Shakespeare

VÍZKERESZT VAGY A MIT AKARTOK.

(Fordította: Lévay József)

Tartalom

BEVEZETÉS

ELSŐ FELVONÁS.

I. SZÍN.
II. SZÍN.
III. SZÍN.
IV. SZÍN.
V. SZÍN.

MÁSODIK FELVONÁS.

I. SZÍN.
II. SZÍN.
III. SZÍN.
IV. SZÍN.
V. SZÍN.

HARMADIK FELVONÁS.

I. SZÍN.
II. SZÍN.
III. SZÍN.
IV. SZÍN.

NEGYEDIK FELVONÁS.

I. SZÍN.
II. SZÍN.
III. SZÍN.

ÖTÖDIK FELVONÁS.

I. SZÍN.

SZEMÉLYEK Orsino, Illyria herczege. Sebastián, Viola testvére. Antonio, hajós kapitány, Sebastián barátja Egy Hajós Kapitány, Viola barátja. Valentine, Curio, a herczeg környezetéből. Böffen Tóbiás, Olivia unokatestvére. Keszeg Andor. Malvólió, Olivia udvarmestere. Fábián, Bohócz, Olivia szolgái. Olivia, dús grófnő. Viola, a herczeg szerelmese. Mária, Olivia komornája. Urak, Papok, Matrózok, Törvényszolgák, Zenészek és egyéb kiséret.

BEVEZETÉS

Honnan vette Vízkereszt czímét e darab, melynek tartalma semmi összefüggésben sem áll ez ünneppel, erre nézve most már legfölebb találgatásnak van helye. Meglehet, azon véletlen körülménynek köszönte czímét, hogy először a vízkereszt ünnepén, január 6-án került színre; vagy talán Viola átöltözködése emlékeztette a költőt ez ünnepre, melyen szokásban volt álruhába öltözködni s álarcz alatt különféle tréfákat űzni. Más conjectura a második felvonás harmadik szinében vél újjmutatást találni a darab czímére. Tóbiás itt néhány szót énekel egy most már elveszett régi balladából. E szavak: „Oh deczember tizenkettő” (oh the twelfth day of December) a vízkereszt ünnepére vonatkoznak, mely onnan nyerte angol nevét (Twelfth-Night), mivel karácsony után a tizenkettedik napra esik. De elveszvén e ballada többi része, csak sejthetjük, hogy magyarázatot foglalhatott magában a darab czímére nézve; miben állt e magyarázat, azt nem tudhatjuk. A mi a darab második czímét: a mit akartok – illeti, lehet, hogy a költő a főczím határozatlanságára való tekintettel tette hozzá, mintha ezt akarná mondani: a Vízkereszt czím nem tartozik tulajdonképen e darabhoz, azért adhattok neki más czímet is, a minőt akartok.

Nyomtatásban először az 1623-ki folio-kiadásban jelent meg; de már jóval előbb színre kerülhetett s nem tartozik a költő legkésőbbi művei közé. Származási idejét 1598. és 1602. közé kell tenni. 1598. előtt nem kerülhetett színre, mert nincs megemlítve Meres ez év lajstromában Shakspere vígjátékai közt; viszont hogy 1602. előtt már színre került, bizonyítja John Manningham kézirati naplója, melynek egyik helye így szól: „Ünnepünkön (1602. február 2.) láttunk egy Vízkereszt vagy a mit akartok czímű színdarabot, mely nagyon hasonlít a Tévedések vígjátékához vagy Plautus Menechmijéhez, de leginkább az Inganni czímű olasz darabhoz. Van benne egy jó cselszövény, melyben elhitetik a házfelügyelővel, hogy özvegy úrnője szerelmes belé, levelet koholva, mintha az úrnőtől jönne, mely általános kifejezésekben elmondja, mit szeret legjobban benne, megszabva mozdulatait, meghatározva öltözékét stb., azután midőn a kivitelhez fog, elhitetik vele, hogy őrültnek tartják.” A mit a naplóíró itt beszél, abból kitűnik ugyan, hogy reá nézve új volt a darab; de még nem következik, hogy egyáltalában akkor került volna először színre. Ben Jonson „Every man out of his Humour” czímű vígjátékában, mely 1599-ben jelent meg, némelyek a Vízkeresztre való czélzást véltek találni ez oldalvágásban: „Más ellenvetéssel van bajom, melyet talán a szerző ellen lehetne fordítni, hogy tudniillik vígjátékának tartalma egészen más fajta lehetne; például egy herczeg, ki egy grófnőbe szerelmes, a grófnő a herczeg fiába szerelmes és a fiú a grófnő szobalányába; az ilyen összevissza-szeretkezés, hozzá egy bolonddal, mint szolgával, többet ér, mint az, a mi természetesnek és a körülményekhez mértnek látszik.” Akár van ebben czélzás a Vízkereszt bonyodalmára, akár nincs: semmi külső vagy benső ok nem gátol, hogy származását 1599-re tegyük, mikor már Ben Jonson is ismerhette; bizonyosnak azonban csak annyit lehet elfogadnunk, hogy sem 1598. előtt, sem 1602. után nem kereshetjük születési évét.

Ez időszakba, a költő fejlődésének virágkorába illik be legjobban a darab egész hangja is, az erő és jó kedv teljessége, a mély emberismerettel rajzolt alakok, az ellentétek könnyed és tökéletes kiegyenlítése s az emberi gyöngeségek kedves költői megvilágítása, mind oly tulajdonságok, melyek a darabot Shakspere vígjátéki kincstárának gyöngévé teszik, s mind olvasásban, mind színpadi előadásban biztosítják számára a legkellemesebb hatást. Magyarúl Lévay József fordításában jelent meg a Kisfaludy-társaság Shakspere-kiadásában; ugyane fordításban került színre a nemzeti színházban 1879-ben, hol azóta állandóan a játékrend kedvelt darabja.

Shakspere közvetlen forrása valószínűleg Barnaby Rich „Farewell to Military Profession” (Búcsú a katonai hivatástól) czímű munkája volt, mely 1581-ben jelent meg. Apollonius és Silla története, melyet különben e gyüjtemény Bandello második kötetének 36-dik novellájából vett, kivonatban így szól:

Midőn Konstantinápoly még a keresztények kezében volt, élt ott egy Apollonius nevű nemes és gazdag herczeg, ki saját költségére hadjáratot indítván a török ellen, okossága és vitézsége által nagy hírre tett szert. De hazatértében szétszórta hajóhadát a vihar és őt magát Cyprusba hajtotta, hol a helytartó, Pontus, tisztelettel és vendégszeretőleg fogadá. Pontusnak két gyermeke volt: Silvio, ki akkoriban Afrikában harczolt, és egy kitűnő szépségű leány, Silla.

Silla heves szerelemre gyuladt atyjának ifjú hős vendége iránt s ezt épen nem titkolta el. Apollonius, vagy járatlan lévén a szerelmi dolgokban, vagy mivel még egészen harczi hangulattal volt eltelve, nem ügyelt rá, s többet törődött hajója kijavításával és visszaútazási készületeivel, mint a szép szűz előzékenységével. Végre minden rendbe jött, elvitorlázott és szerencsésen Konstantinápolyba érkezett. De Silla, távozása óta, csak azon gondolkozott, hogyan követhesse őt. Mindent megvallott hű Pedro szolgájának s könyek közt esedezett segítségeért. Ez rábeszéltette magát s egy Konstantinápolyba induló gálya kapitányával kicsinálta, hogy őt és húgát (mert ennek adta ki Sillát) vigye magával mint útasokat. Szerencsésen útra keltek, de útközben Silla nagyon is meg talált tetszeni a kapitánynak. Mivel minden ajánlatát visszaútasítá, a kapitány már erőszakot készült ellene használni, midőn heves vihar tört ki és a hajót a parthoz csapta. Silla egy ládán a partra jutva, egyedül látta magát: a hajó egész népét, még Pedrot is, elnyelték a habok. Nem találta tehát jogtalannak, ha tulajdonának tekinti a ládát, melyen megmenekült. Tekintélyes összeg pénzt lelt benne és férfiruhákat, s mivel a hajón tett tapasztalata szerint veszélyesnek tartá leányruhában indulni útra, férfiúnak öltözött és fölvette testvére, Silvio nevét.

Ily módon Konstantinápolyba jutott, hol felkereste Apollonius herczeg palotáját, hogy szolgálatába álljon. A herczeg mindig kész volt idegeneken segítni és örömmel felfogadta a szép fiatal embert. Silla itt annyira kitűntette magát, hogy a herczeg állandóan maga mellé vette. Folytonosan körülötte volt, reggelenkint segítségére állt az öltözködésben, rendben tartotta szobáját; és rövid idő múlva senki más nem bírta annyira a herczeg bizalmát.

Ez időtájt élt e városban egy előkelő ifjú özvegy, kinek férje nem rég meghalt és nagy gazdagságban hagyta őt hátra. Julinának hívták, s nem csak a leggazdagabb, hanem a legszebb is volt a konstantinápolyi nők közt. Ennek kegyét kezdte Apollonius komolyan keresni, s a kérők szokása szerint nemcsak szép szavakat, bús sóhajokat küldött imádottjának, hanem leveleket, lánczokat, karpereczeket, gyűrűket, írótáblákat, drága köveket, és még isten tudja, mi mindent, habár Cyprus szigetén alig értett a szerelemhez, holott félig eléje vitték, de most buzgó növendék lett ez iskolában s már megtanulta első leczkéjét, azaz fájdalmasan beszélni, szomorúan nézni, nagy igéreteket tenni, szolgálatra készen állni s mindent a nő kedvére tenni; és már a második leczkébe fogott, azaz bőkezű jutalmakba, gazdag ajándékokba, gyöngéd levelekbe. És ki lett volna alkalmasabb követ Julinához, mint hű szolgája, Silvio? Ebbe helyezte minden bizalmát s arra szánta őt, hogy ajándékokat és szerelmes leveleket küldjön általa.

Julina, ki az ifjú Silviot ily módon gyakrabban látta, s észrevette tökéletes szépségét és kellemét, lassanként épen oly nagy hajlandóságot kezdett érezni a szolga iránt, mint az úr ő iránta; és midőn Silvio egy ízben hozzá ment s igen sürgetőleg és komolyan kezdte előadni ura kérését, félbeszakítá beszédjét és mondá: Silvio, nekem nem elég, a mit uradért mondál; jövőre beszélj magadért vagy ne mondj semmit. Silla elnémult, s önmagában a szerelem vaksága fölött panaszkodott, mely oda vitte Julinát, hogy megvessen ily nemes herczeget s azt válaszsza ellenében, kitől a természet megtagadta hajlamának megjutalmazását.

