Henrik Ibsen

A tenger vonzása

Színmű öt felvonásban

Fordította Gáli József

SZEMÉLYEK
Dr. Wangel körorvos
Ellida a második felesége
Bolette első házasságából való lánya
Hilde kamasz lány az első házasságából
Arnholm főgimnáziumi tanár
Lyngstrand
Ballested
Az idegen
Városi fiatalok, turisták, nyaralók
A darab Észak-Norvégiában, egy fjord menti kisvárosban játszódik nyáron

ELSŐ FELVONÁS
Wangel doktor háza, baloldalt kiugró nagy verandával. A ház előtt és körülötte kert. A veranda végében zászlórúd. A kertben jobbra lugas, benne asztal, székek. A háttérben sövénykerítés, kiskapu. A kerítés mögött a part mentén út vezet. Az utat fasor szegélyezi. A fák között látszik a fjord; a távolban magas hegyvonulatok és hegyormok. Meleg, fénylő, tiszta nyári reggel.
Ballested, középkorú férfi kopott bársonykabátban, fején széles karimájú művészkalap, a zászlórúd mellett a kötéllel bajlódik. A zászló a földön hever. Kicsit távolabb festőállvány, kifeszített vászonnal. Mellette tábori széken ecset, paletta, festékes doboz.
Bolette a kerti szoba nyitott ajtaján kilép a verandára. Virágokkal teli nagy vázát helyez az asztalra
Bolette	No, Ballested, sikerül?
Ballested	Igenis, kisasszony. Ez aztán igazán egyszerű. Már megbocsásson a tolakodásért, de vendéget várnak?
Bolette	Igen, Arnholm tanárt várjuk ma délelőttre. Az éjszaka érkezett a városba.
Ballested	Arnholm? Várjon csak... Arnholm? Nem az az Arnholm, aki valamikor itt házitanítóskodott?
Bolette	De igen. Ő az.
Ballested	Lám, lám, ő is csak visszajön.
Bolette	Ezért húzzuk fel a zászlót.
Ballested	Így is van rendjén.
(Bolette visszamegy a kerti szobába. Nemsokára Lyngstrand jön jobbról felfelé az úton; amikor észreveszi a festőállványt és a felszerelést, érdeklődve megáll. Vézna, beteges külsejű fiatalember, egyszerű, de tisztes öltözékben)
Lyngstrand	(a kerítés mögött) Jó reggelt.
Ballested	(hátrafordul) Hahó! Jó reggelt. (Felvonja a zászlót) Így ni, száll a léggömb. (Rögzíti a kötelet, majd a festőállvánnyal foglalatoskodik) Jó reggelt, tisztelt uram. Azt hiszem, még nem volt szerencsém...
Lyngstrand	Ön, uram, ugyebár festő?
Ballested	Hogyne, természetesen. Már miért ne lennék festő is?
Lyngstrand	Igen, látom. Ha nem veszi tolakodásnak, beléphetek egy pillanatra?
Ballested	Nézni akarja, hogy csinálom?
Lyngstrand	Igen, nagyon szeretném.
Ballested	Ó, még nem sokat láthat. De azért csak tessék. Jöjjön közelebb.
Lyngstrand	Köszönöm. (Belép a kertkapun)
Ballested	(fest) Ott, annál a fjordnál tartok éppen, ott a szigetek között.
Lyngstrand	Látom, igen.
Ballested	Az alak még hiányzik. Itt a városban képtelenség modellt felhajtani.
Lyngstrand	Alak is lesz rajta?
Ballested	Igen, az előtérben, itt, ezen a sziklazátonyon haldokló sellő fekszik majd.
Lyngstrand	Miért éppen haldokló?
Ballested	Idetévedt a tengerről, és nem tud visszaevickélni többé. Itt fekszik most, és elpusztul a sekély parti pocsolyában, érti már?
Lyngstrand	Ó, igen.
Ballested	Ennek a háznak az úrnője adta az ötletet, hogy valami effélét fessek.
Lyngstrand	Mi lesz a kép címe, ha elkészül?
Ballested	Azt hiszem, “A sellő halála”.
Lyngstrand	Rendkívül kifejező. Bizonyára valami nagyon szép fog belőle kikerekedni.
Ballested	(Lyngstrandra néz) Szakmabeli talán?
Lyngstrand	Úgy érti, hogy festő vagyok-e?
Ballested	Úgy.
Lyngstrand	Nem, nem vagyok festő. Szobrásznak készülök. A nevem Hans Lyngstrand.
Ballested	Csakugyan? Szobrász? Igen, persze, a szobrászat is tetszetős, finom művészet. Azt hiszem, néhányszor már láttam önt az utcán. Hosszabb ideje tartózkodik minálunk?
Lyngstrand	Nem, csak tizennégy napja. De lehet, hogy itt töltöm az egész nyarat.
Ballested	Hogy kiélvezze a fürdőélet kellemességeit, ugye?
Lyngstrand	Igen, meg kell kissé erősödnöm.
Ballested	Talán csak nem gyengélkedik?
Lyngstrand	De igen, nekem eleve kissé gyenge az alkatom. Különben nem veszélyes. Csak valamiféle nyomást érzek a mellemben.
Ballested	Ugyan, semmiség! De azért egyszer megkérdezhetne egy tapasztalt orvost.
Lyngstrand	Arra gondoltam, hogy alkalomadtán beszélek Wangel doktorral.
Ballested	Helyes, csak forduljon hozzá. (Balra kitekint) No, megint egy gőzös. Tömve utasokkal. Példátlanul fellendült az utóbbi években itt az utazgatás!
Lyngstrand	Valóban, szerintem is óriási itt a forgalom.
Ballested	Nyaralóvendégünk is van csőstül. Néha már attól félek, hogy a sok idegen megváltoztatja a mi derék városunk jellegét.
Lyngstrand	Ön itt született?
Ballested	Nem, azt nem. Ámde akkla... akklimatizálódtam. Az idő és a megszokás szálai a városhoz kötöznek.
Lyngstrand	Ezek szerint már régóta itt él?
Ballested	Hát vagy tizenhét-tizennyolc esztendeje. Skive színtársulatával jöttem ide. Ámde anyagi nehézségeink támadtak. A társulat pedig ennek következtében szétszóródott a szélrózsa minden irányába.
Lyngstrand	És ön, ön itt maradt?
Ballested	Maradtam. És nagyon jól tettem. Akkoriban ugyanis, elárulhatom, kiváltképpen a díszletfestő szakmában tevékenykedtem.
(Bolette hintaszéket hoz ki a verandára)
Bolette	(beszól a kerti szobába) Hilde, keresd már meg a papa hímzett sámliját!
Lyngstrand	(a veranda elé megy, és köszön) Jó reggelt, Wangel kisasszony!
Bolette	(a korláthoz lép) No, nézd csak! Maga az, Lyngstrand úr? Jó reggelt. Bocsásson meg egy pillanatra, csak meg kell még... (Bemegy a házba)
Ballested	Ismeri a családot?
Lyngstrand	Közelebbről nem. Egy-két alkalommal már találkoztam a kisasszonyokkal. Aztán a nagyságos asszonnyal is beszéltem a múltkor, de csak futólag, fenn a Kilátón, a hangversenyen. Mondta, hogy látogassam meg egyszer.
Ballested	Nos, tudja, mit?... Ápolja ezt az ismeretséget.
Lyngstrand	Szándékomban is áll, hogy leviziteljek. Ahogy az ilyen látogatást nevezik. Mihelyt nyílik rá valami alkalom.
Ballested	Ugyan már! Alkalom... (Kitekint balra) A mindenségit! Hogy az a mennydörgés... A hajó már ott jár a hídnál. Megyek a szállodába. Talán valamelyik új vendég igényt tart rám. Ugyanis tudja meg, hogy én hajvágással és fodrászkodással is foglalkozom.
Lyngstrand	Ó, ön valóban rendkívül sokoldalú.
Ballested	Ilyen kis helyen érteni kell a módját, hogy a legkülönfélébb szakmákhoz is ak... akklimatizálódjunk. Ha a fodrászszakma terén bármire szüksége lenne, például pomádéra vagy valami hasonlóra, keresse csak Ballested tánctanárt.
Lyngstrand	Tánctanárt?
Ballested	Vagy a Fúvós Egylet elnökét, ha úgy tetszik. Ma este hangversenyt adunk fent a Kilátón. Viszontlátásra, agyő! (A festőfelszereléssel kilép a kerítéskapun, és balra eltávozik)
(Hilde jön a szobából a sámlival. Bolette újra virágot hoz. Lyngstrand a kertből felköszön Hildének)
Hilde	(a korlát mellett, anélkül, hogy visszaköszönne) Bolette mondta, hogy idemerészkedett.
Lyngstrand	Igen, voltam olyan bátor, és benéztem egy pillanatra.
Hilde	Talán éppen a reggeli sétáját végzi?
Lyngstrand	Ó, nem, ma nem sokat sétáltam.
Hilde	Csak nem fürdeni volt?
Lyngstrand	Néhány pillanatra bementem a vízbe. Láttam a parton a kegyed kedves mamáját. Ment a kabinjába.
Hilde	Ki ment oda?
Lyngstrand	A kegyed kedves mamája.
Hilde	Ó, vagy úgy. (A hintaszék elé teszi a sámlit)
Bolette	(mintha véget akarna vetni a beszélgetésnek) Nem látta véletlenül a papa csónakját kint a fjordban?
Lyngstrand	Igen, mintha láttam volna egy vitorlást a part felé tartani.
Bolette	Az csak a papa lehetett. Kint volt a szigeteken a pácienseinél. (Az asztalt rendezgeti)
Lyngstrand	(tesz egy lépést a verandalépcsőn felfelé) Micsoda virágözön!
Bolette	Ugye szép?
Lyngstrand	Ó, csodaszép. Mintha ünnep lenne a házban.
Hilde	Az is van. Ünnep.
Lyngstrand	Gondoltam. Bizonyára ma van a tisztelt papa születésnapja.
Bolette	(figyelmeztetően Hildéhez) Pszt, pszt.
Hilde	(rá sem hederít) Nem az övé, hanem a mamáé.
Lyngstrand	Úgy, tehát ma van a kedves mamájuk születésnapja.
Bolette	(halkan, ingerülten) Hilde, kérlek!...
Hilde	(ugyanúgy) Hagyj békén! (Lyngstrandhoz) Ön ugye most éppen indult haza reggelizni?
Lyngstrand	(lelép a lépcsőről) Igen, itt az ideje, hogy egyek valamit.
Hilde	A hotelben bizonyára jó helye van, ugye?
Lyngstrand	Már nem lakom a hotelben. Túl drága nekem.
Hilde	Hát akkor hol lakik?
Lyngstrand	Ott fent, Madame Jensennél.
Hilde	Miféle Madame Jensennél?
Lyngstrand	A bábaasszonynál.
Hilde	Elnézést, Lyngstrand úr, de igazán több a dolgom annál, mint...
Lyngstrand	Igen, ezt nem kellett volna mondanom.
Hilde	Ugyan mit?
Lyngstrand	Amit az imént mondtam.
Hilde	(ridegen végigméri) Ebből én egy szót sem értek, Lyngstrand úr.
Lyngstrand	Nem, nem. Most azonban egyelőre búcsúznom kell a hölgyektől.
Bolette	(előremegy a lépcsőig) Isten vele, Lyngstrand úr, isten vele! Bocsásson meg nekünk... de majd máskor, ha egyszer valóban több ideje meg kedve lesz, akkor csak jöjjön el hozzánk, látogassa meg a papát... meg minket is.
Lyngstrand	Köszönöm szépen. Örömmel megteszem. (Köszön, és távozik a kertkapun. Ahogy kint az úton balra elhalad, még egyszer felköszön a verandára)
Hilde	(félig hangosan) Agyő, moszjő, agyő! És adja át szívélyes üdvözletem Jensen mamának.
Bolette	(megrángatja a karját, halkan) Hilde! Ne pimaszkodj! Elment az eszed?! Nagyon könnyen meg is hallhatta volna!
Hilde	Nagy ügy! Azt hiszed, érdekel?
Bolette	(kitekint jobbra) Ott jön a papa.
(Wangel felbukkan jobbról a gyalogúton; útiruhában van, kezében kis táska)
Wangel	Itt vagyok, lányok! Megjöttem. (Belép a kiskapun)
Bolette	(elébe megy a kertben) De jó, hogy itthon vagy!
Hilde	(szintén lemegy hozzá) Remélem, papa, most már szabad az egész napod?
Wangel	Jaj, dehogy, később még le kell mennem egy percre a rendelőbe. Nem tudjátok, Arnholm megérkezett már?
Bolette	Igen, a múlt éjjel. Megkérdeztük a hotelben.
Wangel	Tehát még nem láttátok?
Bolette	Nem. De ma reggel biztosan idejön.
Wangel	Igen, ezt biztosan megteszi.
Hilde	(rángatja) Papa, nézz már végre körül.
Wangel	(a veranda felé néz) Látom, gyerekem, látom. Igazán minden nagyon ünnepélyes.
Bolette	Ugye, csinosan elrendeztünk mindent?
Wangel	Igen, ezt nem tagadhatom. Mondjátok, egyedül vagyunk itthon?
Hilde	Igen, ő elment...
Bolette	(gyorsan a szavába vág) Mama fürödni ment.
Wangel	(barátságosan néz Bolettére, és megsimogatja a haját; majd tétovázva megszólal) Figyeljetek csak ide, kislányok... maradjon ez így egész nap? A zászló is fent lebegjen estig?
Hilde	Ezt magadtól is tudhatnád, papa!
Wangel	Hm... persze. De nézzétek csak...
Bolette	(biccent, és kacsint egyet Wangelre) Te nyugodtan gondolhatod, papa, hogy mindezt Arnholm tanár úr tiszteletére rendeztük. Ha egy ilyen kedves, jó barát első ízben látogat meg téged, akkor...
Hilde	(nevetve ráncigálja Wangelt) Gondold csak meg, papa... Bolette régi tanítója!
Wangel	(elfojtott mosollyal) Valóságos kis hóhéraim vagytok ti ketten. Nos, istenem, elvégre természetes, hogy megemlékezünk arról, aki már nincsen közöttünk. De mégsem helyes. Hilde, fogd csak meg! (Átadja neki a táskát) Vidd le a rendelőbe... Nem, lányok, nem tetszik ez nekem. Tudjátok, főként a módja és mikéntje nem tetszik. Mindig; minden évben így, mi hárman... De mit is mondhatok? Talán másképp nem is lehet!
Hilde	(elindul a táskával a kerten át balra, de megáll, visszafordul, és kifelé mutat) Nézzétek csak azt az urat, aki ott lépeget. Biztosan ő az, a tanár úr.
Bolette	(arra néz) Az ott? (nevet) Te nagyokos! Elhiszed, hogy az az öreg muki Arnholm? Mit képzelsz?
Wangel	Várj csak, kislányom. Jóságos isten, azt hiszem, ez mégis ő. Bizony, ez ő!
Bolette	(csendes megdöbbenéssel mered arra) Isten tudja, én is azt hiszem!...
(Arnholm főgimnáziumi tanár elegáns utcai öltönyben, aranykeretes szemüveggel, karcsú sétapálcával felbukkan bal felől az úton. Kissé kimerültnek látszik. Benéz a kertbe, barátságosan köszön, és belép a kiskapun)
Wangel	(elébe megy) Legyen üdvözölve, kedves Arnholm! Szívből köszöntöm a jó öreg hazai földön!
Arnholm	Köszönöm, nagyon köszönöm, kedves doktor úr. Ezer köszönet! (Kezet ráznak, és együtt mennek át a kerten)
Arnholm	És íme a gyermekek! (Kezet nyújt nekik, és nézi őket) Alig ismertem meg őket.
Wangel	Meghiszem azt.
Arnholm	Talán Bolettet. Igen, őt megismerném.
Wangel	Kötve hiszem. Már nyolc, már kilenc esztendeje is van, hogy utoljára látta. Jaj, bizony sok mindent megváltoztatott itt az idő múlása.
Arnholm	(körülnéz) Ennek sok nyomát nem látom. Eltekintve attól, hogy a fák derekasan megnőttek, és ez a lugas is idekerült...
Wangel	Ó, nem, nem a látszat... nem külsőleg...
Arnholm	Na persze még az is, hogy most van két nagy eladó lány a háznál.
Wangel	No, ami azt illeti, eladónak még csak az egyik nevezhető.
Hilde	(halkan) Miket mond ez a papa!
Wangel	Azt hiszem, most már leülhetnénk a verandán. Ott hűvösebb, mint idelent. Tessék, kérem.
Arnholm	Köszönöm, kedves doktor, nagyon köszönöm.
(Felmennek a verandára. Wangel Arnholmot a hintaszékbe ülteti)
Wangel	Így ni. Helyezze magát kényelembe, és pihenjen. Látszik, hogy az utazás egy kissé megviselte.
Arnholm	Ó, szóra sem érdemes. Ebben a környezetben...
Bolette	(Wangelhez) Ne készítsünk be egy kis szódavizet meg gyümölcslevet a kerti szobába? Itt kint nemsokára meleg lesz.
Wangel	Jól van, gyerekek. Hozzatok nekünk szódat meg levet. Meg talán egy kis konyakot is.
Bolette	Konyakot is?
Wangel	Csak keveset. Ha valaki megkívánná.
Bolette	Jó. Hilde, te vidd le a táskát a rendelőbe.
(Bolette bemegy a kerti szobába, és becsukja maga mögött az ajtót. Hilde megfogja a táskát, és a kerten át a ház mögött balra eltávozik)
Arnholm	(tekintetével követte Bolettet) Mondhatom, pompás egy... mondhatom, pompás két lány cseperedett fel itt az ön házában.
Wangel	(leül) Ön is úgy találja?
Arnholm	Igen, Bolette valósággal meglepett. De Hilde is. És ön is, kedves doktor. Mondja, kérem, ön itt akarja leélni az egész életét?
Wangel	Igen, bizony ez már csak így marad. Itt születtem. Itt ringott a bölcsőm. Ahogy mondani szokás. Itt éltem olyan végtelen boldogságban azzal, aki olyan hamar elhagyott bennünket. Azzal az asszonnyal, akit maga is ismert, Arnholm.
Arnholm	Igen, igen.
Wangel	És most azzal az asszonnyal élek itt ugyanolyan boldogan, aki helyette jött. Igen, nyugodtan mondhatom, hogy a sors úgy nagyjából kegyes volt hozzám.
Arnholm	De a második házasságából ugye nincsenek gyerekei?
Wangel	Két éve, de inkább két és fél éve született egy kisfiúnk. Nem sokáig tarthattuk meg. Négy-öt hónapos korában meghalt.
Arnholm	A felesége nincs idehaza?
Wangel	Nemsokára megjön. Lement fürdeni. Minden áldott nap úszik ilyenkor. Akármilyen legyen is az időjárás.
Arnholm	Valami bántja talán?
Wangel	Tulajdonképpen nincsen semmi baja. Jóllehet az utóbbi években észrevehetően ideges. Ezt úgy értem, hogy néhanapján. Hiába töröm a fejem, nem tudok rájönni az okára. Csak a vízben, ott érzi igazán jól magát, az az életeleme.
Arnholm	Igen, erre emlékszem.
Wangel	(alig észrevehető mosollyal) Persze, ön ismeri Ellidát még abból az időből, amikor kint tanítóskodott Skjoldvikenben.
Arnholm	Természetesen. Gyakran felkereste a parókiát. Sokszor találkoztunk a világítótoronyban is, amikor az édesapját látogattam.
Wangel	Az az élet ott kint, higgye meg, mély nyomot hagyott benne. Az emberek itt a városban ezt meg sem érthetik. “A tengerről jött asszony” - csak így nevezik maguk között.
Arnholm	Valóban?
Wangel	Bizony. Ezért arra kérem önt, kedves Arnholm, beszélgessen vele a régi időkről. Nagyon jól esne neki.
Arnholm	(kételkedve néz rá) Van valami oka, hogy ezt hiszi?
Wangel	Van bizony.
(Ellida hangja jobbról a kert felől hallható)
Ellida	Wangel, te vagy ott?
Wangel	Igen, kedvesem. (Feláll)
(Ellida nagy, könnyű vállkendőben, nedves, vállára terülő, kibontott hajjal a lugas előtt kilép a fák közül. Arnholm feláll)
Wangel	(mosolyogva nyújtja felé a kezét) Íme... a sellő!
Ellida	(felsiet a verandára, és megragadja Wangel kezét) Hála istennek, csakhogy újra itt vagy! Mikor érkeztél?
Wangel	Épp az imént. Nemrégen. (Arnholmra mutat) Nem üdvözölnél egy régi ismerőst?
Ellida	(kezet nyújt Arnholmnak) Itt van hát, végre. Köszöntöm! Bocsássa meg, hogy nem voltam itthon...
Arnholm	De kérem. Hagyja a formaságokat.
Wangel	Jó friss volt a víz?
Ellida	Friss?! Ó, istenem, itt a víz sohasem friss. Lagymatag és erőtlen. Pfuj! Itt benn a fjordok között beteg a víz.
Arnholm	Beteg?
Ellida	Igen, beteg, és azt hiszem, mást is megbetegít.
Wangel	(nevetgél) No, te aztán ügyesen reklámozod ezt a fürdőhelyet.
Arnholm	Nekem inkább az a véleményem, hogy Wangelné asszonyt különös kapcsolat fűzi a tengerhez és mindenhez, ami a tengert jelenti.
Ellida	Ó, igen, lehet. Szinte magam is ezt hiszem... De nézze csak ezt az ünnepélyes fogadtatást, amit az ön tiszteletére rendeztek a lányok!
Wangel	(zavartan) Hm, no. (Az óráját nézi) Nekem most már nemsokára...
Arnholm	Igazán? Az én tiszteletemre?
Ellida	Nos, ezt tudhatja ön is. Nem mindennap díszítjük fel így a házat. Ó, milyen fullasztó itt a hőség a tető alatt! (Lemegy a kertbe) Jöjjön ön is át ide. Itt legalább nem áll úgy meg a levegő. (Leül a lugasban)
Arnholm	(követi) Igen, érzem, itt valóban egészen üde szellőcske fújdogál.
Ellida	Igen, üde annak, aki, mint ön, a főváros nyomasztó levegőjéhez szokott. Szörnyű lehet ott a nyár, hallottam.
Wangel	(szintén lement a kertbe) Nos, kedves Ellida, egy kis ideig magadnak kell szórakoztatnod a mi szeretett barátunkat.
Ellida	Dolgod van?
Wangel	Igen, lemegyek még a rendelőbe. Aztán egy kicsit rendbe hozom az öltözékemet. De nem maradok el sokáig...
