OLÁH ANDRÁS
EGY FILMSZALAG VÉGE

Oláh András

Egy filmszalag vége

(Versek)

A kötet megjelenését támogatta
Mátészalka Város Önkormányzata
és a Művészetbarát Egyesület

© Oláh András

Felsőmagyarország Kiadó

 

                                “Ha pokolra jutsz, a legmélyére térj,
                                  az már a menny.”
                                                              (Weöres Sándor)

A legmélyebb csönd felé

        

                   vége

                   hát itt az éjszaka:
                   szipogó szélben kóborolunk
                   – álmok száműzöttei

                   porzik a hó
                   búcsúzkodunk... vége...
                   te ne öltözz mégse feketébe

                   csak hallgass... hallgass el kérlek
                   s a csöndből szavak lesznek majd
                   a hétköznapi reggelek ölében

7
                                       zátonyok

                                       az álmokat hátára
                                       veszi az éjszaka
                                       s az ébrenlét roncsoló
                                       zátonyai közt navigálja
                                       sírnak a meglékelt percek
                                       mintha a sziklákról
                                       visszahátráló hullámok
                                       zokognának
                                       s én rettegek: reggelente
                                       kinek a lelke ébred bennem... 

8
                   zsarolva

                   újra csak belénk szakadt a sírás
                   - hát érdemes-e még
                   él-e bennünk az akarat
                   kérünk-e egymásból részt

                   játék volt... (játék?)
                   kiittad szememből a gyönyört
                   s mint száraz levelek a fákról
                   iszkolsz a tátott szájú semmi felé

                   rontás… megsarcolt álom…
                   - benned semmivé lettem - 
                   egy vágy adósaként te
                   itt maradsz mégis közted és köztem

9
                                       hiány

                                       – és megint (mint akkor
                                       abban a furcsa télben)
                                       várok kiszolgáltatottan:
                                       sorsunk magára hagyva
                                       vágyaink pusztulóban
                                       szívre szív alig dobban
                                       fogoly vagyok hiányodban

10
                   lehet-e

                   lehet-e újrakezdeni…
                   a tilalom és a véletlenek
                   borzongató örvényén átkelve
                   semmivé szűkíteni a teret
                   egyensúlyozni tekinteted-áztatta
                   tegnapok között fekete kabátban
                   sértődékenyen
                   s eljutni oda ahol te vagy
                   az utolsó – az egyetlen…

11                                                                                              
                              törvénytelenül

                              bérházak botladoznak
                              lehajtott fejjel
                              sehova se vezető lépcsőkön
                              átázott télikabát: velünk együtt
                              bérletet váltottak a gyászra…
                              te visszahúzódsz 
                              a törvényes törvénytelenbe
                              én beléd falazva élek
                              s mindketten tudjuk:
                              köröttünk már sohasem
                              nőnek égig a fák - - -

12
                   félresikerült varázslat

                   varázslat ez – amiről hallgatni kell:
                   a sóhajok hídján pénzdarabok
                   lubickolnak egy cilindernyi vízben
                   s a fáradt szavak
                   mint rozsdás levelek
                   ziláltan botladoznak a semmi felé

                   mi bedeszkázzuk mögöttük
                   a réseket
                                   – a szófukar álmokat – 
                   s eloldalgunk valahova
                   ahol sárba ragadt nyomaink
                   nem ismernek egymásra

13
                                       hallgatunk

                                       valahol bennünk is alkonyodik 
                                       a hazugságok mélyen alszanak
                                       s a színes lámpák pisla fénye
                                       mellett rettegve hallgatunk 

                                       visszafordulunk magunk felé:
                                       a feledés parazsán elhamvad a múlt
                                       – s mi magányosak vagyunk 
                                       mint újságpapíron az apróhirdetés

                   

14
                   a legmélyebb csönd felé

                   terheinktől szabadulva
                   zuhanunk
                        - elgázolt csillagok -
                   mélyből a mélybe

                                       *

                   mindegy már hogy öklöd
                   ütésre vagy imára
                        kulcsolod
                   peregnek a kialkudott
                        percek
                   s ha meghalunk
                   mélyebb lesz 
                        a csönd
                   mint Isten hallgatása