Ezalatt a valódi Silvio, Silla testvére, visszatért Cyprusba atyja udvarához és ott meghallotta húga elszökését. Azt sejté, hogy erre szerelmi viszonya vezette, melyet Pedro szolgájával folytatott, ki vele egy időben eltűnt. Ám Silvio jobban szerette Sillát saját élténél, mert édes testvére volt apai és anyai részről, s alakjukban és arczukban annyira hasonlítottak egymáshoz, hogy csak ruhájokról lehetett egymástól megkülönböztetni. Ezért megfogadta Silvio atyjának, hogy Sillát fölkeresi és Pedron bosszút áll. Útra kelt és sok várost beútazott a nélkül, hogy kettejök felől valamit hallott volna, így végre Konstantinápolyba jutott. A mint ott egy este a bástyákon kívül sétált, találkozott Julina asszonynyal, s mivel ez őt régi ismerősének tartá, így szólt hozzá: Silvio úr, ha nem vagy igen nagy sietségben, engedj rövid beszélgetést, mivel ily szerencsésen találkoztunk. Silvio csodálkozott, hogy idegen létére, ki legfölebb két napja tartózkodik a városban, nevén szólítják; de udvariasan eléje lépett s kivánságát tudakolta. Julina kissé hátraküldé kiséretét, azután így szólt: Semmi más nem bírt e lépésre, mint jóakaratom és baráti szeretetem; vonakodásod azonban arra a gondolatra vezet, hogy a férfiak inkább az után törekednek, a mit nem érhetnek el, mintsem azt becsülnék, a mit szabadon és tartózkodás nélkül kínálnak nekik. Ha tehát az, a mit kínálok, csekélyebb értékűnek látszik előtted, mivel oly bőkezű vagyok vele: az csak saját felfogásodban rejlik; mert sok nemes férfi kérte és kéri tőlem azt, a mit önként akarok neked adni, s a mit te megvetsz vagy legalább nem becsülsz nagyra.

Silvio nem lehetett kétségbe a felől, hogy a hölgy másnak tartja, de nagy együgyüségnek vélte volna figyelembe nem venni a szerencse ily kegyét. A kiséretből látta, hogy a nő magas rangú; azonkívül látta nagy szépségét s mozdulatainak kellemét; lehetetlen volt hát elútasítnia s a következőképen felelt: Ha eddig nem cselekedtem illően és megvetettem a kegyet, melyben oly gazdagon részesítél, úgy bocsánatodat kérem a múltért, és a mai naptól fogva Silvio kész minden méltányos kárpótlásra, a mi tehetségében áll és kivánságodnak megfelel. Nagyobb örömet nő nem érezhetett, mint Julina e szavakra. Úgy hát Silviom, mondá, ne mulaszd el, holnap estebédre hozzám jönni, a hol beszélni fogunk a kárpótlásról, melyet nyujtanod kell számomra. Silvio örömmel megigérte s mindketten igen megelégedetten váltak el. Előbb azonban tudnia kellett, kivel van dolga; szerencsére egy arra járótól megtudta a hölgy nevét, állását és lakását.

Másnap este hat órakor Silvio megtevé az igért látogatást, mely alkalommal minden kivánságuk szerint ment, csakhogy Julina egyik tál ételből sokat evett és negyven hétre elrontotta a gyomrát. Napkeltekor Silvio elbúcsúzott és midőn hideg vérrel megfontolt mindent s el kellett ismernie, hogy itt bizonyára félreértés forog fenn, aggódni kezdett a következményektől s elhagyta Konstantinápolyt, hogy más görög városokban keresse húgát.

Apollonius herczeg, ki hosszú udvarlása után sem jutott közelebb czéljához, Julinához ment, hogy határozott nyilatkozatot követeljen tőle. A hölgy nem nevezte meg Silviot, de kijelenté, hogy már másnak kötötte le szavát és hűségét. Mire a herczeg viszonzá: Így hát bele kell nyugodnom, habár nehéz szívvel, mert szabad vagy s azt választhatod, a kit akarsz. De midőn Julina kérte, adja beleegyezését választásába, így felelt: Nem, bizonyára soha sem fogok beleegyezni abba, hogy más férfié légy. Sokkal jobban szerettelek, hogysem könnyen és jó kedvvel lemondjak rólad; de mivel nem áll hatalmamban, hogy meggátoljam választásodat, a jövőben saját kényedre hagylak s búcsút veszek tőled. És ezzel szomorúan haza tért.

Míg Julina házában volt, szolgái beszélgettek Julina cselédjeivel s megtudták tőlök, mily szívesen fogadta Silviot. Nemsokára a herczeg fülébe jutott a dolog, ki egy perczig sem kétkedett, hogy Silvio az ő szerencsés vetélytársa, és börtönbe vetteté. Hiába erősíté ártatlanságát a boldogtalan, a herczeg nem ingott meg hitében.

Midőn Julina megtudta, mily keményen bántak kedvesével, a herczeghez ment, megvallotta Silvioval való viszonyát és szabadon bocsátását kérte. A herczeg tüstént előhivatá és így szóla hozzá: Nem volt elég, hogy visszaéltél bizalmammal, hanem hazugságaid és hitszegő biztosításaid által meg is csaltál, s nemcsak ellenem vétkeztél, a kit igen együgyünek tarthatsz, hanem különösen isten ellen, kinek nevére hivatkoztál hazugságaid mellett. Tökéletes ártatlanságának tudatában így felelt Silvio: Alázattal kérlek, nemes herczeg, hallgasd meg türelmesen mentségemet. Távol legyen tőlem, hogy még fokozni akarjam haragodat, mert istenemre mondom, hogy a világon semmit sem becsülök annyira, mint kegyelmedet és jó akaratodat. Csak a vádak alól akarom tisztázni magamat, melyeket hamisan emelnek ellenem, s melyek, mint hallom, Julina asszonyságtól indulnak ki. Mivel ő most jelen van itt, kérem, tegyen bizonyságot mellettem.

Julina azt hivén, hogy Silvio félelmében tagad mindent, igyekezett megnyugtatni őt s elbeszélte szerelmi viszonyuk egész történetét. De mivel Silvio még most is, daczára Julina könyeinek, megmaradt tagadása mellett, a herczeg annyira dühbe jött, hogy keresztűl akarta szúrni. Alig engedtek abbeli kérésének, hogy Julinával egy perczre négy szem közt beszélhessen és a felindult Julina alig akart ebbe beleegyezni. De ekkor a vélt Silvio meggyőzte őt női neméről, s feltárta előtte származását és Apolloniushoz való szerelmét. Julina mindent közlött a herczeggel s hazamenve kétségbeesetten házába zárkózott, hogy soha többé ne lássa a napvilágot.

Midőn az elbámult herczeg erősebben szemügyre vette hajdani szolgáját, könnyen felismeré benne Sillát, Pontus herczeg leányát; megölelé és mondá: Ne gondolj a történtekre, s fogadj el engem, ki jobban örülök viszontlátásodnak, mintha az egész világ parancsomra állna. Hol láttak valaha ily odaadó szerelmet! Te, ki az udvari kényeztetések és élvezetek közt nőttél fel, koczkára tetted személyedet, nem rettegtél semmi vésztől s nem riadtál vissza a legaljasabb szolgálattól. Rögtön a legügyesebb mesterek után küldetett, kik pompás női ruhákat készítettek, és lehető hamar megülte lakodalmát Sillával. E különös esemény híre csakhamar elterjedt egész Görögországban és Silvionak is fülébe jutott, ki rögtön Konstantinápolyba sietett, hol Apollonius nagyon szívesen látta és Julinához vezette. Tüstént házasságra keltek és e nász jóvá tett minden szenvedést, melyet Julinának oly sokáig kellett viselnie.

Ez az elbeszélés forrása a vígjáték egyik felének. Viola átöltözése, szolgálata Orsino herczeg udvaránál, Orsino szerelme Olivia iránt, Viola küldetése, Olivia szerelme Viola iránt, Viola és Sebastiano összetévesztése, mindez nem más, mint Silla, Apollonius, Julina és Silvio története. Csakhogy a mi az elbeszélőnél merő külső bonyodalom, átöltözésből és hasonlóságból származó félreértés, azt a költő mély emberismerete alakjainak igaz festése által élethű és feledhetetlen hatású képpé varázsolja, melyben a szerelem pajkos szeszélyének játékát, a szerelem komikumát, a legkülönfélébb változatokban, a legalsótól a legmagasabb fokig, megtestesülve szemléljük. Orsino szereti Oliviát, vagy inkább csak hiszi, hogy szereti. Szerelme nem a szív ellenállhatatlan szenvedélye, hanem a képzelem játéka, a szerelmi gyermekbetegség, mint egy Shakspere-magyarázó mondja, mely megelőzi a valódi szenvedélyt, mint Romeo szivében Róza képe Júliáét. Ez az a tökéletlen, úgynevezett diákos szerelem, mely nem merész törekvésre, férfias elhatározásra, törhetetlen küzdésre, hanem sóhajtozásra, ábrándozásra, holdvilágos érzelgésekre ragad. A herczeg nem tesz egyebet, mint hogy egyre-másra küldi a kérőket Oliviához, fűnek-fának panaszolja szerelmi bánatát s tétlen epedésében virággal, lombokkal, zenével veszi körűl magát.

Ha a zene szerelmünk tápja, fel!
Hadd élvezem tulzón, hogy a betelt vágy
Legyen beteggé és úgy haljon el.
Ama dalt még! Az olyan elhaló volt:
Oh! az fülembe édes hang gyanánt ért,
Mely egy ibolya ágy fölé lehel,
És illatot lop s ád.

Aztán jő küldötte s tudtára adja, hogy Olivia el sem fogadta. A visszaútasított szerelmes nem tud egyebet mondani és tenni, mint:

El! kellemes virágágyak közé:
Szerelmünk dúsan hajt, ha lomb födé.

Mikor később Viola ismét rossz hírrel tér vissza, megint nem tud egyebet tenni, mint muzsikáltatni magát, akár egy elbúsúlt falusi legény.

Zenét nekem…
Még azt a dalt csak jó Cesario,
A tegnap esti ódon régi dalt,
Nagyon enyhitni látszott az kinom’.