Arnholm	Csak ne siessen, kedves doktor. A felesége meg én majd eltöltjük az időt.
Wangel	(bólint) No, persze, ebben nem kételkedem. Akkor hát a viszontlátásra! (Balra a kerten át el.)
Ellida	(kis szünet után) Ugye, jól el lehet itt üldögélni?
Arnholm	Ami engem illet, remekül.
Ellida	Ez a kis lugas az én lugasom. Így is hívják, mert én csináltattam. Pontosabban Wangel, a kedvemért.
Arnholm	Tehát itt szokott üldögélni?
Ellida	Igen, a nap legnagyobb részében itt ülök.
Arnholm	A lányokkal?
Ellida	Nem. A lányok inkább a verandán tartózkodnak.
Arnholm	És Wangel?
Ellida	Ó, Wangel ide-oda járkál. Egyszer itt van nálam, egyszer meg ott fent a gyerekeknél.
Arnholm	Maga kívánja ezt így?
Ellida	Azt hiszem, mindegyik fél így érzi magát a legjobban. Hiszen átszólhatunk egymáshoz olykor-olykor, ha úgy érezzük, hogy van egymás számára valami mondanivalónk.
Arnholm	(töpreng egy darabig) Hm, hm. Bizony rég volt az már, amikor... ott, Skjoldvikenben, utoljára kereszteztem az életét.
Ellida	Jó tíz esztendeje, hogy akkor kint járt nálunk.
Arnholm	Igen, körülbelül annyi ideje. Ha elképzelem magát újra ott a világítótoronyban! A “pogány nőt”, ahogy az öreg lelkész hívta, mert az apja - így mondta mindig - egy hajó nevére kereszteltette, nem pedig keresztényhez méltó névre...
Ellida	No és? Aztán?
Arnholm	Mindenre inkább gondoltam volna akkor, csak arra nem, hogy magával mint Wangelné asszonnyal találkozom itt újra.
Ellida	Akkor még Wangel nem volt. Akkor még élt a gyerekek első anyja. Igazi anyja.
Arnholm	Igen, igen. De még ha nem így lett volna! Ha Wangel szabad és független, akkor sem hittem volna, hogy ez így történhet.
Ellida	Én sem. Soha és semmiképpen akkor.
Arnholm	Wangel nagyon derék ember. Roppant becsületes. Jószívű és barátságos mindenkihez...
Ellida	(melegen és szívből) Igen, ő igazán ilyen!
Arnholm	...de azt hiszem, teljesen más, mint maga.
Ellida	Igaza van. Valóban teljesen más.
Arnholm	De akkor hogyan történhetett? Hogyan?
Ellida	Kedves Arnholm, erről ne kérdezzen. Nem tudnám úgysem megmagyarázni magának. De még ha sikerülne is, maga ebből semmit sem fogna fel, szikrányit sem értene belőle.
Arnholm	Hm... (Halkabban) Elárult valamit rólam a férjének? Természetesen arra a hiábavaló lépésre gondolok, amire egyszer ragadtattam magam.
Ellida	Nem. Hogyan is gondolhat ilyet?! Egy szót sem szóltam neki arról, amire céloz.
Arnholm	Ennek örülök. Kissé nyomasztott a gondolat, hogy...
Ellida	Erre nem volt semmi oka. Én csak annyit mondtam neki, ami igaz is, hogy nagyon kedveltem magát, és ott kint maga volt az én legjobb, leghűségesebb barátom.
Arnholm	Köszönöm. De mondja, miért nem írt nekem soha, amióta elmentem?
Ellida	Azt hittem, talán fájdalmat okoz, ha olyan valakiről hall, aki nem tudta viszonozni az érzelmeit. Azt hittem, hogy ezzel régi sebeket tépnék fel újra.
Arnholm	Hm... igen, igen. Talán igaza volt.
Ellida	De miért nem írt maga?
Arnholm	(Ellidára néz, és kissé szemrehányóan mosolyog) Én kezdjem? Gyanút keltsek, hogy újra kísérletezem? Olyan kudarc után, amilyet elszenvedtem?
Ellida	Hát igen, ezt nagyon megértem. És később nem gondolt soha más kapcsolatra?
Arnholm	Soha. Hű maradtam az emlékeimhez.
Ellida	(félig évődve) Ugyan már! Hagyja nyugodni a régi, szomorú emlékeket. Azt hiszem, jobban tenné, ha azzal törődne, hogy mielőbb boldog férj váljék magából.
Arnholm	Akkor, Wangelné asszony, ennek hamarosan be kell következnie. Ne feledje, hogy szégyenszemre én már elmúltam harminchét éves.
Ellida	No lám, annál inkább igyekezzék. (Hallgat egy darabig, majd komolyan, lehalkított hangon szólal meg) Hallgasson ide, kedves Arnholm, elmondok most magának valamit, amit akkoriban az életem árán sem vallottam volna be.
Arnholm	Ugyan mit?
Ellida	Amikor maga azt a hiábavaló lépést tette, amint az előbb mondta, én nem válaszolhattam másképp, mint ahogy válaszoltam.
Arnholm	Tudom. Jó barátságnál egyebet nem nyújthatott nekem. Ezt tudom.
Ellida	Nem tudhatja azonban, hogy minden érzésem és vágyam máshoz vonzott akkor.
Arnholm	Akkor?
Ellida	Igen.
Arnholm	De hát ez lehetetlen! Eltéveszti az időpontot. Hiszen akkor még aligha ismerhette Wangelt.
Ellida	Nem Wangelről beszélek.
Arnholm	Nem róla? Abban az időben Skjoldvikenben - emlékezetem szerint - rajtam kívül senki másról nem feltételezhetem, hogy eljegyezte volna magát vele.
Ellida	Igen, persze. Ezt elhiszem. Minden annyira kusza volt, szinte bele lehetett bolondulni!
Arnholm	Beszéljen hát erről valamivel többet!
Ellida	Elég annyi, ha tudja, hogy annak idején nem voltam szabad. Ezt pedig már tudja.
Arnholm	És ha annak idején szabad?
Ellida	Hogyan?
Arnholm	Akkor más választ ad a levelemre?
Ellida	Honnan tudhatnám? Amikor Wangel jött, akkor már másképp válaszolhattam.
Arnholm	Minek mondta el most nekem, hogy el volt kötelezve?
Ellida	(feláll, félelem és nyugtalanság látszik rajta) Szükségem van valakire, akinek megvallhatom. Nem, nem, maradjon csak ülve.
Arnholm	A férje nem tud erről?
Ellida	Mindjárt az elején bevallottam neki, hogy az érzelmeim egyszer máshová kötöttek. Ennél többet nem kívánt tudni. És később sem érintettük ezt soha. Tulajdonképpen őrültség is volt az egész, semmi más. Aztán mindjárt vége is lett. Igen... bizonyos vonatkozásban.
Arnholm	(feláll) Csak bizonyos vonatkozásban? Nem teljesen?
Ellida	De, de igen! Istenem, ez egyáltalán nem úgy van, kedves Arnholm, mint ahogy gondolja. Minden teljesen felfoghatatlan. Nem is tudom, hogyan mondjam el. Csak azt hihetné, hogy beteg voltam. Vagy hogy nem voltam észnél.
Arnholm	Drága Wangelné asszony, most már igazán mindent mondjon el, beszélnie kell.
Ellida	Jó, legyen. Megpróbálom. Mivel magyarázná meg értelmes ember létére magának, hogy... (Kinéz és elhallgat) Majd később. Várnia kell. Látogató érkezett.
(Lyngstrand bukkan fel balról az úton, és belép a kertbe. Gomblyukában virág, kezében papírba burkolt, selyemszalaggal átkötött nagy csokor. Kissé tétován és határozatlanul megáll a veranda előtt)
Ellida	(kilép a lugasból) A lányokat keresi, Lyngstrand úr?
Lyngstrand	(megfordul) Ó, a nagyságos asszony itt van. (Köszön, és közelebb lép) Nem. Nem az ifjú hölgyeket keresem. Kegyedet személyesen, Wangelné asszony. Ugyanis kegyed megengedte, hogy meglátogassam.
Ellida	Hát persze, miért ne? Mindig szívesen látjuk.
Lyngstrand	Nagyon köszönöm. És ha már olyan szerencsésen alakult, hogy ma éppen ünnepség van a háznál...
Ellida	Úgy, hát tudja?
Lyngstrand	Iigeen. És ezért, nagyságos asszonyom, bátorkodom átnyújtani ezt a... (Átadja a csokrot)
Ellida	No de drága Lyngstrand úr, nem volna célszerűbb, ha a gyönyörű csokrát személyesen adná át Arnholm gimnáziumi tanár úrnak? Hiszen tulajdonképpen ő az, akiért...
Lyngstrand	(bizonytalanul néz a másik kettőre) Bocsásson meg, asszonyom, de én nem ismerem ezt az idegen urat. Ez csak a... Én a születésnap alkalmából vagyok itt, nagyságos asszonyom.
Ellida	Születésnap alkalmából? Akkor ön tévedett, Lyngstrand úr. Nincs ma nálunk semmiféle születésnap.
Lyngstrand	(ravaszkásan mosolyog) Ó, tudom én. Csak nem gondoltam, hogy titok.
Ellida	Mit tud, mi az hát, amit tud?
Lyngstrand	Hogy a nagyságos asszonynak van a szü... születésnapja.
Ellida	Az enyém?
Arnholm	(kérdően tekint Ellidára) Ma lenne? Nem, biztos, hogy nem. Ki van zárva.
Ellida	(Lyngstrandhoz) Miből gondolja?
Lyngstrand	Hilde kisasszony árulta el; az előbb már voltam itt egy pillanatra, és megkérdeztem az ifjú hölgyektől, miért ez a nagy virágözön és zászlódísz...
Ellida	No igen, és?
Lyngstrand	Mire Hilde kisasszony így felelt: “Hiszen ma van anya születésnapja!”
Ellida	Anyáé? Vagy úgy.
Arnholm	Aha! (Jelentőségteljesen összenéz Ellidával) Nos, Wangelné asszony, ha a fiatalember már úgyis tudja... akkor...
Ellida	(Lyngstrandhoz) Ha már tudja, akkor...
Lyngstrand	(ismét nyújtja a csokrot Ellidának) Engedje meg hát, hogy gratuláljak, és...
Ellida	(elveszi a csokrot) Nagyon köszönöm. De nem ülne le egy kicsit, Lyngstrand úr? (Mindhárman leülnek a lugasban) Tudja, tanár úr, ennek a születésnapnak titokban kellett volna maradnia.
Arnholm	Értem én. Nem tartozik ránk, kívülállókra.
Ellida	(az asztalra teszi a csokrot) Úgy van. Nem tartozik a kívülállókra.
Lyngstrand	Ígérem, egy léleknek sem árulom el.
Ellida	Ó, nem azért mondtam. Inkább arról beszéljen, hogy van? Úgy látom, jobb színben, mint a múltkor.
Lyngstrand	Igen, azt hiszem, egészen tűrhetően vagyok. Ha pedig jövőre talán elutazhatom délre, akkor...
Ellida	Biztosan sikerül majd, mondták a lányok.
Lyngstrand	Igen, mivel él egy jótevőm Bergenben, aki támogat. Ő megígérte, hogy jövőre segít nekem.
Ellida	Hogyan ismerkedett meg vele?
Lyngstrand	Nagy szerencsével. Ugyanis egyszer az ő egyik hajójával jártam a tengeren.
Ellida	Igazán? Akkoriban tehát a tengerre kívánkozott?
Lyngstrand	Dehogyis, egyáltalán nem. Amikor anya meghalt, apa nem tűrte tovább, hogy otthon tébláboljak. Ezért küldött a tengerre. Hazafelé hajótörést szenvedtünk a Csatornán. Szerencsére.
Arnholm	Hogy érti ezt?
Lyngstrand	Nos, éppen ennél a hajótörésnél szereztem a göthösségemet. Ezt a históriát itt a mellkasomban. Sokáig voltam a jéghideg vízben, amíg nem jöttek, és meg nem mentettek. Így aztán búcsút kellett mondanom a tengernek. Igen, ez valóban nagy szerencse volt.
Arnholm	Csakugyan? Úgy gondolja?
Lyngstrand	Igen. Ez a göthösség ugyanis most már nem veszélyes. Így aztán mégis az lehetek, ami mindig teljes szívemből szerettem volna: szobrász. Képzelje csak el: formálhatom az ujjaimnak lágyan engedelmeskedő, csodálatos agyagot!
Ellida	És milyen figurákat mintázna? Tengeri manókat vagy sellőket? Vagy talán a régi vikingeket?
Lyngstrand	Nem, nem ilyesmit tervezek. Amint lehet, egy nagy műbe kezdek. Egy szoborcsoportba, Gruppéba, ahogy mondani szokás.
Ellida	No, igen... és mit fog ábrázolni az a csoport?
Lyngstrand	Ó, valami olyat, amit átéltem.
Arnholm	Helyes, helyes, csak csinálja.
Ellida	De mégis, mi lesz az?
Lyngstrand	Úgy képzeltem, hogy ott fekszik majd egy fiatal nő, egy tengerész asszonya, és feltűnően nyugtalanul alszik. Álmodik is. Remélem, sikerül majd úgy megoldanom, hogy látható legyen rajta, hogy éppen álmodik.
Arnholm	Ez minden?
Lyngstrand	Nem, még egy alak is áll majd mellette. Egy jelenés, egy Gestalt, ahogy mondani szokás. Ez az a férfi, akihez, amíg távol járt, a nő hűtlen lett. És ez a férfi a tengerbe fulladt.
Arnholm	Mit mond?
Ellida	A tengerbe fulladt?
Lyngstrand	Igen. Hajóútja közben a vízbe fulladt. A különös az, hogy mégis hazatér. Éjnek idején. Ott áll az ágy mellett, és nézi az asszonyt. Csöpög róla a víz, mint arról, akit éppen a tengerből húztak ki.
Ellida	(hátradől a székben) Csodaszép! (Behunyja a szemét) Látom magam előtt.
Arnholm	De az ég szerelmére, uram! Ön azt mondta, hogy valami olyat tervez, amit átélt.
Lyngstrand	Igen. Át is éltem. Pontosabban: bizonyos vonatkozásban.
Arnholm	Átélte, hogy egy halott...
Lyngstrand	No persze, nem közvetlenül éltem át. Hanem belülről, ez érthető. Úgy, ahogy...
Ellida	(élénken, felajzva) Mondjon el mindent, amit csak el tud mondani. Ismerni akarom ennek az ügynek a legapróbb részletét is.
Arnholm	(mosolyog) Igen, ez aztán biztosan valami magának való történet lehet. Tengeri hangulattal fűszeres.
Ellida	Tehát mi történt, Lyngstrand úr?
Lyngstrand	Igen. Igen, az úgy volt, hogy annak idején, amikor a briggel hazafelé tartottunk, az egyik város, Halifax kórházában kellett hagynunk a fedélzetmesterünket. Felfogadtunk hát helyette egy amerikait. Ez az új fedélzetmester...
Ellida	Az amerikai?
Lyngstrand	...igen, ő... egy szép napon kölcsönkért a kapitánytól egy csomó régi újságot, és folyton azokat olvasgatta. Azt mondta, norvégül tanul.
Ellida	Nos, aztán?
Lyngstrand	Egyik este történt, förtelmes ítéletidőben. Mindenki a fedélzeten volt, kivéve a fedélzetmestert és engem. Ő ugyanis kificamította a lábát, annyira, hogy nem tudott ráállni. Én sem voltam valami jól, és a kajütben hevertem. Hát ahogy ott ül, és megint az egyik régi lapot olvassa...
Ellida	Igen, igen...
Lyngstrand	...ahogy ott javában olvas, egyszer csak felüvölt, odanézek, és látom, fehér, mint a kréta. Aztán fogja, és gyűri, gyömöszöli, majd ezernyi kis darabra tépi az újságot. De ezt már csendben, egész csendesen.
Ellida	Nem mondott semmit? Egy szót sem?
Lyngstrand	Akkor mindjárt nem. De kis idő múlva megszólalt magában. “Férjhez ment. Máshoz. Amíg én távol voltam.”
Ellida	(behunyja a szemét, egész halkan) Ezt mondta?
Lyngstrand	Igen. És képzelje csak, mindezt norvégül mondta, hibátlanul. Nagyon könnyen tanulhatott idegen nyelveket.
Ellida	És aztán? Mi történt aztán?
Lyngstrand	Igen, a legérdekesebb, amit soha életemben el nem felejtek, most következik. Még egyszer megszólalt, még mindig egészen halkan: “De mégis az enyém ő, és az enyém is marad. Mert követni fog akkor is, ha a tenger fekete vizébe veszek, és úgy megyek vissza érte.”
Ellida	(pohár vizet tölt magának, reszkető kézzel) Ó, milyen hőség van ma...
Lyngstrand	Olyan meggyőző erővel beszélt, hogy el is hittem: képes lenne rá.
Ellida	Nem tudja, mi történt vele?
Lyngstrand	Ó, nagyságos asszonyom, ő már bizonyára nem él.
Ellida	(gyorsan) Miből gondolja?
Lyngstrand	Mert ezután szenvedtünk hajótörést a Csatornán. Én a kapitánnyal és még öt másik emberrel a nagy csónakba szállva menekültem. A kormányos a másik mentőcsónakban ült. Ebben volt az amerikai és még valaki.
Ellida	És róluk később már nem hallottak többé?
Lyngstrand	Nem, nagyságos asszonyom, egyáltalán semmit. A jótevőm a múltkoriban meg is írta az egyik levelében. Éppen ezért támadt olyan nagy kedvem ahhoz, hogy műalkotást készítsek ebből. Valósággal magam előtt látom a tengerész hűtlen asszonyát. És látom a bosszúállót, aki a tengerbe fulladt, és mégis visszatér. Mind a kettőt világosan látom.
Ellida	Én is. (Feláll) Jöjjenek... menjünk be. Vagy inkább menjünk le a rendelőbe Wangelhez. Nagyon fullasztó már a hőség. (Elhagyja a lugast)
Lyngstrand	(szintén feláll) A magam részéről köszönöm, de már megyek. Csak egy röpke látogatásra jöttem a születésnap alkalmából.
Ellida	Nos, ahogy akarja. (Kezét nyújtja) Isten vele, és köszönöm a virágot.
(Lyngstrand köszön, és a kerítéskapun át balra elmegy)
Arnholm	(feláll, és Ellidához lép) Látom, nagyon a szívére vette, kedves Wangelné.
Ellida	Ó, igen, igaza van, holott...
Arnholm	Azért tulajdonképpen nem érhette váratlanul.
Ellida	(megütközve néz Arnholmra) Váratlanul?
Arnholm	Igen, azt hiszem.
Ellida	Nem érhetett váratlanul, hogy valaki visszatérhet? Visszatérhet ilyen módon? Így?
Arnholm	A csodába is! Hát ennek a bolondos szobrásznak a hajósmeséje miatt...
Ellida	Talán nem is annyira bolondos ez a szobrász, kedves Arnholm.
Arnholm	Tehát valóban ez a fecsegés, ez a kísértethistória kavarta így fel? Én pedig azt hittem...
Ellida	Mit hitt?
Arnholm	Természetesen azt hittem, hogy maga csak komédiázik. Itt ül és gyötrődik, mert rájött, hogy a háta mögött a házban családi ünnepet tartanak. A férje meg az ő gyermekei megemlékeznek régi életükről, amelyhez magának nem lehet köze.
Ellida	Nem, ó, nem. Csak emlékezzenek. Én nem tarthatok teljesen és kizárólagosan igényt a férjemre, nincs jogom hozzá.
Arnholm	Azt gondoltam, hogy van.
Ellida	De nincs. Mert éppen erről van szó. Nekem is van az életemben valami, amit elzártam előle.
Arnholm	Magának? (Halkabban) Ezt úgy értsem, hogy maga... maga tulajdonképpen nem szereti a férjét?
Ellida	Dehogy, dehogyis, én teljes szívemből megszerettem őt! Éppen ezért olyan iszonyatos, olyan megmagyarázhatatlan, olyan felfoghatatlan mindez!
Arnholm	Most már csakugyan minden gondját bízza rám titkolódzás nélkül! Megteszi, Wangelné asszony?
Ellida	Nem tehetem, kedves barátom. Most nem. Talán majd egyszer, később.
(Bolette jelenik meg a verandán, majd lemegy a kertbe)
Bolette	Jön már a papa a rendelőből. Menjünk be talán valamennyien a kerti szobába!
Ellida	Igen, menjünk.
(Wangel átöltözve, Hildével jön balról, a ház mögül)
Wangel	Így ni! Íme egy szabad és független férfiú! De most aztán igyunk végre valami jó hideg italt!
Ellida	Várj egy kicsit. (Bemegy a lugasba, és kihozza a csokrot)
Hilde	Nézd csak! Milyen gyönyörű virág! Kitől kaptad?
Ellida	Lyngstrandtól, a szobrásztól kaptam, drága Hildém.
Hilde	(meghökkenve) Lyngstrandtól?
Bolette	(nyugtalanul) Már megint itt járt Lyngstrand?
Ellida	(félig mosolyog) Igen. Itt járt, és ezt hozta. Mert születésnap van, tudod.
Bolette	(lopva Hildére néz) Jaj!
Hilde	(mormogva) A barom!
Wangel	(kínos zavarban Ellidához fordul) Hm... hát nézd csak... Meg kell neked mondjam, kedves, jó, egyetlen Ellidám...
Ellida	(a szavába vág) Gyertek csak, ti gyerekek! Tegyük az én virágomat is vízbe, a többi mellé. (Felmegy a verandára)
Bolette	(Hildéhez halkan) Igazán milyen kedves!
Hilde	(félig halkan, dühös arckifejezéssel) Majomkodik! Csak azért csinálja, hogy a papa kedvébe járjon.
Wangel	(fenn a verandán megszorítja Ellida kezét) Köszönöm, köszönöm! Nagyon köszönöm, Ellidám!
Ellida	(a virágokat rendezgeti) Ugyan már, miért ne ünnepelhetném én is veletek a mama születésnapját?
