viaskodtak sokat a férfiak, ki pisztollyal, ki karddal, ki ököllel harcolt. Isten bocsáj! Egynek az orra hegyét lőtték el, egynek a fejét, mindjárt elbeszélem...
BALTAFY	Már ezzel is megelégszünk.
MARGIT	Az egyik kérő nem tetszik, igen sokat beszél, pedig én gyűlölöm a sok beszédű embert! Ah! Már a másik, az kihallgatott; elbeszéltem neki egész életemet, és csak harminckétszer ásítozott; már az boldog...
BALTAFY	szavába esik. Aki süket, és téged nem kénytelen hallgatni.

TIZENHARMADIK JELENÉS
Szélházy, Perföldy és az előbbiek.
PERFÖLDY	Szélházyhoz. Amint mondám! A kölcsönös kék foltokat kell nekik büntetésül imputálni, mert a dolgot megponderáljuk és investigáljuk, tehát azon fundamentomot találjuk benne, hogy a szolgák urukhoz való hűségöket demonstrálni akarván, egymást aggrediálták et sic porro.
SZÉLHÁZ	Az én emberem hív, meghal értem, érzékeny jó lélek.
PERFÖLDY	Az enyém nagy asinus, de jó ember; mindenesetre jó volt a dolgot komplanálni. Baltafyhoz. Engedjen meg, domine spektabilis, hogy a famulusok excesszusok miatt úri házát turbálták, már konciliáltuk.
BALTAFY	Semmi az.
PERFÖLDY	Minthogy szándékommal praeveniáltam a spektábilis urat, tehát most minden prefáció nélkül azon objektumra inviálom, mely engem úri házába hozott.
SZÉLHÁZY	félre. Még szólani mer, holott tudja szándékomat. Baltafyhoz. Mon capitaine! Tehát én is...
BALTAFY	Tessék szobámba jönni, ott végezzünk; de azt előrebocsátom, hogy minekutána leányomat az urak közül csak egyik veheti el, és neki szabad választást engedtem, harag ne legyen közöttünk.
PERFÖLDY	Sine dubio! Egyik parsnak hátra kell állni, már azt a kisasszony decidálja, nekem már van szekuritásom, et sic porro.
SZÉLHÁZY	Nyugodtan várom.
BALTAFY	Ha úgy tetszik. Perföldyvel el.
SZÉLHÁZY	Lidihez. Nemsokára üt az óra, mely szerencsémet zengi. Málihoz. Sajnálom! Vigasztalja magát. El.
MARGIT	Mennek, nem is szólnak, pedig jelen kell lennem! Máli! mondd meg szándékodat, majd én beszélek helyetted, tudod, majd én ékesen adom elő. El.
KÁROLY	Máli, légy hát boldog!
MÁLI	Híved maradok, bármi történjék.
FERENC	Mi lesz mind ebből?
El mindnyájan.

HARMADIK FELVONÁS
ELSŐ JELENÉS
Lidi, Ferenc
LIDI	Mindenre reáállott Károly?
FERENC	Nagy nehezen vettem reá, majdhogy magam is nem pityeregtem, midőn elbúcsúzott a Máli kisasszonytól, de mégis kitett magán. És csak azon bosszankodom, hogy előbb észre nem vettem szerelmöket, pedig meg szoktam én látni, ha valami történik a háznál.
LIDI	Senki sem látta, hogy elment Károly?
FERENC	Senki, csak mi hárman, úgyszólván mi ketten, mert Máli azt gondolja, hogy örökre búcsút vett. Hehe! Majd néz az öreg, elgondolom, miként mennydörgöttéz.
LIDI	Ferenc! Ha jól végződik dolgunk, megháláljuk a kend segítségét.
FERENC	Szívesen cselekedtem, ha mindjárt orrot kapok is a kapitány úrtól.

MÁSODIK JELENÉS
Máli, az előbbiek.
MÁLI	magában. Mely szomorú a mi sorsunk! Ha a durvább férfiúi ész intézi e földi pályánkat, ha hideg feltételek letiporják a szív édes gerjedelmét, nincs akkor támasza éltünknek, nincs semmi malasztja. Mit ér a magában élő asszonyi érzésnek a méltóság, mit a dicsőség, ha annak szíves rabjává nem lehetünk, kit igazán szeretünk. Atyám! Megismerem jóakaratodat, de másképp rajzolja szememben magát a szerencse.
LIDI	Mely búsongás! Máli! mi bajod?
MÁLI	Kérdezheted? Lidi! Te azon szép frigyet, melyet összvehangzó szívünk mindeddig táplált, hidegen elszakasztád. Te tudtad Károly szándékát és titkoltad; te is, ő is megcsaltatok; kire bízhatnám ezután magamat? Kinek hihetnék többé e földön? Csak egy nyomorult szót sem kérésemre! Jégszívvel búcsúzott.
FERENC 	félre. Én nem nézhetem, mint szomorog, mindent megvallok.
LIDI	Ferenc! Férfiú kend?
FERENC	Eh, megállom én a sarat, bátran benézek az ágyú torkába, de egy szép szemnek a könnyeit... Hirtelen Lidihez. Szabad szólanom? Nem?
LIDI	Nem, nem, még nincs idő!
FERENC	Hát megyek. El.
MÁLI	Legalább azt mondd meg, mi vitte őt ily gyors eltökéltségre? Nem hallád, hogy hívséget fogadtam neki?
LIDI	Atyádat nem akará felgerjeszteni, nem akart hálaadatlannak látszani szemében.
MÁLI	Az atyám jó, végtére engedett volna. Nem, ez nem mentség, ő nem is szóla atyámmal, nem, nem, ő nem szeretett.
LIDI	Légy nyugodt, jobb búval kezdeni s örömmel végezni.

HARMADIK JELENÉS
Margit, az előbbiek.
MARGIT	nagy bokrétával. Megvan, estvére kézfogás, öröm, vígság, tánc - mindent elintéztem. Máli, az atyád valamit akar, a kertbe zárta el magát; de én a kis ajtón beszöktem, meglesém, ah! Nem szabad szólanom, nagy ünnep lesz. Ím! Vedd ezt a szép bokrétát, tulajdon kezemmel szakasztám, nézd, menyasszonynak való! Mit? Te szomorkodol? Jól van, jól, ha a szív táncol, a szem sírjon. Ó, édes leányom! Hát én, én voltam aláverve, csak gondold el, három egész esztendeig sirattam pártámat, azon nap, hogy Kukoróczival megesküdtem, tizenkét kendőt sírtam tele. A bokrétát Málinak nyújtja. Ím, tűzd melledre.
MÁLI	Köszönöm fáradságát, édes néném, de nem használhatom, nem vagyok menyasszony.
MARGIT	Szinte úgy van, mint én, magam is utolsó pillanatig tagadtam, már asszony voltam, mégis tagadtam; azonban nekem megvallhatod. Szólj, édesem, melyiket választod?
MÁLI	Egyiket nem.
LIDI	Mi hajadonok maradunk, valamennyi férfinak gyűlölséget esküdtünk.
MARGIT	Én is olyast érzek, senki többé ne kérkedjék szerelemmel, nem, örökre bezárom mellemet - de majd elfelejtem. Máli, még fel sem vagy öltözve, mint illik a menyasszonynak. Isten bocsáj! Pedig az a legelső, jer, siess!
MÁLI	félre. Sehol sincs nyugtom. Margithoz. Mindjárt megyek.
MARGIT	A szép ruha az embert ajánlja, kedvelteti, én arra sokat tartok.

NEGYEDIK JELENÉS
Szélházy, az előbbiek.
SZÉLHÁZY	Mely kellemetes társaság!
MARGIT	Alázatos szólgálója.
MÁLI	félre. Így megmenekszem. El.
SZÉLHÁZY	Én jövök...
MARGIT	Mint van a báró úr? Éppen most küszködöm húgommal. Hátranéz. Máli! Elment... Bocsánatot, kedves úr, de tovább nem lehet szerencsém. Ó, annyi a bajom! Lidi! Mulasd e drága urat... sajnálom... Máli gonosz leány. El.
SZÉLHÁZY	Tehát nemsokára a szerencse beszáll ezen házba.
LIDI	ásítozva. Mely boldogság!
SZÉLHÁZY	Ezen édes ajaktól kívánnám hallani a szív vallását. Ah kedves! Az én szívem mint ver, mint rugdalódzik!
LIDI	Ach! félre. Az enyém hallgat.
SZÉLHÁZY	Értem ezen kívánatos sóhajtást. Ó, értem ezen bájos ömledezést, látom szép szemének égi mosolygását, mely engem az idvességre ragad. Ach! Miért nem tud a kisasszony franciául, hogy forró szerelmemet jobban le tudnám festeni, előadni, magasztalni, emelni...
LIDI	Én hív szerelmet óhajtanék, nem üres szavakat.
SZÉLHÁZY	Hívség, hívség, mely közönséges szó; én az vagyok, az leszek, még a síron túl sem nézek másra.
LIDI	Valóban, egészen el vagyok ragadtatva. Ásítozik.
SZÉLHÁZY	És méltán, mert kérkedés nélkül szólván, én nagy ember vagyok, személyemet nem is említem.
LIDI	Hogy érti azt, báró úr, mit tart nagynak?
SZÉLHÁZY	Mely kérdés, nemhiába nem ismeri a nagy világot. Kinek van szebb lova, kocsija?
LIDI	Akkor csak az erszény nagy.
SZÉLHÁZY	Nálam forr az ember: játék, öröm uralkodik házamban.
LIDI	Minden szép, de tudom, szebb tulajdonságok ékesítik báró urat, nagylelkűség, hazafiúság...
SZÉLHÁZY	Megavult szó! Tempi passati.
LIDI	Tudom, hogy egy részét annak, mit a szerencse adott, nemzete dicsőségére, méltóságára fordítja.
SZÉLHÁZY	Szóljunk szerelmünkről.
LIDI	Kivált én nagymértékben érzem...
SZÉLHÁZY	Én az érzés tengerében úszom, melyben elmerülnék, ha a kisasszony szívébe nem kapaszkodhatnám! Hah! Mellem csatázik, fejem tétováz, elmém szaladgál. Hah! Tőrt döfnék mellembe, ha nem szeretne, és piros vérem ezt a helyet mosná. Íme, lábához borulok... Lábához esik.