Ez a szerelem nem is érdemel mást, mint folytonos visszaútasítást. De a szép Oliviával épen úgy tréfát űz a szerelem pajkos istene. Ő, a kinek kegyéért annyian esengnek, s a ki hidegen el tudja útasítani a szép és gazdag herczeg hódolatát, szerelmes lesz egy átöltözött leányba. Ezer szerencse, hogy e leánynak fiú testvére van, a ki szakasztott mása, s a ki egész véletlenűl és minden fáradság nélkül jut a nagy szerencséhez, melyet húgának szépsége készített számára. Így űzi bohókás játékát a szerelem pajzán szeszélye a többiekkel is. Egyiket sem kíméli meg: az együgyü falusi bangót, Keszeg Andort, a ki szintén a bájos Oliviára emelte bárgyú szemét; a korhely, részeges Böffen Tóbiást, a ki a furfangos kis szobalány hálójába és papucsa alá kerűl; a felfuvalkodott ostoba Malvóliót, kit legnevetségesebbé tesz valamennyi között; s még azt az egyetlen lényt, ki bátor elhatározással és kitartással tör czélja felé, Shakspere női alakjainak egyik legkedvesebbikét, az egyszerre merész és szende Violát sem kíméli meg csintalan tréfájától, midőn másnak szerelmi izeneteket vitet általa épen attól a férfitól, a kit ő szeret, és leány létére kiteszi a szerelmes Olivia vallomásainak s belekeveri egy nevetséges párbajba.

A darab komikus alakjai: sir Toby Belch és sir Andrew Aguecheek, (kiket a magyar fordítás találóan Böffen Tóbiás és Keszeg Andor nevekkel ültetett át), valamint a bohócz, Mária, Fábián és Malvólió, mind Shakspere leleményének szülöttei, úgy szintén a köztük és általuk támadt bonyodalom, melynek hőse Malvólió. Ez a vígjátéknak bohókás fele, s hatás tekintetében kiválóbb része, nemcsak a mostani közönség előtt, melyet jobban mulattat Malvólió felsülése, mint Orsino szerelmi epekedése, hanem már a költő korabeli színpadon is, a mint Manningham naplója bizonyítja, mely saját benyomása után mondva el a látott darabot, Malvólió és nem Orsino történetét beszéli el. Malvólióban nemcsak a nagyképű szamarat teszi a költő nevetségessé, hanem azt a felekezetet is, mely akkoriban már kezdte fölemelni fejét Angliában, s nemsokára diadalra jutva hadat izent minden vidámságnak és művészetnek. „Az ilyen ördöngös puritán, mondja róla Mária, mindig színmutató szamár, a ki a czifra szavakat könyv nélkül betanulja s nagy hűhóval tovább adja.” A puritán képmutatás alig félszázad mulva úrrá lett Angliában, bezárta a színházakat, hosszú időre feledésbe temette Shaksperet, s a költő prófétai szelleme ezért állt bosszút Malvólió halhatatlan alakjában.

ELSŐ FELVONÁS.

I. SZÍN.

Terem a herczeg palotájában.
A Herczeg, Curio, Urak jönnek; Zenészek a háttérben.

HERCZEG.
Ha a zene szerelmünk tápja, fel!
Hadd élvezem tulzón, hogy a betelt vágy
Legyen beteggé és úgy haljon el.
Ama dalt még! Az olyan elhaló volt:
Oh! az fülembe édes hang gyanánt ért,
Mely egy ibolyaágy fölé lehel,
És illatot lop s ád. – Elég! ne többet:
Most már nem olyan édes, mint előbb.
Oh! szerelem, mily gyors vagy, mily üde!
Hogy bár kebled mindent magába vesz,
Mint a tenger: mi sem szálla abba mégis,
Bármily hatalmas és magas becsű,
Hogy gyöngévé s alantivá ne válnék
Egy pillanatban! Oly ábrándteli
A szerelem, hogy egy ábránd maga.

CURIO.
Tetszik vadászni?

HERCZEG.
Mire, Curió?

CURIO.
Szarvasra.

HERCZEG.
Igen, a legnemesbre. Ah! midőn
Először láttam én Oliviát
(Tisztulni látszott a lég is lehétől),
Azon perczben szarvassá változám
És vágyaim, vad, bősz ebek gyanánt,
Űznek azóta.
Valentine jő.
Nos hát? mit üzent?

VALENTINE.
Bocsánat, herczeg: nem fogadtak el,
Csupán komornájától jő e válasz:
Hét év nyarán át még az ég se látja
Az ő orczáit leplezetlenül.
Apáczaként elfátyolozva jár
S egyszer megönti napjában szobáját
Szemet fájító sós nedűivel;
S mindezt, hogy egy fivére holt szerelmét
Bebalzsamozza, mit soká s üdén
Óhajt megóvni bús emlékében.

HERCZEG.
Oh! a ki ily gyöngéd szivű, hogy egy
Fivérnek is, szeretve, így adóz,
Mint fog szeretni, ha a dús arany nyil
Minden más szenvedély sergét kioltja,
Mely benne él: ha máj, agy, szív, eme
Dicső trónok (édes tökélyei)
Egy királylyal lesznek betöltve mind.
El! kellemes virágágyak közé:
Szerelmünk dúsan hajt, ha lomb födé.
(El mind.)

II. SZÍN.

Tengerpart.
Viola, Hajós Kapitány s Matrózok jönnek.

VIOLA.
Mely föld ez itt, barátim?

KAPITÁNY.
Ez Illyria.

VIOLA.
És mit csináljak én Illyriában?
A testvérem Elyziumba’ van.
Mit gondoltok, talán még sem merült el?

KAPITÁNY.
Találomra menekvél meg te is.

VIOLA.
Szegény testvér! talán ő is, lehet.

KAPITÁNY.
Igen, kisasszony; és hogy ily talánnal
Vigasztalgassalak: hidd, hogy midőn
Hajótok széttört s e nehány szegény
Emberrel itt megmentetél üzött
Naszádunkon, láttam fivéredet,
A mint a vészben felkapaszkodott
(Remény s bátorság adván e fogást)
Egy fenuszó nagy árboczhoz, a hol,
Miként a delfin hátán Arion,
Addig maradt a hullámok szinén,
A meddig csak beláthatám.

VIOLA.
Ne, arany,
Hogy így beszélsz. Reményemet saját
Menekvésem táplálja, a mire
Kezességet beszéded nyujt, hogy ő is
Így járhatott. – Isméred e vidéket?

KAPITÁNY.
Ah, jól, kisasszony: itt szültek s neveltek,
E helytől alig pár órányira.

VIOLA.
Ki itt a kormányzó?

KAPITÁNY.
Egy herczeg, szívben és névben nemes.

VIOLA.
Hogy hivják?

KAPITÁNY.
Orsinónak.

VIOLA.
Orsino! hallottam nevét atyámtól:
Akkor még nőtelen volt.

KAPITÁNY.
Még most is az, vagy nem rég az vala:
Mert egy hónapja jöttem onnan el,
S ép akkor hirlelék (hiszen tudod, mit
A nagy tesz, a kicsiny arról cseveg),
Hogy szép Olivia szerelmeért küzd.

VIOLA.
Ki az?

KAPITÁNY.
Egy erényes hölgy, egy gróf gyermeke.
A gróf tavaly halt meg és őt fiának,
A hölgy fivérének gondján hagyá;
Nem rég ez is meghalt, s busongva érte,
A lány a férfiak körét s szemét
Kerülni esküvék.

VIOLA.
Oh! bár e hölgyet
Szolgálhatnám, s ne tudná a világ
Kilétemet, míg meg nem érlelém
Az alkalmat rá.

KAPITÁNY.
Az nem kis dolog:
Mert senki küldöttét el nem fogadja,
Nem még a herczegét se.

VIOLA.
Kedves modorral bírsz, látom, s habár
Az ily természet nem ritkán fedez
Ékes burokkal belförtelmeket:
Rólad mégis hiszem, oly lelkü vagy,
Minőt elárul szép küljellemed.
Kérlek (s dusan meg is fizetlek érte),
Titkold kilétemet, s segits, hogy oly
Alakot öltsek, mely czélomra ép
Alkalmas. Én e herczeghez szegődöm:
Te fogsz ajánlni, mint meddőt, neki.
Méltó leszek fáradságodra: mert
Tudok dalolni, értek a zenéhez:
Szolgálatára méltóvá tesz ez.
Készen lel a körülmény engemet,
Csak hallgatásod védje tervemet.

KAPITÁNY.
Légy hát meddője, s én némád leszek:
Vakítsanak meg, ha nyelvem fecseg.

VIOLA.
Köszönöm. Vezess oda.
(El mind.)

III. SZÍN.

Szoba Olivia házában.
Böffen Tóbiás és Mária jönnek.

TÓBIÁS.
Mi az ördögöt gondol húgom, hogy testvére halálát ily nagyra veszi? Bizonyos vagyok benne, hogy a búbánat ellensége az életnek.

MÁRIA.
Bizony, Tóbiás úrfi, korábban kellene haza járnod éjjelenkint: húgodnak, kisasszonyomnak, nagy kifogásai vannak a te késő óráid ellen.

TÓBIÁS.
Hát adja be kifogásait rendes per útján.

MÁRIA.
Úgy ám; csakhogy szebb viselet lenne, ha a rend illendő határai közt maradnál.

TÓBIÁS.
Szebb viselet? Nem akarok én szebben ruházkodni, mint a hogy vagyok. Ez a ruha elég jó arra, hogy benne igyam, úgy szintén ezek a csizmák is; ha pedig nem, hadd lógjanak a nekik szánt szegen.

MÁRIA.
A dőzsölés, a poharazás tönkre tesz. Kisasszonyom épen tegnap beszélt rólad, meg valami bolond úrfiról, a kit te az ő kérője gyanánt hoztál ide egy estve.

TÓBIÁS.
Kiről? Keszeg Andorról?

MÁRIA.
Igen, ő róla.

TÓBIÁS.
Már pedig az oly derék ficzkó, mint Illyriában akárki.

MÁRIA.
Mit tartozik ez a dologra?

TÓBIÁS.
Három ezer aranya van egy esztendőre.

MÁRIA.
Úgy ám; csakhogy mindezen aranyra is csak egy esztendeje van ám: valóságos bolond és tékozló.

TÓBIÁS.
Pfúj! hogy így beszélsz! tud gordonkázni, tud három-négy nyelvet szórul szóra könyv nélkül s bír a természet minden jó adományával.

MÁRIA.
Bír, valóban, s maholnap valamennyit földhöz is veri: mert a mellett, hogy bolond, még nagy kötekedő is, és ha a gyávaság adománya nem mérsékelné kötekedési kedvét, okos emberek véleménye szerint csakhamar a temetőt bírná adományúl.

TÓBIÁS.
Szavamra mondom, rágalmazók és diffamálók beszélnek így ő róla. Kik azok?

MÁRIA.
Azok, a kik még azt is hozzá toldják, hogy ő minden éjjel veled együtt iszik, úrfi.