Arnholm	Hm. (Felmegy Wangelhez és Ellidához)
(Bolette és Hilde lent maradnak a kertben)

MÁSODIK FELVONÁS
A Kilátó tetején; cserjés magaslat a város határában. Kissé hátrább kőhalom és széljelző zászló. A kőhalom körül és az előtérben szétszórva ülésre alkalmas, nagy kövek. Mélyen a háttérben látszik a külső fjord, szigetekkel és kiugró partfokokkal. A nyílt tenger nem látható. Világos nyári éjszaka. Nagyon távol, a hegyek felett és a levegőben sárgásvöröses derengés. A domb aljából, jobbról, egy kvartett halk éneke szűrődik fel. Fiatalok jönnek jobbról a városból, hölgyek és urak, párosával, meghitten beszélgetve sétálnak el a kőhalom előtt, majd balra eltávoznak. Kis idő múlva Ballested vezetésével külföldi turistatársaság érkezik a Kilátóra. Ballested útitáskákat, sálakat cipel
Ballested	(felfelé mutat a botjával) Sehen Sie, meine Herrschaften... dort, amott liegt eine andere magaslat. Das willen wir fel is lehet besteigen, und so herunter. (Angolra fordítva a szót, balra kivezeti a társaságot)
(Hilde kapaszkodik fel jobbról gyorsan a meredeken, majd megáll, és hátratekint; nemsokára Bolette érkezik ugyanezen az úton)
Bolette	Mondd, drágám, miért kellett meglépnünk Lyngstrandtól?
Hilde	Mert utálok olyan lassan hegyet mászni. Nézd csak, nézd, hogy cammog felfelé.
Bolette	Ugyan, tudod jól, hogy milyen rossz bőrben van.
Hilde	Mit gondolsz, veszélyes a betegsége?
Bolette	Igen, alighanem.
Hilde	Ma délelőtt járt a papánál. Csak tudnám, mi a papa véleménye.
Bolette	Papa azt mondta, hogy keményedés lehet a tüdejében, vagy valami hasonló. És hogy nem fog megöregedni.
Hilde	Igazán ezt mondta?! Képzeld, ugyanerre gyanakodtam én is.
Bolette	Az istenért, el ne áruld magad!
Hilde	Ugyan, mit képzelsz? (Félig halkan) Nézd csak... Hans szerencsésen felcammogott. Hans... ugye, szerinted is a képén látszik, hogy Hansnak hívják?
Bolette	(suttogva) Most már légy illedelmes. Ajánlom!
(Lyngstrand jön jobbról, napernyővel a kezében)
Lyngstrand	Kérem, bocsássanak meg, hölgyeim, hogy nem voltam olyan fürge, mint önök.
Hilde	Napernyővel is felszerelte magát?
Lyngstrand	Ez a tisztelt mamájuk tulajdona. Ő mondta, használhatom bot helyett. Ugyanis nem hoztam magammal botot.
Bolette	A papa meg a többiek még lent maradtak?
Lyngstrand	Igen. A tisztelt papája egy pillanatra betért a vendéglőbe. A többiek kint üldögélnek, és hallgatják a muzsikát. De később ők is felsétálnak, mondta a kedves mamája.
Hilde	(ahogy ott áll, Lyngstrandot nézi) Ugye, most alaposan kifáradt?
Lyngstrand	Igen, valóban, mintha fáradt lennék. Azt hiszem, egy kicsit le is kell ülnöm. (Leül az előtérben jobbra az egyik kőre)
Hilde	(eléje áll) Tud róla, hogy lent, ahol a zene szól, később tánc is lesz?
Lyngstrand	Igen, hallottam, beszélték.
Hilde	Lyngstrand úr, szeret táncolni?
Bolette	(a gyom között kis virágokat keres) Hilde, kérlek, hagyd Lyngstrand urat, hogy legalább kifújja magát.
Lyngstrand	(Hildéhez) Igen, kisasszony, szívesen táncolnék, ha tudnék.
Hilde	Ó, vagy úgy. Nem is tanult soha táncolni?
Lyngstrand	Nem. Többek között azt sem. De nem ezt akartam mondani. Azt gondoltam, nem szabad a mellem miatt.
Hilde	A göthösség miatt, ahogy mondani szokta.
Lyngstrand	Igen, amiatt.
Hilde	Nagyon szomorú azért, hogy göthös?
Lyngstrand	Nem, azt igazán nem mondhatom. (Mosolyog) Hiszen ezért olyan kedves, olyan barátságos hozzám minden ember.
Hilde	Aztán meg nem is veszélyes, ugye?
Lyngstrand	Nem, a legcsekélyebb mértékben sem. Tisztelt édesapjának is ez a véleménye, ha jól értettem.
Hilde	Aztán mihelyt utazhat, el is múlik.
Lyngstrand	Igen. Elmúlik.
Bolette	(virággal) Nézze csak, Lyngstrand úr, tűzze a gomblyukába.
Lyngstrand	Ó, ezer köszönet, kisasszony! Kegyed igazán túlontúl kedves hozzám.
Hilde	(letekint jobbra) Ott jönnek lent az úton!
Bolette	(szintén lenéz) Ha ugyan tudják, merre kanyarodjanak. Nem, most rosszfelé mennek.
Lyngstrand	(feláll) Leszaladok a kanyarig, és kiáltok nekik.
Hilde	De jó hangosan kiabáljon!
Bolette	Nem, nem éri meg. Csak kifárad újra.
Lyngstrand	Hegynek le egészen könnyen megy. (Jobbra el)
Hilde	Persze, hegynek le. (Utána néz) Most még szökdécsel is! Arra nem gondol, hogy vissza is kell jönnie. Hegynek fel.
Bolette	Szegény ember...
Hilde	Ha Lyngstrand megkérné a kezed, hozzámennél?
Bolette	Megbolondultál?
Hilde	Természetesen úgy értem, hogy ha nem volna a göthössége. No meg ha nem halna meg rövidesen. Akkor hozzámennél?
Bolette	Azt hiszem, inkább te mennél hozzá.
Hilde	Ugyan, mit képzelsz? Nincs egy árva fityingje sem. Még annyija sem, amiből ő megélhet.
Bolette	Akkor miért foglalkozol vele olyan sokat?
Hilde	Ó, csak a göthössége miatt.
Bolette	Nem nagyon vettem észre, hogy sajnálnád ezért.
Hilde	Nem, nem is sajnálom. Csak annyira izgató.
Bolette	Micsoda?
Hilde	Nézni és hallgatni, ahogy arról mesél, hogy nem veszélyes. Meg arról, hogy külföldre utazik, és művész lesz. Mindezt szentül hiszi, és ráadásul még elégedett is. Pedig nem lesz az egészből semmi. Soha semmi. Hiszen már nem él soká. Ezt elképzelni nagyon izgató.
Bolette	Izgató?
Hilde	Pontosan az, izgató. Én ezt ki merem mondani.
Bolette	Pfuj, Hilde, te igazán ocsmány alak vagy!
Hilde	Az is akarok lenni. Igazán. Csak azért is. (Lenéz az útra) Végre! Ennek az Arnholmnak biztosan nem ízlik a hegymászás. (Visszafordul Bolettéhez) Különben tudod, mit vettem észre ma az ebédnél Arnholmon?
Bolette	Mit?
Hilde	Képzeld, már hullik a haja, ott fenn középen, a feje búbján.
Bolette	Képtelenség! Ez biztosan nem is igaz.
Hilde	De igen, hidd el. És mind a két szeme alatt ráncos a bőre. Istenem, Bolette, hogy eshettél úgy bele, amikor még a tanítód volt!
Bolette	(mosolyog) Tényleg, hát ki érti ezt? Még emlékszem, hogy egyszer keserves könnyeket hullattam, amiért csúnyának találta a Bolette nevet.
Hilde	Igen, ki hinné! (Megint letekint az útra) Te, nézz csak oda! Ott vonul a “tengerről jött asszony”, és épp vele társalog. Nem a papával. Nem csodálnám, ha ezek ketten összeszűrnék a levet.
Bolette	Te! Igazán szégyellheted magad! Hogyan mondhatsz ilyet róla? Most, amikor már kezdünk jóba lenni!
Hilde	Persze! Csak beszéld be magadnak, drágám! Nem, nem! Tudd meg, közöttünk soha az életben nem lehet jó viszony. Mert nem illik közénk. Mint ahogy mi sem ülünk hozzá. Isten tudja, minek hurcolta ide a papa a házba! Azon sem csodálkoznék, ha ez a nő egy szép napon a szemünk láttára kikészülne és meghibbanna.
Bolette	Meghibbanna! Hogy jut ilyesmi az eszedbe?!
Hilde	No, no, egyáltalán nem lenne meglepő! Az anyja sem volt tökéletes, a halála előtt megbolondult, tudom jól.
Bolette	Tudja az ég, mibe nem ütöd te bele az orrodat! Kérlek, legalább ne híreszteld. Légy most rendes... a papa kedvéért. Hallod, Hilde?!
(Wangel, Ellida, Arnholm és Lyngstrand érkezik jobbról)
Ellida	(a háttér irányába mutat) Ott, arra kinn!
Arnholm	Igen, helyes. Arra kell lennie.
Ellida	Ott van a tenger.
Bolette	(Arnholmhoz) Ugye, szép idefenn?
Arnholm	Nagyszerű. Pompás a kilátás.
Wangel	Ugye, ön azelőtt nem járt itt?
Arnholm	Nem, soha. Az én időmben bizony aligha lehetett volna ide felvergődni. Akkoriban még csak egy ösvény sem vezetett ide.
Wangel	Nem volt itt kiépítve semmi. Mindezt az utóbbi években kaptuk.
Bolette	Odaát, a Rév-csúcsról még gyönyörűbb a kilátás.
Wangel	Menjünk talán oda, Ellida?
Ellida	(jobb oldalon leül az egyik kőre) Köszönöm. Én nem. Ti azért csak menjetek nyugodtan. Én addig elüldögélek itt.
Wangel	Jó, én veled maradok. Hiszen a lányok is elkalauzolhatják Arnholm urat.
Bolette	Velünk tart, Arnholm úr? Van kedve hozzá?
Arnholm	Szíves örömest. Ugyebár oda is vezet út?
Bolette	Hát persze. Jó, széles út.
Hilde	Olyan széles, hogy két ember karonfogva kényelmesen sétálhat rajta.
Arnholm	(tréfálkozva) Valóban, kis kisasszony? (Bolettéhez) Nem próbálnánk ki, hogy igaza van-e?
Bolette	(elfojt egy mosolyt) Jó. Próbáljuk ki. (Karonfogva elmennek bal felé)
Hilde	(Lyngstrandhoz) Kövessük őket.
Lyngstrand	Karonfogva?
Hilde	Miért ne? Részemről szíves örömest.
Lyngstrand	(belekarol, elégedett mosollyal) Ez aztán igazán borzasztóan mulatságos.
Hilde	Mulatságos?
Lyngstrand	Igen, pontosan olyan, mintha jegyesek lennénk.
Hilde	Lyngstrand úr, ön biztos még nem sétált soha karonfogva egy hölggyel. (Balra kimennek a színről)
Wangel	(a kőhalom mellett áll) Kedves Ellida, végre van egy kis időnk egymás számára...
Ellida	Igen, gyere, és ülj ide mellém.
Wangel	(leül) Itt nem zavar senki, és csend van. Beszélgessünk egy kicsit.
Ellida	Miről?
Wangel	Terólad. A kapcsolatunkról, Ellida. Tudom jól, hogy így nem mehet tovább.
Ellida	És mit gondolsz, mi jöhet a helyébe?
Wangel	A teljes bizalom. Úgy éljünk együtt, mint azelőtt.
Ellida	Bárcsak lehetne! De úgy már többé nem lehet.
Wangel	Azt hiszem, értelek. Egy-egy megnyilvánulásodból.
Ellida	(indulatosan) Dehogyis! Ne mondd, hogy értesz!
Wangel	De igen. Értelek. Becsületes a természeted, Ellida. Az érzelmeid hűségesek...
Ellida	Igen, azok.
Wangel	Te csak teljes és osztatlan kapcsolatban erezheted magad biztonságban és boldognak.
Ellida	(izgatottan néz Wangelre) Mondd tovább.
Wangel	Nem arra születtél, hogy egy férfi második asszonya légy.
Ellida	Hogyan jutott ez hirtelen az eszedbe?
Wangel	Gyakran megfordult a fejemben, bár inkább csak sejtettem. Ma meggyőződhettem róla. A gyerekek emlékünnepén. Te amolyan cinkost láttál bennem... Persze... a férfiemlékezés makacsul ellenáll a felejtésnek. Legalábbis az enyém. Ilyen vagyok.
Ellida	Tudom. Ezt nagyon jól tudom.
Wangel	De mégis tévedsz. Azt képzeled, mintha a gyerekek anyja még élne. Mintha láthatatlanul közénk állna. Azt hiszed, hogy a szívem két részre oszlik köztetek. Ez a gondolat háborít fel téged. Szinte erkölcstelennek érzed a kapcsolatunkat. Ezért nem tudsz vagy nem akarsz többé velem úgy élni, mint asszony a férfival.
Ellida	(feláll) Wangel, ez minden, amit megláttál? Amibe beleláttál?
Wangel	Igen, ma végre egészen a mélyére láttam. A gyökeréig.
Ellida	A gyökeréig, mondod. Ó, csak azt ne hidd.
Wangel	(feláll) Ellida kedves, tudom jól, hogy ez még nem minden.
Ellida	(félve) Tudod, hogy még más is van?
Wangel	Igen. Elviselhetetlen számodra ez a környék. A hegyek. Rád nehezednek, és nyomják a lelkedet. Kevés itt a fény. Nem elég tágas körülötted az égbolt. Nincs kellő ereje és sodrása a levegő áramlásának.
Ellida	Ebben valóban igazad van. Éjjel-nappal, télen és nyáron rám telepszik a honvágy: a tenger vonzása.
Wangel	Tudom én ezt jól. (Megsimogatja Ellida fejét) Menjen hát ez a szegény beteg gyerek megint oda, ahol az otthona van.
Ellida	Hogyan képzeled ezt?
Wangel	Egészen egyszerűen. Elköltözünk innen.
Ellida	Elköltözünk?
Wangel	Igen. A nyílt tenger mellé, valahová, ahol szíved szerinti otthonra találhatsz.
Ellida	Erről a gondolatról, kedvesem, mondj le örökre. Ez teljességgel lehetetlen. Te sehol a világon nem lehetsz boldog, csak itt.
Wangel	Erre ne légy tekintettel. Különben azt hiszed, hogy itt boldogan élhetek... nélküled?
Ellida	Hiszen én itt vagyok. Itt is maradok. Vagyok neked.
Wangel	Az enyém vagy, Ellida?
Ellida	Kérlek, erről ne beszéljünk. Itt mindened megvan, amiért élsz, és amire törekszel. Egész életed munkája ideköt.
Wangel	Mondtam, erre ne légy tekintettel. Elköltözünk innen. Valahová, arrafelé. Ez, kedves Ellidám, végleges és szilárd elhatározásom.
Ellida	Mit gondolsz, mit nyernénk?
Wangel	Te visszanyernéd az egészségedet és a lelked nyugalmát.
Ellida	Azt aligha. De te! Gondolj magadra is. Te mit nyernél ezen?
Wangel	Újra megtalálnálak, te kedves.
Ellida	Nem tudnál. Ez nem sikerülhet neked! Nem, nem lehet, Wangel! Hiszen éppen ez a szörnyű, a kétségbeejtő!
Wangel	Meg kell próbálnunk. Ha itt ilyen gondolatok kínoznak, akkor valóban nincs számodra más menekülés, mint hogy... el innét! Minél hamarabb, annál jobb. Ez végleges és szilárd elhatározásom. Hallod, Ellida?
Ellida	Nem! Akkor inkább Isten nevében elmondok mindent. Nyíltan, úgy, ahogy van.
Wangel	Igen, igen... tedd azt!
Ellida	Nem akarom, hogy miattam szerencsétlen legyél. Különösképpen, ha ez úgysem segítene rajtunk.
Wangel	Megígérted, hogy mindent elmondasz... úgy, ahogy van.
Ellida	Elmondom, legjobb tudásom szerint. Úgy, ahogy hiszem... Gyere ide, és ülj mellém. (Leülnek a kövekre)
Wangel	Hallgatlak Ellida. Tehát?
Ellida	Aznap, amikor kijöttél oda, és megkérdezted tőlem, hogy vajon tudnék-e, akarok-e hozzád tartozni, nagyon őszintén és becsületesen beszéltél nekem az első házasságodról. Nagyon boldog házasság volt... mondtad.
Wangel	Valóban az volt.
Ellida	Igen, igen... tudom, kedvesem. Nem is emiatt említem. Csak arra akarlak emlékeztetni, hogy én is őszinte voltam hozzád. Kertelés nélkül megmondtam: egyszer életemben mást szerettem. Elmondtam, hogy valahogy, valamilyenformán hűséget fogadtunk egymásnak.
Wangel	Hűséget?
Ellida	Igen. De ez csak nagyon rövid ideig tartott. Ő elutazott. Később pedig véget vetettem az egésznek. Mindezt elmondtam akkor neked.
Wangel	Ugyan, kedves Ellida, miért bolygatod fel újra ezt a történetet? Tulajdonképpen nem is tartozik rám. Soha meg sem kérdeztem tőled, hogy ki volt az az ember.
Ellida	Nem. Soha sem kérdezted. Mindig olyan tapintatos voltál hozzám.
Wangel	(mosolyog) Ó, ebben az esetben nem volt nehéz! Hiszen körülbelül sejthettem is a nevét.
Ellida	A nevét?!
Wangel	Skjoldvikenben és ott kint a környéken nem sokan adtak okot a találgatásra. Pontosabban csak egyetlen ember volt, akire...
Ellida	Te bizonyára Arnholmra gondolsz.
Wangel	Igen, vagy talán nem ő volt?
Ellida	Nem.
Wangel	Nem ő? Akkor hiába találgatnék.
Ellida	Emlékszel-e arra, hogy egyszer késő ősszel, egy megrongálódott nagy amerikai hajó érkezett Skjoldvikenbe?
Wangel	Igen, erre nagyon jól emlékszem. Ennek a hajónak a fedélzetén egy reggel meggyilkolva találták a kajütjében a kapitányt. Személyesen jártam kint, és én boncoltam fel a hullát.
Ellida	Igen, te.
Wangel	A másodkormányos volt minden bizonnyal a gyilkos.
Ellida	Ezt senki nem állíthatja. Soha nem derült ki.
Wangel	Mégsem lehet kétséges. Miért ölte volna magát vízbe, ha nem ő tette?
Ellida	Nem ölte magát a vízbe. Elment egy nordlandi hajóval északra.
Wangel	(megdöbben) Ezt te honnan tudod?
Ellida	(erőt véve önmagán) Hát, igen Wangel, ez a másodkormányos volt az, akivel eljegyeztem magam.
Wangel	(felugrik a kőről) Mit mondasz? Lehetséges ez?
Ellida	Igen, így van. Ő volt az.
Wangel	Az isten szerelmére, Ellida, hogy tehettél ilyet! Eljegyezni magad egy jöttmenttel! Egy vadidegennel! Hogy hívták, mi volt a neve?
Ellida	Akkoriban Frimannak nevezte magát. Később a leveleit Alfred Johnston néven írta alá.
Wangel	És hová való volt?
Ellida	Finnmarkba, mondta ő. Egyébként odaát született Finnországban. Úgy tudom, gyerek volt még, mikor az apjával bevándoroltak.
Wangel	Tehát kvén.
Ellida	Igen, így nevezik őket.
Wangel	Mit tudsz még róla?
Ellida	Csak annyit, hogy fiatalon szállt tengerre, és távoli, nagy utakat járt be.
Wangel	Egyebet semmit?
Ellida	Semmit. Soha nem került rá sor, hogy ilyesmiről beszéljünk.
Wangel	Hát miről beszéltetek?
Ellida	Legtöbbet a tengerről.
Wangel	A tengerről?
Ellida	Viharról és szélcsendről. Tengeren töltött sötét éjszakákról. Beszéltünk a napfényes napokon szikrázó vízről is. Legtöbbet azonban a bálnákról, a delfinekről és a déli hőségben szokásuk szerint kint a szirteken heverésző fókákról beszéltünk. Aztán, tudod, a sirályokról, sasokról, az összes többi tengeri madárról. Mondd csak, nem különös, hogy valahányszor ilyesmiről beszélgettünk, az volt az érzésem, mintha valamennyi tengeri állat és madár az ő rokona volna?
Wangel	És te?
Ellida	Igen, szinte biztos voltam benne, hogy nekem is rokonom valamennyi.
Wangel	Igen, igen. Tehát eljegyezted magad vele?
Ellida	Azt mondta, meg kell tennem.
Wangel	Meg kell tenned? Nem volt saját akaratod?
Ellida	Ha vele voltam, akkor nem. Később már érthetetlennek éreztem az egészet.
Wangel	Gyakran találkoztatok?
Ellida	Nem, gyakran nem. Egyszer kint járt nálunk, hogy megnézze a világítótornyot. Akkor ismerkedtem meg vele. Azután csak egyszer-egyszer találkoztunk. Amíg nem jött az a história a kapitánnyal. Akkor mennie kellett.
Wangel	Jól van. Beszélj még erről.
Ellida	Korán reggel, szürkületben kaptam tőle egy cédulát. Az állt benne, hogy menjek ki hozzá a Bratthammerre, tudod, az a partfok ott a világítótorony és Skjoldviken között.
Wangel	Igen, persze, ismerem jól.
Ellida	Azt írta, menjek ki azonnal oda, mert beszélni akar velem.
Wangel	És te mentél?
Ellida	Igen. Nem tehettem másként. Akkor mondta el, hogy éjjel agyonszúrta a kapitányt.
Wangel	Tehát ő maga elmondta! Kertelés nélkül.
Ellida	Igen. De azt mondta, hogy azért tette, mert így volt jogos és igazságos.
Wangel	Jogos és igazságos? Miért szúrta hát agyon?
Ellida	Erről nem volt hajlandó beszélni. Azt mondta, nem az én fülemnek való.
Wangel	Te pedig vakon elhitted minden szavát?
Ellida	Igen. Eszembe sem jutott volna másként tenni. De mennie kellett. Ahogy búcsúzni készült... nem, el sem képzelheted, hogy mit talált ki.
Wangel	Mondjad, hadd halljam!
Ellida	Elővett a zsebéből egy kulcskarikát, és lehúzta az ujjáról a gyűrűjét, amit állandóan viselt. Az én ujjamról is lehúzta a kis gyűrűmet. Mind a kettőt a kulcskarikára fűzte, majd azt mondta, hogy házastársi hűséget kell fogadnunk egymásnak a tenger színe előtt.
Wangel	Házastársi hűséget?
Ellida	Igen, így mondta. És ezzel a kulcskarikát a gyűrűkkel teljes erejéből, amilyen messzire csak tudta, a tengerbe hajította.
Wangel	És te, Ellida, mindebbe beleegyeztél?
Ellida	Igen, hidd el, akkor azt éreztem, mindennek így kell történnie. Aztán, hála istennek, elutazott.