ÖTÖDIK JELENÉS
Perföldy, az előbbiek.
PERFÖLDY	az ajtónál megáll. Mit látok! Mit hallok! Levátát tartanak.
SZÉLHÁZY	Alkalmatlan ember!
PERFÖLDY	Minő lokalitásban találtam a bárót, talán de causa sanguinis traktált, liquidálja nekem ezt a kisasszony!
LIDI	A báró nekem örök hívséget ígért.
PERFÖLDY	Protestálok, vagy más törvényszékhez relegálom.
SZÉLHÁZY	Itt a kisasszony bíró; közöttünk úgy vélem, a választás nem nehéz.
LIDI	Már az igaz.
PERFÖLDY	Ez laesio! Azonban a kisasszony legyen mediátor közöttünk, kénye szerint, de ne praecipitanter manipulálja a dolgot, úgy megelégszem. Reménylem, nem fogja revokálni az előbb ígértet.
LIDI	Semmi esetre; az egész dolog állapotja csak egyben változik...
PERFÖLDY	Rogo! Micsoda az?
LIDI	Még nincs idő, talán korán is fog jönni az igazság.
PERFÖLDY	Mely peremptoria excepcio! Szívem perplexitásba jön.
SZÉLHÁZY	félre. Nem érti: nem kell a leánynak. Perföldyhez. Ezen dologban talán...
PERFÖLDY	Instálom, itt nincs helye az ingessiónak.
LIDI	Mindenesetre azt előrebocsátom, hogy nem magam dolgát viseltem.
SZÉLHÁZY	Már ez kosár, valóságos kosár!
PERFÖLDY	Inkonzulte nem szoktam cselekedni, ha bővebben informálni fog a kisasszony, tehát elállok az institutumtól.
LIDI	Én pedig örülni fogok, ha szíves szándékomat átlátni s megismerni fogja.

HATODIK JELENÉS
János, az előbbiek.
JÁNOS	Kisasszony! Kapitány úr a kertbe kéri a vendég urakat.
LIDI	Jövünk.
SZÉLHÁZY	Sietve jön a szerencsés idő, szívem már azt mélyen érzi, hogy nem vagyok ember, hanem az ég lakosa, már fel-, fel-, felemelkedem.
LIDI	Perföldyhez. Ha úgy tetszik.
PERFÖLDY	Méltóztassék. Elvezeti Lidit.
SZÉLHÁZY	Ó, mely édes az a gondolat! Az ég nyitva áll, hol a karja kedves? Megfogja az inas karját. Ott, ott, látod? látod?
JÁNOS	Semmit sem látok.
SZÉLHÁZY	Hah! Engem elragad, jer karjaimba! Mely szép kezecske. Amint szájához viszi János kezét megfordul. Parbleu! Mi volt ez? Menjünk. El.
JÁNOS	homlokára mutat. Itt hibázik. El.

HETEDIK JELENÉS
Kert, egy lugosban három ülés.
Baltafy, Ferenc, kertészek.
BALTAFY	a kertészekhez, kik a lugost virágokkal ékesítik. Így! Kész minden, Ferkó! Ládd, az embernek öreg napjaira is marad öröm hátra; én oly szerencsés vagyok, mint ha az ellenséget megszalasztottuk volna.
FERENC	Örülök csak azért, hogy kapitány úrnak jókedve van.
BALTAFY	Aztán, Ferkó, ha egyet rikkantok, süsd el a mozsarakat, érted? Egy salve végezze ezen örömnapot.
FERENC	Már kész minden.
BALTAFY	Most csak török muzsika hibázik. Ej, Ferkó! A nagy sietségben elfelejtettük Hősváry óbestert meghívni. Ej, be sajnálom! De az esküvés után mindjárt küldj lovas postát! Érted?
FERENC	Értem.
BALTAFY	a kertészekhez. Ti most elmehettek. 
Kertészek el.

NYOLCADIK JELENÉS
Margit, Máli, az előbbiek.
MARGIT	Én úgy bosszankodom Málira; semmiképp sem akar cifrán öltözni, pedig a menyasszony.
BALTAFY	Hadd kedvére!
MÁLI	Édes atyám! Fájdalom, de kívánságát betöltenem lehetetlen; én ezekhez a kérőkhöz nem mehetek.
BALTAFY	Máli! Mit mondottam? Ne keserítsd öreg atyádat, ki tégedet úgy szeret.
MÁLI	Ó, drága atyám! Éltemet feláldozom, csak ezt ne kívánja.
BALTAFY	És mi okból gyűlölöd őket? Ha Szélházy nem tetszik, válaszd Perföldyt, az egy talpig derék ember.
MÁLI	Mind igaz, de én már... - akadozva - én szeretek.
BALTAFY	Mit szólasz?
MARGIT	Az átkozott könyvek! Úgy van, megmondottam... Isten bocsáj! Ha a sátán másképp nem tud incselkedni, tehát szerelmes verset ír.
BALTAFY	És kit szeretsz?
MÁLI	Károlyt, már ifjúságomtól fogva.
BALTAFY	Menydörgő-rázta! Annak magam vagyok oka, azért volt oly különös az a gyermek.
MARGIT	Lássa az ember! Mi nem történik nálam nélkül a háznál.
BALTAFY	Nem, abból semmi sem lesz. Ferkó! Küldd hozzám Károlyt.
FERENC	Lovára ült és elment.
MÁLI	Örökre elbúcsúzott.
BALTAFY	Eh! Megmosom, ha megjön, rossz gyermek!
MÁLI	Atyám! Atyám!
BALTAFY	Nem, már késő, kérők a háznál, kihíresítnek! Már akármit csinálsz, férjhez kell menned.
MARGIT	Úgy van, édes leányom! Az a célja létünknek. Nézd, én már megérett asszony vagyok, mégis, ha valaki igen szépen kérne, feláldoznám magamat.
MÁLI	Atyám! Kész vagyok mindenre. Ó, de ne tegye kockára földi szerencsémet!
FERENC	Kapitány uram! Én a jobb karomat teszem rá, hogy az egyik kérő pénzért jött hozzánk, különben aligha messzebb nem keresett volna hölgyet, bocsánatot... de...
BALTAFY	Nincs gondod arra, meg kell lenni. Máli, szót fogadj.
MARGIT	Minek ezek az ülések?
BALTAFY	Mi hárman fogunk leülni! Rendet kell mindenben tartani.
MARGIT	Jönnek már!
BALTAFY	Ferenchez. Menj a mozsarakhoz.
FERENC	Nem jól megy a dolog! Szegény kisasszony! Fejcsóválva el.
BALTAFY	Málihoz. Leány! Még egyszer mondom, ne ingerelj.

KILENCEDIK JELENÉS
Lidi, Szélházy, Perföldy, János, az előbbiek.
BALTAFY	Köszöntöm az urakat.
MARGIT	Nagyon örvendek! Tessék leülni.
BALTAFY	Margithoz. Hallgass! Állva szokás kérni. Málihoz. Jer, Máli. Leülnek. Itt ül mellettem leányom! Amint értém, az urak közül mindegyik óhajtja őt feleségül; én neki szabad választást engedtem, azért, ha egyik hátramarad, harag ne legyen köztünk.
SZÉLHÁZY	félre. Jól játszik az öreg, de okosabb emberekre talált.
BALTAFY	Mi az értékemet illeti, mint látták uraságtok, annyi van, hogy bőségben táplálhat; nemesi jószágom minden készülettel halálom után egyetlen leányomra száll. Így tehát a kérőké az első szó, tessék kinyilatkoztatni magokat.
SZÉLHÁZY	Megvallom, ez a kisasszony a tökéletesség remeke, de szívem máshoz vonszon. Lidire mutat. Itt áll, akit választék.
BALTAFY	Jól van, jól, Lidi is az én leányom, örvendek.
SZÉLHÁZY	Triumf!
PERFÖLDY	Én a dolgot resummálván, úgy konveniáltam magammal, hogy csakugyan a házasság szerelem nélkül rózsákat nem terem, azért Lidi kisasszonynak nyújtom a kezemet.
MÁLI	felugrik. Hála isten!
BALTAFY	hevesen. Hah! Mely szégyen! Jól van, jól, találok én férjet leányomnak. Mennydörgő-rázta! Mely megvetés! Jól van. Hé! Ferkó! Ferkó! Még nagy a világ... még.
Mozsár durran.
MARGIT	Ah, mint ijesztgetik az embert.
BALTAFY	integet. Megállj! Jancsi! Fuss, ne lőjenek többé! fordítsd fel a mozsarakat. Jancsi el. Mennydörgő-rázta! A méreg megemészt, minden visszára megy.
LIDI	Édes bácsi! Urak! Tessék meghallgatni.
FERENC 	eljön. Mi történt?
BALTAFY	Szegezd be a mozsarakat.
LIDI	Először is bátyámhoz fordulok, kit, mint atyámat tisztelek, és megvallom, hogy ezeket az urakat megcsaltuk.
FERENC	Úgy van biz az, ezeket megcsaltuk.
LIDI	Nem tudom, haszonkeresés vagy tisztább akarat hozta-e ezen érdemes urakat házunkba, de azt tudtam, hogy bácsi Málit férjhez adni eltökélé, azt is tudtam, hogy Máli bátyámat szereti; azért bácsit késő bánattól, Málit szerencsétlen házasságtól megmenteni akarván, Baltafy gazdag leányának adtam ki magamat, és ezen urakat avval hitettem, hogy bácsi tudni óhajtaná, melyik szeret igazán.
PERFÖLDY	Jól allegál!
SZÉLHÁZY	Szörnyű fátum!
LIDI	Ferencet magát iktattam frigyembe, és híven segített. Ím, ez vala hálóm, az urak beakadtak.
MÁLI	Lidi karjába. Lidi! Kedves barátném!
BALTAFY	megszomorulva. Hm, mennydörgő-rázta! Mit tegyek! Ha meggondolom... valóban... Lidi! Jer mellemhez! Több eszed volt, mint nekem.
MÁLI	Édes atyám!
BALTAFY	Nem haragszom, és hogy lásd... Mely robajt hallok! A kertajtó nyílik, Jancsi, nézd meg. Jancsi el.
SZÉLHÁZY	Könyörgök! Kit mondottam én csak?
BALTAFY	Lidi húgomat.
SZÉLHÁZY	Hát igen rosszul mondottam, Máli kisasszonyt értettem.
BALTAFY	Sajnálom! Már késő; tessék máshol házasodni.
SZÉLHÁZY	félre. Hah! Keserű sors!
PERFÖLDY	félre. Hogy konzekvens maradjak, és kollégáim ne vegzáljanak... Lidire tekinget. A leány szép, a nagyobb szállás megvan, ergo meg kell lenni. Baltafyhoz. Spektábilis! Én szavamnak ura vagyok, Lidi kisasszonyt kérem házastársul.
JÁNOS	Hősváry óbester.
BALTAFY	Az én barátom.

TIZEDIK JELENÉS
Hősváry, az előbbiek.
BALTAFY	Hozott Isten, barátom!
HŐSVÁRY	Baltafy! Van-e még leányod! Tudd meg én is kérő vagyok.
MARGIT	Különösen örvendek, hogy láthatom óbester urat, már régen nem volt szerencsém.
HŐSVÁRY	Jó napot, anyám! La! Mint fel van virágozva.
MARGIT	Anyám! Minő megbántás, ily öreg fiam mégsem lehetne.
HŐSVÁRY	Barátom! Hallom, megint heveskedtél, és leányodat erővel férjhez akartad adni.
BALTAFY	Vége már; itt, gondolom, lesz egy pár! Perföldyre és Lidire mutat.
PERFÖLDY	Ha nem prohibeálja spektábilis.
BALTAFY	Legjobb áldásomat!
HŐSVÁRY	Most én szólok, de előbb is - Málihoz -, édes kisasszony! Én szíveért esdeklek, egy szép huszár nevében megkérem.
MÁLI	Az atyám felel helyettem.
HŐSVÁRY	Oly hamar el nem állok. He, öcsém!
FERENC	Durrogás lesz ennek a vége. El.
HŐSVÁRY	Talán több sikere lesz, ha maga megjelen.