15
                                       Kérdőjelek

                                       Hangulat. Egy érzés. A kimondhatatlan.
                                       Mikor minden kidőlt fa fáj,
                                       s a szavak nem hagyják el a szájat.
                                       Bentrekednek. Összenyálazódva
                                       őrlődnek...  Már nem tudod, ki vagy.
                                       Kendő talán halott fák szemén - - -   

16
                   könnyek

                                “már nem ugyanaz a lélegzet vezet”
                                                              (Simándi Ágnes)

                   félnek tőlem a halott virágok
                   s félek tőlem én is
                   - ki tanúja voltam önmagamnak -
                   a hit is mintha kopna
                   mióta sehova se tartok 
                   s bár kipróbáltam a lehetetlent
                   a vége mindannyiszor az lett
                   hogy a könnyek bennem 
                   egyre csak visszafele folytak - - -

17

18

Odüsszeusz szerelmei

20
                   búcsú Nausikaatól

                   nem kérdeztél soha
                   - megszoktad a hallgatást

                   tekinteted mégis
                   mint a hold sápadt lidérce
                   fuldoklik a habokban

                   s tudod: fáklyáink 
                   fénye ha kihuny
                   a kormozó sötétben
                   újra és újra
                   hazaálmodom magam

                   gyermekem s asszonyom
                   nevét suttogom
                   messzefutó hullámokra
                   bízva sóhajomat

                   bolyongok éjszakánként
                   szigettől szigetig
                   s már csak elsiratott
                   magányom a tiéd

                   engedj hát el Nausikaa
                   hogy megőrizhesselek
                   s hogy megtarthass te is

21
                                       Odüsszeusz töprengései

                                       elcsitult 
                                       a hazatérés mámora

                                       felszállt a köd
                                       s mint Ithakát a tenger
                                       körül ölel hiányod

                                       tekintetem
                                       a végtelenbe réved
                                       - fölsejleni 
                                       látszanak távoli
                                       tájak

                                       sirályok köröznek
                                       vigasztalan 
                                       egyhangúsággal

                                       bennük 
                                       magamra ismerek

                                       nappal rólad 
                                       álmodom
                                       de éjszakánként
                                       - ha semmi nesz -
                                       Nausikaa
                                       veled ébredek

                 

22
                   megint

                   ma megint elloptad
                   az álmomat Nausikaa
                   titokban a teraszra osontam hát
                   hol buja leanderekkel
                   szeretkeztek a hideg kőoszlopok
                   s az éjszaka csöndjével
                   hűtöttem sóvár testemet
                   most éreztem először
                   hogy féltékeny vagyok
                   hogy kezedben talán
                   valaki más keze
                   hogy arcodhoz más arc simul
                   hogy álmodat más férfi őrzi
                   s így talált rám
                   - hideglelősen vacogva -
                   gyulladásos vörös szemével
                   a józanító reggel

23
                              úgyis

                              az emlékek kérgét ha lehántom
                              még kicsordulsz belőlem:
                              játszunk a távolsággal
                              de ez már nem ugyanaz a mosoly
                              ez már nem ugyanaz az éjszaka

                              megint feketébbek lettünk
                              fertőzött hitünket hurcolva
                              inkább elmegyünk
                              hogy valahol újra kezdhessük magunkat

                              hideg hajnalok mögött lapulunk
                              de hiába őrzik éjszakáinkat
                              álmaink úgyis egymásba érnek

24
                   számkivetve

                             1.

                   veszítek: veled is
                   nélküled is

                   a tenger morajlását
                   hallgatom

                   s a parton ha
                   cigány szél oson
                   én karjaidba 
                   rejtezem

                             2.

                   közel vagy hozzám
                   ha távol is

                   s én – bár itthon vagyok – 
                   a reményből
                   mégis számkivetve

25
                                       talán

                                       nézek magam elé
                                       két álom közt 
                                       a kormozó időben
                                        – hiába a megrendülés
                                       a valóság áztatta ígéretek
                                       a vágy: belemarkolni
                                       a csöndbe félszegen
                                       ügyetlenül morzsolgatni 
                                       a bizonytalant – hiába
                                       hisz újra és újra
                                       fölsikolt bennem 
                                       tekinteted hiánya
                                       magad vagy
                                       magam én is
                                       – s ketten együtt
                                       egyek… talán - - -

26
                   sziklaparti sóhajok

                   belélegzem a csillagokat
                   neved suttogom rekedten
                   s tébolyultan menekülök
                   a sűrűsödő éjszaka oltalmába
                   hajlékony testedre vágyom
                   kecses melleid közt bolyongani
                   vulkánod izzó kráterében
                   hamvadni el Nausikaa
                   s hogy befedjen tajtékos takarójával
                   a hullámok szerelmes mormolása