Wangel	És mi történt, miután szerencsésen eltávozott?
Ellida	Gondolhatod, hamarosan magamhoz tértem. Beláttam, mekkora őrültség és milyen értelmetlen volt mindez.
Wangel	Az előbb levelekről beszéltél. Tehát még hallottál róla később is?
Ellida	Igen, hallottam róla. Először Arhangelszkből kaptam néhány sort. Csak annyit írt, hogy Amerikába készül. Megadta a címet, ahová válaszolhatok.
Wangel	És te válaszoltál?
Ellida	Azonnal. Természetesen megírtam neki, hogy közöttünk mindennek vége. Ne gondoljon rám ezentúl, mint ahogy én sem gondolok rá többé soha.
Wangel	És ő mégis írt?
Ellida	Írt, igen.
Wangel	Arra mit válaszolt, amit az értésére adtál?
Ellida	Egy szót sem. Mintha nem is szakítottam volna vele. Csak várjak rá, írta egészen higgadtan és nyugodtan. Mihelyt magához hívhat, értesít. És akkor induljak nyomban.
Wangel	Tehát nem mondott le rólad.
Ellida	Nem. Ekkor megint írtam. Csaknem szóról szóra azt, amit először. Talán még határozottabban.
Wangel	Ebbe aztán belenyugodott?
Ellida	Nem, ne hidd. Éppolyan higgadtan írt, mint azelőtt. A szakításról egy szót sem. Akkor beláttam, hogy hasztalan. Ezért többé nem írtam neki.
Wangel	Nem is hallottál róla többé?
Ellida	De igen, még három levelet kaptam tőle. Egyet Kaliforniából, egyet Kínából. Az utolsót Ausztráliából. Abban azt írta, hogy aranyásónak megy. De ettől fogva többé nem adott hírt magáról.
Wangel	Rendkívüli hatalma volt feletted, Ellida.
Ellida	Igen, igen, kegyetlen volt.
Wangel	Nem szabad többé erre gondolnod! Soha többé! Ígérd meg, kedves, drága Ellidám! Új gyógymódot találunk neked. Tisztább levegőt, mint itt a fjordok között. Egészséges, sós tengeri levegőt. Nos? Mit szólsz ehhez?
Ellida	Jaj, ne beszélj erről. Ne is gondolj ilyesmire. Nem segítene rajtam. Biztosan érzem. Ettől a tehertől ott kint sem szabadulhatnék.
Wangel	Miféle tehertől, kedvesem, tulajdonképpen mire gondolsz?
Ellida	A lelkemen uralkodó ismeretlen, kegyetlen hatalomra.
Wangel	Hiszen attól már megszabadultál. Már régen. Amióta szakítottál vele. Régen elmúlt már.
Ellida	(felugrik) Nem, éppen hogy nem!
Wangel	Nem múlt el?
Ellida	Nem, Wangel, nem múlt el! És attól félek, soha nem is fog! Soha az életben!
Wangel	(fojtott hangon) Azt mondod hát, hogy a szíved mélyén sohasem felejtetted el azt az idegent?
Ellida	Elfelejtettem. Aztán egyszer mintha visszatért volna.
Wangel	Mikor?
Ellida	Úgy három éve. Vagy valamivel régebben. Akkoriban, amikor a gyereket vártam.
Wangel	Akkor? Igen, Ellida, azt hiszem, kezdek már sok mindent érteni.
Ellida	Tévedsz, kedvesem! Azt, ami rám tört... nem, azt nem lehet soha az életben megérteni.
Wangel	(fájdalmasan nézi) Ha elgondolom... három teljes éven át úgy jártál-keltél itt, hogy a szívedben mást szerettél. Mást! Nem engem, hanem egy másikat!
Ellida	Ó, ebben tévedsz, nagyon tévedsz. Én csak téged szeretlek, senki mást.
Wangel	(fojtott hangon) Akkor miért nem éltél velem ezalatt úgy, mint az én asszonyom?
Ellida	Az idegenből eredő iszonyat miatt.
Wangel	Iszonyat?
Ellida	Igen: iszonyat. Olyan kegyetlen, amilyen, azt hiszem, csak a tenger lehet. Mert tudd meg, Wangel...
(Balról jönnek vissza a városi fiatalok, köszönnek, üdvözlik Wangelékat, majd jobbra eltávoznak. Velük jön Arnholm, Bolette, Hilde és Lyngstrand is)
Bolette	Mi az, ti még mindig itt fent sétálgattok?
Ellida	Igen, olyan jó hűvös és szép itt a magasban.
Arnholm	Mi a magunk részéről lemennénk táncolni.
Wangel	Helyes, jól van. Nemsokára mi is lemegyünk.
Hilde	Akkor addig is agyő.
Ellida	Lyngstrand úr, várjon, kérem, egy pillanatra...
(Lyngstrand megáll. Arnholm, Bolette, Hilde jobbra elmennek)
Ellida	(Lyngstrandhoz) Ön is táncolni akar?
Lyngstrand	Nem, nagyságos asszonyom, azt hiszem, nekem nem szabad.
Ellida	Igen, jobb is, ha vigyáz magára. A melle miatt... Még mindig nem heverte ki teljesen.
Lyngstrand	Nem, teljesen még nem.
Ellida	(kissé tétovázva) Mondja, kérem, mennyi ideje, hogy részt vett azon a tengeri utazáson?
Lyngstrand	Ahol göthös lettem?
Ellida	Igen, amelyről ma délelőtt beszélt.
Lyngstrand	Hát, az bizony már... várjon csak, mikor is? Bizony, van annak már három éve is.
Ellida	Tehát három éve.
Lyngstrand	Vagy valamivel több. Februárban hagytuk el Amerikát. Márciusban volt a hajótörés. A napéjegyenlőség viharaiba kerültünk.
Ellida	(Wangelre néz) Tehát abban az időben történt.
Wangel	De Ellida kedves!...
Ellida	Nos, nem tartóztatom tovább, Lyngstrand úr. Menjen csak. De ne táncoljon.
Lyngstrand	Nem, majd csak nézem őket. (Jobbra el)
Wangel	Kedvesem, miért faggattad az útjáról?
Ellida	Johnston ott volt annak a hajónak a fedélzetén. Meggyőződtem róla.
Wangel	Miből következtetsz erre?
Ellida	(nem felel a kérdésre) Ott a hajón tudta meg, hogy máshoz mentem férjhez. Amíg távol járt. És akkor, ugyanabban az órában tört rám... az.
Wangel	Az... iszonyat?
Ellida	Igen. Hirtelen ott látom magam előtt, ott áll elevenen előttem. Vagy inkább mellettem. Nem néz rám soha. Csak van.
Wangel	Hogyan jelenik meg előtted?
Ellida	Ahogyan utoljára láttam.
Wangel	Ahogy tíz éve?
Ellida	Igen, ahogy kint a Bratthammeren. A legélénkebben a melltűjét látom, a nagy, kékesfehér gyönggyel. Az a gyöngy döglött hal szeméhez hasonló. Állandóan rám mered.
Wangel	Az istenért! Betegebb vagy, mint hittem volna. Betegebb, mint gondolnád, Ellida.
Ellida	Igen, igen... segíts rajtam, ha tudsz! Mert érzem, ahogy egyre jobban és jobban a hatalmába kerít.
Wangel	És ilyen állapotban bolyongsz itt három éve? Némán hurcolod titkos szenvedésedet, ahelyett, hogy szólnál nekem!
Ellida	Képtelen voltam rá! Eddig a pillanatig, amíg a te érdekedben rá nem kényszerültem. Ha mindent megvallok neked, meg kellett volna vallanom a kimondhatatlant is.
Wangel	A kimondhatatlant?
Ellida	Nem, nem, kérlek, ne! Ne kérdezd! Csak még egyet. Aztán már semmi mást... Wangel, mi magyarázza meg a gyerek szemének titkát?
Wangel	Kedves, drága, drága Ellida, hidd el, az csak a te képzeletedben élt. Olyan volt a szeme, mint a többi egészséges gyereké.
Ellida	Nem, nem olyan volt. Ó, te miért nem láttad? Úgy változott a színe, mint a tengeré. Ha a fjord napfényes nyugalomban pihent, a szeme is olyan volt. Viharban a vihart tükrözte. Én láttam, ha te nem is láttad.
Wangel	(ráhagyja) Hm... Lehet. De ha így is volt? Miért fontos ez?
Ellida	(halkan, közeledve) Én már láttam ezt a szemet.
Wangel	Mikor? Hol?
Ellida	Kint a Bratthammeren. Tíz esztendeje.
Wangel	(egy lépést hátrál) Mit jelentsen ez?
Ellida	(remegve, suttogva) A gyerek szeme az idegen szeme volt.
Wangel	(önkéntelenül felkiált) Ellida!
Ellida	(kétségbeesetten összecsapja a kezét a feje fölött) Most már érted, ugye, hogy miért nem akarok úgy élni, miért nem szabad úgy élnem veled, mint a te asszonyod? (Gyorsan megfordul, és jobbra lemenekül a magaslatról)
Wangel	(kiáltva utána siet) Ellida, Ellida, te szegény, boldogtalan Ellidám!

HARMADIK FELVONÁS
Wangelék kertjének távolabbi zuga. Nedves, mocsaras hely, hatalmas, öreg fák árnyékolják. Jobbra hínáros tó széle látszik. A háttérben alacsony, ritkás kerítés választja el a kertet a gyalogösvénytől és a fjordtól. Távol, túl a fjordon hegyláncok és hegyormok látszanak. Estébe hajló késő délután. Bolette baloldalt egy kőpadon ül, és varrogat. A padon néhány könyv, varrókosár. Hilde és Lyngstrand horgászfelszereléssel a tó partján járkál
Hilde	(jelt ad Lyngstrandnak) Maradjon nyugton! Ott látok egy jó nagyot!
Lyngstrand	(odanéz) Hol?
Hilde	(mutatja) Hát nem látja?... Ott lenn! És nézze csak, ott! Hű, a mindenit, ott is van egy! (A fák mögé néz) Juj, ez meg pont erre csörtet, és elriasztja őket.
Bolette	Ki csörtet erre?
Hilde	A te főgimnáziumi tanár urad, aranyom!
Bolette	Az enyém?
Hilde	Hála a Teremtőnek, az enyém nem volt soha.
(Arnholm bukkan fel jobbra a fák között)
Arnholm	Vannak halak a tóban?
Hilde	Igen, akad benne néhány szörnyen vén kárász.
Arnholm	No nézd csak, még megvannak az öreg kárászok?
Hilde	Igen, ezek szívósak. De most aztán egypárat elintézünk közülük.
Arnholm	Nem lenne jobb, ha kint próbálnák meg a fjordban?
Lyngstrand	Nem, a tó bizonyos mértékig titokzatosabb, ahogy mondani szokás.
Hilde	Igen, itt izgatóbb. Most jött a vízből?
Arnholm	Éppen most. Egyenesen a fürdőből jövök.
Hilde	Biztosan csak a medencében úszkált, ugye?
Arnholm	Igen, nem vagyok különösebben jó úszó.
Hilde	Háton úszni tud?
Arnholm	Nem.
Hilde	Én igen. (Lyngstrandhoz) Próbáljuk meg ott feljebb, a másik parton. (A tó mentén elmennek jobbra)
Arnholm	(közelebb megy Bolettéhez) Ön itt üldögél egyedül, Bolette?
Bolette	Igen, rendszerint így szoktam.
Arnholm	A mamája nincs a kertben?
Bolette	Nincs. Azt hiszem, elment a papával.
Arnholm	Hogy érezte magát ma délután a mama?
Bolette	Nem tudom. Elfelejtettem megkérdezni tőle.
Arnholm	Miféle könyvek ezek itt?
Bolette	Az egyik amolyan növénytani könyv, a másik földrajz.
Arnholm	Szívesen olvas ilyeneket?
Bolette	Igen, ha van rá időm. Mert először és mindenekelőtt a háztartásról kell gondoskodnom.
Arnholm	A kedves mama... a mostohaanyja nem segít magának?
Bolette	Nem. Ez az én dolgom. Hiszen a két esztendő alatt is, amíg a papa egyedül volt, nekem kellett vezetnem a háztartást. És ez azóta is így van.
Arnholm	De ugye most is ugyanolyan nagy kedvvel olvas, mint azelőtt?
Bolette	Igen, minden hasznos könyvet elolvasok, amit meg tudok szerezni. Szeretném tudni, mi van a világban. Hiszen itt olyan távol élünk mindentől.
Arnholm	De kedves Bolette, ne mondjon már ilyet!
Bolette	Ugyan miért ne? Úgy érzem, mi nem élünk másképp, mint azok a kárászok ott lent a tóban. Közvetlen közelükben van a fjord, ahol csak úgy rajzanak ki-be csapatostól a nagy, vad halak. De ezek a szegény, jámbor háziállatok nem tudnak erről semmit. Nem vehetnek benne részt soha.
Arnholm	Nem hinném, hogy különösképpen jót tenne nekik, ha kisurrannának oda.
Bolette	Ez már teljesen mindegy.
Arnholm	Egyébként nem mondhatja, hogy itt olyan nagyon távol esnének az élettől. Legalábbis nyáron nem. Hiszen éppen mostanában olyan ez a környék, mintha a nagyvilági élet találkahelye lenne. Szinte csomópont... átmenetileg.
Bolette	(mosolyog) Hát persze, ön, aki maga is csak átmenetileg van itt, ön könnyen nevethet rajtunk.
Arnholm	Nevethetek... hogy jut ilyesmi az eszébe?
Bolette	Ezt az egész mesét a találkahelyről meg a nagyvilági élet csomópontjáról csak a városban hallhatta. Ott használnak ilyen nagy szavakat.
Arnholm	Igen, őszintén megvallva én is észrevettem.
Bolette	A valóságban egyetlen szó sem igaz ebből. Legalábbis számunkra, akik állandóan itt élünk. Mi hasznunk abból, ha az idegen nagyvilág, úton északnak, az éjféli nap csodájára, elhalad erre? Hiszen mi nem tarthatunk velük! Mi nem bámulhatjuk az éjféli napot! Nekünk itt kell leélnünk az életünket, szépen, illedelmesen, a mi halastavunkban.
Arnholm	(leül Bolette mellé) Mondja meg őszintén, kedves Bolette, van-e valami, úgy értem, valami meghatározott dolog, amire szívből vágyódik?
Bolette	Ó, igen, lenne.
Arnholm	És tulajdonképpen mi az? Mi az, amire annyira vágyódik?
Bolette	Elmenni innen... mindenekelőtt.
Arnholm	Tehát erre vágyódik a legjobban?
Bolette	Igen. Aztán szeretném, ha valamivel többet tanulhatnék. Ha jobban kiismerhetném magam a világban.
Arnholm	Annak idején, amikor itt tanítottam, az apja gyakran mondogatta, hogy folytathatja majd a tanulmányait.
Bolette	Ó, igen, szegény papa... sok mindent megígér. De ha aztán komolyra fordul, akkor... nincs benne elég lendület.
Arnholm	Nincs. Ebben, sajnos, igaza van. A lendület valóban hiányzik belőle. De beszélt vele azóta erről? Amúgy komolyan és behatóan?
Bolette	Nem, ezt tulajdonképpen én sem tettem meg.
Arnholm	Pedig ezt igazán meg kell tennie. Amíg nem késő, Bolette. Miért nem teszi meg, mi az akadálya?
Bolette	Úgy hiszem, bennem sincs igazi lendület. Bizonyára a papától örököltem.
Arnholm	Hm. Nem igazságtalan egy kissé magához?
Bolette	Jaj, sajnos, nem. Aztán meg a papának olyan kevés ideje van arra, hogy velem meg a jövőmmel törődjék. Kedve is kevés van hozzá. Az ilyesmit lehetőleg elkerüli. Mert Ellida annyira igénybe veszi, hogy...
Arnholm	Kicsoda? Hogy mondja?
Bolette	Úgy értem, hogy ő és a mostohaanyám... (hangot vált) Tudja, a papa és a mama is éppen eléggé el van foglalva önmagával.
Arnholm	Akkor még csak jobban tenné, ha szabadulni próbálna az itteni körülményektől.
Bolette	Ez igaz, de úgy érzem, nincs hozzá jogom. Nincs jogom elhagyni a papát.
Arnholm	Ugyan, kedves Bolette, egyszer úgyis meg kell tennie. Az a véleményem, minél előbb, annál jobb.
Bolette	Igen, valószínűleg nem is marad más hátra. Magammal is törődnöm kell. Valami állás után kell néznem. Ha a papa már nem lesz, nincs kiért maradnom. De attól, hogy szegény papát elhagyjam, attól rettegek...
Arnholm	Retteg?
Bolette	Igen, őmiatta.
Arnholm	Az istenért! És a mostohaanyja? Ő mellette marad!
Bolette	Persze, hogyne. Csakhogy ő nem olyan járatos azokban a dolgokban, amelyekben az én anyám mindig feltalálta magát. Sok minden van, amit ő meg sem lát, vagy amit talán meg sem akar látni, de az is lehet, hogy közömbös neki. Nem tudom, mi ez tulajdonképpen.
Arnholm	Hm. Azt hiszem, értem már, mire gondol.
Bolette	Szegény papa, bizony vannak gyenge pontjai. Talán már maga is észrevette. Dolga sincs annyi, hogy minden idejét kitöltse. A mostohaanyám pedig képtelen arra, hogy a támasza legyen. Ennek persze részben maga a papa az oka.
Arnholm	Hogy értsem ezt?
Bolette	A papa csak akkor elégedett, ha állandóan vidám arcokat lát maga körül. “Járja be napfény és öröm a házat” - mondja. Ezért attól tartok, olyan gyógyszert ad a mostohaanyámnak, amely idővel megárthat neki.
Arnholm	Ezt komolyan gondolja?
Bolette	Nem tudok szabadulni a gondolattól. Ellida néha olyan különösen viselkedik. (Hevesen) Nem jogos, nem igazságos, hogy állandóan itt kuksoljak a házban! Végül is a papának semmi haszna sincs ebből! Azt hiszem, magammal szemben is vannak kötelességeim!
Arnholm	Kedves Bolette, ezeket a dolgokat alaposan meg kell beszélnünk egymással.
Bolette	Az ugyan nem sokat segíthet rajtam! Azt hiszem, az én sorsom már csak az, hogy itt maradjak a halastóban.
Arnholm	Micsoda gondolat! Minden csak magán múlik.
Bolette	(élénken) Gondolja?
Arnholm	Igen, higgyen nekem. Minden a maga kezében van.
Bolette	Ó, ha csak tudnék... Talán ha maga szólna a papának egy jó szót az érdekemben.
Arnholm	Azt is megteszem. Elsősorban azonban magával szeretnék beszélni, kedves Bolette, nyíltan, kertelés nélkül. (Kitekint balra) Csendesen! Ne árulja el magát. Később még visszatérünk rá.
(Ellida jön balról, kalap nélkül, csak egy nagy, vállát is beborító kendőt dobott a fejére)
Ellida	(túlhajtott élénkséggel) Itt jó! Itt nagyszerű!
Arnholm	(feláll) Sétálni volt?
Ellida	Igen, hosszú, hosszú, csodálatos sétát tettünk Wangellel, fent a hegyekben! Most pedig megyünk a vízre, vitorlázni!
Bolette	Nem ülsz le egy kicsit?
Ellida	Nem, köszönöm. Csak ülni nem.
Bolette	(a pad szélére csusszan) Van itt hely elég.
Ellida	(járkál) Nem, nem, nem. Mindent, csak ülni nem. Ülni nem akarok.
Arnholm	Ez a séta határozottan jót tett magának. Látom, mennyire felfrissült.
Ellida	Ó, nagyon jól érzem magam, nagyon, nagyon jól. És erősnek, olyan erősnek, magabiztosnak! (Balra, kifelé néz) Miféle nagy gőzhajó jön ott?
Bolette	(feláll, és kifelé néz) Ez csak a nagy angol gőzös lehet.
Arnholm	Lehorgonyoz a bójánál. Mindig kiköt ezen a helyen?
Bolette	Csak egy félórára. Aztán megy tovább felfelé a fjordon.
Ellida	De holnap visszajön. Aztán ki... ki a nyílt tengerre! A tengeren túlra! Ha ott lehetnék! Utazni! Ó, aki megteheti! Aki ezt megteheti!
Arnholm	Wangelné asszony soha nem vett még részt nagyobb hajóúton?
Ellida	Még soha életemben. Csak kis utazásokon, itt, a fjordok között.
Bolette	(sóhajt) Nekünk bizony csak a szárazföld marad.
Arnholm	Hiszen tulajdonképpen azon vagyunk otthon.
Ellida	Ez az, amiben nem hiszek.
Arnholm	Nem a szárazföldön vagyunk otthon?
Ellida	Nem, nem hiszem. Azt gondolom, hogy ha kezdettől azt szoktuk volna meg, hogy a tengeren vagy talán a tengerben töltsük az életünket, akkor sokkal tökéletesebb lenne az ember, mint amilyen most. Nemcsak jobb, de boldogabb is.
Arnholm	Igazán ezt hiszi?
Ellida	Igen. Szeretném tudni, vajon nem voltunk-e valaha ilyenek? Wangellel már gyakran beszéltem erről.
Arnholm	És ő mit mond?
Ellida	Nem tartja lehetetlennek.
Arnholm	(tréfálkozva) Jó, nekem nincs kifogásom ellene. De ami történt, megtörtént. Egyszer s mindenkorra elpackáztuk a hivatásunkat, és tengeri állatok helyett szárazföldi állatok lettünk. Most már, sajnos, késő, nem tehetjük jóvá ezt a hibát.
Ellida	Igen, kimondta a szomorú igazságot. Azt hiszem, az emberek maguk is sejtenek ebből valamit. Hurcolják magukban, mint holmi titkos gondot és bánatot. Higgye el, ez az emberi szomorúság legfőbb oka. Igen, higgye el nekem!
Arnholm	Drága Wangelné asszony, nekem nem az a benyomásom, hogy az emberek valóban olyan szomorúak lennének. Ellenkezőleg: én úgy látom, hogy a többség könnyen és vidáman, valamilyen nagy, csendes, önfeledt boldogságban éli az életét.
Ellida	Ó, nem, nem így van. Ez a boldogság hasonló ahhoz, ahogy a hosszú, napfényes nyári napnak örülünk. A fény fölött azonban már ott lebeg a közeledő sötétség sejtelme. Ez a sejtelem vet árnyékot az emberek boldogságára, ahogy a vonuló felhő árnyékot vet a fjordra. Tükörsimán, kéken tündököl a víz. Aztán hirtelen...