TIZENEGYEDIK JELENÉS
Károly, az előbbiek.
KÁROLY	huszárruhában. Atyám!
BALTAFY	Mennydörgő-rázta! Gyermek! Mi lett belőled?
MÁLI	Gonosz Károly, mely szorultságba hoztál.
HŐSVÁRY	Hozzám jött, megvallott mindent; én visszahoztam, és hív szerelmöknek szószólója vagyok.
BALTAFY	Köszönöm, barátom! Hogy többé el ne szökjék, tehát örökre leláncolom. Málit Károlyhoz vezeti. Legyetek szerencsések.
PERFÖLDY	Öcsémuram, gratulálok!
SZÉLHÁZY	félre. Mely unalmas érzékenységek! Baltafyhoz. Magamat ajánlom, köszönöm barátságát.
BALTAFY	Nincs mit.
SZÉLHÁZY	Ach! Mely hátra vagyunk. El.
BALTAFY	Elhiszem; kiben a nemzetiség kihalt, az nem találja fel magát hazájában. Lidihez. Mint látom...
LIDI	Ha jobban megismerjük egymást...
PERFÖLDY	Reménylem, nem ellenzi szerencsémet et sic porro.
BALTAFY	Barátim és ti kedveseim, ez a nap tehát gyönyörűen végződött. Mozsarak durrognak. Vegyétek egymást és éljetek a haza javára, díszére, dicsőségére. 
Károly s Máli az öreg mellére borulnak; a kárpit lefordul.