27
                                       Penelopé panasza

                                       vártam rá húsz éven át
                                       anyám te jól tudod: hűségesen
                                       meginoghattam volna
                                       hisz testem vágyott a szerelemre
                                       de szívem s eszem azt mondta: nem
                                       Odüsszeuszé vagyok vagy senkié
                                       s most hogy visszatért
                                       csalódva kell látnom: senkié...
                                       megtesz mindent ha kérem
                                       kedves gyöngéd és türelmes
                                       de bezárja magát előttem
                                       naphosszat a tengerparti
                                       sziklák közt ücsörög
                                       bámulja a végtelent
                                       és a sirályokkal osztja titkait
                                       éjszakánként alamizsnát kapok
                                       - hisz valami jár nekem -
                                       de pórusaimon érzem:
                                       ujjai mást simogatnak
                                       ajka más nő mohó csókját kutatja
                                       s a szenvedély ha elragadja
                                       más nő ölében oldódik örömmé
                                       hajnalban ha sóvár sóhajára ébredek
                                       pilláim alól látom szemének lázas 
                                       csillogását s érzem testének remegésén 
                                       a vágyat mely messze viszi...
                                       anyám mondd mit tegyek
                                       hogy visszataláljon hozzám
                                       s hogy örömöt lophassak újra 
                                       a tekintetébe
                  
28
                   tünetek

                   csak a semmi lehet ilyen hiánytalan:
                   emlékek takarásában a múlt
                   magányodból én lassan kimaradok
                   - végtelen hosszúságú játék ez
                   mely az álmokat hangtalan
                   szavakká formázza
                   miközben messze révedő tekintettel
                   magadnak rólam mesélsz - - -

29
                                       Nausikaa utolsó levele

                                       Odüsszeusz én most meghalok
                                       az életem már csupa seb
                                       - kapaszkodtam beléd
                                       ahogy sziklákba a sós habok
                                       ám te kisiklottál ujjaim közül

                                       vártalak mégis:
                                       holdkórosként a parton bolyongva
                                       nap mint nap vitorlák fehérjét
                                       kutattam a sűrűsödő messziben
                                       - ó bár tudnék várni húsz éven át
                                       miként asszonyod tudott

                                       nem pótolt senki sem  
                                       kívánkoztak bár ágyamba sokan
                                       de kell-e engednem csak azért
                                       hogy lássam: feledtetni egyikük se tud
                        
                                       nélküled élni nem akarok
                                       ölelni vágylak ma is holnap is
                                       szeretni fojtó szenvedéllyel
                                       halálosan
                                                      s mert nem vagy itt
                                       magamhoz ölelem a tenger hullámait
                                       mely elragadott tőlem Odüsszeusz

30
                   összetartozunk

                   szemünk üressége már
                   semmire sem emlékeztet
                   mégis-mégis összetartozunk
                   vagyunk halott források
                   elvermelt éjszakák
                   arcunkat hideg perzseli
                   s fáradt szívek hangtalan
                   harangja közt porladunk

31
                              látomás

                              éjszakánként
                              ha esőcsatornák vizének
                              hideg csobogása ébreszt
                              látlak – ha nem vagy is:
                              leplombált emlékek közül
                              parázslik felém alakod
                              s bár álmaim feledékeny 
                              kikötőiben a rontás szuszog
                              s szárazvirág-illatod elég
                              te mégis ott maradsz
                              hattyúfehéren a körém
                              szürkülő idő fölött - - -

      

32

“Semmit nem bánok, ami történt,
és csak azzal szemben van »bűntudatom«, 
amit elmulasztottam.”
(Márai Sándor)

Az üveghegyen túlról

34
                   Aladdin és a dzsinn

                   szívedbe szédülök
                   köröttem fák halott szobrai
                   te Aladdin lámpása vagy
                   szemedben az égbolt lángol
                   bennem a dzsinn balga önérzete:
                   markolom a fényt
                   míg végleg elalszik
                   s ott maradok mindig-fehéren
                   szelíd magányban
                   mint akit féltenek - - -