Bolette	Ne foglalkozz ilyen szomorú gondolatokkal. Az előbb még vidám voltál, élénk, most meg...
Ellida	Igen, igen, persze, az voltam. Ó, ez az egész merő ostobaság. (Nyugtalanul körülnéz) Bárcsak már jönne Wangel! Biztosra ígérte. És mégsem jön. Biztosan elfelejtette. Kedves Arnholm úr, nézze már meg, hátha megtalálja.
Arnholm	Szíves örömest.
Ellida	Mondja meg neki, jöjjön gyorsan. Mert most nem látom.
Arnholm	Nem látja?
Ellida	Ó, ezt nem értheti. Ha ő nincs mellettem, néha nem emlékszem az arcára. Ilyenkor mintha teljesen elveszítettem volna. Nagyon kínzó érzés, jaj, nagyon. Menjen már, kérem, menjen! (A tó mellett járkál)
Bolette	(Arnholmhoz) Magával megyek. Nem tudhatja, hogy...
Arnholm	Ó, majd csak valahol...
Bolette	(halkan) Nem, nem, nyugtalan vagyok. Aggódom, hogy a gőzhajón van.
Arnholm	Aggódik?
Bolette	Igen. Rendszerint megnézi, nem talál-e ott ismerősre. Aztán a fedélzeten vendéglő is van!
Arnholm	Értem. Akkor jöjjön csak velem. (Arnholm és Bolette balra elmegy)
(Ellida egy ideig mozdulatlanul áll, és a tóra mered. Olykor halkan összefüggéstelen szavakat mormol magában.
A kerti sövény mögött, a gyalogösvényen, balról egy idegen férfi jön útiruhában. Vörhenyes haja és szakálla bozontos. Skót sapkát visel, vállán átvetett szíjon útitáska lóg)
Az idegen	(a kertet kémlelve lassan lépdel a kerítés mentén. Amikor észreveszi Ellidát, megáll, állhatatosan, fürkészve nézi, majd fojtott hangon, halkan megszólal) Jó estét, Ellida!
Ellida	(visszafordul és felkiált) Végre! Csakhogy itt vagy kedvesem!
Az idegen	Igen. Végre, ha sokára is.
Ellida	(meglepetten és ijedten nézi) Ön ki? Keres valakit?
Az idegen	Tudod te azt nagyon jól.
Ellida	(meghökken) Mit jelent ez? Hogy beszél velem? Kihez jött?
Az idegen	Kihez, ha nem tehozzád?
Ellida	(megvonaglik) Ó, jaj! (Az idegenre mered, hátratántorodik, halkan, fojtott hangon felsikolt) Az ő szeme! A szeme!
Az idegen	Nos, ismerős vagyok végre? Én, Ellida, én azonnal megismertelek.
Ellida	A szeme! Kérem, ne nézzen így rám! Segítségért kiáltok!
Az idegen	Csendesen. Maradj csendben. Ne félj. Hiszen nem bántani akarlak.
Ellida	Ne nézzen így, kérem! (Eltakarja a szemét)
Az idegen	(a kerítésre könyököl) Az angol gőzössel jöttem.
Ellida	(ijedten, lopva ránéz) Mit akar tőlem?
Az idegen	Megígértem neked, hogy mihelyt lehet, visszajövök érted.
Ellida	Utazzon el! Utazzon újra el! Soha, soha többé ne jöjjön ide vissza! Megírtam magának, hiszen megírtam, közöttünk mindennek vége! Mindennek, mindennek. Hiszen tudja, tudnia kell!
Az idegen	(zavartalanul, anélkül, hogy válaszolna erre) Jöttem volna én szívesen hamarább is hozzád. De nem tudtam. Most végre sikerült. Itt vagyok, Ellida.
Ellida	Mit akar tőlem? Mi a szándéka? Miért jött ide?
Az idegen	Tudod te jól, érted jöttem, hogy elvigyelek, Ellida.
Ellida	(rémülten hátralép) Értem jött! Ez a szándéka?
Az idegen	Igen, természetesen.
Ellida	De hát tudnia kell, hogy férjhez mentem.
Az idegen	Igen, tudom.
Ellida	És mégis! Mégis idejön, hogy elvigyen?!
Az idegen	Természetesen. Szent elhatározásom.
Ellida	(két keze közé fogja a fejét) Ó, ez iszonyú! Ez a kegyetlen...!
Az idegen	Te talán nem akarod?
Ellida	(zavarodottan) Ne nézzen így rám!
Az idegen	Kérdem, akarsz-e velem jönni?
Ellida	Nem, nem, nem! Nem akarok! Amíg élek, soha! Mondom, nem akarok! Nem tudok, és nem akarok! (Csendesebben) Nem is tehetem.
Az idegen	(átlép a kerítésen, be a kertbe) Akkor hát, Ellida, hadd mondjak neked valamit, mielőtt elmennék.
Ellida	(menekülne, de nem tud, a félelemtől bénultan áll, és egy fa törzséhez támaszkodik a tónál) Ne érjen hozzám! Ne jöjjön a közelembe! Ne lépjen közelebb! Mondom, ne érjen hozzám!
Az idegen	(óvatosan néhány lépést közeledik) Ne félj tőlem, Ellida!
Ellida	(eltakarja a szemét) Ne nézzen így rám!
Az idegen	Csak ne félj. Ne félj.
(Wangel jön át a kerten balról)
Wangel	(még félúton a fák között) No, jócskán megvárakoztattalak.
Ellida	(feléje rohan, és a karjába kapaszkodik) Wangel, ments meg engem! Ments meg, ha tudsz!
Wangel	Az istenért, Ellida! Mi történt?
Ellida	Ments meg, Wangel! Hát nem látod? Ott hátul! Ott áll!
Wangel	(arra néz) Az az ember ott? (Közelebb lép) Szabad kérdeznem, ön kicsoda? És mit keres itt a kertben?
Az idegen	(Ellida felé bólint) Ezzel az asszonnyal van beszélnivalóm.
Wangel	Vagy úgy. Akkor bizonyára ön volt az, aki...? (Ellidához) Hallom, hogy egy idegen járt az udvarban, és utánad érdeklődött.
Az idegen	Én voltam.
Wangel	És mit akar a feleségemtől? (Megfordul) Ismered ezt az embert, Ellida?
Ellida	(halkan, kezét gyűrve) Még hogy ismerem-e! Igen, igen, igen!
Wangel	(sürgetve) Nos?
Ellida	Ó, Wangel! Ő az, ő maga. Tudnod kell...
Wangel	Hogyan? Micsoda? (Visszafordul az idegenhez) Maga az a Johnston, aki egyszer...
Az idegen	Jó... hívjon csak Johnstonnak. Mit bánom én? Egyébként nem az a nevem.
Wangel	Nem?
Az idegen	Nem, már nem.
Wangel	Tulajdonképpen mit akar az én asszonyomtól? Ön nagyon jól tudja, hogy a világítótorony őrének a lánya már régen férjhez ment. Azt is tudnia kell, hogy kihez.
Az idegen	Több mint három éve tudom.
Ellida	(izgatottan) Hogyan tudta meg?
Az idegen	Hazaúton hozzád. Egy régi újság került a kezembe. Erről a környékről való. Abban volt a hír az esküvőről.
Ellida	(maga elé néz) Az esküvőről... Tehát az volt az...
Az idegen	Nagyon furcsán érintett. A gyűrűk, Ellida, hiszen az is esküvő volt...
Ellida	(arcát a kezébe temeti) Ó!
Wangel	Hogyan merészkedik!...
Az idegen	Elfelejtetted?
Ellida	(érzi az idegen tekintetét, hevesen) Ne nézzen így rám!
Wangel	(eléje áll) Hozzám forduljon, ne őhozzá. Tehát röviden, de velősen... ha tisztában van a körülményekkel, akkor tulajdonképpen mit keres itt? Miért tolakodik ide, miért zaklatja a feleségemet?
Az idegen	Megígértem Ellidának, érte jövök, mihelyt lehet.
Wangel	Már megint Ellida!...
Az idegen	Ellida pedig határozottan megígérte, hogy vár rám, amíg meg nem jövök.
Wangel	Csak hallgatom, ahogy a feleségemet a keresztnevén szólítja. Az ilyen bizalmaskodás mifelénk nem szokás.
Az idegen	Tudom jól, de mivel ő elsősorban az enyém...
Wangel	A magáé? Még mindig?!
Ellida	(Wangel mögé húzódik) Nem szabadulhatok tőle! Nem enged el többé!
Wangel	A magáé? Azt állítja, hogy magához tartozik?
Az idegen	Nem beszélt önnek két gyűrűről? Az enyémről és az övéről?
Wangel	Beszélt. Hát aztán? Később visszavonta a szavát. Maga is tudja, hiszen megkapta a leveleit.
Az idegen	Ellida és én egyetértettünk abban, hogy a mi gyűrűváltásunk jogos és teljes érvényű, mint minden más esküvő.
Ellida	De én nem akarom, értse meg! Hallja? Amíg élek, nem akarok többé tudni magáról! Ne nézzen rám! Hallja? Nem akarom!
Wangel	Ember, magának elment az esze, ha azt hiszi, hogy itt ilyen gyermeteg indokkal bármiféle jogot szerezhet magának.
Az idegen	Ez igaz. Jogom, abban az értelemben, ahogy ön gondolja, valóban nincsen.
Wangel	Akkor mit akar még? Abban ne bízzék, hogy erőszakkal elveheti tőlem. A saját akarata ellenére!
Az idegen	Nem. Az nem használna semmit. Ellida csak a saját akaratából, önként jöhet velem.
Ellida	(megdöbbenve, hevesen) Önként!
Wangel	És maga azt képzeli...
Ellida	(halkan maga elé) Önként...
Wangel	Elment az esze. Menjen az útjára. Nincs több dolgunk magával.
Az idegen	(órájára néz) Nemsokára a fedélzeten kell lennem. (Egy lépéssel közelebb jön) Nos, jól van, Ellida, én megtettem a kötelességemet. (Még közelebb lép) Betartottam a szavamat, amit neked adtam.
Ellida	(könyörögve hátrál, kitér előle) Kérem, ne érjen hozzám!
Az idegen	Holnap éjjelig meggondolhatod!
Wangel	Itt nincs mit meggondolni! Hordja el magát!
Az idegen	(még mindig Ellidához) Most felmegyek a gőzhajóval a fjordon. Tehát holnap éjjel jövök vissza. Akkor felkereslek. Itt várj rám a kertben. Megérted ugye, hogy ezt a dolgot veled egyedül szeretném elintézni?
Ellida	(halkan, remegve) Hallod, Wangel?
Wangel	Nyugodj meg! Valahogy majd elhárítjuk ezt a látogatást.
Az idegen	Addig is isten veled, Ellida. Tehát holnap éjjel.
Ellida	(esedezve) Ne, ne, kérem, ne jöjjön! Soha többé! Ne jöjjön vissza!
Az idegen	És ha úgy döntenél, hogy követsz a tengerre...
Ellida	Ne nézzen így rám!
Az idegen	Csak arra gondolok, hogy akkor útra készen várjál.
Wangel	Menj be a házba, Ellida.
Ellida	Nem bírok. Jaj, segíts rajtam! Ments meg, Wangel!
Az idegen	Mert gondold meg jól, ha holnap nem jössz velem, akkor mindennek vége.
Ellida	(reszketve néz rá) Mindennek vége? Örökre?
Az idegen	(bólint) Akkor már nincs segítség. Én többé nem jövök erre a vidékre. Soha többé nem látsz. Nem is hallhatsz rólam. Örökre meghalok a számodra, örökre halott leszek.
Ellida	(nyugtalanul zihál) Ó!
Az idegen	Gondold meg hát jól, hogy mit teszel. Isten veled. (Átlép a sövényen, majd megáll, és úgy szólal meg újra) Tehát légy útra készen holnap éjjel, Ellida. Eljövök, és magammal viszlek. (Lassan, nyugodtan halad a gyalogösvény mentén, majd jobbra elmegy)
Ellida	(egy ideig utána néz) Azt mondta, önként! Gondold csak meg, azt mondta, hogy önként menjek vele.
Wangel	Nyugodj meg. Hiszen elment. Soha többé nem látod viszont.
Ellida	Hogy mondhatsz ilyet? Holnap éjjel visszajön.
Wangel	Hadd jöjjön. Téged biztosan nem talál itt.
Ellida	(tagadóan rázza a fejét) Csak nem hiszed, Wangel, hogy útját tudod állni?
Wangel	De igen, kedvesem... bízzál bennem.
Ellida	(tépelődve, nem is hallja Wangelt) Ha holnap elmegy, ha holnap a gőzhajóval kifut a nyílt tengerre... akkor...
Wangel	Akkor?
Ellida	Akkor valóban soha... soha többé nem jön már vissza?
Wangel	Soha, kedves Ellida, ebben biztos lehetsz. Mit keresne itt? A te szádból hallhatta most, hogy többé nem akarsz tudni róla. Ezzel az ügy el van intézve.
Ellida	(magának) Tehát holnap. Vagy soha.
Wangel	Ha pedig újra idemerészkedne...
Ellida	(izgatottan) Akkor?
Wangel	Hatalmunkban áll, hogy ártalmatlanná tegyük.
Ellida	Ne hidd, csak ezt ne hidd.
Wangel	Mondom, ártalmatlanná tehetjük. Ha ezután sem hagy nyugtot neked, bűnhődjék a kapitány meggyilkolásáért.
Ellida	(hevesen) Nem, nem, nem! Csak ezt ne! Nem tudunk semmit a kapitány meggyilkolásáról. Semmit! Semmit!
Wangel	Nem tudunk? Hiszen ő maga vallotta be neked!
Ellida	Nem, erről egy szót se többet. Ha bárkinek szólsz, letagadom. Ő nem juthat börtönbe! Neki a nyílt tengeren a helye. A tengeren!
Wangel	(nézi Ellidát, és lassan megszólal) Ó, Ellida, Ellida!
Ellida	(görcsösen belekapaszkodik) Te kedves, te hűséges, ments meg, ments meg tőle!
Wangel	(szelíden kibontakozik az ölelésből) Gyere, jöjj velem!
(Lyngstrand és Hilde a horgászfelszerelésekkel felbukkannak jobbról a tó mellett)
Lyngstrand	(Ellidához siet) Nagyságos asszonyom, akar valami különöset hallani?!
Wangel	Mit?
Lyngstrand	Képzelje... láttuk az amerikait!
Wangel	Az amerikait?
Hilde	Igen, én is láttam.
Lyngstrand	Megkerülte a kertet, és felszállt az angol hajóra.
Wangel	Honnan ismeri azt az embert?
Lyngstrand	Egyszer együtt utaztam vele a tengeren. Szentül hittem, hogy a tengerbe veszett. Lám, él és virul.
Wangel	Tud róla valami közelebbit?
Lyngstrand	Nem. De most biztosan azért jött, hogy bosszút álljon a hűtlen tengerészhitvesen.
Wangel	Mit beszél?
Hilde	Lyngstrand meg akarja mintázni.
Wangel	Ebből egy szót sem értek.
Ellida	Majd később elmondjuk.
(Arnholm és Bolette jönnek a kerítésen túl húzódó gyalogösvényen balról)
Bolette	(a többiekhez a kertben) Gyertek, nézzétek! Most megy fel az angol gőzös a fjordon!
(Nagy gőzhajó siklik el lassan a közelben)
Lyngstrand	(Hildéhez a sövénykerítés mellett) Biztosan az éjjel látogatja meg.
Hilde	A hűtlen tengerésznét... igen.
Lyngstrand	Képzelje csak el... pontban éjfélkor.
Hilde	Nagyon izgató lesz, azt hiszem...
Ellida	(a hajó után néz) Tehát holnap...
Wangel	Aztán soha többé.
Ellida	Ó, Wangel, ments meg engem... magamtól!
Wangel	(aggódva nézi Ellidát) Ellida! Érzem, sejtem, valami titok rejlik itt.
Ellida	Titok, ami csábít és vonz.
Wangel	Csábít és vonz?
Ellida	Az az ember a tenger maga! (Lassan, tépelődve a kerten át balra elmegy. Wangel nyugtalanul lépked mellette, és fürkészve nézi)

NEGYEDIK FELVONÁS
A kerti szoba Wangel házában. Jobbra és balra ajtó. A háttérben két ablak közt kitárt üvegajtó nyílik a verandára. A veranda mögött, lent a kert egyik részlete látszik. Balra pamlag, asztal. Jobbra zongora, hátrább nagy virágállvány. A szoba közepén nagy kerek asztal, körülötte székek. Az asztalon több cserepes virág közt virágzó rózsatő. Délelőtt.
A bal oldali asztal mellett a pamlagon Bolette hímez. Szembe vele Lyngstrand ül az asztal túlsó végén. Lent a kertben Ballested fest. Hilde mellette áll, és nézi
Lyngstrand	Pokoli nehéz lehet az ilyen hímzés, ugye, Wangel kisasszony?
Bolette	Nem, dehogy, nem olyan nehéz. Ha odafigyelek a számolásra.
Lyngstrand	Számolásra? Számolni is kell?
Bolette	Persze, az öltéseket. Nézze csak.
Lyngstrand	Jé, csakugyan! Ki hinné! Ez már szinte művészet! Rajzol is?
Bolette	Igen, de csak mintáról.
Lyngstrand	Anélkül nem?
Bolette	Nem, minta nélkül nem.
Lyngstrand	Akkor ez mégsem igazi művészet.
Bolette	Nem, inkább csak kézügyesség.
Lyngstrand	Én azt hiszem, a kisasszony még a művészetet is megtanulhatná.
Bolette	Tehetség nélkül?
Lyngstrand	Az nem tesz semmit. Ha állandóan egy igazi, vérbeli művész társaságában lehetne...
Bolette	Gondolja, hogy tanulhatnék tőle?
Lyngstrand	Nem hétköznapi módon. Azt hiszem, lassan, fokozatosan rájönne a nyitjára. Amolyan csoda segítségével.
Bolette	Valóban csodálatra méltó lenne.
Lyngstrand	(kis szünet után) Töprengett-e már a kisasszony, úgy értem, gondolkodott-e már komolyan, elmélyülten a házasságról?
Bolette	(futólag felpillant rá) A házasságról?... Nem.
Lyngstrand	Én igen.
Bolette	Valóban? Ön igen?
Lyngstrand	Persze, nagyon gyakran gondolkodom ilyen dolgokról. Különösen pedig a házasságról. Rengeteg könyvet is olvastam róla. A házasság, véleményem szerint, csodának tekinthető. Ahogy az asszony lassanként átváltozik, és férjéhez idomul.
Bolette	Úgy érti, hogy átveszi az érdeklődését?
Lyngstrand	Pontosan erre gondolok.
Bolette	És az adottságait is? A tehetségét és a készségeit is?
Lyngstrand	Hm, igen, talán még azokat is...
Bolette	Abban is hisz talán, hogy amit a férfi az olvasmányaiból szív magába, vagy kigondol, mindaz csak úgy átszáll a feleségére?
Lyngstrand	Igen. Szépen, lassan. Mint valami csoda. Persze tudom jól, ez csak tiszta, szerelemmel teljes, igazán boldog házasságban történhet meg.
Bolette	Az még nem jutott az eszébe soha, hogy a férj is idomulhat a feleségéhez, ő is “átváltozhat”? Ő is egybeforrhat vele?
Lyngstrand	A férfi? Nem, erre így nem gondoltam.
Bolette	Ha az egyik esetben előfordulhat, miért ne történhetne meg a másikban is?
Lyngstrand	Mert a férfinak rendeltetése van. Ezért erős és szilárd. Élethivatása van.
Bolette	Kivétel nélkül mindegyiknek?
Lyngstrand	Dehogy. Főként a művészekre gondolok.
Bolette	Úgy gondolja, helyes, ha egy művész megházasodik?
Lyngstrand	Persze. Ha talál valakit, akit szívből szeret...
Bolette	Szerintem akkor sem. A művész éljen a művészetének.
Lyngstrand	Hát persze, annak éljen. De ezt akkor is megteheti, ha megnősül.
Bolette	Hát a nő?
Lyngstrand	A nő? Hogyhogy?
Bolette	A nő, akit elvesz feleségül. Neki mi legyen az élethivatása?
Lyngstrand	Éljen ő is a férfi művészetének. Meggyőződésem, hogy ez nagyon boldoggá tenné.
Bolette	Nem tudom.
Lyngstrand	Higgye el, kisasszony, higgye el. Nem a férj jóvoltából élvezett tisztelet és tekintély miatt. Az vajmi keveset számít. Ennél sokkal többet jelent, hogy alkotótársa lehet, megkönnyítheti munkáját, tejbe-vajba füröszti, és amúgy igazából vidámmá varázsolja életét. Hiszem, hogy ennél pompásabb, magasztosabb feladat nő számára nincsen.
Bolette	Tudja, magának fogalma sincs arról, hogy milyen önző!
Lyngstrand	Én önző?! Édes jó istenem!... Ha csak egy kicsit jobban ismerne, mint amennyire ismer... (Közelebb hajol Bolettéhez) Wangel kisasszony, ha én már eltávoztam, ami pedig hamarosan bekövetkezik...
Bolette	(részvéttel ránéz) Már megint kezdi? Ne legyenek ilyen szomorú gondolatai.
Lyngstrand	Végeredményben nincsen abban semmi szomorú.
Bolette	Miben? Hogy érti ezt?
Lyngstrand	Nos, hát körülbelül egy hónap múlva elutazom. Először innét. Aztán messzebbre, délre.
Bolette	Aha. Értem.
Lyngstrand	Gondol majd olykor-olykor rám a kisasszony?
Bolette	Persze, szívesen.
Lyngstrand	(boldogan) Ígérje meg.
Bolette	Megígérem.
Lyngstrand	Mindenre, ami szent?
Bolette	Mindenre, ami szent. (Hangot vált) Ugyan, mi értelme van ennek? Nem vezet sehová.
Lyngstrand	Hogy mondhat ilyet? Milyen pompás érzés lesz, ha tudhatom, hogy maga, miközben idehaza tesz-vesz, rám gondol majd.
Bolette	És azután? Azután hogyan tovább?
Lyngstrand	Hogyan? Igen... Magam sem tudom pontosan...
Bolette	Én sem. Annyi az akadály. Minden csak akadály.
Lyngstrand	Még csoda is történhet. Szerencsés sorsfordulat, vagy valami hasonló. Most már biztos vagyok benne, hogy én a szerencse fia vagyok!
Bolette	(élénken) Hát persze! Miért ne lenne az? Higgyen benne bátran!
Lyngstrand	Hiszek is: szilárdan és határozottan. S ha majd a híres szobrász néhány év múlva jómódban és makkegészségesen hazatér, akkor...