KISFALUDY SÁNDOR

HIMFY SZERELMEI
A “KESERGŐ SZERELEM”-BŐL
1. Dal.
Az életnek tengerében
   Két örvény van: szív és ész;
A kettőnek egyikében
   A jobb ember könnyen vész.
Az ész ezer bajt okozó:
   Ezt el lehet kerűlni;
A szív, minthogy ragadozó,
   Könnyű benn’ elmerűlni.
Engem a sors forgószele
Ez örvénybe csapott bele;
   S elragadt ez engemet -
   A szív szerzi vesztemet.
2. Dal.
Hogy anyám megnyugtathatta
   Minden kívánságomat;
S egy pohár víz elolthatta
   Minden szomjúságomat;
Midőn gyermektársaimmal
   Csigást lapdást játszottam,
És rövidke lábaimmal
   Lepkék után futottam;
Madárfészket keresgéltem, -
Egy örömmel mást cseréltem,
   Boldog voltam én akkor:
   Óh gyönyörű gyermekkor!
4. Dal.
A miólta felserdűltem,
   Keblem tüzet nevele:
Bizonytalan tárgyért fűltem,
   S így szívem nem fájt bele.
De mihelyt őt megpillantám,
   Lelkem mindjárt megdobbant:
Ő az! félve rebegé szám,
   S a tűz bennem fellobbant.
Mélyen érezvén hatalmát,
Megvallottam diadalmát;
   Hatalmát ő szereté -
   Diadalmát megveté.
5. Dal.
A szív minden, azt tartom én,
   Mindennek az eleje;
A szív győzvén, vagy győződvén,
   Jó vagy rossznak kútfeje.
Szívem szerzé örömimet,
   Míglen még szabad voltam;
Szívem szerzi keservimet,
   Miólta meghódoltam.
Lábához tévén szívemet,
És szívemmel mindenemet,
   Estem e kelepcébe -
   Hatalmának kényébe.
6. Dal.
Semmiként sem remélhetvén
   A kemény szív irgalmát,
S tovább immár nem tűrhetvén
   Fájdalmaim nagy halmát:
Vérző szívvel kifejtőztem
   Barátim karjaiból,
S a nagy harcba kiköltöztem
   Hazámnak határiból.
Ott, hegyeken s völgyeken túl,
Hol Márs vért ont s népeket dúl,
   Kínom végét, halálom’,
   Talán majd ott találom.
7. Dal.
Mint a szarvas, kit megére
   A vadásznak fegyvere,
Fut, de későn, foly már vére,
   Vérzik tőle a csere:
Úgy futok én a pár-szemtől,
   A seb mellem baljában:
Ázik a föld keservemtől
   Lábam minden nyomában.
De hajh! mennél tovább érek,
Annál jobban gyűl a méreg,
   S beljebb rögzik szívembe; -
   Futok, hajh! - de vesztembe.
8. Dal.
A külföldön nyomorogva,
   A világot futosom,
S tétovázva, csavarogva
   A vadságot bújdosom.
Midőn ébred a természet,
   Korán én már tévelygek;
S ott lel s tart a napenyészet,
   Későn is még szédelgek.
De oly helyre, haszontalan,
Nem juthatok, boldogtalan!
   Ahová a szerelem
   Ne bujdosnék énvelem.
9. Dal.
Boldog valék nyúgalmamban,
   Őtet még nem esmervén,
Mint a halak a folyamban,
   Bú s gond nélkül éltem én.
A szabadság mezejében
   Kényről kényre repűltem, 
S a barátság kebelében
   Életemnek örűltem.
Ámor sorsom irígylette,
S őt velem megesmértette;
   Láttuk egymást, s Ámor ott -
   Csak magamat nyílazott. 
12. Dal.
Országok, népek, nemzetek,
   Puszták, folyók, várasok,
A nagy tenger és szigetek,
   Rengetegek, havasok
Választják már a kegyetlent:
   De még itt is szeretem;
A gyönyörűt, az egyetlent
   Sehol sem felejthetem.
Ahol járok, hintve lépe,
Mint az árnyék, üldöz képe.
   Látom már, míg lehellek,
   Lethét sehol sem lelek.
13. Dal.
Boldog vagy te, cifra madár!
   A szerelmet énekled;
Bár nincs eszed - ne bánd, nem kár
   Párod mégis érdekled.
Forrván a vér ereimben,
   A szerelmet éneklem
Én is elmés verseimben:
   Lám! őt mégsem érdeklem.
Szerencsés te, örömeket
Énekelsz - én keserveket!
   Szerencsédért én eszem’,
   Jer, szívesen leteszem.
14. Dal.
Környűlvett ím már a franc had,
   Már fenyeget a halál;
Kínaimnak vége szakad,
   Remény! tán meg nem csalál? -
Élj boldogúl, szerelmetes
   Hív barátom, s egyetlen! -
Márs dühében rettenetes,
   Igaz, de nem kegyetlen:
Nem mint Venus álnok fattya,
Ki a szívet csak faggatja,
   Azt izenként boncolja,
   És a lelket gyilkolja.
15. Dal.
Hajnal alig kerekedett,
   S a franc had felzendűle;
Mársnak dühe lobbot vetett,
   S haragja megdördűle.
A mozsarak mennydörögve
   Veszedelmet bocsátnak;
Az érctorkok döbörögve
   Ezer halált okádnak.
Halál dúl, ront, öl mellettem,
S mind alattam, mind felettem; -
   De hajh! téged szeretvén,
   Nem bánom, hogy élek én.
18. Dal.
Mit nem tudna felforralni
   Az én szívem melege?
Mit nem tudna megfagylalni
   Az övének hidege?
Számtalan szív már megfűle
   Érzelmimnek hevétől;
Hányszor több már meg nem hűle
   Övéinek jegétől?
Lángom - jege, hajh! állandó!
Ám egyedűl én szánandó!
   Hát csak nem jön olyan nap,
   Melyben szíve szikrát kap?
19. Dal.
Márs, akinek rabja vagyok,
   Mind csak messzebb hajtogat;
Egy-két lépést alig hagyok,
   S Ámor visszarántogat.
Meg-megállok, és szememet
   Napkeletre meresztem:
“Ott lakik Ő!” s kebelemet
   Könnyeimben feresztem.
Így szörpölvén Ámor mérgét,
És táplálván búmnak férgét,
   Márs kiált, - eljajdúlok;
   S meg-meg tovább indúlok.
21. Dal.
Minden egyéb gerjedelem
   Kihala már szívemben;
Egyedűl a nagy szerelem
   Él s egyre nő keblemben.
Ezen makacs indúlatom
   Urává lett lelkemnek;
Nincs többé már akaratom,
   Szava nincs már eszemnek.
Boldogtalan, hová legyek?
Vesznem kell; mert bármit tegyek,
   Ezen dühös hatalom
   Ellen nincsen oltalom.
22. Dal.
A kutyáktól üldöztetvén
   A megrémült őz fut-fut,
Valameddig csalt vethetvén,
   Bátorságos helyre jut.
Így futok én Ámor elől,
   Hajh! de mégsem távozom;
Minthogy én a latort belől
   Kebelemben hordozom.
Úgy tesz Ámor zsákmányával,
Mint a hiúz prédájával:
   Rajta csügg, és úgy víjja,
   Míg életét kiszíjja.
23. Dal.
Balgatag én! nem védettem
   Őellene szívemet,
Midőn tán még megmenthettem
   Boldog békességemet.
Amit az ész tilalmazott,
   Én arra nem ügyeltem,
S a méreg elhatalmazott,
   Melyet magam neveltem.
De késő most eszmélkednem;
Csak az a mód menekednem,
   Hogy tüzemben, mely emészt,
   Ő is vegyen egy kis részt.
24. Dal.
A szerelmes gondolatok
   Egymást váltják fejemben;
A szerelmes kívánatok
   Egymást tolják szívemben.
Azok, elme szüleményi,
   Az ész előtt becsesek;
Ezek, a szív érzeményi,
   A szív előtt kedvesek.
De sem elmém gondolati,
Sem ti, szívem kívánati,
   Nekem már nem kelletek, -
   Mert néki nem tetszetek.
25. Dal.
A föld egész kerekében
   Sehol sincs oly rengeteg,
Melynek vadon sűrüjében
   Laknék egy oly szörnyeteg,
Kiben oly vad szív dobogna,
   Érzéketlen és kemény,
Hogy semmi rajta ne fogna,
   S ne lenne benn’ érzemény:
Mint amilyen szíve annak,
Kiért haszon nélkül vannak
   Sírva tenger könnyeim, -
   Írva halom verseim.
27. Dal.
Ott, ahol én nevelkedtem,
   Egy dombról egy patak folyt:
Hányszor ott nem estvéledtem!
   Éltem akkor boldog volt.
Vígan, mint a völgy öblében
   Ama patak csordogált,
Az ártatlanság ölében
   Életem úgy folydogált.
Ez idők az örökségbe,
Mint a vizek a mélységbe,
   Lefolytanak. - Halandó!
   A jó hamar múlandó.
29. Dal.
Ha ki talán nem értheti
   Szívemnek mély érzésit,
Balúl teszi, ha neveti
   Bús lantomnak nyögésit.
Ne nevessen, - hálálkodjék,
   Ha nem érzi gyötrelmim;
Ne nevessen, - sajnálkodjék,
   Ha nem érzi szerelmim.
Ha ád Ámor, adjon sokat!
Jóból, rosszból nagy kortyokat.
   Értsd, ki érthetd szavamat -
   Értem én jól magamat.
31. Dal.
Nem nyomhatván el tüzemnek
   Ki-kicsapó lángjait,
Hátra hagyom szerelmemnek,
   Ahol járok, nyomait:
Nevét szerte írogatom
   A bükk- s hársfák kérgére,
S mindenütt megtanítgatom
   Az Echókat nevére.
Kivűle, ha keservemet
Nyögöm, minden szán engemet!
   A szirtek megindúlnak,
   És utánam jajdúlnak.
32. Dal.
A kegyetlent felejthetni,
   S kiverhetni fejemből,
Az ő képét fejtegetni
   Kezdém immár szívemből:
Haszontalan törekedtem,
   Semmiként sem lehetett;
Mert a szívem, ah érzettem,
   Bele majd megrepedett.
Előbb megég tehát a jég.
Megfagy a tűz, bomlik az ég, -
   Előbb porrá hamvadok,
   Mintsem Rajta kiadok.
33. Dal.
Minden tárgyban őtet látom,
   Minden hangban őt hallom,
S valahányszor számat tátom,
   Mindannyiszor őt vallom!
Éjjel, nappal őt óhajtom,
   Őt szomjúzom, éhezem;
Ébren, alva őt sohajtom,
   Mindenben őt érezem;
Őt foglalják gondolatim,
Őt tárgyazzák kívánatim;
   Egy ő, mint egy Istenem,
   S egymagában mindenem.
34. Dal.
Őt kérem a teremtőtől,
   És minden hatalomtól,
Őt kérem a levegőtől,
   S minden elementomtól.
Ha enyém ő, hát rabságom
   Be gyönyörű nyereség!
Ha enyém ő, szabadságom
   Áldott, boldog veszteség!
Hunniának, sőt magának
A természet országának
   Hatalmában olyan kincs,
   Mely őtet felérje, nincs.
35. Dal.
A virágok szép nemében