35
                              akire rászakadt a tél

                              ez egy másik tél
                              egy másik év másik tele
                              szívre nehezedő súlyos kemény
                              – összekuszálja a dermedt álmokat…
                              most erőlködsz te is:
                              egy másik őrhelyen
                              menekül előled az emlékezés
                              még szemhéjad alá rejtőzöm
                              de már megint nem figyelsz rám
                              ne beszélj hát a szerelemről
                              inkább szeress csak csöndesen
                              ahogy a lázas szívverés
                              hullámzik át a perceken
                              és hallgass ahogy hallgatok én is
                              szívünk fagyos kemény
                              mint akire rászakadt
                              ez a furcsa tél - - - 

36
                   hagysz futni

                   a lelkiismeret lakhatatlan
                   – szégyenkezni rest – 
                   a magunkra zárt ajtók mögött
                   torkodban dobog szívverésem
                   magányoddal táplálsz
                   igazmondó mesékkel
                   s hagysz futni ha kell
                   hisz itt már nem kezdődik semmi

37
                              félbemaradt mondat

                              egy félbemaradt mondat
                              rejtőzködik a behúzott
                              szárnyú szavak és ellopott
                              igazmondás ösvényén

                              – valami nagyon elkésett…
                              önnön romjaink alatt
                              nappalok csörömpölnek
                              mint betört ablakok

                              örökkévaló félelemben
                              forgolódnak a csillagok
                              szavak szuszognak – papír-
                              lapokra deportálva élünk

38
                   Seherezádé

                   ezer és száz éjszaka telt el
                   Bagdad utcái zsibonganak
                   egy bolond nő mesékkel seftel
                   fűzöld szeméből kihunyt a nap

                   csőcselék ez: hálátlan és rút
                   nem törődik régi regékkel
                   fölötte sivatagi szél zúg
                   s reménye homokba vész el

                   kopott vackán Seherezádé
                   - bomló elmével mélybe zuhan -
                   álomlidérc a királyi szándék
                   mely fejeket vétet bosszúsan

39
                                       mi kell még?

                              botorkálva a részeg éjszakában
                              nézünk ki fejünkből
                              makacs öntudattal
                              te jól vagy
                                                       én jól vagyok
                              ágytálazni nem kell
                              s földig ér a lábunk
                              – ugyan mi kell még?

40

                             

A nyolcadik napon

                   a nyolcadik napon

                   a nyolcadik napon Isten
                   almákkal dobálta meg az angyalokat
                   majd fölvágta ereit
                   vastag sugárban spriccelt a vére
                   rángatózva öklendezett
                   ám miközben sebeit
                   szárnyas szanitécek kötözték
                   telített ágytála fölbillent
                   s a föld azóta az ég mocskában fürdik

43
                                       jövendölés

                                       a jövendőmondó cigányasszony
                                       szörnyülködve taszította el
                                       Isten felfelé fordított csupasz tenyerét
                                       mert az egymásba folyó sors- és életvonal
                                       barázdái véget nem érő
                                       fájdalomról és csalódásról árulkodtak
                                       meghitt pillanatra csupán egyetlen
                                       apró gyűrődés utalt amikor is
                                       Mária lészen majd Isten pygmalionja
                                       a többi jel könny és pusztulás
                                       képeit vetítette előre a földön
                                       elbizakodott elfajzott sokaságot
                                       kiken nem segít jó szó vagy prófécia
                                       sem rájuk mért szenvedés
                                       mert legyen bár özönvíz
                                       omoljanak le Ninivé gőgös falai
                                       azok ott semmit sem tanulnak
                                       s még a kiválasztottak népe is
                                       veszélyes öntudattal ácsol kereszteket
                                       - nem félvén az Úrtól ki egyszer tán
                                       végleg elfordítja majd orcáját e földről

44
                   sirató

                   koszorúslány-Magyarország
                   véres-könnyes a te orcád
                   rongyos élet szajha élet
                   apánk vére semmivé lett

                   évezredig mi éke volt                        
                   száz év alatt gyáván elfolyt
                   láttuk álmod eldadogva
                   virágszirmod vérbe fagyva
                             
                   asztalodra kurta férget
                   trianoni térképész tett
                   kaptál jogot – hajítófát –                          
                   vérbíráktól akasztófát

                   ajándékként vörös hordát
                   – gerincedet ők taposták – 
                   csillagból lett vörös lámpa                         
                   kofáidból céda-mátka
                             
                   bűnbe esett koszorúslány
                   hová jutsz így mások mocskán
                   rongyos élet szajha élet
                   szép reményed semmivé lett

45
                                       Modernkori vízözön

                          
                                       Mikor Noé is eldobta a szekercét,
                                       faragni lehetett a csöndet.
                                       A nőknek - kik a vitorlát fércelték -
                                       szemükbe száradtak a könnyek.