TÓBIÁS.
Iszik biz az, húgom egészségére. Iszom is érte, míg csak lemegy a torkomon s míg italt kapni Illyriában. Az is gyáva és czenk, a ki az én húgomért annyira nem iszik, hogy felforduljon vele a világ. Csitt, asszony! Castiliano vulgo: mert itt jön Keszeg Andor úrfi.
Keszeg Andor jő.

ANDOR.
Böffen Tóbiás úrfi! nos, hogy vagyunk, Böffen Tóbiás úr?

TÓBIÁS.
Kedves Andor!

ANDOR.
Jó napot, szép boszorka!

MÁRIA.
Jó napot neked is, úrfi!

TÓBIÁS.
Kúrozzad, Andor, kúrozzad!

ANDOR.
Ki ez?

TÓBIÁS.
A húgom komornája.

ANDOR.
Drága Kúrozzad kisasszony, óhajtanám közelebbi ismeretséged’.

MÁRIA.
Uram, az én nevem Mária.

ANDOR.
Drága Kúrozzad Mária kisasszony –

TÓBIÁS.
Félreértesz, lovag: kúrozni, annyit jelent, mint végig méregetni, szépet tenni, kérlelni, ostromolni.

ANDOR.
De már azt csakugyan nem próbálnám meg vele ebben a társaságban. Ezt jelenti hát az a: kúrozzad?

MÁRIA.
Ajánlom magamat, uraim.

TÓBIÁS.
Ha így ereszted el, Andor, jobb lesz többé kardot se rántanod.

ANDOR.
Ha így mégysz el, kisasszony, akár többé kardot se rántsak. Azt gondolod, szép hölgy, hogy bolondot fogtál?

MÁRIA.
Én nem foglak téged, úrfi.

ANDOR.
De bizony csak fogj: ime itt a kezem.

MÁRIA.
No hát, úrfi, a gondolat szabad: kérlek, vidd a kezedet a pinczébe s itasd.

ANDOR.
Miért, édes szivem? miféle képes beszéd ez?

MÁRIA.
Biz ez száraz, úrfi.

ANDOR.
Már én azt gondolom, nem vagyok olyan szamár, hogy a kezemet szárazon ne tudnám tartani. De micsoda ez a te tréfád?

MÁRIA.
Száraz tréfa, úrfi.

ANDOR.
S telve vagy te az ilyennel?

MÁRIA.
Igen, úrfi: az újjam hegyén van; hanem most már vigyed a kezedet, bele úntam. (El.)

TÓBIÁS.
Ah, lovag! egy palaczk bort neked. Mikor láttalak így leverve?

ANDOR.
Gondolom, életedben sem, ha csak akkor nem, mikor a bor levert. Úgy veszem észre, néha-néha én sem vagyok elmésebb, mint más keresztyén, vagy akármely közönséges emberfia; hanem nagy marhahús-evő vagyok, s úgy hiszem, ez árt elmésségemnek.

TÓBIÁS.
Kétség kívül.

ANDOR.
Ha azt tudnám, lemondanék róla. Holnap haza lovagolok, Tóbiás.

TÓBIÁS.
Pourquoi, drága lovagom?

ANDOR.
Mi az, pourquoi? hogy tegyem, vagy ne tegyem? Bár nyelvekre fordítottam volna azt az időt, melyet vívásra, tánczra és medve-vadászatra fordítottam. Oh! mért is nem éltem csak a művészeteknek!

TÓBIÁS.
Akkor pompás fürtös fejed volna.

ANDOR.
Hát javított volna ez a hajamon?

TÓBIÁS.
Kétségkívül: mert látod, hogy természettől nem akar göndörülni.

ANDOR.
De azért elég jól áll az nekem, úgy-e?

TÓBIÁS.
Pompásan: úgy függ alá, mint a szösz a guzsalyról, s még megérem, hogy valami gazdasszony a lába közé kap és lefonja rólad.

ANDOR.
Igazán, Tóbiás, én holnap haza megyek: húgod nem akarja, hogy lássák, vagy ha akarja is, négyet teszek egyre, nem akarja, hogy én lássam. Maga a gróf is, itt közelében, kéri a kezét.

TÓBIÁS.
Nem kell neki gróf: nem akar ő magánál különbet se rangra, se korra, se észre nézve, arra már esküdni is hallottam őt. Nem esett ám még ki a világ feneke, barátom.

ANDOR.
Még egy hónappal megtoldom. Be különös kedélyű ficzkó is vagyok én: kedvem telik bohóságban, dőzsölésben, néha egyszerre mind a kettőben.

TÓBIÁS.
Való vagy te az ily hóbortokra?

ANDOR.
Mint bárki más Illyriában, legyen az akárki ilyen magamforma; csakhogy idős emberrel nem akarom magamat összemérni.

TÓBIÁS.
Mennyire vitted a gaillard-tánczban?

ANDOR.
Hát könnyen kiadom benne a káprit.

TÓBIÁS.
S én meg könnyen kiadom a káprihoz a pecsenyét.

ANDOR.
S gondolom, a hátraforgót oly simán és pontosan megteszem, mint Illyriában akárki.

TÓBIÁS.
Mért vannak rejtekben e tulajdonok? mért borítja lepel e sajátságokat? tán, hogy ne szállja meg a por, mint a Mall kisasszony arczképét? Mért nem gaillardban mégy a templomba is? s mért nem corantoban jösz vissza? Nekem így a rendes járásom is táncz volna s peselni sem mennék másként, csak bokázva. Mit gondolsz? arra való a világ, hogy erényeinket eltitkoljuk benne? Lábadról, pompás alkata miatt, azt hittem, hogy egy gaillard-csillagzat alatt képződött.

ANDOR.
Biz az jó erős s nem is mutat rosszúl rózsaszín harisnyában. Nem csapnánk valami lakomafélét?

TÓBIÁS.
Mit is csinálnánk egyebet? nem a Bika-csillagzat alatt születtünk-e?

ANDOR.
Bika-csillagzat? Annak jelentése szív és oldal.

TÓBIÁS.
Nem, uram: annak jelentése öklelés, ugrándozás. Hadd lássam a kápridat. Ha! magasabban! Ha! ha! pompás! (El mind.)

IV. SZÍN.

Szoba a herczeg palotájában.
Valentine és Viola, férfiruhában jönnek.

VALENTINE.
Ha a herczeg tovább is ily kegyekben részesít, Cesário, könnyen sokra viheted. Még csak három napja ismer s többé már nem vagy idegen.

VIOLA.
Vagy szeszélyétől tartasz, vagy hanyagságomtól, hogy rokonszenve tartósságát kétségbe vonod. Hát oly ingatag az ő kegye?

VALENTINE.
Hidd el, nem.
A Herczeg, Curio s Kiséret jönnek.

VIOLA.
Köszönöm. Itt jön a gróf.

HERCZEG.
Melyitek látta Cesáriót, hé?

VIOLA.
Szolgálatára, herczeg, itt vagyok.

HERCZEG.
Vonuljatok csak el. – Cesárió,
Te mindent tudsz; szivem legtitkosabb
Könyvét is felnyitottam már előtted:
Eredj hát hozzá, jó fiú; ne türj
Elutasítást, állj meg ajtajánál,
És mondd neki, hogy lábad ott tapad,
Míg ki nem hallgat.

VIOLA.
Ámde, herczegem,
Ha úgy a búnak adta ő magát,
A mint hirlik, be nem bocsát soha.

HERCZEG.
Légy lármás, s törj át minden illemen,
Semhogy sükertelen kerülj haza.

VIOLA.
Hát aztán, hogyha szólhatok vele?

HERCZEG.
Oh! tárd ki akkor szerelmem hevét;
Lepd meg hűségem dicsbeszédivel;
Fájdalmim rajza illő lesz neked:
Inkább hat az rá tőled, ifjutól,
Mint egy komoly tekintetü követtől.

VIOLA.
Nem gondolom, herczeg.

HERCZEG.
Hidd, drága gyermek:
Mert boldog éveidet gyalázza az,
Ki férfinak mond téged; nem simább
És nem pirosb Diána ajka; vékony
Sípod, miként leányhang, tiszta, csengő,
És nőszerepre illik mindened.
Egész valód, tudom, ép e dologra
Legalkalmasb. – Négyen, öten kisérjék;
Vagy mindnyájan, ha óhajtod: nekem
Legjobb magamban lenni. – Járj sükerrel,
S oly kényelemben élsz, miként urad;
Jóllétében osztozni fogsz.

VIOLA.
Törekszem
Megnyerni hölgyed’. (Félre) Mily viszás követség!
Kérő vagyok, hol nő lenni szeretnék. (El mind.)

V. SZÍN.

Szoba Olivia házában.
Mária és a Bohócz jönnek.

MÁRIA.
Már most vagy megmondod, hol voltál, vagy annyira sem nyitom fel a számat mentségedre, a mennyin egy szalmaszál befér. Kisasszonyom még felakasztat kimaradásodért.

BOHÓCZ.
Csak hadd akaszszon: a kit jól felakasztanak, annak aztán nem kell többé félnie a puskaporszagtól.

MÁRIA.
Magyarázd ki magadat.

BOHÓCZ.
Nem szagol olyat, a mitől félni kell.

MÁRIA.
Nagyon sovány felelet. Megmondom hát én neked, hol vette magát ez a közmondás: nem félek a puskaporszagtól.

BOHÓCZ.
Ugyan hol, jó Mari kisasszony?

MÁRIA.
A háborúban; s te még oly vakmerő bírsz lenni, hogy bolondságodban mondod el.

BOHÓCZ.
Jól van: adjon az Isten bölcseséget azoknak, a kiknek van; a bolondok pedig érjék be talentumaikkal.

MÁRIA.
De felakasztanak ám, hogy oly sokáig kimaradtál, vagy elcsapnak, s az nem annyi-e neked, mintha felakasztanának?

BOHÓCZ.
Jó felakasztás megmenti az embert a rossz házasságtól, az elcsapatásban pedig kisegít a nyár.

MÁRIA.
Tehát el vagy szánva?

BOHÓCZ.
Nem épen; hanem számot vetettem mind a két kötőlékkel.

MÁRIA.
Hogyha az egyik elszakad, megtart a másik; de ha mind a kettő elszakad, leesik a bugyogód.

BOHÓCZ.
Találó, igazán, nagyon találó. Csak rajta ezen az úton: ha Tóbiás úrfi felhagyna az ivással, oly elmés darabka lennél te Éva anyánk testéből, mint Illyriában akárki.