   A rózsa legjelesebb;
A csillagok seregében
   A nap legfelségesebb.
Ily szép virág a szerelem
   Az életnek kertjében;
Ilyen nap, ily fejedelem
   Az örömök egében.
Boldog, kinek e nap fénylik,
Kinek ez a rózsa nyílik;
   Enélkül a kert csak gaz;
   Ama’ nélkül nincs tavasz.
36. Dal.
Bizonytalan lépésimet
   Akármerre indítom;
Harmatozó szemeimet
   Akárhová fordítom:
Már ott a bú, hogy ködével
   Mindeneket borítson,
Hogy sem hely, sem tárgy, ékével
   Engem fel ne vidítson.
Ily nehéz az én életem!
S mégis nemcsak hogy szeretem,
   Sőt - ki rám ily poklot mért,
   Még áldom is kínomért.
37. Dal.
Még csak benned reménységem,
   Józan ész, légy orvosom!
Szerezd vissza egészségem,
   Melyet elvett gyilkosom,
A szerelem, ki mellembe
   Tüzes mérget önt vala.
Nézz csak bele, itt szívembe,
   Itt lakik a nyavalya.
Mondj orvosszert, mondj szert, oh ész!
Mely által e méreg kivész. -
   De te vállat vonítasz?
   Oh, hát meg nem gyógyítasz.
46. Dal.
Ha majd a bú, mely testemet
   Napról napra hervasztja,
Nem sokára életemet
   Egészen elfogyasztja,
S engem majdan egy keskeny sír
   Mint hamvat magába zár,
Susogd minden szívnek, Zefír!
   Aki sírom mellett jár:
“Egy gőgös szív keménysége
Lett e hívnek kora vége;
   S ha ez sorsa egy hívnek,
   Jobb repdezni a szívnek.”
48. Dal.
A halavány olajfáknak
   Járván csendes békében,
Lelkem iszonyú csatáknak
   Forog vesztő dühében.
A hajdani századokban
   Egy olajág mit nem tett!
Ellenkedő országokban
   Békességet szerezett:
S most egy olajerdő nékem
Meg nem szerzi békességem!
   Meddig tart e szomorú
   Létem dúló háború?
49. Dal.
Meddig tart még tehát e harc,
   Melyet velem kezdettél?
Hát nem elég kemény a sarc,
   Melyre immár kénytettél?
Megveted, gőgös ellenség,
   A természet törvényét:
Szívgyilkoló kegyetlenség!
   Nézd ínségem örvényét.
Add, oh add meg békességem
Édes kedves ellenségem! -
   Ezer bennem már a kár:
   Egyezzünk meg végre már.
52. Dal.
Az kérdezed, oh barátom,
   Milyen az én életem?
Még most is a régi terh nyom,
   S avúlt láncom zörgetem.
Még most is a szerelemnek
   Kínos horgán rángódom,
S a reménynek s félelemnek
   Habjai közt hánykódom.
Szívem harca folyton foly még:
Csak az vagyok, aki valék,
   S az maradok, míg élek,
   Bármi sorsot cserélek.
53. Dal.
Minden inkább lehetséges,
   Mintsem hogy mást szeressek;
Hogy én beteg, egészséges
   Más szív által lehessek.
A tengerek kiapadnak,
   És a halak repülnek;
A csillagok leszakadnak,
   S a hegyek elterülnek;
A múlt idő meg’ visszatér,
Bárány s farkas együvé fér,
   Az oroszlán nyulat szűl -
   Midőn szerelmem meghűl.
54. Dal.
Ha oly makacs ellensége
   A sors boldogságomnak,
Hogy együtt lesz búmban vége
   Életemnek s kínomnak:
Legalább, ha már nem élek,
   Akkor szánj meg engemet,
Oh isteni áldott lélek,
   Ki feldúlád éltemet! -
Mert bár késő lesz már akkor,
Érzi tán azt mégis a por,
   Mellyé válik ez a szív,
   Mely a síron túl is hív.
57. Dal.
Gyermekségem szép idei,
   Be hamar elmulátok!
Életemnek örömei,
   Be rövidek valátok! -
A tavasznak virágai,
   Leveleik a fának,
Erdők s berkek víg hangjai,
   Vígsági a világnak,
Mind megfordúl bizonyára,
Mindennek megtérül kára:
   De ti soha, soha sem! -
   Utánatok mit késem!
60. Dal.
Gyűlölöm én a világot,
   Az emberi nemzetet;
Gyűlölöm a vigasságot,
   A szerencsét, életet.
Gonosz Ámor mire kényted
   A halandó szíveket!
Kegyetlen, és nem tekinted
   Töredékenységeket!
Mi kell hát még, ha únalom,
Kín, gyötrelem, bú, s fájdalom
   Minden, ami bennem van
   S kivülem a világban.
71. Dal.
Édes, kínos emlékezet,
   Óh Badacsony szürete!
Mulatságos gyülekezet,
   Te rabságom kezdete!
Ott tudtam meg, ki légyen ő,
   S mi légyen a szerelem!
Ámor nyila miként sebső,
   S mi az édes gyötrelem.
Nem úgy mentem, amint jöttem;
Nagy különbség volt közöttem,
   Aki valék azelőtt,
   S aki lettem, látván őt.
73. Dal.
Kinek egyszer kebelében
   A szerelem lángba csap,
Annak bajos életében
   Ritkán virrad nyugodt nap.
Ifjú! ki a szerelemnek
   Benned érzed szikráját,
Őrizd, engedj intésemnek,
   Őrizd jól szived táját!
Mert ha benned ez lobbot vet,
Elöl minden életkedvet!
   Az öröm fut előled,
   Nyomorék lesz belőled.
74. Dal.
A balsorsnak bús fellege
   Mint borítja egemet!
A szerelem fergetege
   Miként dúlja létemet!
Itt panaszlom kőnek, fának
   Boldogtalanságomat;
Kő s fa talán megszánnának,
   Ha értenék jajomat.
A lélek feloldójának,
S bajától megváltójának
   Itt únszolom oltalmát;
   De nem nyerem irgalmát.
75. Dal.
A havasnak oldalában
   Keletkező patak te!
Mely a fenyők homályában
   Búsan zúgva szakadsz le,
És tétova csavarogva
   Fába, szirtbe ütődöl
Míg küzködve és zokogva
   A tengerbe vergődöl:
Képe vagy te életemnek,
Mely temérdek sérelemnek
   Tőrit lelvén útjában,
   Zokog kínos folytában.
76. Dal.
A fecskék elköltöztenek,
   Hull a fának levele;
A víg dalok megszüntenek,
   Erdő s mező bús bele;
A rét fakó térségein
   Száraz füvek suhognak;
A vén tölgyek gerébein
   Csókák s varjak kárognak:
Közelget az év-enyészet,
Haldoklik a szép természet:
   Így hal szívem fenekén
   A remény, így halok én.
85. Dal.
Szerelemben fogantattál,
   Szerelemből születtél,
Szerelemmel tápláltattál,
   Szerelmek közt termettél;
Amit szemed lát s füled hall,
   (Így szól a bölcs értelem)
A teremtés valóival
   Nem egyéb, mint szerelem:
Szerelem föld, víz, tűz, ég,
S azt te mégsem esmernéd még?
   Kémleld ki csak szívedet,
   Megtanít az tégedet.
89. Dal.
Láttam őtet síránkozni,
   (Barátnéját síratta)
És hallottam sohajtozni:
   Keblem hajh! mint szaggatta
Meleg hó volt ábrázatja,
   Szemöldöke szivárvány;
Szeme az est csillagzatja,
   Melle pihegő márvány;
Láng volt az ő sohajtása,
Felhős hajnal mosolygása;
   Gyöngyök voltak könnyei,
   Halvány rózsák színei.
90. Dal.
Hallottam én szép szavának
   Ezüst hangját zengeni;
Filoméla panaszának
   Hangja nem oly isteni.
A természet figyelmes volt,
   S olvadozni láttatott;
A patakvíz lassabban folyt,
   A fatető hallgatott;
Megszűnt minden madár dala,
Minden Zefir fülel vala,
   Megszűnt minden fúvalom, -
   S mosolygott a fájdalom.
100. Dal.
A világból kiszakadva,
   A halállal már rokon,
Lelkem, testem elhervadva,
   Fekszem itt a hegyfokon;
Csoportosan eregetem
   Égő pipám kék füstjét,
S kétségesen szemlélgetem
   A tengernek ezüstjét:
És Sapphóról emlékezem,
És a sorstól azt kérdezem:
   Jó volna-e követnem?
   Egy Echó azt mondja: Nem.
102. Dal.
Mondd meg, miként gondoljalak,
   Bámulandó szép tündér!
Hogy elmémmel megfogjalak,
   Lelkem hozzád fel nem ér.
Mondd meg, miként érezzelek,
   (Ha szabad azt kérdeni)
Mondd meg, minek nevezzelek,
   Oh te, több mint isteni!
Esmerd igaz mivoltodat,
Esmerd meg hát nagyságodat
   Az én kicsinységemben,
   Tökéletlenségemben.
104. Dal.
Volt egy idő, hogy könnyemet
   Csak az öröm folyatta;
Hogy virágzó tetememet
   Csak az öröm mozgatta;
A szerelmet nem esmervén
   Arany szabadságomban,
Öröm-cserék közt éltem én
   Víg ártatlanságomban.
A szív s lélek szabadsága:
Éltünk legfőbb boldogsága:
   Mihelyt fogva e kettő,
   Boldog óra több nem jő.
105. Dal.
Hol a szívben fészket rakott
   Ámor, ez a jó madár,
Törvénytelen, dölyfös úr ott,
   Mint a török, vagy tatár.
Az ész bármint ostromolja,
   Onnan ki nem űzheti.
Sőt, midőn meg sem gondolja,
   Országát elveszheti.
Rettenetes fejedelem,
Aki ellen nincs védelem:
   Két tavasz múlt, és egy nyár,
   Hogy én rabja vagyok már.
107. Dal.
Úgy lebegett ő szüretkor
   A táncolók sorában,
Mint a Zefir szürkűletkor
   A rét szélte-hosszában.
Mely nemes volt mozdúlása,
   Mely felséges lépése,
Mely gömbölyű fordulása,
   Milyen könnyű lejtése;
Teli keble mint pihegett,
Rózsaszája mint lihegett, -
   Hajh! midőn így táncola,
   Mennyi szívet láncola.
109. Dal.
Tanú valék, mint érezte
   A muzsika hangjait,
Melyben Hayden kifejezte
   A teremtés dolgait:
Érzeményi szép lelkének
   Néhány könnycsepp gyöngyében
Tündökölve reszketének
   Gyönyörű két szemében.
Már az tehát lehetetlen,
Hogy egészen érzéketlen! -
   Van szívében érzemény! -
   Csak erántam oly kemény.
110. Dal.
Legmerészebb repűltében
   Elmém fel nem érheti,
Legédesebb zengésében
   Lantom ki nem ejtheti
Azt a lelkes tekintetet,
   Melyet löve szeméből,
Midőn engem kikergetett
   Nyúgalmamnak öléből.
Ha tollam a képzelésnek,