                                       Hagyva bárkáját a kocsmába ment,
                                       hol árpasört vedeltek az ácsok.
                                       “Bizalmit választ a szakszervezet” -
                                       hírlett - “s meghirdették a sztrájkot.”

                                       A pultnál könnyűvérű nő könyökölt,
                                       gyönyört igért, kínálta testét:
                                       “Ne foszd meg magad kéjtől s örömtől,
                                       tedd szebbé az utolsó estét.”

                                       Az asztalok mellett pusmogtak tovább
                                       a végről, mely holnap beköszönt,
                                       de remélték: az alkotmánybíróság
                                       jogsértőnek ítéli majd a vízözönt.

                                       A tévében az ellenzéki pártok
                                       az Úr jogát vitatták éppen,
                                       és szórtak a kormányra sűrű átkot, 
                                       amiért egy bárka sincs még készen.

46
                   két haiku

                                  1.
 
                   az élet: halál
                   a kereszt föltámadás
                   a rút semmiből

                                 2.

                   szaporodnak a
                   tolvaj istenek Krisztus
                   ravatalánál

47
                                       a játszma

                              kockáztatott s folyton nőtt a tét
                              – országnyi lőn már a veszteség – 
                               váltott hát hamar a színeken
                              – nem kellett már a vörös terem

                              most lapot kever és újra oszt
                               s hiábavaló minden riposzt
jól                                    jól blöfföl – sohasem hezitál –
                              tart minden tétet – sőt licitál

                               a játszma ekként folyik tovább
                               rámehet bár ingünk és gatyánk
                               értékes lesz majd a jutalom
                               – mi vagyunk a tét az asztalon

48

                   ár a Tiszán

                   dús idomait dobálva hömpölyög
                   medrében a szennyes tiszai ár
                   - mint ócska kis külvárosi ribanc
                   előbb csak kelleti magát
                   perverz mutatványokra készül
                   hullám-ostorával véres
                   csíkokat mar a gát
                   elomló homokfalába
                   majd egy bősz rohammal
                   kezdetét veszi a tébolyult nász:
                   ártéri fákon vonaglik tajtékos örömmel
                   ölének szerelem-habos örvény-zúgása
                   elnyeli a riadt madarak
                   magasba röppenő sikolyát
                   s a part menti kunyhó összeroppanó gerince
                   tetőzi be iszonyú orgazmusát

49
                                       latrok

                                       bár csalni magunkat 
                                       megtanultuk
                                       – a mámor rövid életű

                                       hitetlen vérünk 
                                       szenny a kereszten

                                       jajunkat
                                       elemészti a szél

                                       – úgy hisszük: 
                                       Isten elhagyott
                                       pedig csak gyónni ment

50
                   búsmagyar

                   alvajáró nép te
                   – hóhér vagy grál lovag –
                   hitehagyott szók közt
                   fertőz a kárhozat

                   látó voltál s vétkes
                   szívedbe jel égett
                   megbénult a nyelved
                   lelked bűnössé lett

                   temetsz vagy ünnepelsz 
                   zászlód hull a porba
                   körbefonja múltad
                   a komorság burka

                   zokog a hangszered
                   bűnöd az ő bűne
                   játszik rajta Isten
                   részeg hegedűse

                   reszketnek a húrok
                   itt megfagy a remény
                   de hajnalra kinő mint
                   sárkányfog-vetemény

51
                                                 *    *    *

                                       áporodott sikátor-mély:
                                       feslett plakát alatt
                                       kartondobozokra vetett rongyok
                                       lyukas cipő
                                                           fönt egy bohóc:
                                       csillagszemében csupasz kereszt
                                       – így múlnak az órák
                                       krisztustalanul - - -

52

“Mielőtt elfelejtenek bennünket,
giccsé változunk. A giccs átszálló-
állomás a lét és a feledés között.”
(Milan Kundera)

Közjáték vagyunk

         határsértés

                   1. (egy másik arc)