MÁRIA.
Csitt, kópé! ne többet erről. Itt jön a kisasszonyom. Jó lesz okosan mentekezned. (El.)
Olivia és Malvólió jönnek.

BOHÓCZ.
Elmésség, ha úgy tetszik neked, hozz bele az ügyes bolondozásba! Az elménczekről, kik téged bírni gondolnak, gyakran kisül, hogy bolondok; én hát, a ki bizonyosan tudom, hogy híjaddal vagyok, bölcsek sorába mehetek: mert mit is mond Quinapalus? Jobb az okos bolond, mint a bolondos bölcs. – Isten áldjon, kisasszony!

OLIVIA.
Vigyétek el ezt a bolondot.

BOHÓCZ.
Nem halljátok, emberek? Vigyétek el ezt a kisasszonyt.

OLIVIA.
Eredj; száraz bolond vagy; tudni sem akarok többé rólad; aztán rossz is kezdesz lenni.

BOHÓCZ.
Két hiba, madonna, melyet az ital és a jó tanács megjavíthat: mert adj a száraz bolondnak innia, akkor a bolond nem lesz többé száraz; mondjad a rossz embernek, hogy javuljon meg: ha megjavúl, nem lesz többé rossz ember; ha nem képes rá, javítsa ki a szabó. Mind az, a mi javítva van, csak foltozva van: az erény, mely eltévedett, csak bűnnel van foltozva. Ha ez az egyszerű okoskodás elegendő, jó; ha nem: mihez folyamodjunk? Valamint nincs igazi sült bolond, csak a nyomor, ép úgy a szépség egy virág. – A kisasszony elvinni rendelte a bolondot, tehát, ismétlem, vigyétek el őt.

OLIVIA.
Én azt mondtam nekik, hogy téged vigyenek el.

BOHÓCZ.
Tévedés, a legnagyobb mértékben. Kisasszony, cucullus non facit monachum: ezt mondani annyi, mint, hogy nálam nem hiányzik az ötödik kerék. Jó madonna, engedd bebizonyítnom, hogy te vagy a bolond.

OLIVIA.
Be tudod?

BOHÓCZ.
Alkalmasan, jó madonna.

OLIVIA.
Próbáld meg hát.

BOHÓCZ.
Vallatnom kell e végett, madonna. No, jámbor, erényes egérkém, felelj csak nekem.

OLIVIA.
Nem bánom, egyéb mulatság híján, tűrni fogom bizonyításodat.

BOHÓCZ.
Jó madonna, miért gyászolsz?

OLIVIA.
Jó bolond, a testvérem halálaért.

BOHÓCZ.
Gondolom, hogy az ő lelke a pokolban van, madonna.

OLIVIA.
Tudom, hogy az ő lelke az égben van, bolond.

BOHÓCZ.
Annál bolondabb, madonna, a miatt gyászolni, hogy a testvéred lelke az égben van. – Vigyétek el a bolondot, urak.

OLIVIA.
Mit gondolsz e bolondról, Malvólió? nem javúl ez meg?

MALVÓLIÓ.
Igen; s javulni fog, míg a halál verejtéke ki nem veri: a vénhedés, melyben a bölcs hanyatlik, a bolondot jobbá teszi.

BOHÓCZ.
Adjon az Isten neked, uram, gyors vénhedést, hogy annál jobban gyarapodjék bolondságod. Tóbiás úrfi megesküszik rá, hogy én nem vagyok róka; de arra nem fogadna két fillérbe, hogy te nem vagy bolond.

OLIVIA.
Mit szólsz ehhez, Malvólió?

MALVÓLIÓ.
Csodálom, hogy kedve telhetik nagyságodnak e bárgyú ficzkóban: tegnap láttam, hogy verte őt le egy közönséges bolond, kiben nincs több agyvelő, mint egy darab kőben. Ime, most is kiesett már a sodrából: ha nagyságod nem nevet s nem adja kezére, mindjárt betapad a szája. Megvallom, én az oly értelmes embereket, a kik az efféle fizetett bolondokon úgy tudnak kaczarászni, nem tartom jobbaknak a bolondok komédiásainál.

OLIVIA.
Oh Malvólió! te az önszeretet betege vagy s romolt étvágygyal izlelsz. Nagylelkűnek, gyanútlannak és előítélet nélkül valónak lenni annyi, mint madárserétnek nézni azt, a mit te ágyúgolyónak tartasz. A szabadalmazott bolond meg nem gyaláz, bár mindig csak gúnyolódik: ép úgy, mint a méltányosnak ismert ember nem gúnyolódik, bár mindig csak gáncsol.

BOHÓCZ.
No, hogy áldjon is meg Merkúr a fillentés adományával, hogy jól beszélsz a bolondokról.
Mária visszajő.

MÁRIA.
Kisasszony, egy fiatal úr van oda kün, igen óhajtana nagyságoddal beszélni.

OLIVIA.
Orsino gróftól úgy-e?

MÁRIA.
Nem tudom, kisasszony: csinos fiatal ember, kisérete is felötlő.

OLIVIA.
Ki tartóztatja őt az enyémek közűl?

MÁRIA.
Tóbiás úrfi, kisasszony, a nagyságod rokona.

OLIVIA.
Távolítsátok el, kérlek: mindig úgy beszél, mint egy eszeveszett. Hogy nem szégyenli magát! (Mária el.) Eredj te, Malvólió: ha a gróf küldöttje, beteg vagyok, nem vagyok itthon, vagy akármit, csak küldd el. (Malvólió el.) No ládd, uram, bohóczkodásod vénűl, s nem kapnak rajta az emberek.

BOHÓCZ.
Úgy beszéltél mellettünk, madonna, mintha legidősb fiad bolond fogna lenni; kinek agyát különben velővel töltse meg Jupiter: mert itt jön egyik rokonod, a kinél igen vékony a pia mater.
Böffen Tóbiás jő.

OLIVIA.
Becsületemre, fél részeg. Ki van ott kün, bátya?

TÓBIÁS.
Egy úr.

OLIVIA.
Egy úr? miféle úr?

TÓBIÁS.
Egy úr van itt. – – Ördög vigye el a heringjét. – Hogy vagy, kópé?

BOHÓCZ.
Jó Tóbiás úrfi!

OLIVIA.
Bátya, bátya, hogy estél ily jókor ez álomkórba?

TÓBIÁS.
Micsoda korpa? Ki nem állhatom a korpát. Valaki van oda kint.

OLIVIA.
Van, van; de ki?

TÓBIÁS.
Miattam akár az ördög is lehet; nem törődöm vele, annyit mondhatok. Nekem mindegy. (El.)

OLIVIA.
Mihez hasonlít a részeg ember, bolond?

BOHÓCZ.
Hasonlít a vízbe fulthoz, a bolondhoz és az őrülthöz: egy pohárral több, midőn már neki hevült, bolondot, kettő őrültet csinál belőle, s a harmadiktól megfulad.

OLIVIA.
Menj, keresd fel a halottkémlőt, vegye gondjai alá a bátyámat: mert ő már az ivás harmadik fokára jutott, meg van fuladva: eredj, ügyelj reá.

BOHÓCZ.
Most még csak őrült, madonna; s bolond fog ügyelni az őrültre. (El.)
Malvólió visszajő.

MALVÓLIÓ.
Kisasszony, ott kün az a fiatal ficzkó esküdözik, hogy beszélni akar nagyságoddal. Mondtam, hogy nagyságod beteg; azt állítja, hogy ezt úgy is tudja, s épen azért jött nagyságoddal beszélni. Mondtam, hogy alszik a kisasszony: úgy látszik, ezt is előre tudta, s épen azért jött nagyságoddal beszélni. Mit mondjak neki, kisasszony? Vértezve van minden kifogás ellen.

OLIVIA.
Mondjad, hogy nem fog velem beszélni.

MALVÓLIÓ.
Azt már mondtam, s azt mondja, itt fog állni az ajtó előtt, mint egy kapufélfa vagy faköpönyeg, de beszélni fog nagyságoddal.

OLIVIA.
Miféle ember?

MALVÓLIÓ.
Férfiféle.

OLIVIA.
Mi fajta ember?

MALVÓLIÓ.
Embertelen fajta: beszélni akar, akarja vagy ne akarja nagyságod.

OLIVIA.
Milyen külsejű? milyen korú?

MALVÓLIÓ.
Férfinak még nem elég koros, gyermeknek már nem elég fiatal: mint a zöld bab, mielőtt paszulylyá lenne: mesgyén áll a gyermek és férfi között. Igen csinos arcza van s czivakodva beszél: azt hinné az ember, nem rég választották el az anyja tejétől.

OLIVIA.
Hadd jőjön. Szólítsátok be a komornámat.

MALVÓLIÓ.
Komorna, kisasszonyunk hivatja.
(El.)
Mária visszajő.

OLIVIA.
A fátylomat: borítsd arczomra, jer.
Halljuk még egyszer Orsino követjét.
Viola jő.

VIOLA.
Melyik e ház tisztelt kisasszonya?

OLIVIA.
Velem beszélj: én fogok helyette felelni.
Mit a kivánatod?

VIOLA.
Legragyogóbb, kiváló, hasonlíthatatlan szépség. – Mondd meg, kérlek, ez-e a ház kisasszonya, mert én őt még soha sem láttam: röstelném visszásan intézni beszédemet: mert azon kívül, hogy kitűnően van szerkesztve, sok fáradságomba is került, míg könyv nélkül betanultam. Jóságos szépeim, ne ültessetek fel: én a legcsekélyebb bántalomra is nagyon finnyás vagyok.

OLIVIA.
Honnan jösz, uram?

VIOLA.
Kevéssel mondhatok többet, mint a mennyit betanultam, s e kérdés kívül esik szerepemen. Jó hölgyem, nyújts némi biztosítást, te vagy e csakugyan a ház kisasszonya? hadd folytatnám beszédemet.

OLIVIA.
Szinész vagy?

VIOLA.
Nem, rejtélyes szivem; s mégis az ármány minden cselszövényére esküszöm, nem az vagyok, a mit játszom. Te vagy-e a ház kisasszonya?

OLIVIA.
Ha csak magam magamat nem bitorlom, én vagyok.

VIOLA.
Ha nagyságod az, minden bizonynyal magad magadat bitorlod: mert a mi azért a tiéd, hogy másnak add, nem azért az, hogy magadnak tartsd meg. De ez nem tartozik megbízásomhoz. Kezdem beszédemet nagyságod magasztalásán s aztán felmutatom küldetésem lényegét.

OLIVIA.
Csak térj mindjárt a dologra, a magasztalást elengedem.

VIOLA.
Ah! nagy fáradsággal tanultam én azt be; s aztán költői is.