A szerelmes mély érzésnek
   Lángszínébe márthatnám,
   Azt le mégsem írhatnám.
111. Dal.
Halj meg bennem emlékezet!
   Csak vesztemre vagy te hív;
S téged, kit így láncon vezet, -
   Átkozlak én, gyenge szív!
Átkozott légy idő és hely,
   Melyben őt megpillantám,
Melyben ő szép szemeivel
   E kínokat lövé rám;
Átkozott légy te, szerelem,
Kinek ennyi mérgét nyelem;
   De magadat, kegyalak -
   Dicső, téged áldalak.
118. Dal.
Szemfényvesztő a gyöngyhava
   Alabastrom nyakának;
Édes méz széphangú szava,
   Bíbor színe ajkának;
S a két szem, mely szép képében
   Két csillagként tündöklő,
A szívnek mély fenekében
   Mely édesen öldöklő!
Csupa lélek tekintete,
Rózsaillat lehellete,
   Az arcája rózsaszín, -
   Ennyi szépség mennyi kín!
122. Dal.
A szerelem indúlatját
   Minden érzi s táplálja,
S tevegetvén áldozatját,
   Gyönyörködve szolgálja: 
A mennyeknek angyalai,
   És a földnek férgei,
Erdők s mezők polgárai,
   S a tengernek népei, -
Szeret minden általjában,
S a szerelem központjában,
   Ami csak él, öszvegyűl; -
   Ő nem szeret egyedűl.
124. Dal.
Óh! vajha kiszakaszthatnám
   Ezt a szívet keblemből!
Vagy inkább, ha kivághatnám
   Az ő képét szívemből!
Hanyatlik is türedelme
   Oly rég váró szívemnek;
Kétségb’esik hiedelme
   Csüggedező lelkemnek;
S ő mennyei kedvességben
Imádandó dicsőségben,
   Szánakozás nélkűl áll
   Örömimnek sírjánál.
126. Dal.
Napok jönnek, napok mennek,
   De búm csak nem távozik;
És az órák elreppennek,
   De sorsom nem változik:
A volkánok kifáradnak, -
   De nem az én tüzeim;
Folyók, tavak kiapadnak, -
   De nem az én könnyeim;
Erdők, mezők felvídúlnak,
Csillagzatok megfordúlnak,
   A szerencse forgandó -
   Csak inségem állandó!
127. Dal.
Érzeményim seregében,
   Szenvedelmem markában
Fekszem itt a völgy ölében,
   Mint a megholt sírjában.
Nincsen, ki bús kiáltását
   Visszhangozná szívemnek;
Nincs, ki lankadt alélását
   Gyámolítná lelkemet:
Az, aki feltámaszthatna,
És magamnak vissz’adhatna,
   Hajh! az nem hall engemet -
   Zúzd el, óh kín, szívemet!
136. Dal.
Az én lelkem mélyen vagyon
   A búban eltemetve;
A szerelem verte agyon, -
   Ki vagyok én fizetve!
Semmi sincs a teremtésben,
   Ami nékem tetszenék,
Amiben, ha bár kevésben,
   Egy kis kedvem tellenék.
A természet (hajdanában
Oly szép nékem) mostanában
   Semmi kellővel nem bír -
   Egy éktelen, puszta sír.
137. Dal.
Mint a sas, úgy fellengezett
   Lelkem, őt nem esmérvén;
Dicsőségre igyekezett -
   szép jövendőt láttam én!
Ámor ezt nem szenvedhette,
   És lelövé nyílával.
A szárnyait elmetszette,
   S megkötözte láncával.
A villámok országában,
Nagy lelkeknek fény-nyomában
   Lelkem most már nem mehet,
   Nyomja lánca, - nem lehet.
141. Dal.
Emberfajzat! akárki légy,
   Ki olvasod versemet,
Belőlem te csúfot ne tégy,
   Ha nem értesz engemet:
Ez örvényes érzéseket,
   E tévelygő álmokat,
Ezen hiú reményeket -
   Ne kacagd e dolgokat.
Ha voltál már Ámor rabja,
Tudod, mi a szívnek habja;
   Ha nem voltál, hát még léssz -
   Ha kacagsz, óh! Balúl téssz.
148. Dal.
Szüntesd, óh sors, haragodat,
   Szünj meg immár vagdalni!
Vagy fordítsd el ostorodat,
   Vagy engedj már meghalni.
Ha ez volt feltett szándékod,
   Imily bánás szívemmel:
Nem köszönöm ajándékod,
   Melyet adál éltemmel.
Mért lettem hát? és mi végre?
Egyedűl csak ez inségre? -
   Mondd meg, óh! mit vétettem,
   Fene sors, hogy születtem?
150. Dal.
Testének egy mozdúlása,
   Karjának egy esése,
Arcának egy pirúlása,
   Lábának egy vetése,
Szájának egy mosolygása,
   Szemének egy villáma,
Mellének egy sohajtása,
   Keblének egy hulláma -
Úgy fogja meg a szíveket,
Mint a fecske a legyeket, -
   Fegyver, melytől odavész
   Bármely erős, magas ész.
152. Dal.
Márs zászlói eltüntenek,
   Fegyverei nyugszanak,
Véres harci megszüntenek,
   S rabláncai húllanak;
Örvendeznek a nemzetek,
   Kezet fog az ellenség;
Csak én - én nem örűlhetek,
   Mert, hajh! én rab vagyok még.
Noha Márs megszabadított,
Ámor rajtam nem tágított;
   Ennek hordom láncát még, -
   Véle nincs még békesség.
157. Dal.
Egy délután - (lestem én őt) -
   A folyosón dolgozott;
S két hógalamb a szűz előtt
   Édesen csókolkozott:
S karja feje oda csüggve,
   Vélvén, maga van csak ott,
S szeme a hív páron függve,
   Ő egy nagyot sohajtott.
Nemzetemnek Apollói,
Képírói, faragói,
   Lantot, vésőt, ecsetet,
   Éltetni az esetet!
158. Dal.
Látnom őtet, és szeretnem,
   Az ész bármit tanácsolt,
S nála nélkűl nem lehetnem,
   Egy pillanat míve volt;
És azólta kebelemben
   Csak őmaga lakozik,
És minden csepp vér eremben
   Csak őneki áldozik:
Őt tárgyazza, s őt találja,
Őt tiszteli, s őt szolgálja
   Lelkem minden érzése,
   Szívem minden ütése.
172. Dal.
Téged látlak az egeknek
   Magas, tiszta kékjében;
Téged látlak a vizeknek
   Folydogáló tükrében;
Nappal a nap aranyának
   Ragyogó lángfényében;
Éjjel a hold világának
   Reszkető ezüstjében.
Minden időpercenetben,
Mindennémű szegeletben,
   Üldözőm vagy szünetlen -
   Hagyj békét, óh kegyetlen!
173. Dal.
Elérem majd nyúgalmamat,
   Lovam kivisz bajamból:
Így bíztattam én magamat
   Eszét vesztett agyamból;
S hegyekre fel, - völgyekbe le
   Hanyatt-homlok nyargaltam:
Fakóm vérzik, habzik bele, -
   Szegény! mert megsarkaltam.
Kedves fakóm! szép paripám!
Jó állat, ne haragudj rám!
   A sors ezt már így mérte:
   Te értem - én őérte.
178. Dal.
Mit hűl s fűl a vér eremben,
   Mint szorongok s feszűlök:
Mint borzadok tetememben,
   Mint kábúlok, szédűlök! -
Mert naponként közelebb hoz
   A sors az ő honjához,
Kínjaimnak forrásához,
   Nyúgalmamnak sírjához.
Napról napra, közelgetek
A vad szívhez, kit szeretek:
   S ha ez még a régi lesz, -
   Úgy - életem végihez.
179. Dal.
Akkor, midőn felzavarta
   Keblemben a nyúgalmat,
S bájaival kicsavarta
   Eszemtől a hatalmat;
S nyájaskodó örömimet
   A porba leteperte,
S fellengő szép reményimet
   Tekintete leverte;
Hogy elvette mindenemet,
És rabjává tett engemet,
   Harmadik ősz most lészen -
   Ölt volna meg egészen!
180. Dal.
Végtére hát elértelek,
   Édes hazám! tégedet?
Végtére megnyerhettelek? -
   Itt csókolom földedet.
Óh Hunnia! sínlettelek,
   Kedves honnom, tégedet!
Te, kit mindég szíveltelek,
   Nyisd meg anyaöledet! -
Hogy elmentem, poklom valál:
Jobb élet-e, avagy halál,
   Amire most érkezem?
   Óh hazám! azt kérdezem.
181. Dal.
Egek! már mily nagy ideje,
   Hogy elmém őt képezi;
Immár három esztendeje,
   Hogy szívem őt érezi;
Hogy áldozok és éneklek.
   Álmadozom és írok,
Hogy könyörgök és esdeklek,
   Imádkozom és sírok;
Hogy tékozlom szép erőmet,
S vesztegetem szép időmet,
   Hogy emésztem lelkemet, -
   S mégsem szán ő engemet!
182. Dal.
Amott látom domborodni
   Nagy-Somlónak kalapját;
Amott, jobbról, nyálasodni
   A Marcalnak iszapját;
A felhőben merőn ott áll
   A sümegi vár foka;
A Bakonyból ott kandikál
   Tátikának homloka;
S a tündérnek lakóhelye,
Kínaimnak a műhelye,
   A kék gőzben ott borong -
   Kebelem, hajh! mint szorong.
195. Dal.
Bízakodó reményekkel
   Közelíték hozzája.
És epedő bús szemekkel
   Tekintettem reája;
És szép kezét megcsókolám,
   (A szerelem vakmerő)
Miért oly bús, tudakolám, -
   Pirúlt, de nem szólott ő:
De képe megháborodván,
És leplével viaskodván
   Hullámozó kebele -
   Elegendőt felele.
197. Dal.
A reménység és félelem
   Hányja-veti szívemet;
Szűnj meg! szűnj meg, oh szerelem!
   Végezd kínos ügyemet!
Ha reményem így sugárzik,
   S mégis félek, hogy megcsal,
A menny s pokol itt határzik
   Ezen pontban egymással.
Így rettegvén reményeim,
Így remélvén félelmeim,
   Mennynek, földnek Istene!
   Mely vad kín ez, mely fene!
199. Dal.
A titok kinyilatkozott:
   Szeret, de nem engemet!
Nem érettem sohajtozott -
   Fojtsd meg, oh kín! szívemet!
Boldogtalan indúlatok,
   Melyek létet adátok,
Emlők, akik tápláltatok,
   Nézzétek, itt munkátok!
Nyílj meg, óh föld! szakadj rám ég!
E pontban itt hadd legyen vég:
   S te, ki megölsz, vad lélek!
   Légy boldog! - ha nem élek.
200. Dal.
Elmégy tehát szegény lélek,
   Oh te példa nélkül hív!
Eredj! jobb lesz, ha nem élek,
   Halj, oh halj meg, kínos szív!
Ha nem szánta balsorsomat,
   S meg nem indúlt kínomon:
Hadd csúfolja halálomat,
   Hadd tipródjék síromon.
Eredj, lélek! halj meg, oh szív!
Te utolsó cseppedig hív!
   Vad kedvéhez tedd ezt még -
   Vajha tetted volna rég!