                   - - - bennünk horgonyoz a csönd:
          bűntudat a múlt katalógusát lapozza
                   – tudomást sem véve arról
                   hogy rég megváltoztak a címek…
                   kusza álmok kószálnak
                   a lélek nyarától részegen
                   de a meg-megránduló ajtókilincsek
                   mögött már egy másik arc - - - 

                                   2. (sóhajod)

                   sóhajod zizzen 

                   ajkadról szavak
                   pernyéje száll

                   széttárt karokkal
                   vízbe buknak a fák

3.	(tekinteted)

                   lakatlan óráink magánya
                   mint szimfóniák haragos lüktetése
                   borzongatja halántékomat
                   – ragaszkodásod éltet:
                   tekinteted didergő szemaforja…

55
                                                 4. (a szavak is)

                             már a szavak is ölnek 
                             a papírra gördülő sivár szavak
                             – már nem cirógatnak
                             csak tántorognak fejetlenül
                             fölismerhetetlen határok között

                                                 5. (késő)
                             mit megosztottál velem   
                             talán sohasem volt a tiéd

                             s lám: rozsdás a barátság
                             túlságosan is

– már késő: ez a csönd
érthetetlen nélküled - - -

                                                 6. (megtisztulva)

                             valami belső felhőszakadás
                             mossa át éjszakáinkat
                             szétfolyik bennünk mint az ár
                             belopózik álmainkba
                             fölfedve kirakósjáték-életünk
                             legrejtettebb titkait…
                             de utána mindig ugyanarra a napra
                             ébredünk: közel egymáshoz
                             s a megtagadott tegnapokhoz

56
                             7. (küszöbök)

                   arcunk tornácára ha kiül az idő
                   téged visszhangoznak a romlatlan kövek
                   lelkünk kiegyenesedik
                   s már nem hallgatunk el semmit…
                   futottunk önmagunk elől – hiába –
                   éltünk megalkuvások bilincsébe verve
                   toporogtunk nyitott ajtók előtt
                   s csak most könyörülünk magunkon
                   beismerve önnön vereségünket
                   mikor már nem jössz énfelém
                   – mikor már nem jöhetsz - - -

                             8. (kőzene)

                   a halál fegyelmezett
                   a halál a vereség beismerése
                   a halál szavak nélküli hit
                   lóvá tett élet
                   visszhangtalan kőzene
                   a halál sötét és meztelen

57
                                       egy másik ég

                                       - - - vörös árnyékban pihen
                             a nap: lángolnak a fák
                             fejem fölött egy másik ég
                             gyászolja hűtlen gyermekét
                             s látja amint érdes szavak
                             csonkjai közé agyagtáblába
                             égetett virágokat ültet valaki - - -

58
                   szökevények

                   egy ismeretlen éjszakából 
                   cipellek magammal
                   keserűvíz-illatod érzem
                   s azt hogy félsz te is…

                                  *

                   tapogatom eleven 
                   nyomod a hóban
                   nyakamba fúrt arcod melegét
                   fogaink gyáva koccanását
                   s testemmel zsonglőrködő
                   tested árulását

                                  *

                   hittem
                              hogy veled
                   tenyerembe zárom a világot
                   de a mámor lassan cinikus
                   szavakká savanyodott
                   s tekintetedben fölvillant
                   a kivégzőosztag gyilkos sortüze

                                   *

                   azóta itt minden fekete
                   te is fekete vagy
                         ébenfa az idő tükrében

59
                                       közjáték vagyunk

                                       abban egyformák vagyunk
                                       hogy orvvadászok lesnek ránk
                                       ezen az elátkozott színpadon
                                       – számunkra nincs fegyverszünet
                              sem vadászati tilalom
                              csak homok alatti csönd
                              hisz közjáték vagyunk csupán
                              Isten elfuserált ötletében

60
                   vének

                   fáradt falak
                   omladozó álmok árnyékában
                   ücsörögnek a vének
                   tekintetük ablakán
                   pókháló-rácsok
                   arcuk árkai a múlt
                   pocsolyájába simulnak
                   adakoznak némán szelíden
                   a hit irgalmával ajkukon
                   s várják hogy virágba
                   boruljon köröttük a csönd