OLIVIA.
Annál inkább lehet költött: csak tartsd meg, kérlek. Hallom, hogy illetlenkedtél ajtóm előtt s kierőszakoltad a bejövetelt, inkább azért, hogy megbámultasd magadat, mint hogy meghallgassunk. Ha nem vagy őrült, eredj; ha pedig eszeden vagy, szólj röviden: a hold nincs úgy töltiben, hogy ily röpke vitába keverjen veled.

MÁRIA.
Nem vitorláznál el, uram? Nyitva az utad.

VIOLA.
Nem, jó matróz; még egy kis ideig itt fogok libegni. – Mérséklet óriásodnak, édes hölgy.

OLIVIA.
Mondd el, mit akarsz.

VIOLA.
Én követ vagyok.

OLIVIA.
Bizonyosan, valami szörnyű jelenteni valód van, hogy oly félelmes feneket kerítesz neki. Mondd el megbizatásodat.

VIOLA.
Az csupán a nagyságod fülére tartozik. Nem hozok hadüzenetet, nem feltételt a hódolatra. Olajágat tartok a kezemben s minden szavam csak békéről beszél.

OLIVIA.
Csakhogy nyersen kezdted. Mi vagy? mit akarsz?

VIOLA.
A nyereseséget, mely rajtam feltűnt, fogadtatásomtól tanultam. Mi vagyok s mit akarok, ez oly titok, mint a szűz erény: nagyságod fülének kijelentés, bárki másénak szentségtelenítés.

OLIVIA.
Hagyj magunkra. Hadd halljuk ezt a kijelentést. (Mária el.) Nos, uram, hogy szól a leczkéd?

VIOLA.
Legkedvesebb kisasszony –

OLIVIA.
Kényelmes tan, sokat beszélhetni róla. S honnan veszed fel a leczkét?

VIOLA.
Az Orsinó kebléből.

OLIVIA.
Az ő kebléből! Keble melyik fejezetéből?

VIOLA.
Hogy módszeresen feleljek, szíve elsőjéből.

OLIVIA.
Oh! azt olvastam: az, eretnekség. Nincs több mondani valód?

VIOLA.
Jó kisasszony, engedd látnom az arczodat.

OLIVIA.
Megbízott a gazdád, hogy az arczommal alkudozzál? Most kiestél a textusból; azonban fellebbentjük tehát a fátyolt s megmutatjuk a képet. Nézzed, ilyen vagyok e pillanatban: nem jól fest?
(Fátyolát felvetve.)

VIOLA.
Pompásan, ha az egész Istentől van.

OLIVIA.
Természet ez: időt, vihart kiáll.

VIOLA.
Vegyült szépség: pirosát és fehérét
A természet szelid s ügyes keze
Raká fel. Legkegyetlenebb te vagy,
Ha sirba száll e báj s kellem veled,
És a világnak képmást nem hagyandsz.

OLIVIA.
Oh! uram, nem leszek ám oly kőszívű. Irott jegyzékeket fogok kiadogatni szépségemről: leltároztatom, s minden diribje-darabja végrendeletemhez fog hajlíttatni, ilyenformán: item két meglehetős piros ajak; item két világos kék szem, hozzá való szempillák; item egy nyak, egy áll; és így tovább. – Engem megbecsülni küldöttek ide?

VIOLA.
Látom már én, mi vagy: nagyon kevély vagy;
De szép vagy, hogyha bár ördög vagy is.
Gazdám s uram beléd szerelmes: oh! ily
Szerelem csak díját nyerné, habár
Páratlan szépség volnál.

OLIVIA.
Mint szeret?

VIOLA.
Imádattal, könyárral, lángsohajjal,
S nyögéssel, mely szerelmet mennydörög.

OLIVIA.
Urad jól ismer: nem szerethetem.
Habár erényesnek tartom, s tudom,
Nemes rangból való, nagy birtokú,
Ifjúsága homálytalan s üde,
Jó hírnevű, tanult, szabad vitéz,
S külsőleg és természetére is
Kedves férfi; de nem szerethetem.
E választ már úgy is tudhatta rég.

VIOLA.
Ha én szeretnélek, gazdám hevével,
Oly lét s nem-lét között, oly kinosan:
Okot szabódásodban nem találnék
S nem érteném meg.

OLIVIA.
Vajon mit mivelnél?

VIOLA.
Egy fűzkunykót emelnék a kapudnál
És ott belül lelkemhez szólanék;
Dalokba irnám megvetett szerelmem’
S zengném az éj csendjén is hangosan;
Harsognám zengő halmokon neved’,
Hogy a lég csevegő visszhangja is
Oliviát kiáltna! Oh, bizony
Ég s föld között tőlem meg nem maradnál,
Míg meg nem szánnál.

OLIVIA.
Sokra vihetnéd. Hát rangod minő?

VIOLA.
Jobb, mint szerencsém, bár a helyzetem jó.
Nemes vagyok.

OLIVIA.
Térj vissza hát uradhoz:
Én nem szerethetem. Többé ne küldjön,
Ha csak, talán, te nem jösz vissza még,
Hogy elmondd, mint vevé. – Isten veled.
Köszönöm fáradságodat: nesze.

VIOLA.
Nem kell nekem pénz; nem hirnök vagyok:
Jutalmat a gazdám ohajt, nem én.
Tegye kővé szivét a szerelem
Annak, a kit szeretni fogsz, s heved
Találjon akkor szintén megvetést, ép
Mint gazdámé. Maradj, könyörtelen szép! (El.)

OLIVIA.
„Hát rangod minő?”
„Jobb, mint szerencsém, bár a helyzetem jó.
Nemes vagyok.” – Hogy az vagy, esküszöm:
Nyelv, arcz, tekintet, járás s szellemed
Öt águ czimert ad neked. – Ne oly
Mohón! Lassabban egy kissé! Ha csak
Az úr nem volt ez a legény. Hogyan?
Hát a ragály ily gyorsan elragad?
Úgy tetszik, e fiú tökélyeit
Egy láthatlan csendes szökéssel érzem
Szemeimbe lopózni. Jó, legyen.
Hé, Malvólió!
Malvólió visszajő.

MALVÓLIÓ.
Parancsoljon, grófnő.

OLIVIA.
Rohanj e makranczos küldött után.
A grófé volt: itt hagyta e gyürűt,
Akartam avagy nem: mondd, csak vigye.
Ne hizelgjen urának és reménynyel
Ne áltassa: övé sohsem leszek.
Ha még az ifju holnap visszajön,
Okát adom. Siess, Malvólió.

MALVÓLIÓ.
Megyek, grófnő. (El.)

OLIVIA.
Nem tudom, mit teszek, s félek, hogy a szemem
Egy hizelgő által erőt vesz lelkemen.
Mutasd hatalmad’, sors: te intézed, nem mi;
A mit elvégeztél, meg kell annak lenni. (El.)

MÁSODIK FELVONÁS.

I. SZÍN.

Tengerpart.
Antonio és Sebastián jönnek.

ANTONIO.
Nem akarsz tovább maradni? azt sem akarod, hogy veled menjek?

SEBASTIÁN.
Bocsáss meg, nem. Csillagaim baljóslatún fénylenek; sorsom gonosz szeszélye talán a tiéidet is elhomályosíthatná. Azért igen-igen kérlek, engedd, hadd viseljem én bajaimat egyedül. Rosszúl fizetnék szivességedért, ha bármit is rád hárítanék azokból.

ANTONIO.
Hadd tudjam legalább, hová szándékozol?

SEBASTIÁN.
Nem, nem, uram. Az utazás, melyre magamat elhatárzám, tisztán csak kalandozás. Azonban a szerénység oly kitűnő vonását látom benned, a mennyiben nem akarod tőlem kicsikarni, a mit én elhallgatni akarok, hogy némileg kötelezve érzem magamat nyilatkozni. Tudd meg tehát rólam, Antónió, az én nevem Sebastián, melyet én kereszteltem át Rodrigónak. Atyám Messalinéból az a Sebastián volt, a kinek hírét, tudom, te is hallottad; utána én és a húgom maradtunk, mind a ketten egy órában születve. Ha az égnek tetszett volna, úgy is végeztük volna életünket; azonban te, uram, útjába álltál ennek, mert néhány órával előbb, mint te engem a tenger zajából kimentettél, húgom elmerült.

ANTONIO.
Oh, szerencsétlen nap!

SEBASTIÁN.
Egy lányka, a kit, bár hozzám igen hasonlónak mondák, sokan szépnek tartottak; de bárha engem a csodálatig fokozott becsülés nem vihetett is annyira, hogy ezt elhigyjem, annyit mégis bátran állíthatok, hogy lelkét az irígység is csak szépnek tarthatá. A sós víz őt már elborította; noha úgy látszik, én újra még többel borítom emlékét.

ANTONIO.
Bocsáss meg, uram, a szegényes ellátásért.

SEBASTIÁN.
Oh, jó Antónió, bocsánat, hogy terhedre voltam.

ANTONIO.
Ha ragaszkodásomért megölni nem akarsz, engedd, hadd legyek szolgád.

SEBASTIÁN.
Ha meg nem akarod semmisíteni, a mit tettél, azaz megölni azt, a kit megmentettél, ne kivánd ezt. Isten veled örökre. Szívem csordultig van gyöngédséggel, és oly közel járok anyám szokásához, hogy a legkisebb új alkalomra szemem fog rólam mesét mondani. Orsino gróf udvarába kell mennem: Isten veled. (El.)

ANTONIO.
Az ég szerelme járjon hát veled!
Ellenim vannak Orsinó körül,
Különben megnéznélek ott hamar;
De, bármi jöjjön, szívem úgy szeret,
Hogy a vész csak játék: s megyek veled. (El.)

II. SZÍN.

Utcza.
Viola jő; utána Malvólió.

MALVÓLIÓ.
Nem voltál az imént Olivia grófnőnél?

VIOLA.
Epen az imént voltam, uram: lassú lépést azóta csak eddig érhettem.

MALVÓLIÓ.
Visszaküldi neked ezt a gyűrűt, megkímélhettél volna e fáradságtól, ha magad hozod el. Azon kívül üzeni, hogy megadhatod uradnak azt a reménytelen biztosítást, hogy a grófnő őt nem akarja. S még egyet: ne bátorkodjál többé az ő ügyében oda jönni, ha csak arról nem hoznál hírt, mint fogadta ezt urad. Így értsed ezt.

VIOLA.
A gyűrűt tőlem elfogadta: nem kell.

MALVÓLIÓ.
De, uram, te makacsúl rá kötötted, s ő azt akarja, hogy így jusson vissza: ha érdemes érte lehajlanod, ime itt hever a szemed előtt; ha nem, legyen azé, a ki megtalálja. (El.)