A “BOLDOG SZERELEMBŐL”
1. Dal.
Halljátok! Kik esmerétek
   Keserveit éltemnek,
Kik szántatok s részt vevétek
   Gyötrelmiben szívemnek:
Örűljetek, hív barátok!
   Boldoggá lett éltemen,
Áldássá lőn a vad átok,
   Mely függ vala szívemen:
Halljad s érezd, föld s levegő!
Enyém! enyém örökre ő! -
   Hálá, Lízám szívednek,
   Sorsom! rendelésednek!
2. Dal.
Múzsám te! ki zokogással
   Töltéd a természetet,
Töltsd most örömkiáltással
   Napnyúgotot, keletet!
Patak! ittad siralmimat?
   Most örömim könnyét idd!
Zefir! hordtad panaszimat?
   Most örömim hangját vidd!
Ámor látván hívségemet
Üdvezíté szerelmemet:
   Az égbe felemele,
   Hol Psyche van ővele.
8. Dal.
Fájdalmimban átkoztalak,
   Midőn kínzád kebelem;
Dicsérlek most, és áldalak,
   Boldogító szerelem!
Kifizetéd uzsorával
   Sérelmiért szívemet.
A boldogság méz-árjával
   Borítván el létemet:
Már majd alig viselhetem. -
Öröm minden lehelletem.
   Nappalom és éjjelem:
   Áldott légy, óh szerelem.
10. Dal.
Minekután’ a kezünket,
   (Áldott dicső ünnepnap!)
Mint Isten már rég szivünket.
   Öszveköté a főpap,
Hajh! mi történt akkor velünk?
   Mint szédelgett az agyunk!
Miként feszült s fúlt kebelünk!
   Nem tudánk, mikép vagyunk:
Megakadott lélegzetünk,
Elfúl, véltük, az életünk,
   A pamlagra hanyatlánk -
   Halált vélénk jönni ránk.
11. Dal.
Soká fel nem támadhatott
   Lelkünk részegségéből,
“Enyém” s “tied” hallatszhatott
   Csak a csókok neszéből;
S midőn aztán tört hangzatban
   Ő énnekem így beszél:
“Egy imilyen pillanatban
   A szív - századokat él!”
Újra záporként esének
Gyöngyhavára kebelének
   Örömimnek tüzei,
   S örömimnek cseppjei.
12. Dal.
Eltörlötték inségemet
   Az örömek kinn és benn;
Úgy élem most életemet,
   Mint a gyermek az ölben:
Örömadás, örömvétel -
   Kedvünket így cseréljük;
Egy percenet nem illant el
   Anélkül, hogy ne éljük.
Nem cserélnék koronákkal,
Sőt magával mennyországgal,
   Ha már itt is égig hág
   Az emberi boldogság.
14. Dal.
Ő is engem rég szeretvén
   Szívbéli vonzódásból,
Sokat szenved szintúgy, mint én,
   Csakhogy külön forrásból;
De megbocsát mindazoknak,
   Kik méreggel itatták,
Megbocsát a Júdásoknak,
   Kik szivünket szaggatták.
Míg víze lesz a tengernek.
Ember lészen az embernek
   (Áldám ólta így vala)
   Ördöge vagy angyala.
15. Dal.
Eddig a bú fellegével
   Volt minden béterítve,
És az élet csömörével
   Minden egybe vegyítve:
A madarak örömdala,
   A természet élete,
Minden - nékem csak kín vala,
   És méreggel étete;
De most minden örömöt ád!
Az is, ez is, a te munkád,
   Lízám! Napja létemnek.
   Istennéje szívemnek.
16. Dal.
Más a világ ábrázatja,
   Másként látnak szemeim;
Más a dolgok folyamatja,
   Más hangúak verseim;
Mások éltem érezeti,
   Más alakja testemnek
Mások lelkem repűleti,
   Más aránya létemnek;
Más most egész természetem: -
Mert szeretek s szerettetem;
   Másként jár most az idő,
   Miólta már enyém ő.
18. Dal.
Tiéd minden gondolatja,
   És értelme lelkemnek;
Tiéd minden indúlatja,
   S érzeménye szívemnek;
Tiéd minden kivánatom,
   Tehetségem és erőm;
Tiéd minden akaratom,
   Téteményem és időm;
Tiéd vagyok mindenemmel,
Mind lelkemmel, mind testemmel,
   Ébren úgy mint álmomban,
   Éltemben mint holtomban.
19. Dal.
Egymás mellett be szépen áll,
   Egymást általölelve,
E gyengéded két rózsaszál,
   Bimbójából feselve!
Milyen szépen indulának
   Itt együtt virágozni!
Miként öszvehajúlának,
   Lenni, múlni, magozni! -
De a kertész eljövendő,
S más karóhoz elkötend ő,
   Szegény rózsák, titeket,
   Mint a sors sok szíveket!
21. Dal.
Eddig csak bús henyélésben
   Múlt életem ideje;
Sorvadt a sok epedésben
   Csontom s agyam veleje;
De megtérvén most már béke
   S nyúgodalma szívemnek,
Újúl ismét tehetsége
   És ereje lelkemnek:
Buzog ismét ifjúságom;
Munkál s teremt valóságom;
   Mert van tárgya éltemnek,
   Birodalma szívemnek.
31. Dal.
Midőn reggel felserkenünk
   Könnyű testtel lélekkel,
Hah! mily élet, megtellenünk
   Új kedvekkel, kényekkel.
Oh! az asszony mit nem tehet!
   Elfelejtem amim nincs;
Azt kivánom, amim lehet,
   Amim van, legnagyobb kincs.
A szerencse bő tárából,
A természet sok javából,
   Nincsen nagyobb nyereség,
   Mint egy szép s jó feleség.
33. Dal.
Ha itt a dél, már készen vár
   Takarékos ebédünk;
Magunk vagyunk, mi boldog pár,
   S szerető hív cselédünk;
Nincsen, aki háborgassa
   Édes együttlétünket,
Kedveinket borongassa.
   S lakatolja nyelvünket:
Összetévén ajakinkat,
Ketté osztott falatinkat
   Csókokkal fűszerezzük,
   S örömek közt nyeldezzük.
35. Dal.
A bereknek gyors kaszási
   Már utolsót vágának;
Az árnyékok óriási
   Hosszúságra nyúlának!
Mink ott járánk, meg-megállánk
   A rét magas füvében;
S hogy a bürűn általszállánk
   A folyamnak mentében,
A vízbe letekintettünk, -
És alattunk és felettünk, -
   És bennünk is a menny volt,
   S szívünkben szent tűz lángolt.
37. Dal.
Első kegyes tekintete
   Szorítása kezének,
Minden bút elfelejtete
   Elméjével hívének.
A teremtés nyitva mostan
   Lelkem gondolatinak,
Az éléshez nyílt útjok van
   Szívem kivánatinak:
Így váltja fel a kikelet
A szigorú komor telet,
   Fergeteget a napfény -
   Ne hagyj minket, óh remény!
38. Dal.
Sokkal szebb most a természet,
   Szebb az erdő és mező;
Bennem új élet tenyészett,
   Amiólta enyém ő.
Minden földi szerencsének
   Legjava a szerelem:
Pandóra szelencéjének
   Mérge ellen védelem.
Oh barátim! szeressetek:
Csakhogy el ne tévedjetek:
   Férfinak a feleség
   Kárhozat vagy üdvesség.
41. Dal.
Tőle jönnek, hozzá térnek
   Gondolati fejemnek;
Néki adnak, tőle kérnek
   Érzeményi szívemnek;
Minden eset, minden dolog
   Csak annyira érdekel,
Amennyire rajta is fog,
   Néki is kell, vagy nem kell:
Szerencséje s nyúgodalma,
Gyötrelme és aggodalma,
   Búja s kedve létemnek -
   Mind szívében teremnek.
49. Dal.
Őmellette nem érzem én
   Az időnek folyását;
Nem sejtem én, vele élvén,
   Az ifjúság múlását;
Karjai közt csak nevetem
   A sors minden csapásit,
Mert ott marokkal szedhetem
   Százszor több szép áldásit;
Szerelem tesz keserűvé
S csak ezt teszen gyönyörűvé
   Mindent itt a nap alatt;
   Ő fon életfonalat.
51. Dal.
A szokáshoz, emberekhez
   Nem szabom én éltemet;
Oskolai törvényekhez
   Nem szabom én versemet:
Amint érzem s gondolkodom,
   Akként élem napjaim;
Csak szívemhez ragaszkodom,
   Midőn zengem dalaim;
Természetes az életem,
Természetes versezetem;
   Ami nincs, nem tettetem;
   Csak szívemet követem.
53. Dal.
Egy Istenért, egy hazáért
   Égett hajdan, durván hív,
Egy hölgyért, egy nyoszolyáért
   A törzsökös magyar szív;
De sem Isten-, sem hazához
   Sok kigyalúlt magyar szív,
Sem szavához, sem párjához,
   Sem magához most nem hív!
Egy Istenem, egy a hazám,
Érzi szívem, s ezt vallja szám;
   S egy szerelme szívemnek,
   Mint egy szíve keblemnek.
55. Dal.
A szerelem örömei
   Legvalóbb tulajdonink;
A szív és ész kellemei
   Legbecsesebb vagyonink;
Mert nem idő- vagy sorsként van
   Mindezeknek járások;
Hanem bennünk önmagunkban
   Vagyon az ő források;
Minden egyéb, nem örökség,
Egyéb, amit a sors ád még,
   Nem tulajdon, csak kölcsön,
   Csak szép hamv a gyümölcsön.
56. Dal.
Munka töltvén nappalimat,
   Éjjelimet nyúgalom,
Nem teheti óráimat
   Hosszakká az únalom:
Lovag, gyalog, járogatván
   A gazdagság ágait;
Néha vadász, csapázgatván
   A vadaknak nyomait:
Közbe néha bölcselkedvén,
Érezvén és elmélkedvén,
   S zengvén ebből kelt dalom:
   Nem fér hozzám únalom.
65. Dal.
Most négyszer hét esztendeje,
   Lőn kezdete létemnek;
De csak az volt az eleje
   Valóságos éltemnek,
Midőn (második nyár most lesz)
   Lízám! nékem így szólál:
“Ha szerelmem boldoggá tesz,
   Boldogságod helyén áll!”
Mindaddig - csak hogy mozogtam;
Nem tarthattam, bár ha fogtam; -
   Akkor újra teremtél,
   Szívem csak azólta él.
66. Dal.
Ha nem érnek az elmével,
   Oh vers, ólom lábaid,
És a szívnek érzetével,
   Nyelv, nem bírnak szavaid;
Hát jobb, oh vers, csak elfúlnod: 
   A nehéz vers fertelem:
S néked, vers, jobb elnémúlnod:
   A selyp hangzat sérelem.
Így lesz féreg-csúszmászássá,
Így lesz varjúkárogássá,
   Oh sas, fellengezésed,
   Fülemile, zengésed.
68. Dal.
Az első csók ajakiból
   Mint ragadt meg engemet!
Szinte minden sarkaiból
   Kiforgatta létemet.
“Rég-szeretett, hát enyém vagy?
   Semmi sors sem választ el!”
Egész lelkem ezen egy nagy
   Gondolatba lobbant fel.
S mint az árnyék a szálfáknak,
A nap és hold a világnak,
   Néki szívem oly híve,
   Oly hívem az ő szíve.
70. Dal.
Asznak a rét virágai,
   Hervasztván az ősz szele;
Némák berkünk lantosai,
   Sárgúl a fák levele! -
Az ifjúság kellemei,
   És tüzei s kényei,
Az életnek örömei,
   Reményei s kedvei, -
Minden a nagy természetbe’
Így megyen bús enyészetbe!
   Éljünk szívünk- s lelkünkkel,
   Mert mink is így megyünk el.
73. Dal.
Szegény, vagy rossz belsejébe’,
   Ki maga nem tud lenni,
Ki szivének rejtekébe
   Fél s nem szeret bémenni:
Aki önnön társaságát
   Mind örökké kerüli:
Vagy esméri silányságát,
   Vagy magát nem becsüli.
Bizonyos az, hogy hiányos
Ember, aki ha magányos,
   Jó társra nem tehet szert;
   Sajnálom az oly embert.
74. Dal.
Szerelemről hogy jól írjon
   Akárki, és tüzessen,
Szükség: érző szívvel bírjon,
   És igazán szeressen.
Ovíd, Sappho s több mások is,
   Oly jól azért irának
Szerelmeket, mert magok is
   Szerelmesek valának.
Minden Múzsa bár fejedben,
Ámor nélkül kebeledben,
   Akármiként igyekezz:
   Leírt tüzed hideg lesz.
80. Dal.
Szív s ész! külön két kalaúz
   Az embernek éltében:
Boldog! akit egyfelé húz
   Mind a kettő mentében.
De többnyire nem egyeznek, -
   Ez jobbra s az balra megy.
S mikor már nem ellenkeznek, -
   Az embernek már mindegy.
Gyakran, amit az ész javall,
A szív kínnak, átoknak vall;
   Amit pedig ez szivel: 
   Az azt másként veszi fel.
82. Dal.
Tudós lehetsz; de bölcs nem vagy.
   Éjt nap könyvben turkáló:
Tudománnyal megrakott agy
   Kedvvel telt szív mellett jó.
Nem ki ezrek éltét, tettét
   Tudja, fejti s beszéli,
De, ki embertermészetét
   Mélyen érzi és éli, -
Voltakról tud, - jövendőt sejt, -
Valóban él, - kedvet nem ejt,
   Ez így, az úgy történvén:
   Bölcsnek csak azt mondom én.
85. Dal.
A gyermekkor örömei,
   Míg, mint tűz a kövekben,
A szerelem érzelmei
   Alusznak a szivekben, -
Mik az édes kínhoz képest,
   Mely belőlünk fakadoz,
Midőn a szív, lélek és test
   Szerelmében olvadoz?
A szerelem örömei
Legédesebb gyümölcsei
   E zarándok életnek: -
   Boldogok, kik szeretnek!
93. Dal.
Sorsunk vászna e föld hátán
   Asszonykéztől vetődik,
S amint angyal ez, vagy sátán,
   Menny, vagy pokol szövődik.
Boldog szív, kit jobb csillaga
   Oly asszonyra vezetett,
Kit nemének rút maszlaga
   Meg nem vesztegethetett.
De jaj annak, ezerszer jaj!
Kit egy amoly viperafaj
   Hálójába ejthetett;
   Jaj annak, hogy - született.
94. Dal.
Ha csak habos testi kények,
   Nem a viszont-tisztelet
S titkos rokon érzemények
   Fonták a szív-kötelet, -
Nem állandó: parányi sér,
   Egy kis nem várt történet, -
Egyetlenegy elfolyt csepp vér, -
   Ennek könnyen véget vet.
Egyik felől szeretetre,