Bolette	Igen, igen, biztosan így lesz. Reméljük.
Lyngstrand	Bízvást remélheti. Csak gondoljon rám hűségesen, meleg szeretettel, amíg a messzi délen tartózkodom. Ahogy ígérte.
Bolette	Megígértem. (Fejét rázza) De minek? Ebből úgysem lehet semmi.
Lyngstrand	Miért ne, Bolette kisasszony? Ha csak annyi, hogy jobban, könnyebben dolgozom, már akkor is megérte.
Bolette	Maga tehát hisz ebben?
Lyngstrand	Igen, a szívem mélyén érzem. De tudom, hogy magát is lelkesíti majd itt, az isten háta mögött az a tudat, hogy - ahogy mondani szokás - segített nekem az alkotásban.
Bolette	(Lyngstrandra néz) Jó, de maga, a maga részéről?
Lyngstrand	Én?
Bolette	(kinéz a kertbe) Pszt! Beszéljünk másról. Megjött Arnholm úr.
(Arnholm bukkan fel a kertben, balról érkezik. Megáll Ballested és Hilde mellett, majd szóba elegyedik velük)
Lyngstrand	Bolette kisasszony szereti a régi tanítóját?
Bolette	Hogy szeretem-e?
Lyngstrand	Igen, úgy értem, hogy kedveli-e?
Bolette	Hogyne. Jó barát, derék tanácsadó. Ott segít, ahol csak tud.
Lyngstrand	Különös, hogy még nem házasodott meg.
Bolette	Miért tartja különösnek?
Lyngstrand	Hiszen jómódú ember lehet.
Bolette	Alighanem az is. De azért bizonyára nehezen találna valakit, aki hozzámenne.
Lyngstrand	Vajon miért?
Bolette	Nos, csaknem valamennyi fiatal lánynak, akit ismer, a tanára volt. Ő maga mondja.
Lyngstrand	De miért baj ez?
Bolette	Istenem, hát ki megy hozzá a volt tanárához?
Lyngstrand	Eszerint a lányok nem szerethetik a tanárukat?
Bolette	Ha már igazán felnőttek, akkor nem.
Lyngstrand	Nem? Fontolja csak meg jól!
Bolette	(figyelmeztetően) No, no, no!
(Ballested közben összeszedi a holmiját, és Hilde segítségével jobbra kiviszi a kertből. Arnholm a verandán keresztül belép a szobába)
Arnholm	Jó reggelt, kedves Bolettém. Jó reggelt, tisztelt... hm... uram. (Bosszankodva, hidegen odabiccent Lyngstrandnak, aki feláll és meghajol)
Bolette	(feláll, odamegy Arnholmhoz) Jó reggelt, tanár úr.
Arnholm	Hogy s mint vannak?
Bolette	Köszönöm, jól.
Arnholm	A mostohaanyja ma is kiment a vízre?
Bolette	Nem, fent van még a szobájában.
Arnholm	Gyengélkedik?
Bolette	Nem tudom. Bezárkózott.
Arnholm	Valóban?
Lyngstrand	Wangelné asszony nagyon felizgatta magát az amerikai miatt.
Arnholm	Maga mit tud erről?
Lyngstrand	Elmondtam a nagyságos asszonynak, hogy láttam elevenen a holtat, amint megkerülte a kertet.
Arnholm	Úgy.
Bolette	Ön és a papa még biztosan sokáig ébren voltak az éjjel.
Arnholm	Igen, meglehetősen sokáig. Nagyon fontos dolgokról beszélgettünk.
Bolette	Tudott egy kicsit rólam is, az én dolgomról is beszélni vele?
Arnholm	Nem, kedves Bolette. Odáig nem juthattam. Őt valami egészen más dolog foglalta le, de teljesen.
Bolette	(sóhajt) Hát persze. Mint mindig.
Arnholm	(sokatmondóan ránéz) De mi ketten később még beszélünk majd erről, tüzetesen. Most hol van az édesapja? Nincs talán idehaza?
Bolette	De itthon van. Biztosan lent dolgozik a rendelőben. Mindjárt felhívom.
Arnholm	Köszönöm, hagyja. Inkább magam megyek le hozzá.
Bolette	(balra figyel) Várjon csak, tanár úr. Mintha a papa jönne a lépcsőn. Igen. Azt hiszem, odafönt járt nála!
(Wangel belép a bal oldali ajtón)
Wangel	(kezet nyújt Arnholmnak) No nézd csak, kedves barátom, ön már itt van? Igazán kedves, hogy ilyen korán eljött. Még sok mindent szeretnék megbeszélni önnel.
Bolette	(Lyngstrandhoz) Ne menjünk le talán egy kicsit Hildéhez a kertbe?
Lyngstrand	Boldogan, kisasszony.
(Lyngstrand és Bolette lemennek a kertbe, és a háttérben a fák között eltűnnek)
Arnholm	(aki tekintetével követte őket, Wangelhez fordul) Ismeri közelebbről ezt a fiatalembert?
Wangel	Nem, egyáltalán nem ismerem.
Arnholm	Helyesnek tartja akkor, hogy állandóan a lányok körül legyeskedik?
Wangel	Legyeskedik? Észre sem vettem.
Arnholm	Ilyesmire azért ügyelhetne, ha meg nem sértem.
Wangel	Teljesen igaza van. De, istenem, mitévő legyek én szegény? A gyerekek már megszokták, hogy a saját fejük után menjenek. Nem hallgatnak sem rám, sem Ellidára.
Arnholm	Őrá sem?
Wangel	Nem. Nem is kívánhatom tőle, hogy ilyen ügyekbe beleártsa magát. Ez nem neki való. (Félbehagyja az előbbi témát, átvált) De nem erről akartunk beszélni. Mondja... gondolkozott a dolgon? Mindarról, amit elmondtam önnek?
Arnholm	Egyébről sem, amióta az éjjel elváltunk egymástól.
Wangel	Mit tegyek, mit tanácsol?
Arnholm	Kedves doktor, ön az orvos, önnek jobban kell tudnia.
Wangel	Ha tudná, milyen nehéz az orvosnak, ha olyan betegről kell ítélnie, aki ennyire közel áll hozzá! Ez pedig nem is közönséges betegség. Itt nem segít a közönséges orvos, sem közönséges orvosság.
Arnholm	Ma hogy van?
Wangel	Éppen most voltam nála, egész nyugodtnak látszott. De minden hangulatában ott rejlik a titok, amit nem tudok megfejteni. Aztán olyan állhatatlan, olyan szeszélyes, kiszámíthatatlan a természete.
Arnholm	Ez a beteges lelkiállapot következménye.
Wangel	Nemcsak az. Voltaképpen vele született tulajdonság. Ellida tengeri lény. A tenger népéhez tartozik. Ez a baj.
Arnholm	Kedves doktor, hogy érti ezt?
Wangel	Még nem figyelte meg soha, hogy az emberek kint a nyílt tengeren valahogy más, külön népet alkotnak? Mintha együtt lélegeznének a tengerrel. Gondolkodásukban, érzelmeikben ott csapkod a hullámok játéka, az apály meg a dagály. Nem is vernek gyökeret sehol másutt. Ó, hamarabb kellett volna erre gondolnom. Bizony vétkeztem Ellida ellen, amikor elvittem onnan, és idehoztam.
Arnholm	Ez a véleménye mostanában alakult ki?
Wangel	Igen, és egyre határozottabban. Előbb kellett volna rádöbbennem. Ó, hiszen sejtettem is. Csak magamba fojtottam, elhessegettem a gondolatot. De látja, annyira szerettem, hogy elsősorban magammal törődtem. Akkoriban felelőtlenül önző voltam.
Arnholm	Hm... ilyenkor minden férfi önző egy kissé. Egyébként ezt a hibáját gondosan titkolta eddig, Wangel doktor.
Wangel	(nyugtalanul fel-alá járkál) Pedig az voltam! Később is önző maradtam. Hiszen sokkal, de sokkal idősebb vagyok nála. Apjának és tanácsadójának kellett volna lennem. Segítenem teljes erőmből, hogy gondolatvilága kibontakozzék, kitisztuljon. Sajnos, ebből soha nem lett semmi. Nem volt meg hozzá a kellő energiám! Mert talán olyannak szerettem, amilyen volt. Aztán egyre rosszabb és rosszabb lett minden. Én meg csak bolyongtam itt tehetetlenül, és nem tudtam, mihez fogjak. (Halkan) Ekkor írtam kínomban önnek, és kértem arra, hogy utazzék ide.
Arnholm	(csodálkozva néz rá) Micsoda? Hát ezért írt nekem?
Wangel	Igen. De ne árulja el.
Arnholm	A mindenit, kedves doktor, tulajdonképpen mit várt tőlem? Nem értem.
Wangel	Hogyan is érthetné? Hamis nyomon jártam. Azt hittem, hogy Ellida szíve valamikor vonzódott önhöz. Azt hittem, titkon egy cseppet még él ez az érzés. Azt hittem, jólesne neki, ha újra láthatná önt, és beszélgethetne önnel az otthonáról, a régi szép napokról.
Arnholm	Tehát a feleségére gondolt, amikor azt írta, hogy itt valaki vár rám, sőt talán vágyódik utánam?
Wangel	Ugyan ki másra gondoltam volna?
Arnholm	(gyorsan) Persze, persze, igaza van. Csak nem értettem meg.
Wangel	Mondtam, ez természetes. Ugyanis teljesen hamis nyomon jártam.
Arnholm	És még ön állítja magáról, hogy önző?
Wangel	Súlyos adósságot kellett törlesztenem. Úgy gondoltam, minden eszközt megragadok, amitől egy kicsit is felderülne a lelke.
Arnholm	Tulajdonképpen mivel magyarázza azt az erőt, amivel ez az idegen a hatalmában tartja a feleségét?
Wangel	Hm... kedves barátom, ennek sok megmagyarázhatatlan összetevője lehet.
Arnholm	Úgy érti, hogy lényegét tekintve megmagyarázhatatlan? Teljesen megmagyarázhatatlan?
Wangel	Legalábbis most még az.
Arnholm	Hisz ön az ilyesmiben?
Wangel	Nem hiszek, de nem is vitatom. Csak éppen nem értem. Ezért nem is bolygatom.
Arnholm	Jó, de akkor valamit még mondjon el nekem. A feleségének az a különös, hátborzongató állítása, hogy a gyermek szeme...
Wangel	(gyorsan) Abban egyáltalán nem hiszek. Ilyesmiben nem akarok hinni! Az a história a gyerek szeméről puszta képzelődés. Semmi más.
Arnholm	Tegnap látta azt az embert. A szemét megfigyelte?
Wangel	Persze hogy megfigyeltem.
Arnholm	Nem talált semmi hasonlóságot?
Wangel	(kitérően) Istenem, mit is válaszolhatnék erre? Akkor már sötétedett, amikor láttam. Előtte pedig Ellida annyit beszélt erről a hasonlatosságról. Nem tudom, vajon voltam-e olyan állapotban, hogy elfogulatlanul szemügyre vehessem.
Arnholm	Igen, ez lehetséges. De az a másik dolog? Hogy a feleségét akkor szállta meg a félelem és nyugtalanság, amikor ez az ember minden jel szerint éppen úton volt hazafelé?
Wangel	Látja, ebbe a rémálomba is csak tegnapelőtt élte bele magát, azóta fantáziál róla. Ez a szorongás egyáltalán nem olyan hirtelen, egyszerre tört rá, mint ahogy most állítja. De amióta ettől az ifjú Lyngstrandtól hallotta, hogy Johnston... vagy Friman... vagy aminek éppen most hívják, három éve, márciusban, azon a hajón éppen errefelé tartott, nyilvánvalóan azóta hiszi, hogy a lelkét felkavaró nyugtalanság ugyanabban a hónapban fogta el.
Arnholm	Hát nem akkor történt?
Wangel	Nem! Egyáltalán nem. Már sokkal korábban jelentkeztek az első tünetek. Az igaz, három éve, véletlenül éppen márciusban, meglehetősen hevesen tört ki rajta ez a nyugtalanság...
Arnholm	Tehát mégis!
Wangel	Igen, de ez egyszerűen akkori állapotával és körülményeivel magyarázható.
Arnholm	Tehát tünet tünet után.
Wangel	(kezét tördeli) És semmi segítség! Csak ez a tanácstalanság! Nincs kiút!
Arnholm	És ha elhatározná, hogy lakhelyet cserél? Ha máshová költöznének? Ha olyan környezetben érnének, ahol ő otthonosabban érezné magát?
Wangel	Jaj, kedvesem, azt hiszi, hogy nem ajánlottam már fel ezt is? Javasoltam, költözzünk ki Skjoldvikenbe. Nem akarja.
Arnholm	Ezt sem?
Wangel	Nem. Nem látja értelmét. S ebben talán nem is téved olyan nagyon.
Arnholm	Hm... gondolja?
Wangel	Igen. Ha jól megfontolom, valójában nem is tudom, hogyan vigyem végbe? Azt hiszem, nem vállalhatom a lányok miatt azt a felelősséget, hogy elbújjak egy olyan távoli zugban. Hiszen ott kell élniük, ahol legalább valami lehetőségük akad, hogy gondoskodhassanak magukról.
Arnholm	Magukról? Ön már komolyan gondol erre?
Wangel	Édes istenem... hát hogyne gondolnék! De aztán újra billen a mérleg nyelve: tekintettel kell lennem szegény beteg Ellidámra is. Bizony, kedves Arnholm... több vonatkozásban is két malomkő között őrlődöm.
Arnholm	Bolette miatt talán nem is kell annyira aggódnia... (Átvált) Csak tudnám, hol van... hol vannak? (A nyitott ajtóhoz lép, és kinéz a kertbe)
Wangel	(lassan a zongora felé indul) Minden áldozatot meghoznék mindhármukért. Csak tudnám, hogyan.
(Ellida belép a bal oldali ajtón)
Ellida	(Wangelhez siet) Ugye, nem mégy el ma délelőtt?
Wangel	Nem, dehogy megyek. Itthon maradok melletted. (A közeledő Arnholmra mutat) Nem is üdvözlőd a barátunkat?
Ellida	(arra fordul) Ó, ön itt van, Arnholm úr? Jó reggelt! (Kezet nyújt neki)
Arnholm	Jó reggelt, asszonyom. Lám, ma nem is ment ki a vízre, mint máskor?
Ellida	Nem! Nem! Nem! Ma semmiképpen. Nem ülne le egy pillanatra?
Arnholm	Köszönöm, most nem. (Wangelre néz) Megígértem a lányoknak, hogy lemegyek hozzájuk a kertbe.
Ellida	Isten tudja, hogy a kertben találja-e őket. Sohasem tudom, merre kóborolnak.
Wangel	Bizonyára a tónál lesznek.
Arnholm	No, majd csak a nyomukra bukkanok. (Biccent, elköszön, és a verandán jobbra elmegy a kertbe)
Ellida	Hány óra, Wangel?
Wangel	(az órájára néz) Tizenegy múlt néhány perccel.
Ellida	Tizenegy. És ma este tizenegy és fél tizenkettő körül érkezik vissza a hajó. Ó, bárcsak már túl lennék rajta!
Wangel	(közelebb lép hozzá) Ellida kedves, csak egyet szeretnék megkérdezni tőled.
Ellida	Mit?
Wangel	Tegnapelőtt este fent a Kilátón azt mondtad, hogy három éve gyakran látod őt magad előtt. Mintha élne.
Ellida	Igen. Így is volt. Hidd el nekem.
Wangel	Nos, milyennek láttad olyankor?
Ellida	Milyennek?
Wangel	Úgy értem, milyennek képzelted, amikor úgy hitted, hogy magad előtt látod?
Ellida	Kedves Wangel, hiszen most már tudod te is, hogy milyen!
Wangel	Így jelent meg a képzeletedben is?
Ellida	Igen, pontosan így. Természetesen.
Wangel	Pontosan úgy, ahogy tegnap este a valóságban láttad.
Ellida	Pontosan.
Wangel	Akkor miért nem ismerted meg azonnal?
Ellida	(meghökken) Nem ismertem meg?
Wangel	Te magad mondtad később, hogy eleinte nem tudtad, nem sejtetted, ki az az idegen.
Ellida	(zavarban) Igen, azt hiszem, igazad van. Hát nem különös, Wangel? Képzeld... nem ismertem meg azonnal!
Wangel	Csak a szeméről ismerted fel... így mondtad.
Ellida	Ó, igen... a szeme! A szeme!
Wangel	Nos, fent a Kilátón azt állítottad, hogy mindig úgy jelent meg előtted, mint amikor elváltatok. Ott kint, tíz esztendeje.
Ellida	Ezt állítottam?
Wangel	Igen. Ezt.
Ellida	Akkor annak idején is körülbelül olyan volt, mint most.
Wangel	Nem. Tegnapelőtt hazafelé jövet teljesen másmilyennek írtad le. Tíz esztendeje nem viselt szakállt. Teljesen másképp öltözött. És a melltű azzal a gyönggyel! Tegnap az sem volt rajta!
Ellida	Nem, nem volt rajta.
Wangel	(fürkészve nézi) Tehát gondolkozz egy kicsit, Ellida kedves. Talán már nem is tudsz visszaemlékezni, milyen is volt, amikor ott állt melletted a Bratthammeren.
Ellida	(töprengve, néhány pillanatra lehunyja a szemét) Nem emlékszem rá világosan. Nem, ma egyáltalán nem emlékszem rá. Milyen különös!
Wangel	Nincs ebben semmi különös. Új képet állított eléd a valóság. Ez pedig homályba borítja a régit, úgyhogy többé nem láthatod.
Ellida	Lehetséges ez, Wangel?
Wangel	Igen. És homályba borítja beteg képzelődéseidet is. Ezért jó, hogy a valóság megérkezett.
Ellida	Jó? Ezt te jónak nevezed?
Wangel	Itt a valóság, és lehet, hogy a gyógyulást hozta meg neked.
Ellida	(leül a pamlagra) Gyere, Wangel, ülj ide mellém. Hadd mondjam el neked minden gondolatomat.
Wangel	(az asztal túlsó végén leül egy székre) Mondjad, kedves Ellida.
Ellida	Nagy szerencsétlenség mindkettőnknek, hogy éppen mi ketten kerültünk össze.
Wangel	(megdöbben) Mit beszélsz?!
Ellida	Igen. Szerencsétlenség. És ez olyan természetes is. Azzá kellett válnia. Ahogy mi ketten összekerültünk!
Wangel	De hát mi nem volt rendjén abban, ahogy mi ketten...?
Ellida	Figyelj rám, Wangel, nem segít semmit, ha továbbra is hazudunk magunknak, és becsapjuk egymást!
Wangel	Becsapjuk egymást, hazudunk? Mi ketten?
Ellida	Igen. Hazudunk. Vagy... legalábbis... eltitkoljuk az igazságot. Mert a színtiszta igazság, az igazság az, hogy kijöttél hozzánk, és megvásároltál engem.
Wangel	Megvásároltalak! Azt mondod: megvásároltalak?
Ellida	Ó, én egy szemernyivel sem voltam jobb nálad! Belementem. Ráálltam, és eladtam magam neked.
Wangel	(fájdalmasan néz rá) Ellida... hogyan nevezheted ezt jó szívvel vásárnak?
Ellida	Nem nevezhetem másképp! Nem viselted el tovább házadban az ürességet. Új asszony után néztél...
Wangel	És új anyát kerestem a gyerekeimnek, Ellida.
Ellida	Talán azt is... úgy mellékesen. Holott nem győződhettél meg róla, hogy alkalmas vagyok arra a szerepre. Hiszen éppen csak hogy megismertél egy-két felszínes beszélgetésből. Aztán kedvet kaptál rám, és...
Wangel	Jó, nevezd csak nyugodtan úgy, ahogy akarod.
Ellida	Én pedig? Én? Ott álltam teljesen elhagyottan, tanácstalanul, egyedül. Érthető hát, hogy belementem a vásárba, amikor jöttél, és felkínáltad örökre szóló gondoskodásodat.
Wangel	Az biztos, kedves Ellida, hogy én nem “gondoskodást” ígértem. Becsületesen megkérdeztem, megosztanád-e velem és a gyerekeimmel azt a keveset, amit a magaménak mondhatok.
Ellida	Igen. Valóban ezt tetted. De nekem nem lett volna szabad elfogadnom! A világ minden kincséért sem! Eladtam magam! Inkább a legmocskosabb munkát, legnyomorultabb sorsot: de önként és a saját választásomból, szabadon!
Wangel	(feláll) Tehát az az öt vagy hat év, amit velem töltöttél, semmit nem jelentett neked!
Ellida	Ne hidd, Wangel, dehogyis. Nekem olyan jó volt itt nálad, aminél jobbat senki nem kívánhat magának. Csakhogy nem önként jöttem a házadba. És ez a baj.
Wangel	(ránéz) Nem önként?
Ellida	Nem. Nem önként követtelek.
Wangel	(fojtott hangon) Emlékszem már. Ezt a szót tegnap hallottad.
Ellida	Ez a szó a kulcsa mindennek. Ez nyitotta ki a szememet. Azóta látok.
Wangel	És mit látsz?
Ellida	Látom, hogy a mi életünk igazából nem házasság volt.
Wangel	(keserűen) Igazat mondtál. Mostani életünk nem is házasság.
Ellida	Azelőtt sem volt az. Soha. Kezdettől fogva nem volt az. (Maga elé néz) Az első az igazi házasság lehetett volna, teljes és tiszta.
Wangel	Az első? Miféle első?
Ellida	Az enyém... ővele.
Wangel	(csodálkozva néz rá) Nem értelek! Egy szavadat sem értem!
Ellida	Wangel, kedves... ne hazudjunk egymásnak. Se egymásnak, se önmagunknak.
Wangel	Rendben van. És aztán?
Ellida	Lásd be, nem hagyhatjuk többé soha figyelmen kívül, hogy az önként fogadott hűség éppúgy köt, mint az esküvő.
Wangel	Erre nem válaszolhatok mást, mint...
Ellida	(felugrik) Engedd meg, hogy elmenjek tőled!
Wangel	Ellida!... Ellida!...
Ellida	Igen, igen. Engedj el! Hidd el, nincs más kiút. Abból, ahogy mi akkor összekerültünk.
Wangel	(leküzdi fájdalmát) Hát ide jutottunk.
Ellida	Idáig kellett jutnunk. Nem történhetett másképp.
Wangel	(szomorúan néz Ellidára) Tehát hiába éltünk együtt, így sem nyerhettelek meg. Soha nem voltál egészen az enyém, soha.
Ellida	Ó, Wangel, ha én úgy szerethetnélek, ahogy szeretném. Szívből, ahogy megérdemled! De érzem, hiába, már nem lehet.