61
                                       hézagok 

                                       az összeomló idő
                                       panaszos nyüszítése
                                       áttöri a hallgatás burkát
                                       utolsót szisszen a múlt
                                       megannyi lompos kacat
                                       – évtizedek szétszórt hordaléka – 
                                       elhamvad veled mind
                                       s nincs már ki újra idézze
                                       sem az egymásra villanó 
                                       ráismerés öröme
                                       csak mit átadtál belőle
                                       csak egy-egy kóbor pillanat
                                       – így maradsz te örök rejtély
                                       emlék az emlékben
                                       s mi – az idő halálraítélt foglyai –
                                       leszünk a hézagok e furcsa űrben
                                       ahol a megtanult hiány
                                       összeforrasztja a békétlen idő
                                       kusza szabálytalan képeit

62
                   talán most meg kéne állni

                   fegyelmezett vagy
                   nem szólsz te senkinek
                   de jól tudod:
                   már nem ide szól a jegyed
                   átszálló volt csupán nem retúr…
                   félsz – félek féltelek – 
                   mi lesz most velünk nélküled
                   ki lombozza föl
                   az összetört hitet
                   ha gyávák vagyunk
                   s én magam sem hiszek
                   – ülsz egy szűk szobában
                   vakon bámulod 
                   a tévéből villódzó fényeket
                   és azt hiszed
                   az a húsfaló test ott benned
                   nem fáj jobban senkinek

63
                              napfogyatkozás

                              kiterítve fekszünk:
                              eszmék rögeszmék szennyese közt
                              csupa eldobható kacat
                              s picinyke jó: amit szerettél
                              amiért szerettünk - - -
                              mikor eljött a végső napfogyatkozás
                              mint tűz mélyén
                              a vörös izzású hasábok
                              összecsuklottál te is
                              szemed parazsa hamuvá szürkült
                              a helyébe nem jött már semmi
                              csak azok a fegyelmezett rendbe
                              gyúrt virágok szipogtak
                              a hóba mártott
                              fagyos rögök fölött

64
                 *    *    *

                   riadt viharlámpa
                   rótt rémült köröket
                   mint száraz fa ága
                   roppant a dacos test

                   egy tompa döccenés
                   s az orgyilkos vonat
                   gyáva sínek közé
                   gyűrte az álmokat

65
                              utolsó kísérlet

                                       még egy utolsó kísérlet
                                       hogy szavakba rajzold
                                       az üveghegyen túli boldogságot
                                       ahová álmaidat gyökerezteted
                                       ahol virágok illatába süppedve
                                       hervadsz a végső meztelenségig
                                       s ahonnan végképp nem lehet
                                       se előre se visszafele nézni

66
                   csak én

                   a tér minden irányában 
                   csak én vagyok
                   való és valótlan egyszerre
                   a jelennel összeegyeztethetetlen
                   csöndes fohász
                   és mindennél eretnekebb
                   káromló indulat
                   ki a köszvényes jelenből
                   hazavágyik az ismeretlenbe

67
                              leltár

                              penészes álmokat loptam
                              nyikorgó vaságyakra
                              virágot nyitottam
                              vágytam rögök arcába nézni
                              de Isten elkerült engemet
                              s e barbár nyíri homokon már
                              csak árnyékom sétál velem

68
                   naplójegyzetek

                   ráncos arcú
                   reggel ébreszt

                   magasra nőtt fűben
                   menetelünk
                   szemben a múlttal
                   háttal a jövőnek
                   mindenütt
                   a semmiben

                             *
                   futóhomok vagyunk
                   létünk
                   a jelen fikciója

                             *

                   az előadás véget ér
                   s ha túléljük
                   gyilkosok leszünk
                   vagy temetőőrök

                             *

                   harangkötélen
                   kúszik fel a hang
                   - áhítat jövend:
                   kegyelemfehér csönd

69
                                       terepszemle

                              folyton más az irány
                              – mi alvajárók 
                              fölfaljuk a holdat
                              birkaként legeljük
                              a maradék szívverést
                              s már jön is egy új koreográfia
                              amelyben mindegy hogy mégy
                              vagy csak nem maradsz
                              – megállni itt úgyis tilos –
                              ám ha kifogyunk is a fényből
                              a rólunk szóló életfilmben
                              vágóképnek talán
                              még mindig jók leszünk - - - 

70
                   egy filmszalag vége

                   fekszem hanyatt
                   tavaszi zsongás andalít
                   felhők szivacsa törli
                   tisztára az eget
                   s olyan valószerűtlenül
                   kék minden
                   annyira csönd van itt
                   annyira nem történik semmi
                   hogy már-már gyanús
                   vagyok magamnak