Másik felől tiszteletre
   Támaszkodván Hymenünk, -
   Soha sem kell féltenünk.
96. Dal.
Ki egy szép s jó feleségben,
   Egynehány jó gyermekben,
Középszerű tehetségben,
   Válogatott könyvekben,
Tartós élést, boldogságot,
   Elégedést nem talál:
Csak hagyja el e világot, -
   Annak legjobb a halál:
Mert amiről ő álmodoz,
Oly valamit e föld nem hoz;
   Nem terem az agyagban,
   Hanem feljebb csillagban.
98. Dal.
Éljük okos itélettel,
   Amit ád a jelenlét,
Nyílt és vidám érezettel: -
   Ki másként tesz, nagyon vét.
A jövendő szép reménye
   Többnyire dugába dűl;
A jelenlét érzeménye -
   Ez a miénk egyedűl.
Édes kedves, jersze tehát!
Míg van rajta, rázzuk a fát;
   Talán holnap ilyenkor,
   Válni, - rajtunk lesz a sor.
100. Dal.
Ti, kik Himfyt dicséritek,
   Poétának mondjátok,
S Petrarkához emelitek,
   Jó barátim! halljátok:
Nem engemet - szerelmemet
   Illeti a borostyán:
Ez gyilkolta úgy szívemet,
   Hogy kínomban kiki szán.
Ott, ahol én nem vetettem,
Bár valamit segítettem,
   (Sokról ezt sem mondhatni,)
   Nem szoktam én aratni.
105. Dal.
Ha némelykor, - csak futtában,
   Forgatván a mult időt,
Balsorsomban, - más karjában
   Képzelem magamnak őt.
Megrendűlök, - felborzadok,
   A vér megfagy eremben,
Elhalok s meg fellázadok,
   Pokol terem keblemben;
S megcáfolni gondolatom,
Kebelemhez szorongatom
   Kincsemet, s megcsókolom: -
   S enyém vagy! azt gondolom.
107. Dal.
Balúl téssz, ha kárhoztatod,
   Megőszült bölcs, versemet;
Inkább szíved sajnálhatod,
   Hogy nem érzi tüzemet.
Tekints vissza életedre,
   S vizsgáld édesb kedveit;
Tedd kezedet a szívedre -
   S valljad meg kútfejeit:
Szíved legjobb érzeményi
Nemde Ámor szüleményi? -
   Jaj a szívnek, mely kiég!
   Annak verni - már elég.
109. Dal.
A teremtő szerzeménye
   A házasság kötele;
Első ember-teremtménye
   Megköttetett már vele.
Ez az, amit megmenthetett
   Temérdek sok javából
Apánk, hogy kiverettetett
   Éden boldogságából.
De most immár átokká lőn
Ez a jó is itt a földön:
   Most egy boldog házasság
   Csudált, gúnyolt ritkaság.
113. Dal.
Nincsen, nem volt, nem is lészen,
   Ki asszonytól született,
Aki épen és egészen
   Virágzásig nőhetett,
Hogy Ámor rajt’ erőt nem vett,
   Vagy, ha nem vett, nem vesz még,
Midőn szíve már kifejlett, -
   S hogy így van, áldunk, óh ég!
Ámor nélkül Szibéria
Volna e föld, s apáthia
   Ezen földi életünk;
   Bölcsen van, hogy szeretünk.
117. Dal.
A szélnél is sebesebben
   Repűl, repűl az idő;
Veszve, ha mi elmúlt ebben,
   Mert ez vissza már nem jő:
Életünk is repűl, repűl,
   Egyaránt az idővel;
A nap, mely ma homályba dűl,
   Holnap nem lesz, - más jő fel.
Hintsük meg hát örömekkel,
S jeleljük meg jó tettekkel
   Éltünk minden óráját, -
   Szedjük szedjük rózsáját.
120. Dal.
Két dolog van, oly szükséges,
   Mint a bészítt levegő,
Mellyel, ha ki egészséges,
   Bírjon, - másként szegény ő;
Sőt élet sem az élete,
   Egyképen él a fával:
Az embernek természete
   Hozza már ezt magával.
A szabadság és szerelem
E szükséges két élelem:
   Aki nem bír ezekkel,
   Azt - a sír csak nyelje el.
123. Dal.
A szerelem és reménység
   Legkegyesb két csillagunk,
Míg életünk olaja ég,
   S a sír felé ballagunk:
E föld csekély örömeit
   Emeli az, s szépíti;
E föld tenger keserveit
   Enyhíti ez s deríti;
S ha menésre int a halál,
Ez előttünk fáklyával áll;
   S az még akkor sem hágy el,
   Mikor a sír már elnyel.
130. Dal.
Alig nézi magát körül
   Az ember e világban,
Ittlétének alig örül,
   Már a sírja tátva van;
Benne van a halandóság
   Az életnek magvában;
Benne van a mulandóság
   A föld minden porában:
Barátim! hát ne henyéljünk,
A kevésből sokat éljünk,
   Míg a tátott sír befal; -
   Rövid éltünk, mint e dal.
139. Dal.
Gyűlöllek én, asszony-férfi,
   Ki kiléptél rendedből;
S téged, férfi-asszony, aki
   Kicsaptál lágy nemedből:
Herkulest, ha rokkát pörget,
   Nem lehet nem nevetnem;
Minervát, ha fegyvert zörget,
   Lehetetlen szeretnem.
Határa van a két nemnek;
S nem csak nem kecs az érdemnek,
   Hanem hiba s csorbaság,
   Ha ki ezen általhág.
140. Dal.
Ha egy szép test látására
   A szív benned habot vet,
Ne hajts sokat forrására,
   S ne fonj néki kötelet:
Oh! mert ez még nem szerelem,
   Csak csalóka érzemény;
Csak buborék-gerjedelem,
   És habként eltűnő kény:
Egész élted pályájára,
Minden napod nyúgalmára
   Egy kis vérhab nem elég.
   Egy tenger kell ahhoz még.
143. Dal.
Amely szív, míg nyereséget,
   Veszteséget fel nem vet,
Nem tud kötni szövetséget, -
   Az igazán nem szeret.
Önnönmagát fel sem veszi
   Az igazán szerető;
Boldogságát csak az teszi,
   Ha boldoggá tehet ő;
Lemond minden szerencséről,
Sőt, ha rá kel, életéről;
   Hajh! de minden században
   Ilyen szív - kettő ha van!
145. Dal.
Két elmében egy értelem,
   Egy lélek két hüvelyben,
Egy szív, egy tűz, egy érzelem
   S indúlat két kebelben;
Kettéosztva mind jó, mind rossz,
   Kény, kedv, öröm, bú és terh,
S minden, amit az idő hoz,
   S porban lel a por-ember;
Minden helyben és időben,
Ő bennem, s én viszont őbenn’
   Boldogságunk ölelvén,
   Így élünk egy - ő és én.
153. Dal.
Igazságnak, valóságnak
   Az ész bármit tart és hív,
Az emberi boldogságnak
   Próbaköve csak a szív:
Az észnek e föld szűk határ,
   S az emberből ki-kivág,
S a múlandóság felett jár,
   Mert az éggel rokonság.
De a földdel rokonabb szív
Az emberhez mindenkor hív,
   És sorsaként bús vagy víg,
   Bölcsőjétől sírjáig.
154. Dal.
Te! ki élted boldogságát
   Testiségben helyezed,
És a lélek méltóságát
   Csak álomnak nevezed;
Te! ki a szív indúlatit
   Kárhoztatod, átkozod;
Csak az égnek boltozatit
   Formálod és nyomozod;
Ki a földön nem vagy itthon;
Kit porból fel semmi sem von, -
   Ily embert ki bölcsnek mond,
   Az, mint ti, szint oly bolond.
155. Dal.
Ezer öröm virágozik
   Minden ember számára;
Ki vélek nem találkozik,
   Vessen önnön magára:
Mert, ahol nincs, ott keresi -
   A fényben és pompában,
Hol a szívet csömör lesi
   Minden élés nyomában.
Ezer öröm virágozik;
De leginkább barátkozik
   Az érzékeny szívekkel,
   S az értelmes lelkekkel.
157. Dal.
Éljük, éljük az életet!
   Ám de éljük eszünkkel;
Éljünk minden percenetet,
   S utóbbra is tegyünk el.
Éljük, éljük az életnek
   Örömeit, kéjeit;
Éljük a szép természetnek
   Boldogító kedveit:
Az ég maga javallja ezt;
Az élésre maga gerjeszt;
   Éljünk lelkünk- s testünkkel,
   Mert holnap tán mennünk kell.
159. Dal.
A sors ura bölcsen teszi,
   Hogy a jó s rossz jövendőt
Szemünk elől elfedezi -
   Áldjuk, áldjuk érte őt!
Kevélységgel dagadnánk fel,
   Ha bizonyos jót látnánk;
Irtózattal tellenénk el,
   Ha látnók, hogy rossz vár ránk.
Józan marad jó dolgában,
Nem csügged el balsorsában,
   Mert itt remél, amott fél:
   A bölcs ember imígy él.
161. Dal.
Ragyogó mell-csillagodat,
   Pávafarkú címedet,
Halmokra gyűlt aranyodat,
   Hír-felkapta nevedet
Nem irígylem, tartsd magadnak
   S végy, amit tudsz, ezeken;
Szívemnek fenn nem akadnak
   Kedvei az ilyeken:
Míglen szívem való jót él,
Nem ingerli az ily füst s szél;
   Nem kell neki a dibdáb,
   Gyermekkedvet töltő báb.
162. Dal.
Míg az élet tavaszában
   Szívünk s elménk tüze ég;
Míg tetemünk ép csontjában
   Erő s velő vagyon még:
Addig minden örömünknek
   Ámor legyen szerzője,
Nappalunknak, éjjelünknek
   Ámor legyen töltője;
S midőn őszünk élte itt lesz.
Akkor Ámort, ki bucsút vesz.
   Oly barátság váltsa fel,
   Mely a sírig tartson el.
163. Dal.
Ne csudáld, hogy majd minden szó
   Csak szerelem versemben:
A sok édes, a sok szép s jó,
   Amit érzek keblemben,
Sőt a roppant természetben
   Ami lehelli és munkál,
Vonz, köt, tart, s ily szép keletben
   Ami által összeáll,
S összehangzik minden, minden,
Kivűl, belől, alatt és fenn,
   Ami élet s élelem, -
   Mi az, ha nem szerelem?
165. Dal.
Seregesen megy a vad lúd
   Egy-egy betű képében
Oda, hol jobb helyeket tud,
   Kiált magas röptében;
Csóka, varjú alant repűl,
   Emberlakot keresgél;
Sármány, pityer kertekbe gyűl,
   Csípősen fúj a felszél:
A tél ajtónk előtt immár,
S ez majd mindent szorosba zár
   Én mindennek bőjében
   Vagyok Lízám ölében.
173. Dal.
Az arannyal teli zacskó
   Igen hasznos a földön.
Amióta némely szép s jó
   Pénzzel vétethető lön;
De nemesebb kellemeit
   S díszeit a léleknek,
És édesebb örömeit
   S kéjeit a szíveknek,
A mi létünk mennyé teszi,
Senki pénzen meg nem veszi:
   Az arannyal tölt zacskó
   Csak boldog szív mellett jó.
174. Dal
Erdőn, mezőn zúgva dúl-fúl
   Az éjszak hideg szele;
Tölgynek, bükknek zörögve hull.
   S repdez száraz levele;
Hamvas ködbe van borúlva
   A szép vidék pompája;
Szerelmünknek elpusztúlva
   Fekszik örömtanyája:
De minket ez nem szomorít:
Noha négy fal közé szorít
   Bennünket a zordon tél,
   Szívünk mindég tavaszt él.
186. Dal.
A szerelem erkölcsöket
   A szív gerjedelmiből
Úgy tenyészt, mint gyümölcsöket
   A nap a fák rügyiből;
S gyakran, amit egy században
   Fel nem talál az elme,
Felleli egy pillanatban
   A szív égő szerelme.
Kifejtvén az elmésséget,
Ő lel minden mesterséget;
   Nincs ott lehetetlenség,
   Hol termékeny tüze ég.
192. Dal.
Hogy a hírnek templomában
   Örök legyen a neve,
Mit nem forgat az agyában,
   Mit nem tesz, mit nem teve,
Vagy ha nem tesz, nem tehetvén,
   Mit tenni nem hajlandó,
Kész örömét félrevetvén,
   A nyugtalan halandó? -
S csak sírjánál eszmélkedik;
De már ott nem kételkedik:
   Hogy jobb élni szívében,
   Mintsem a név hírében.
193. Dal.
E hiányos por-életben,
   Nézz bár hátra s előre,
Semmi sincsen tökéletben,
   Semmi sem jut tetőre:
A szerelem ragad csak fel
   Oly tetőre szárnyával,
Hol a szív oly élelmet lel,
   Hogy elégszik sorsával.
Szeretni és szerettetni,
Két szívnek eggyé lehetni, -
   Ennél feljebb már nem hág
   Az emberi boldogság.
194. Dal.
A szerelem keserűjét,
   Ki az, ki leírhatná?
A szerelem gyönyörűjét,
   Hol az, ki elmondhatná?
Pokla dühösb gyötrelmeit
   A jaj ki nem adja még;
Mennye lelkesb örömeit
   Zengni lehetetlenség.
Szívünknek mély fenekében,
S valóságunk szövetében
   Ül mind lelke kéjének,
   Mind fenéje mérgének.
198. Dal.
A szív minden indúlatja
   Az emberből mást-mást tesz:
Most barommá változtatja,
   Kiből majd meg isten lesz;
A párducnak s oroszlánnak
   Parancsol most eszével,
Kit egy vérhab majd zsákba rak
   Lelkével és testével:
Önmaga meg nem foghatja, 
Az istennek mily állatja; -
   Érző szív te, s magas ész,
   Mindég ég rokonja léssz.
199. Dal.
Az embert, ki kebelében
   Soha tiszta szerelem
Nem fogamzik, bár fejében
   Sok az ész és értelem;
Ki a vallást s jámborságot
   Gúnyolja és megveti,
Az erkölcsöt s igazságot
   S hazáját nem szereti:
Az oly embert kerűlni kell,
Mert élete poklot lehell;
   Mert méreg foly erében,
   S egy ördög ül szívében.
200. Dal.
Miket, szívem ömledezvén
   Enmagam-lelt hangokban
Énekeltem s daloltam én, -
   Nem nagy ész szól azokban:
Csak természet szüleményi,
   Egyűgyűek szavaim;
Búm s örömim érzeményi
   Énekeim, dalaim;
De ki mindezt nem érezed,
S talán hiú hangnak veszed, -
   Élelmed a nap alatt
   Csak agyagból kelt falat.

-&-