Wangel	Tehát váljunk el? Azt kívánod, hogy váljunk el, szabályosan, törvényesen?
Ellida	Kedvesem, mennyire nem értesz te engem. Nem törődöm a formákkal. Közömbösek. Azt hiszem, az ilyen külsőségeken nem múlik semmi. Csak azt szeretném, hogy közös elhatározással, önként szakadjunk el egymástól.
Wangel	(keserűen, lassan bólintva) Érvénytelenítsük a vásárt, értem.
Ellida	(élénken) Ez az! Igen. Érvénytelenítsük a vásárt.
Wangel	És aztán, Ellida? Később? Megfontoltad, hogy mit várhatunk? Hogyan alakul majd az életed, és hogyan az enyém?
Ellida	Mindegy. Lesz, ahogy lesz. A legfontosabb, Wangel, amit könyörögve kérek tőled: engedj szabadon! Add vissza a teljes szabadságomat!
Wangel	Ellida, szörnyű, amit követelsz. Adj legalább időt az elhatározásra. Beszélnünk kell még erről alaposan. És adj magadnak is időt, hogy megfontolhasd, amit cselekszel.
Ellida	Nincs vesztegetni való időnk. Még ma szabadnak kell lennem!
Wangel	Még ma? Miért?
Ellida	Ő ma éjjel megérkezik.
Wangel	(ijedten összerezzen) Megérkezik! Mi köze van ehhez az idegennek?
Ellida	Szabadon, teljesen szabadon akarok elébe állni.
Wangel	És azután... azután mi a szándékod?
Ellida	Nem akarok azzal takarózni, hogy más felesége vagyok. Nincs szükségem arra a mentségre, hogy nem választhatok. Enélkül nem lenne döntés a döntés.
Wangel	Választásról beszélsz! Döntésről, Ellida. Választásról ebben a kérdésben?
Ellida	Szükségem van arra, hogy választhassak. Választhassak a két lehetőség között: hagyom elmenni egyedül, vagy követem.
Wangel	Tudod te, hogy mit beszélsz? Követnéd? Rábíznád a sorsodat?
Ellida	Rád is rábíztam. Méghozzá... feltétel nélkül, vakon.
Wangel	Meglehet. De őrá! Rá! A vadidegenre! Akit alig ismersz!
Ellida	Hiszen téged még annyira sem ismertelek talán. Mégis követtelek.
Wangel	Annak idején legalább körülbelül tudhattad, milyen élet vár rád. De most? Mit tudsz most? Semmit. Még azt sem, hogy ki vagy mi az az ember!
Ellida	(maga elé mered) Igaz. Hiszen éppen ez a kegyetlen ebben.
Wangel	Valóban kegyetlen, igen...
Ellida	Ezért érzem úgy, hogy vállalnom kell a választást.
Wangel	(ránéz) Mert kegyetlennek mutatkozik meg előtted?
Ellida	Igen. Pontosan azért.
Wangel	(közelebb megy) Ugyan, mondd meg, Ellida, mit tartasz te voltaképpen kegyetlennek?
Ellida	(gondolkodik) Kegyetlen... az, ami vonz és taszít is egyben.
Wangel	Vonz is?
Ellida	Főként vonz, azt hiszem.
Wangel	(lassan) Te rokona vagy a tengernek.
Ellida	Az is kegyetlen.
Wangel	Te is az vagy. Rokona a kegyetlennek is. Vonzol és taszítasz egyben.
Ellida	Úgy érzed, Wangel?
Wangel	Eddig még nem ismertelek igazán. Mélyen. Most már egyre világosabb, tisztább minden.
Ellida	Ezért is engedj szabadon! Minden olyan kapcsolatból, ami hozzád és házadhoz köt, eressz el. Nem az vagyok, akinek hittél. Magad is láthatod már. Váljunk hát el egyetértésben és önként.
Wangel	(fásultan) Talán az lenne a legjobb mind a kettőnknek, ha elválnánk. De mégsem tudok! Számomra te vagy a kegyetlen. A vonzásod az erősebb.
Ellida	Úgy érzed?
Wangel	Próbáljuk meg higgadtan átvészelni a mai napot. Teljes lelki nyugalommal. Ma nem adhatom vissza a szabadságodat, és el sem engedhetlek. Nincs hozzá jogom. A te érdekedben, Ellida! Azt a jogomat és kötelességemet, hogy megvédjelek, érvényre juttatom.
Ellida	Hogy megvédjél? Mi ellen? Hiszen kívülről nem fenyeget semmiféle durva erőszak. Mélyebben rejlik a kegyetlen erő, Wangel. A saját lelkem vonz és csábít feléje. Ez ellen mit tudsz tenni?
Wangel	Erőt adhatok, hogy ellenállj.
Ellida	Igen, de csak ha én magam is akarom.
Wangel	Hát nem akarsz ellenállni?
Ellida	Hiszen ez az, amit magam sem tudok!
Wangel	Ma eldől minden, kedves Ellida.
Ellida	(hevesen) Igen, látod, ilyen közel a döntés. A döntés, amely az egész életre szól.
Wangel	Holnap pedig...
Ellida	Holnap! Holnapig talán elvész az én igazi jövöm.
Wangel	Az igazi?
Ellida	Elvész az én szabad, teljes, boldog életem, elvész örökre! És elvész talán az övé is.
Wangel	(megragadja a csuklóját, halkan) Ellida, szereted azt az idegent?
Ellida	Szeretem? Mit tudom én? Csak azt tudom, hogy számomra nincs nála kegyetlenebb, és...
Wangel	És?
Ellida	Úgy érzem, mégis hozzá tartozom.
Wangel	(lehajtja a fejét) Kezdek már mindent érteni.
Ellida	Milyen orvosságod van erre? Milyen tanácsot adhatsz?
Wangel	(bánatosan néz rá) Holnap ő már nem lesz itt. Akkor elhárul a szerencsétlenség veszélye, és többé már nem fenyeget téged. Akkor visszaadom a szabadságodat, és elengedlek. Érvénytelenítjük a vásárt, Ellida.
Ellida	Jaj, Wangel!... Holnap már késő!
Wangel	(kinéz a kertbe) A gyerekek! A gyerekek! Legalább őket kíméljük... egyelőre.
(Arnholm, Bolette, Hilde és Lyngstrand bukkan fel a kertben. Lyngstrand még lent elköszön, és balra elmegy. A többiek belépnek a szobába)
Arnholm	Képzeljék csak, hogy milyen tervet főztünk ki! Az imént...
Hilde	Ma este kimegyünk a fjordba, és...
Bolette	Ne, ne áruld el!
Wangel	Mi ketten is kifőztünk valamit.
Arnholm	Igazán?
Wangel	Ellida holnap... elmegy Skjoldvikenbe egy időre.
Bolette	Elmegy...
Arnholm	Látja, ez nagyon okos gondolat, Wangelné asszony.
Wangel	Ellida haza akar térni. Haza a tengerre.
Hilde	(Ellida elé szökken) Elmégy? Elmégy tőlünk?
Ellida	(ijedten) De Hilde? Mi lelt téged?
Hilde	(erőt vesz magán) Semmi, semmi. (Elfordul tőle, halkan) Menj csak! Menj!
Bolette	(félve) Papa... látom rajtad... te is elmégy Skjoldvikenbe.
Wangel	Nem, biztos, hogy nem. Talán hébe-hóba ellátogatok oda...
Bolette	És ide hozzánk?
Wangel	Ide is ellátogatok majd.
Bolette	Hébe-hóba, ugye?
Wangel	Kedves gyermekem, ennek így kell lennie. (Átmegy a szobán)
Arnholm	(suttogva Bolettéhez) Később folytatjuk a beszélgetést, Bolette...
(Wangelhez lép. Halkan beszélnek a háttérben az ajtó mellett)
Ellida	(halkan Bolettéhez) Mi lelte Hildét? Mintha megzavarodott volna!
Bolette	Hát nem vetted észre, mire sóvárog minden pillanatban?
Ellida	Sóvárog?
Bolette	Attól a perctől fogva, hogy idejöttél.
Ellida	Nem, nem vettem észre. Mire?
Bolette	Egyetlen gyengéd szavadra!
Ellida	Hát mégis várna itt rám valami feladat? (Halántékához szorítja a kezét, mozdulatlanul néz maga elé, mintha ellentétes gondolatok és érzések csapnának össze benne)
(Wangel és Arnholm suttogva, beszélgetve a szoba előterébe sétálnak. Bolette a jobb oldali ajtóhoz megy, és átnéz a másik szobába. Aztán kitárja az ajtót)
Bolette	Papa kedves, meg van terítve. Ebédelhetünk, ha úgy tetszik.
Wangel	(kényszeredetten) Igen, kislányom? Nagyon helyes. Parancsoljon, Arnholm! Menjünk be, és ürítsük poharunkat búcsúzóul a “tengerről jött asszonyra”!
(A jobb oldali ajtó felé mennek)

ÖTÖDIK FELVONÁS
A félreeső zug Wangelék kertjében, a “kárászos” tó mellett. Növekvő nyáréji szürkület. Arnholm, Bolette, Lyngstrand és Hilde egy csónakban közelednek, amelyet evezővel kormányoznak balra, a part mentén előre
Hilde	Hó! Nézze! Itt kényelmesen kiugorhatunk a partra!
Arnholm	Nem, nem, maradjon csak!
Lyngstrand	Én nem tudok ugrani, kisasszony.
Hilde	És Arnholm úr, maga se tud?
Arnholm	Szívesebben mellőzöm.
Bolette	Akkor kössünk ki ott hátul a fürdőház lépcsőjénél.
(Az evezőkkel jobbra kicsáklyáznak. Ballested ebben a pillanatban bukkan fel jobbról a gyalogösvényen. Kottafüzeteket és vadászkürtöt hurcol magával. Üdvözli a csónakázókat, hátrafordul, és beszél hozzájuk. A válasz kintről és egyre távolabbról érkezik, nem lehet érteni)
Ballested	Mit mond?! Hát persze, az angol gőzös üdvözlésére. Az idén ma jön utoljára. Ha nem igyekeznek, nem hallanak semmit a dallamos hangzatokból. (Kiált) Mi? Hogy? (Fejét rázza) Nem értem! Mit mond?!
(Ellida jön sálba burkolózva balról Wangel kíséretében)
Wangel	De Ellida kedves, biztosíthatlak, van még bőven idő.
Ellida	Nem, nem... már nincsen. Minden percben itt lehet.
Ballested	(a kerítés mögött) Á, jó estét, doktor úr! Jó estét, nagyságos asszony!
Wangel	(észreveszi) Maga az? Mi az, zenélnek is ma este?
Ballested	Igen. A Fúvósegylet ki akar tenni magáért. Mostanában ünnepi ceremóniákban nincs hiány. Ma az angol tiszteletére muzsikálunk.
Ellida	Az angol! Már látszik?
Ballested	Még nem. Ámbár a szárazföld felől, a szigetek közt jön. Nem is gondolnánk, és itt van.
Ellida	Igen... Ez így igaz.
Wangel	(félig Ellidának szánva) Ma jön utoljára. Utoljára.
Ballested	Milyen szomorú is ez a gondolat, doktor úr. De azért megadjuk a módját, ahogy mondani szokás. Sajnos, sajnos! Elköszön a vidám nyár. “Nemsokára bezárulnak mind az öblök” - ahogyan a tragédiaköltő mondja.
Ellida	Igen... bezárulnak mind.
Ballested	Bánatos gondolat. Heteken és a holdnak hónapjain át a nyár víg gyermekei voltunk. Nehéz megbékélnünk a sötétség napjaival. Kezdetben legalábbis. Mert azért az emberek végül is alki... ak... klimatizálódnak, Wangelné asszony. Úgy bizony! (Köszön, és balra elmegy)
Ellida	(a fjordot kémleli) Ez a kínzó feszültség! Ez a nehéz félóra a döntés előtt!
Wangel	Tehát ragaszkodsz ahhoz, hogy te beszélj vele?
Ellida	Igen. Nekem kell vele beszélnem. Hiszen szabadon, önként kell választanom.
Wangel	Nem választhatsz, Ellida. Nem szabad választanod. Nem szabad... nem engedem.
Ellida	Ezt a választást nem akadályozhatod meg. Sem te, sem más. Megtilthatod, hogy vele menjek, hogy őt kövessem, ha ezt választanám. Itt tarthatsz erőszakkal. Akaratom ellenére. Ezt megteheted. De azt, hogy döntsek... hogy a lelkem mélyén én döntsek... és őt válasszam, nem pedig téged, ha így kell és ha így akarom, azt nem akadályozhatod meg semmiképpen.
Wangel	Nem, valóban. Ezt nem akadályozhatom meg.
Ellida	És mi adna erőt, hogy ellenálljak? Semmi sem köt, semmi sem vonz ehhez a házhoz. Gyökértelenül bolyongok a házadban, Wangel. A gyerekekhez nincs közöm. Úgy érzem, idegen vagyok a számukra. Mindig is az voltam. Sohasem volt az enyém a szívük. Ha elmegyek... ha úgy döntök, hogy elmegyek... akár ma vele, akár holnap Skjoldvikenbe... egyetlen kulcsot sem kell leadnom, nem kell kiadnom egyetlen utasítást sem, egyetlen szót sem, semmit. Ennyire nem vertem gyökeret a házadban. Az első pillanattól fogva semmi sem fűzött ide.
Wangel	Magad akartad így.
Ellida	Nem. Nem akartam, de nem is tettem ellene semmit. Csak hagytam, minden maradjon úgy, ahogy a megérkezésem napján találtam. Te voltál, aki így akartad... senki más.
Wangel	Azt hittem, így lesz a legjobb neked.
Ellida	Igen, Wangel, ezt nagyon jól tudom. De ezért fizetni kell. Ez megbosszulta magát. Mert hasztalan keresem, nincs erő, ami idekötne, nincs támasz, segítség vagy érzés, ami vonzóvá tenné számomra mindazt, ami a kettőnk legbensőbb tulajdona lehetett volna.
Wangel	Belátom, Ellida, igazad van. Légy hát holnaptól újra szabad. Holnaptól élheted a magad életét.
Ellida	A magam életét? Ezt nevezed te annak? Ó, nem, az én életem, az én saját igazi életem letért az útjáról, amikor belementem abba, hogy együtt éljek veled. (Félelmében nyugtalanul tördeli a kezét) Most pedig, ma éjjel, egy félóra múlva eljön, akit cserbenhagytam... az a férfi, akihez hűségesen ragaszkodnom kellett volna, úgy, ahogy ő ragaszkodott hozzám! Eljön, és felajánlja még egyszer és utoljára, hogy újraéljem az életet, a magam igazi életét, azt a vonzó és taszító életet, amelyről nem tudok lemondani. Mert önként nem tehetem!
Wangel	Ezért van szükség arra, hogy én, a férjed és egyben orvosod is, levegyem rólad a döntés terhét, és helyetted cselekedjem.
Ellida	Értelek, Wangel, tökéletesen megértelek. Ne hidd, hogy néha nincsenek pillanataim, amikor úgy érzem, megtalálnám békémet és oltalmamat, ha hozzád, szíved legbelső rejtekébe menekülnék, ha szembeszállnék minden vonzó és taszító erővel. De nem tudom megtenni ezt sem. Nem, nem, nem tudom!
Wangel	Gyere, Ellida, sétáljunk egy kicsit.
Ellida	Szívesen sétálnék. De nem merek. Azt mondta, hogy itt várjak rá.
Wangel	Gyere csak. Még van elég időd.
Ellida	Gondolod?
Wangel	Mondom, még van bőven időd.
Ellida	Jó, akkor menjünk.
(Az előtérben jobbra elmennek. Ezzel egyidőben Bolette és Arnholm felbukkan a tó felső partján)
Bolette	(észreveszi a távozókat) Nézze!
Arnholm	Pszt! Csendesen! Hagyja, hadd menjenek.
Bolette	Érti, hogy mi történik mostanában köztük?
Arnholm	Észrevett valamit?
Bolette	Persze!
Arnholm	Valami különöset?
Bolette	Hogyne. Sok mindent. Ön nem?
Arnholm	Nem, nem is tudom...
Bolette	Dehogyisnem. Csak nem beszél róla.
Arnholm	Gondolom, a mostohaanyjának nagyon jót tesz majd az a kis utazás.
Bolette	Azt hiszi?
Arnholm	Igen, úgy gondolom, valamennyiünknek jót tenne, ha olykor-olykor kirándulnánk egy kicsit.
Bolette	Ha holnap kiköltözik Skjoldvikenbe, régi otthonába, nem jön többé vissza hozzánk.
Arnholm	Ugyan, kedves Bolette, hogy jut ilyesmi az eszébe?
Bolette	Meg vagyok győződve róla. Csak várja ki a végét. Meglátja, nem jön többé vissza. Legalábbis addig nem, amíg én és Hilde itt vagyunk a házban.
Arnholm	Hilde is?
Bolette	Hilde úgy-ahogy nem zavarja, jóformán gyerek még; azt hiszem, tulajdonképpen imádja Ellidát. Velem azonban másképp áll a dolog. Mostohaanya, aki alig idősebb a lányánál...
Arnholm	Ami magát illeti, kedves Bolette, talán már nincs is olyan messze az a pillanat, amikor elmehet innen.
Bolette	(élénken) Igazán? Komolyan mondja? Tehát beszélt a papával?
Arnholm	Igen, erről is beszéltem vele.
Bolette	Igen... és mit mondott a papa?
Arnholm	Hm... az édesapját mostanában más gondolatok foglalkoztatják.
Bolette	Ugye, megmondtam előre?
Arnholm	Annyit mindenesetre kiszedtem belőle, hogy a támogatására aligha számíthat.
Bolette	Aligha?
Arnholm	Nagyon aprólékosan és meggyőzően tárta fel előttem a helyzetét; az volt a véleménye, hogy ez most számára egyenlő a lehetetlennel.
Bolette	(szemrehányóan) Akkor miért áltatott? Hogy volt hozzá szíve?
Arnholm	Nem áltattam, kedves Bolette. Csak és kizárólag magán múlik, hogy kikerül-e innen.
Bolette	Mi múlik, mondja, mi múlik rajtam?
Arnholm	Az, hogy kijusson a nagyvilágba. Az, hogy tanulhasson bármit, amihez csak kedve van. Hogy mindaz teljesüljön, amire eddig itt folyton-folyvást csak vágyakozott. Igen, magán múlik, hogy kellemesebb körülmények között éljen, Bolette. Mi a véleménye erről?
Bolette	(összecsapja a kezét) Istenem! Hiszen ez képtelenség! Ha a papa nem akar és nem tud segíteni... Teremtett lelket sem ismerek, akihez fordulhatnék.
Arnholm	Ha a maga öreg... a maga régi tanára felajánlaná a segítségét, elfogadná tőle?
Bolette	Arnholm úr, ön? Ön hajlandó lenne engem támogatni?
Arnholm	Hogy támogatnám-e? Szíves örömest. Mindenben. Elhiheti nekem. Nos, áll az alku? Igen? Elfogadja?
Bolette	Hogy elfogadom-e? Kijuthatok innét, világot láthatok, tanulhatok tisztességesen? Megismerhetem azt a nagy, gyönyörű világot, amely elérhetetlen reményként élt bennem?
Arnholm	Igen, mindez most megvalósulhat. Ha maga is úgy akarja.
Bolette	Megajándékozna ezzel a csodálatos boldogsággal? Mondja, elfogadhatok ilyen áldozatot egy idegen embertől?
Arnholm	Tőlem elfogadhatja, Bolette. Tőlem mindent elfogadhat.
Bolette	(megragadja a kezét) Igen, már én is úgy érzem, elfogadhatom. Nem tudom, miért, de... (Kitörő örömmel) Sírni és nevetni tudnék az örömtől! A boldogságtól! Hát élhetek még igazi életet! Már féltem, hogy le kell mondanom róla.
Arnholm	Ettől ne tartson, Bolette kedves. De most mondja meg őszintén, nem köti, nem köti-e valami ide?
Bolette	Engem? Nem, dehogy.
Arnholm	Semmi?
Bolette	Semmi... azaz a papa bizonyos tekintetben ideköt, és Hilde is. De...
Arnholm	Nos, az édesapját előbb vagy utóbb úgyis elhagyja egyszer. És Hilde is a saját útját fogja járni. Idő kérdése csupán. Semmi egyéb. Semmi más nincs tehát, ami visszatartaná, Bolette? Semmiféle kapcsolat?
Bolette	Nem, semmiféle. Ha ettől függ, máris utazhatom bárhova.
Arnholm	Nos, kedves Bolette, ha így áll a dolog, akkor utazzék velem.
Bolette	(tapsol) Édes jó istenem! Még elképzelni is gyönyörű!
Arnholm	Remélem, teljesen megbízik bennem?
Bolette	Hát persze hogy megbízom!
Arnholm	Tehát nem vonakodik attól, hogy a jövőjét bátran és hittel rám bízza? Így van? Nem vonakodik?
Bolette	Dehogyis! Miért vonakodnék? Hogy gondolhat ilyet? Hiszen ön az én öreg tanítóm... az én tanítóm a régi szép napokból.
Arnholm	Nem... csak azért. Erre nem helyezek a továbbiakban hangsúlyt. Ámde... nos... maga tehát szabad, Bolette. Nincs semmiféle kapcsolata, ami visszatartaná. Így hát megkérdezhetem magától, hajlandó lenne-e örökre összekötni az életét az enyémmel?
Bolette	(ijedten hátralép) Ó... mit beszél?
Arnholm	Örökre, Bolette. Mint a feleségem.
Bolette	(halkan, magában) Nem, nem, nem! Ez lehetetlen. Teljesen lehetetlen.
Arnholm	Valóban annyira lehetetlen volna, hogy...
Bolette	Ezt nem gondolhatja komolyan, Arnholm úr. Sem most, sem soha. Vagy talán... mégis... Erre gondolt, amikor felajánlotta a támogatását, hogy mindenben segít?
Arnholm	Hallgasson meg, Bolette. Úgy látom, nagyon meglepődött.
Bolette	Már hogyne lepne meg az ilyesmi... éppen öntől. Nagyon is meglepett.
Arnholm	Igaza lehet. Nem tudta, nem is tudhatta, hogy maga miatt utaztam ide.
Bolette	Énmiattam? Miattam jött ide?
Arnholm	Magáért, Bolette. Tavasszal levelet kaptam az édesapjától. Volt abban egy utalás, amiből arra következtettem... hm... hogy maga a barátságosnál melegebb érzéssel emlékezik vissza régi tanítójára.
Bolette	Hogyan írhatott a papa ilyet?!