VIOLA.
Nem adtam én gyürűt: mit gondol e hölgy,
Oh! hogyha külszinem büvölte meg!
Úgy szemre vett; valóban, oly igen,
Hogy szinte megrontá nyelvét szeme,
Mivel zavartan és törten beszélt.
Bizony, szeret: hevének cselfogása
Hiv engem e zord hirnök képiben.
Uram gyürűje! Ő nem küldte azt.
A férfi én vagyok. Ha így van, a mint:
Szegény hölgy, jobb voln’ egy álmot szeretned.
Ál szin! gonoszság vagy te, látom én,
Melyben hatalmassá lesz a ravasz.
Mi könnyű a szép hízelgőknek a nők
Viasz-szivébe nyomni képöket!
Ah! gyöngeségünk az ok, nem magunk:
A mint születtünk, olyanok vagyunk.
Hová visz ez? Gazdám szerelmes ebbe;
S szegény torzkép, én, szintúgy ő belé;
S ez, úgy látszik, rajtam csügg tévesen.
Mi lesz ebből? Hiszen, mint férfinak,
Gazdám’ szeretni tiltja helyzetem;
Mint nőnek meg, ah, mily boldogtalan sors!
Haszontalan sohajt szegény Olivia.
Idő! te bontogasd ki ezt, nem én;
Ez a bog nékem szerfelett kemény. (El.)

III. SZÍN.

Szoba Olivia házában.
Böffen Tóbiás és Keszeg Andor jönnek.

TÓBIÁS.
Jöszte, Andor: éjfél után ágyban nem lenne annyi, mint korán kelni; és diluculo surgere, tudod már –

ANDOR.
Nem én, igazán, nem tudom; hanem azt tudom, hogy sokáig virasztani annyi, mint sokáig virasztani.

TÓBIÁS.
A következtetés hamis, s én gyűlölöm, mint az üres kannát. Éjfél utánig virasztani s azután feküdni le, korán van; s így éjfél után lefeküdni annyi, mint korán lefeküdni. Nem a négy elementumból áll-e életünk?

ANDOR.
Valóban, azt tartják, hogy abból; de én azt gondolom, inkább evésből és ivásból áll.

TÓBIÁS.
Tudós ember vagy: együnk, igyunk tehát. Mari! hallod-e? egy pint bort ide!
A Bohócz jő.

ANDOR.
Itt jön a bolond, la!

BOHÓCZ.
Hogy vagytok, szívem adták? Nem láttátok-e még együtt a hármunk képét?

TÓBIÁS.
Jó napot, szamár. No, hadd halljunk egy nótát.

ANDOR.
Igazán, pompás hangja van a bolondnak. Száz forintot adnék érte, ha oly lábszáram s oly dalra való hangom volna, mint e bolondnak van. Valóban, gyönyörűn bolondoztál tegnap estve, midőn Pigrogromitusról, meg a Vapiánokról beszéltél, a kik a quenbusi napegyenlítőn túllépnek: úgy segéljen nagyon jó volt. Egy fél forintot küldtem a babád részére: megkaptad?

BOHÓCZ.
Zsebre dugtam garácziádat: mivelhogy a Malvólió orra nem ostornyél, kisasszonyomnak fehér a keze s a myrmidonok nem csapszékek.

ANDOR.
Pompás! Végre is ez a legkülönb bolondozás. Nosza, egy dalt.

TÓBIÁS.
Rajta! Nesze egy fél forint: dalolj egyet.

BOHÓCZ.
Szerelmi dal kell, vagy erkölcsi dal?

TÓBIÁS.
Szerelmi dal, szerelmi dal.

ANDOR.
Az, az; én az erkölcscsel nem törődöm.
DAL. Bohócz.
Oh! kedvesem, hol s merre jársz már?
Oh! jöszte, hallgass: híved itt vár,
Mély s magas hangon dalol.
Ne kóborolj, szép ledérke:
Szeretőké a nap vége,
Okos ember tudja jól.

ANDOR.
Igen pompás, úgy segéljen.

TÓBIÁS.
Szép, szép.
Bohócz.
Mi a szerel’m? Nem jövő az;
Ma kaczag és ma örűl az.
A jövő bizonytalan:
Halogatás nem hoz élvet.
Adj hát csókot, százszor édest!
Ifjúságunk elrohan.

ANDOR.
Mézfolyású hang, a mily igaz lovag vagyok.

TÓBIÁS.
Ragályos egy hang.

ANDOR.
Úgy segéljen, igen kellemes és ragályos.

TÓBIÁS.
Úgy az orrán át hallani, valami édesség van a ragályban. De hát igazán tánczra indítsuk az égboltot? felriaszszuk az éji baglyot nótánkkal, mely három lelket facsar ki egy takácsból? Ezt tegyük?

ANDOR.
Ezt, ha szeretsz. Kutyamódon bolondja vagyok a nótának.

BOHÓCZ.
Lelkemre, uram, némely kutya meg bolond módon vonítja a nótát.

ANDOR.
No az bizonyos. Azt kezdjük rá, hogy: „Te gaz kölyök.”

BOHÓCZ.
„Fogd be a szád’, te gaz kölyök,” lovag? Kénytelen leszek abban gaz kölyöknek mondani téged, lovag.

ANDOR.
Nem először kényszerítek mást arra, hogy gaz kölyöknek mondjon. Kezdd rá, bolond! Így kezdődik: „Fogd be a szád’.”

BOHÓCZ.
Soha sem fogom rákezdeni, ha a számat befogom.

ANDOR.
Jaj, be jó. No kezdd rá. (Dalolnak.)
Mária jő.

MÁRIA.
Miféle macskanyávogást csináltok itt? Soha se higyjetek nekem, ha kisasszonyom fel nem hivatta az udvarmesterét Malvóliót, hogy vele kidobasson benneteket.

TÓBIÁS.
A kisasszony kitty-kotty; mi bölcselkedők vagyunk; Malvólió pitty-palatty, s „Három czigány legény hegedűl.” Nem vagyok-e vér szerinti rokona? nem vagyok-e nemzetségéből való? Lárifári kisasszony! „Babylonban lakik egy ifjú, kisasszony, kisasszony!” (Dalolva.)

BOHÓCZ.
Akármi legyek, a lovag bámulatos bolondozó kedvében van.

ANDOR.
Meglehetősen tud, ha jó kedve van; de én is tudok ám. Neki jobban illik, de tőlem természetesebben esik.

TÓBIÁS.
„Oh deczember tizenkettő!” (Dalolva.)

MÁRIA.
Az Istenért, csendesen!
Malvólió jő.

MALVÓLIÓ.
Uraim, megőrültetek? vagy mi lelt benneteket? Van-e eszetek, míveltségtek, becsületetek, hogy üstfoltozók módjára ordítoztok ily késő éjszakán? Csapszékké akarjátok-e tenni a kisasszony házát, hogy csizmadia-nótáitokat oly kegyetlen és zabolátlan hangon rikoltozzátok! Semmi tisztelet nincs bennetek a hely, a személyek és az idő iránt?

TÓBIÁS.
De biz az idő-mértéket tekintetbe vesszük a danolásban. Eredj pokolba.

MALVÓLIÓ.
Tóbiás úrfi, veled kurtán kell végeznem. Kisasszonyom azt üzeni, hogy bár szállást ad, mint rokonának, de rendetlenségeidet tűrni nem hajlandó. Ha rossz viseleteddel fel bírsz hagyni, szívesen lát házban; ha nem, s búcsút tetszik tőle venned, ő igen örömest mond istenhozzádot.

TÓBIÁS.
„Isten hozzád, rózsám, ha már válni kell!”

MÁRIA.
De, édes Tóbiás úrfi!

BOHÓCZ.
„Szeméből látszik, hogy ezt nem birja el.”

MALVÓLIÓ.
Hát mégis így?

TÓBIÁS.
De én meg nem halok, tudom.

BOHÓCZ.
Ebben bizony hazudsz, uram.

MALVÓLIÓ.
Ez ugyan becsületökre válik.

TÓBIÁS.
„Ne küldjem-e el?”

BOHÓCZ.
„Nos, aztán, ha el?”

TÓBIÁS.
„Ne küldjem-e el, nem kimélve őt?”

BOHÓCZ.
„Oh nem, nem, nem, nem, arra nincs erőd.”

TÓBIÁS.
Tehát az időt? Maga hazudik: Mi egyéb vagy te, mint udvarmester? Azt hiszed, hogy mivel szigorú erkölcsű vagy, nem akad már e világon több lepény és több ser?

BOHÓCZ.
Úgy van, Szent Annára! s még szájat égető gyömbér is akadhat.

TÓBIÁS.
Igazságod van. Eredj, uram! a cselédség előtt mutogasd arany lánczodat. Egy pint bort ide, Mari.

MALVÓLIÓ.
Mari, ha a megvetésnél kissé többre becsülöd a kisasszonyom kegyét, nem szolgáltatsz eszközöket az ily vásott életmódhoz: meg is fogja ezt tudni, szavamra mondom. (El.)

MÁRIA.
Eredj, locsogj.

ANDOR.
Ép oly furcsa lenne, mint inni, mikor az ember ehetnék, ha párbajra hivná őt valaki s aztán szószegve bolonddá tenné.

TÓBIÁS.
Tedd meg, lovag: megirom én neked a kihívást, vagy szóval mondom meg neki, hogy sértve vagy.

MÁRIA.
Csak ez éjjel ne bántsd még, kedves Tóbiás úrfi. A kisasszony, mióta a gróftól az az ifjú ember nála volt, igen nyugtalan. Malvólió urammal elbánok én magam: ha úgy fel nem ültetem, hogy példabeszéddé s köznevetség tárgyává lesz, akkor ennyi észt se tegyetek fel rólam, hogy ágyamban egyenesen tudok feküdni. Dejszen, képes vagyok én arra.

TÓBIÁS.
Ki vele, ki vele: mondj valamit róla.

MÁRIA.
Hát úrfi, ő néha oly puritánforma.

ANDOR.
Oh! ha azt tudom, úgy elpáholom, mint a kutyát.

TÓBIÁS.
Mit? azért mert puritán? S különösebb okod, kedves lovag?

ANDOR.
Különösebb okom nincsen rá, de elég jó okom van.

MÁRIA.
Az ilyen ördöngös puritán, mint ő, vagy az efféle, mindig csak köpönyegforgató; színmutató szamár, a ki a czifra szavakat könyv nélkül betanulja s nagy hűhóval tovább adja; el van telve magával; annyira megrakva hiszi magát jeles tulajdonságokkal, miként hitének alapjává lett, hogy a ki őt meglátja, mindjárt bele szeret: s ezen hibájában jeles tárgyat fog találni az én boszúm.