                             *     *     *

                   valaha anyám ölmelege
                   volt menedékem
                   - akkor még együtt sikoltott
                   bennünk a fájdalom
                   s mellette könnyű volt félni is

                              *     *     *

                   lehunyt pilláid mögé
                   rajzoltam kusza álmokat
                   s hogy megnyugtassalak
                   szívem dobbanásával
                   magammá visszhangoztalak

71
                                                 *      *      *

                                       szerettem s ha kellett
                                       hazudtam szerelmet
                                       menekültem magabiztos
                              szavak dzsungelébe
                              így voltál enyém
                              s voltam tiéd én is
                              - ha voltunk egyáltalán - - -

                                                 *      *      *

                              féltem tudni a tudhatatlant
                              ismerni a megismerhetetlent
                              féltem kinyílni
                              átadni magamat egészen
                              …hányféleképpen is?
                              és mégis: egyedül…

                                                 *      *     *

                              bolyongok sterilizált
                              emlékek között
                              hitehagyott arcok:
                                       ismerősen ismeretlenek – 
                                       távol kutyák vonyítanak
                                       mellettem haldoklik a fény

                                                 *      *      *

72
                   talán ha volna még ellenségem
                   bármely csekély értékű
                   de kézzelfogható
                   ha acsarogna rám valaki
                   ha ütne rúgna gyűlölne
                   de ez a túláradó sajnálat megöl

                             *      *      * 

                   fekszem hanyatt
                   a világ üveges tekintettel
                   bámul rám
                   - pedig tán nincs is kire

          

73

T a r t a l o m
             
                             A legmélyebb csönd felé
       Vége ………………………………………………	7
       Zátonyok …………………………………………. 	8
       Zsarolva …………………………………………...	9
       Hiány ……………………………………………...	10
       Lehet-e …………………………………………… 	11
       Törvénytelenül ……………………………………	12
       Félresikerült varázslat …………………………….	13
       Hallgatunk ………………………………………..	14
       A legmélyebb csönd felé ………………………….	15
       Kérdőjelek ………………………………………..	16
       Könnyek …………………………………………..	17

                           Odüsszeusz szerelmei
       Búcsú Nausikaatól ………………………………..	21
       Odüsszeusz töprengései ………………………….	22
       Megint ……………………………………………	23
       Úgyis ……………………………………………..	24
       Számkivetve ……………………………………...	25
       Talán ……………………………………………..	26
       Sziklaparti sóhajok ……………………………….	27
       Penelopé panasza …………………………………	28
       Tünetek …………………………………………..	29
       Nausikaa utolsó levele ……………………………	30
       Összetartozunk ………………………………….. 	31
       Látomás …………………………………………..	32
                     
                           Az üveghegyen túlról
       Aladdin és a dzsinn ………………………………	35
       Akire rászakadt a tél ……………………………...	36
                     Hagysz futni ………………………………………		37
                     Félbemaradt mondat ………………………………	38
                     Seherezádé ……………………………………….. 	39
                     Mi kell még ……………………………………….	 	40

                    A nyolcadik napon
                     A nyolcadik napon ……………………………….. 	43
                     Jövendölés ……………………………………….. 	44
                     Sirató …………………………………………….. 		45
                     Modernkori vízözön ……………………………… 	46
                     Két haiku …………………………………………. 	47
                     A játszma ………………………………………… 	48
                     Ár a Tiszán …………………………………….…. 	49
                     Latrok ……………………………………………..		50
                     Búsmagyar ………………………………………...	51
                     *** ……………………………………………….. 	52

                     Közjáték vagyunk
                     Határsértés …..………………………………….... 	55
                     Egy másik ég ……………………………………... 	58
                     Szökevények ……………………………………… 	59
                     Közjáték vagyunk ………………………………… 	60
                     Vének …………………………………………….. 	61
                     Hézagok …………………………………………... 	62
                     Talán most meg kéne állni ………………………… 	63
                     Napfogyatkozás …………………………………… 	64
                     *** ………………………………………………… 	65
                     Utolsó kísérlet …………………………………….. 	66
                     Csak én ……………………………...…………….. 	67
               Leltár ………………………………………………. 	68
                     Naplójegyzetek …………………………………….. 	69
                     Terepszemle ………………………………..……… 	70
                     Egy filmszalag vége …………………………..…… 	71