Arnholm	Nem, nem is így gondolta. Csak én éltem abban a hitben, hogy van itt egy fiatal lány, aki epedve várja a visszatérésemet. Ne, ne vágjon a szavamba, Bolette kedves! Nos, értse meg, ha valaki, mint én, nem nevezhető már egészen fiatalnak, azt az ilyen hit vagy tévhit alaposan felkavarja. Heves és hálás vonzalom ébredt bennem maga iránt. Úgy éreztem, jönnöm kell. Hogy viszontlássam. Viszonozni akarom irántam táplált... vélt... érzelmeit.
Bolette	De ha már tudja, hogy nem így volt! Hogy tévedés történt!
Arnholm	Hiába. A maga képe, Bolette, már örökre úgy él bennem, ahogy azt a tévedés okozta hangulat megrajzolta és kiszínezte. Lehet, hogy nem érti meg. De azért ez így van.
Bolette	Soha nem hittem volna, hogy ebből ilyesmi sülhet ki.
Arnholm	De ha kiderült, hogy mégis? Hogy így van? Mit felel akkor? Akkor sem szánná rá magát, hogy a feleségem, igen, az én feleségem legyen?
Bolette	Arnholm úr, úgy gondolom, hogy ez teljesen lehetetlen. Hiszen ön a tanárom volt! Elképzelni sem tudom, hogyan fűzhetne más kapcsolat önhöz!
Arnholm	Igen, igen, hát ha valóban az a véleménye, hogy nem lehet... akkor marad közöttünk minden a régiben.
Bolette	Hogy érti ezt?
Arnholm	Természetesen a szavamat azért állom. Gondoskodom, hogy elkerüljön innen, és körülnézzen a világban. Hogy tanulhasson valamit, amihez kedve van. Hogy nyugodtan és függetlenül élhessen. A továbbiakban is biztosítani fogom a jövőjét, Bolette. Mert én mindig a maga jó, hűséges és megbízható barátja leszek. Erről biztosítom.
Bolette	Istenem... Arnholm úr, ez most már teljesen lehetetlen!
Arnholm	Ez is?
Bolette	Ezt igazán megértheti! Azok után, amit az előbb mondott, és a válasz után, amit adtam önnek. Ó, be kell látnia, hogy nem fogadhatok el öntől ilyen mérhetetlenül sokat. Semmit sem fogadhatok el. Soha többé!
Arnholm	Tehát inkább itthon ül, mint eddig, és hagyja, hogy elmúljon az élete?
Bolette	Jaj, ha rágondolok... ez is kibírhatatlan.
Arnholm	Lemondana arról, hogy világot lásson? Hogy mindabból kivegye részét, ami után itt, saját bevallása szerint, sóvárgott? Tudja, mennyi szépséget rejteget a világ, és mégse venné szemügyre amúgy igazán? Fontolja meg jól, Bolette.
Bolette	Igen, igen, önnek mindenben igaza van, Arnholm úr.
Arnholm	Aztán... ha az édesapja egyszer már nem lesz, ott áll majd egyedül, támasz nélkül a világban. Vagy hozzámegy kényszerből valakihez, akihez talán éppúgy nem érez hajlandóságot, mint most hozzám.
Bolette	Tudom én jól, hogy mennyire igaz minden, amit mond. És mégis, vagy talán, talán...
Arnholm	(gyorsan) Talán?
Bolette	(tele kétséggel Arnholmra néz) Végül is talán annyira mégsem elképzelhetetlen...
Arnholm	Mi, Bolette? Mi lenne az?
Bolette	Talán mégis elfogadhatom az ajánlatát.
Arnholm	Úgy érti, hogy talán mégsem utasít vissza? Nem foszt meg attól az örömtől, hogy mint hű barátja a segítségére legyek?
Bolette	Nem, nem, azt nem! Az már soha nem lehet! Az már többé teljességgel lehetetlen. Nem, Arnholm úr, akkor már inkább vegyen feleségül.
Arnholm	Bolette! Hát mégis akarja?!
Bolette	Igen... azt hiszem... mégis.
Arnholm	Tehát a feleségem akar lenni!
Bolette	Igen, ha még úgy érzi, hogy elvehet.
Arnholm	Hogy úgy érzem-e?! (Megragadja Bolette kezét) Köszönöm, Bolette, köszönöm. Amit pedig az előbb mondott, a tétovázása nem riaszt el. Ha nem is egészen enyém még a szíve, majd meghódítom. Ó, Bolette! A tenyeremen fogom hordani!
Bolette	Akkor körülnézhetek a világban. Élhetek. Megígérte nekem.
Arnholm	És állom is a szavamat.
Bolette	Tanulhatok mindent, amihez kedvem van.
Arnholm	Magam leszek a tanára. Mint azelőtt, Bolette. Emlékezzen az utolsó tanulóévre...
Bolette	(csendesen, elgondolkodva) Ha elgondolom, hogy szabad leszek, kijuthatok a messzi világba! Nem kell rettegnem a jövőtől. Nem kell többé folytonosan az undorító megélhetésre gondolnom...
Arnholm	Nem, többé ne is gondoljon ilyesmire. Egy percre sem. Elvégre, kedves Bolettém, ez nem is olyan rossz, ugye?
Bolette	Igen. Persze hogy nem. Biztosan nem.
Arnholm	(átöleli) Meglátja, milyen kedélyes és kellemes lesz körülöttünk minden! Milyen nyugodt és békés megértésben telik majd az életünk, Bolette!
Bolette	Igen, én is kezdem már... azt hiszem... menni fog. (Kinéz jobbra, és gyorsan kibontakozik az ölelésből) Jaj! Ne áruljon el semmit!
Arnholm	Mi az, kedvesem?
Bolette	Ó, az a szegény. (Kimutat) Nézze, ott hátrébb, a tónál.
Arnholm	Az édesapja?
Bolette	Nem, az a fiatal szobrász. Ott sétál Hildével.
Arnholm	Aha, Lyngstrand. Mi van vele?
Bolette	Hiszen tudja, mennyire rossz bőrben van. Mennyire gyenge.
Arnholm	Ha csak nem képzelődés az egész.
Bolette	Nem, nem az. Nem sokáig húzza már. De talán így a legjobb neki.
Arnholm	Kedvesem, miért lenne így a legjobb neki?
Bolette	Mert... mert a művészetéből sem lesz semmi úgysem, semmi rendes dolog. Menjünk, mielőtt ideérnek.
Arnholm	Szíves örömest, Bolette kedves.
(Hilde és Lyngstrand felbukkan a tó partján)
Hilde	Hé! Hé! Nem várnának meg uraságtok minket is?!
Arnholm	Inkább előremegyünk egy két lépést Bolettével.
(Arnholm és Bolette balra elmennek)
Lyngstrand	(nevetgél) Milyen mulatságos itt mostanában. Mindenki párosával járkál. Mindig kettesben, csak kettesben.
Hilde	(utánuk néz) Esküdni mernék, hogy ez háztűznézőben jár.
Lyngstrand	Miért? Észrevett valamit?
Hilde	Persze, nem nehéz, ha az ember nyitott szemmel jár.
Lyngstrand	Bolette kisasszony úgysem megy hozzá. Ebben biztos vagyok.
Hilde	Ez igaz. Az a véleménye, hogy csúnyán megöregedett. Aztán meg azt hiszi, hogy nemsokára meg is kopaszodik.
Lyngstrand	Nemcsak ezért. Másért sem menne hozzá.
Hilde	Hát ezt meg honnan veszi?
Lyngstrand	Tudom. Van valaki, akinek megígérte, hogy mindig gondol majd rá.
Hilde	Csak gondol?
Lyngstrand	Igen, amíg az illető távol lesz.
Hilde	Akkor maga az az illető, akire gondolnia kell.
Lyngstrand	Lehet.
Hilde	Megígérte magának?
Lyngstrand	Igen, képzelje csak, megígérte. De el ne árulja neki, hogy tud valamit.
Hilde	Isten ments, inkább leharapom a nyelvem. Én hallgatok, mint a sír.
Lyngstrand	Úgy gondolom, ez nagyon is kedves tőle.
Hilde	Ha visszajön, eljegyzi? Aztán feleségül is veszi?
Lyngstrand	Nem, ez nem vezetne jóra. Az első években ugyanis nem gondolhatok még ilyesmire. Amikor pedig már megtehetném, azt hiszem, kicsikét idős lenne hozzám.
Hilde	Mégis azt akarja, hogy mindig magára gondoljon?
Lyngstrand	Igen, mert az olyan serkentően hatna rám. Rám, mint művészre, hiszen érti, ugye? Bolette kisasszony pedig ezt könnyen megteheti, mert neki magának nincs igazi élethivatása. Mégis, még így is nagyon kedves tőle, hogy vállalta.
Hilde	Azt hiszi, hogy gyorsabban tud majd a művén dolgozni, ha Bolette jártában-keltében magára gondol?
Lyngstrand	Igen, így képzelem. Mert nézze csak, ha valahol a világban egy fiatal, finom és hallgatag nő éjjel-nappal csendesen álmodik valakiről, ezt tudni... azt hiszem, ez olyasmi, olyan valami, amit nem is tudom igazán, hogy minek nevezzek.
Hilde	Talán arra gondol, hogy izgató?
Lyngstrand	Izgató? Igen, pontosan. Erre gondoltam: izgató. Vagy valami ahhoz hasonló. (Nézi egy ideig Hildét) Kegyed, Hilde kisasszony, kegyed okos. Rettentően okos. Ha majd visszajövök, kegyed körülbelül annyi idős lesz, mint most a nővére. Talán külsőre is éppolyan lesz, mint a nővére. Talán ugyanúgy érez és gondolkodik is majd, mint ő. Az ő hasonmása lesz talán, ahogy mondani szokás.
Hilde	Szeretné, ha így lenne?
Lyngstrand	Nem is tudom. Igen, gondolom. Most, ezen a nyáron azért jobban szeretném, ha önmaga maradna. Éppen olyan, mint amilyen most.
Hilde	Így jobban tetszem magának?
Lyngstrand	Igen, így a legjobban.
Hilde	Hm... mondja meg már nekem, maga mint művész jónak tartja, hogy mindig világos nyári ruhákat viselek?
Lyngstrand	Persze, jónak tartom.
Hilde	Úgy gondolja, illik nekem a világos?
Lyngstrand	Az én ízlésem szerint: csodálatosan.
Hilde	Mondja meg, mint művész mit gondol, hogy illene rám a fekete?
Lyngstrand	A fekete, Hilde kisasszony?
Hilde	Igen, tetőtől talpig feketében. Gondolja, hogy jól állna nekem?
Lyngstrand	A fekete tulajdonképpen nem nyári szín. Egyébként a fekete is bizonyára pompásan mutatna magán. Pontosan a kegyed alakja miatt.
Hilde	(maga elé néz) Nyakig feketében. Fekete nyakfodor. Fekete kesztyű. Földet söprő fekete fátyol.
Lyngstrand	Ha így öltözne, Hilde kisasszony, akkor szívesebben lennék festő, és szép, fiatal, gyászoló özvegyet festenék magáról.
Hilde	Vagy fiatal gyászoló menyasszonyt.
Lyngstrand	Igen, ez még jobban illene a kisasszonyhoz. De azért ugye mégsem akar így öltözködni?
Hilde	Nem is tudom igazán. De izgatónak találom.
Lyngstrand	Izgatónak?
Hilde	Igen, izgató elképzelni. (Hirtelen kimutat balra) Nézze csak!
Lyngstrand	(arra néz) A nagy angol gőzös! Már ott jár egész elől! Ott a kikötőnél!
(Wangel és Ellida megjelenik a tónál)
Wangel	Biztosítlak, Ellida kedves... tévedsz! (Észreveszi Lyngstrandot és Hildét) Itt vagytok mind a ketten? Ugye, Lyngstrand úr, még nem látszik?
Lyngstrand	A nagy angol gőzös?
Wangel	Igen!
Lyngstrand	Már ki is kötött, doktor úr.
Ellida	Ó, tudtam!
Wangel	Megérkezett!
Lyngstrand	Akár egy tolvaj az éjszakában, ahogy mondani szokás. Olyan halkan és észrevétlenül.
Wangel	Kísérje csak el Hildét a kikötőbe. De gyorsan! Biztosan hallani akarja a zenét!
Lyngstrand	Éppen indulni akartunk, doktor úr.
Wangel	Talán majd mi is megyünk. Pár perc múlva.
Hilde	(súgva Lyngstrandhoz) Ők is kettesben járnak.
(Hilde és Lyngstrand a kerten át balra elmennek. A következő jelenetben a fjord felől, távolról fúvószenét hallani)
Ellida	Megérkezett! Itt van. Igen, igen, érzem.
Wangel	Menj be a házba, Ellida. Hadd beszéljek én vele.
Ellida	Nem engedem! Mondom, nem lehet! (Felsikolt) Ó... látod őt, Wangel?
(Az idegen jön balról, és megáll a gyalogösvényen a kerítés mögött)
Az idegen	(köszön) Jó estét. Hát újra itt vagyok, Ellida.
Ellida	Igen, igen, igen... eljött az ideje.
Az idegen	Útra készen vártál? Vagy nem?
Wangel	Láthatja maga is, hogy nincs útra készen.
Az idegen	Nem útiruhára vagy más efféle holmira gondoltam. Sem becsomagolt bőröndre. Amire neki szüksége van, az mind ott van már a fedélzeten. Kajütről is gondoskodtam. (Ellidához) Felelj hát: készen vagy arra, hogy kövess... hogy önként kövess?
Ellida	(könyörögve) Jaj, ne faggasson! Ne kísértsen engem!
(Távolról hajóharang kondul)
Az idegen	A hajóharang. Az első hívás. Most már igent vagy nemet kell mondanod.
Ellida	(kezét tördeli) Döntenem kell! Döntenem egy életre! Aztán nincs többé visszaút.
Az idegen	Többé nincs. Félóra múlva már késő.
Ellida	(félve és fürkészve nézi) Miért ragaszkodik hozzám ennyire?
Az idegen	Te nem érzed, hogy mi ketten összetartozunk?
Ellida	A fogadalom miatt?
Az idegen	Fogadalom nem kötelez. Sem férfit, sem nőt. Azért ragaszkodom hozzád, mert ragaszkodnom kell.
Ellida	(halkan és remegve) Miért nem jött előbb?
Wangel	Ellida!
Ellida	(kitör) Ó, hogy vonz, követel és csábít az ismeretlenbe! Mintha őbenne sűrűsödne össze a tenger minden hatalma!
(Az idegen átlép a kerítésen)
Ellida	(Wangel mögé menekül) Mi ez? Mit akar?
Az idegen	Hallom, látom rajtad, Ellida... engem választasz te mégis!
Wangel	(az idegen elé lép) Az én feleségem itt nem választhat. Itt én választok helyette, a védelmében. Igen, a védelmében! Ha nem takarodik el innen, el az országból, hogy soha többé ne lássuk, tudja-e, hogy akkor mi vár magára?
Ellida	Ne, Wangel! Ezt ne!
Az idegen	Mit tehet maga velem?
Wangel	Lecsukathatom mint bűnözőt! Itt helyben lecsukatom! Mielőtt még visszamegy a hajóra! Pontosan tudok mindent a skjoldvikeni gyilkosságról!
Ellida	Ó, Wangel, hogy tehetsz ilyet!
Az idegen	Erre is felkészültem. Ezért (belső zsebéből pisztolyt vesz elő)... erről is gondoskodtam.
Ellida	(kettejük közé veti magát) Nem! Ne ölje meg! Öljön meg engem!
Az idegen	Se téged, se őt. Ettől ne félj. Ez saját használatra való. Hogy szabadon élhessek, és szabadon is halhassak meg.
Ellida	(egyre izgatottabban) Wangel! Hadd mondjam meg úgy, hogy ő is hallja! Visszatarthatsz engem. Hatalmad van hozzá, módodban áll. Alighanem meg is teszed! De sem a lelkemet, sem a gondolataimat, sem csábító vágyamat, sóvárgásomat nem verheted bilincsbe! Kitör, kiviharzik az, ki az ismeretlenbe, amire születtem, és amit elzársz előlem!
Wangel	(csendes fájdalommal) Látom, Ellida! Lépésről lépésre távolodsz tőlem. Addig vágyol a határtalan, a végtelen, az elérhetetlen után, amíg az éjszaka sötétje borítja el a lelkedet.
Ellida	Igen, igen, érzem is fekete, hangtalan hullámzását.
Wangel	Odáig nem juthatunk. Nincs más menekvés a számodra. Én legalábbis nem látok. Ezért most... ezért itt... érvénytelenítem a vásárt. Nos, válassz hát szabadon, teljesen szabadon.
Ellida	(egy ideig mereven nézi, mintha megnémult volna) Igaz... igaz, amit mondasz? Úgy érzed, szívből beszélsz?
Wangel	Igen. Megkínzott szívemből.
Ellida	Hagyod is, hogy így legyen? Hogy így történjen? Meg tudod tenni?
Wangel	Igen. Meg tudom tenni. Meg tudom, mert nagyon szeretlek.
Ellida	(halkan, remegve) Ennyire közel kerültem hozzád... ilyen nagyon közel?
Wangel	A veled eltöltött évek tették.
Ellida	(összecsapja a kezét) És én... én ezt nem vettem észre!
Wangel	Máshol jártak a gondolataid. De most, most már nem köt semmi sem hozzám, sem a házamhoz. A lányokhoz sem. Most már visszatalálhat útjára a te saját, igazi életed. Mert most már szabadon választhatsz. A saját felelősségedre, Ellida!
Ellida	(halántékára szorítja kezét, és arra mered, ahol Wangel áll) Szabadon és a saját felelősségemre! A saját felelősségemre! Hiszen ez így egészen más!
(A hajóharang másodszor szól)
Az idegen	Hallod, Ellida? Utoljára hívnak. Gyere!
Ellida	(az idegenhez fordul, határozottan a szemébe néz, erőteljes hangon) Én többé már soha nem megyek magával!
Az idegen	Nem?
Ellida	(Wangelbe kapaszkodik) Nem hagylak el többé soha!
Wangel	Ellida! Ellida!
Az idegen	Tehát vége?
Ellida	Igen! Örökre!
Az idegen	Látom. Itt valami erősebb volt az én akaratomnál.
Ellida	A maga akaratának többé nincs ereje rajtam. Maga már csak az a halott nekem, akit kivetett a tenger, de aki vissza is tér oda! Már nem taszít többé! Nem vonz, és nem is csábít.
Az idegen	Isten vele, asszonyom! (Átlendül a kerítésen) Ettől a perctől ön nem több és nem is kevesebb számomra egy átvészelt hajótörésnél. (Balra elmegy)
Wangel	Ellida, a te lelked olyan, akár a tenger. Csupa áradás és apály. Mi okozta ezt a változást?
Ellida	Nem érted?... Abban a pillanatban, ahogy szabadon választhattam, ez a változás bekövetkezett, be kellett következnie!
Wangel	És az ismeretlen? Nem vonz és nem csábit többé?
Ellida	Nem vonz és nem is taszít többé. Megismerhettem, vállalhattam volna, ha magam is úgy akarom. Ezért tudtam lemondani róla.
Wangel	Lassan megértelek. Te képekben, testet öltő képzetekben gondolkodsz és érzel. A tenger utáni emésztő vágyad, az idegenhez vonzó titokzatos valami a benned ébredő és növekvő szabadságösztön kifejezése volt. Semmi más.
Ellida	Nem tudom, mit mondjak erre. Csak azt tudom, jó orvosom voltál, mert nemcsak megtaláltad, hanem alkalmazni is merted az orvosságot, az egyetlent, ami segíthetett rajtam.
Wangel	Hát igen, végszükség és veszély esetén mi, orvosok, sok mindent merészelünk. De ugye most már visszatérsz hozzám, Ellida?
Ellida	Igen, Wangel, kedves, hűséges Wangelem, visszatérek hozzád. Most már lehet. Szabadon, önként és a saját felelősségemre térhetek vissza.
Wangel	(meghitten néz rá) Ellida, Ellida! Ó, hogy most már egymásért élhetünk...
Ellida	A közös emlékeinkkel. A tieiddel és az enyéimmel.
Wangel	Te kedves!
Ellida	És a mi két gyerekünkért, Wangel.
Wangel	A mieinkért... azt mondod?!
Ellida	Értük, akik még nem az enyémek, de kiharcolom, hogy azok legyenek.
Wangel	A mieink!... (Hirtelen boldogan megcsókolja Ellida kezét) Köszönöm, nagyon köszönöm ezt a szót.
(Hilde, Ballested, Lyngstrand, Arnholm és Bolette balról bejönnek a kertbe. Ezzel egy időben sok városi fiatal és nyaralóvendég lepi el a gyalogösvényt)
Hilde	(halkan Lyngstrandhoz) Nézze csak, mint egy szerelmespár.
Ballested	(aki meghallotta) Még nyár van, kisasszonykám.
Arnholm	(Wangelhez és Ellidához) Ott fut ki az angol hajó!
Bolette	(a kerítéshez megy) Innen látni a legjobban.
Lyngstrand	Utolsó útja az idén.
Ballested	“Nemsokára bezárulnak mind az öblök”, ahogy a költő mondja. Szomorú dolog ez, Wangelné asszony. Magát is elveszítjük egy időre. Hallom, holnap kiköltözik Skjoldvikenbe.
Wangel	Nem, ebből nem lesz semmi. Másképp határoztunk az imént.
Arnholm	(felváltva nézi őket) Csakugyan?
Bolette	Papa... igaz ez?
Hilde	(Ellidához szalad) Mégis itt maradsz?
Ellida	Igen, kedves Hilde... ha akarod.
Hilde	(sírás és nevetés között) Még kérded, hogy akarom-e?
Arnholm	(Ellidához) Ez valóban nagy meglepetés!
Ellida	(mosolyogva, de komolyan) Emlékezzék rá, Arnholm úr... tegnap erről beszéltünk. A szárazföldi lény, ha már azzá lett, nem talál vissza a tengerre. Sem a tengeri életbe.
Ballested	Akárcsak az én sellőm!
Ellida	Úgy valahogy.
Ballested	Azért van különbség: a sellő belehal! Az emberek akkla... allkamatizálódnak... igen, igen, biztosíthatom magát, Wangelné asszony, hogy akk-li-ma-ti-zá-lód-nak.
Ellida	Igen, de csak ha szabadok, Ballested úr.
Wangel	És a saját felelősségükre, Ellida kedves.
Ellida	(kezét nyújtja Wangelnek) Így van.
(A nagy hajó nesztelenül keresztülsiklik a fjordon. A zene közelebbről hallatszik)

-&-