TÓBIÁS.
Mit szándékozol tenni?

MÁRIA.
Útjába hajitok valami homályos értelmű szerelmes levelet, melyben szakálának szine, lábszárának állása, járásmódja, szemkifejezése, homloka és termete szerint kézzel foghatólag lefestve találja magát. Az írásom épen olyan, mint a kisasszonyomé, a te húgodé; holmi régi papirdarabkán alig tudjuk egymás kézvonását megkülönböztetni.

TÓBIÁS.
Pompás! Orrontom már a cselt.

ANDOR.
Az én orromban is benne van.

TÓBIÁS.
Azt fogja gondolni a levélről, melyet útjába hajítasz, hogy a húgom írta, s hogy szerelmes belé?

MÁRIA.
Czélom, valósággal, ilyes szőrű paripa.

ANDOR.
És paripáddal lóvá teszesz egy szamarat.

MÁRIA.
Kétségkívül szamarat.

ANDOR.
Oh! az csodálatra méltó lesz.

MÁRIA.
Királyi tréfa, arról kezeskedem. Hiszem, hogy gyógyszerem hatni fog nála. Kettőtöket, s hadd legyen a bolond a harmadik, oda állítalak, a hol ő a levelet majd megtalálja: figyeljetek, mint értelmezgeti. Ez éjjel pedig feküdjünk s álmodozzunk a történendőkről. Isten veletek. (El.)

TÓBIÁS.
Jó éjszakát, Penthesilea.

ANDOR.
Ez ugyan talpra esett fehércseléd!

TÓBIÁS.
Derék cziczus; azon kívül, szegényke, imádóm. De az mit se tesz!

ANDOR.
Engem is imádtak egyszer.

TÓBIÁS.
Feküdjünk le már, lovag. Jó lenne, ha pénzt kerítenél.

ANDOR.
Dejszen, ha a húgodat meg nem nyerhetem, rosszúl lesz vetve az ágyam.

TÓBIÁS.
Pénzt keríts, lovag: kópé legyen a nevem, ha végre is meg nem kapod.

ANDOR.
Ha meg nem teszem, ne higy többé nekem: vedd, a mint tetszik.

TÓBIÁS.
Jer, jer; égett bort készítek; úgy is igen késő már lefeküdni. Jer, lovag; jer, lovag.
(El mind.)

IV. SZÍN.

Szoba a herczeg palotájában.
Herczeg, Viola, Curio s mások jönnek.

HERCZEG.
Zenét nekem. – Nos, jó reggelt, barátim.
Még azt a dalt csak, jó Cesárió,
A tegnap esti ódon, régi dalt:
Nagyon enyhítni látszott az kinom’,
Jobban, mint e vidám, könnyelmü kor
Czikornyás verse röpke hangjai:
Csak egy szakot még.

CURIO.
Bocsánat, herczeg, nincs itt az, a kinek dalolnia kellene.

HERCZEG.
Ki volt az?

CURIO.
Feste, a komédiás, uram: az a bohócz, a kiben Olivia kisasszony édes atyja sokat gyönyörködött. Itt van a ház körül.

HERCZEG.
Keressétek fel; addig játszatok.
(Curio el. A zene szól.)
Jöszte, fiú. Ha majd egykor szeretsz,
Édes kinodban emlékezz reám:
Hozzám hasonló minden hű szerelmes:
Minden tárgyban habozó, ingatag,
Csak a szerette lénynek folytonos
Képzelésébe’ nem. Hogy tetszik e dal?

VIOLA.
Szép viszhangot költ ez fel, ott, a hol
Szerelem trónol.

HERCZEG.
Mesterül beszélsz.
Lelkemre, bár ifjú vagy is, de némi
kedvelt kegyért versenyze már szemed.
Nem-e, fiú?

VIOLA.
Kissé, a te kegyedből.

HERCZEG.
Minő azon hölgy?

VIOLA.
Olyanforma, mint te.

HERCZEG.
Úgy nem méltó reád. Milyen korú?

VIOLA.
Ép olyanforma, mint te.

HERCZEG.
Nagyon koros, az égre. Ám vegyen
Idősbet a nő: hozzá így simul,
Férje szivén egyensúlyt így nyerend:
Mert hajlamink, fiú, bármint dicsekszünk,
Lengébbek, ingóbbak s bizhatlanabbak,
Esengőbbek, s sokkal mulóbbak is,
Mint a nőkéi.

VIOLA.
Meghiszem, mylord.

HERCZEG.
Ifjabb legyen hát nálad kedvesed,
Vagy hajlamod nem állja meg helyét.
Mert a rózsa a nő, melynek szép virága
Ha kivirít, hajlik gyors hervadásra.

VIOLA.
És úgy van: jaj! hogy úgy kétségkivül:
Hogy elhal, ép midőn tökélyesül.
Curio s a Bohócz visszajönnek.

HERCZEG.
Oh! jer, ficzkó: a tegnap esti dalt.
Figyelj, Cesárió: ódon s egyszerü az:
Napfény mellett kötő s fonó menyecskék
S ifjú lánykák, csipkéjöket szövén,
Szokták danolni: jámbor, együgyű,
S szerelmi ártatlansággal mulat,
Ép, mint a régi kor.

BOHÓCZ.
Készen vagy, uram?

HERCZEG.
Készen: csak danolj.
(A zene szól.)
DAL. Bohócz.
Jöszte hát, jöszte hát halál,
S gyász cziprusban adj át a földnek;
Lelkem, tova szállj, tova szállj:
Egy szép, kegyetlen lyányka ölt meg.
Fehér hímes halottruhám’
Oh készitsd el:
Halálra senki sem jut ám
Hűbb szívvel.
Virág, szép virág, ne legyen
Fekete koporsómra ejtve:
S a helyet, hol testem pihen,
Egy jó barát se idvezelje.
Sohajt kimélni úgy rejts el.
Hogy sírom’
Bús szerető ne lelje fel,
Hol sirjon.

HERCZEG.
Nesze, fáradságodért.

BOHÓCZ.
Nem fáradság, uram: gyönyörködöm a danolásban.

HERCZEG.
Akkor gyönyörödet fizetem meg.

BOHÓCZ.
Igaz is, uram, minden gyönyörnek előbb-utóbb meg kell adni az árát.

HERCZEG.
S most legyen szabad fölszabadítnom.

BOHÓCZ.
Tehát az ábránd istene óvjon tégedet; játszi színű tafotából készítse mellényedet a szabó, mert a kedélyed valóságos opál. Az efféle állandóságú embereket kellene tengerre küldeni, hogy foglalkozásuk legyen minden dolog s czéljok minden irány: mert ez az, a mi szerint mindig jó utazás esik a semmiért. Isten veled. (El.)

HERCZEG.
Távozzatok.
(Curio s a kisérők el.)
Eredj, Cesárió,
Keresd föl egyszer még a szép kegyetlent:
Szerelmem, mondd, nemesb, mint a világ,
Nem csügg az aljas földterületen;
S mit a szerencse halmozott reá,
Mondd, úgy csekélylem én, mint a szerencsét;
De a gyöngyök csodája és királya,
Mely benne a természettől ragyog,
Az vonzza lelkem’.

VIOLA.
És ha nem szerethet?

HERCZEG.
E választ nem fogadhatom.

VIOLA.
De el kell.
Szólj csak, ha volna hölgy, mint tán van is,
A ki szerelmedért oly kínban ég,
Mint te Oliviáért, s mondanád,
Hogy nem szeretheted: nem kellene
E választ annak elfogadnia?

HERCZEG.
Nincs olyan nőkebel,
Mely elbirná a szivemen duló
Erős szerelmi szenvedély hevét;
Nőszív ennyit befogadni képtelen.
Az ő szerelmök, ah! inkább sovárgás,
Nem a májok, csak ínyök háborog,
Tulteltség, undor és láz jár vele;
De az enyém oly éhes, mint a tenger,
És oly sokat emészt el. Hát ne mérd
Egy nő irántam kelthető szerelmét
Enyimhez, mely Oliviát illeti.

VIOLA.
Igen, de én tudom.

HERCZEG.
Mit tudsz te?

VIOLA.
Igen jól, mint szerethet férfit egy nő:
Hűségök ép olyan, mint a mienk.
Atyámnak egy leánya volt, ki úgy
Kedvelt egy férfit épen, mintha én
Nő volnék és tán herczegségedet
Szeretni tudnám.

HERCZEG.
És mi lett belőle?

VIOLA.
Egy üres lap. Szerelméről sohsem szólt;
Mint féreg a bimbót, a titkolás
Úgy élte rózsaarczát; csak tünődött;
S zöld-sárga tépelődéssel ugy ült,
Miként a Türelem egy sírkövön,
Mosolygva a bút. S ez nem szerelem?
Mi többet esküszünk, többet beszélünk;
De külszinünk bizony több, mint valónk:
Sok szép szavunk van s szerelmünk kevés.

HERCZEG.
S meghalt-e nővéred szerelmiben?

VIOLA.
Lyányok s fiuk közűl magam vagyok
Atyám családjából; s még sem tudom.
Tehát e hölgyhöz?

HERCZEG.
Igen, ez a fő.
Hozzá hamar: add e gyöngyöt neki;
Mondd, nem-szavát szivem nem tűrheti. (El. mind.)

V. SZÍN.

Olivia kertje.
Böffen Tóbiás, Keszeg Andor és Fábián jönnek.

TÓBIÁS.
Jöszte, jöszte, signior Fábián.

FÁBIÁN.
Hiszen megyek: ha e tréfából csak egy szemernyit is elveszítek, halálra kínoz a búkórság.

TÓBIÁS.
Nem örülnél-e, ha e zsugori gaz bitangot valami nagy szégyenben látnád?

FÁBIÁN.
Tombolnék örömömben: tudjátok, hogy kicsöppentett a kisasszonyom kegyéből egy medvevadászat miatt.

TÓBIÁS.
Zaklassuk őt, s megint lesz medvénk, kékre és barnára fogjuk csapatni. Nem igaz-e, Andor pajtás?

ANDOR.
Lelkünk rajta, ha meg nem teszszük.
Mária jő.

TÓBIÁS.
Itt jön a kis boszor. Hogy vagyunk, indiai kincsem?

MÁRIA.
Vonuljatok mind a hárman a bokorba. Malvolió ezen az ösvényen jő le: fél óra óta állt amott a napfényen, árnyékával próbálgatva viseletét. Tartsátok szemmel, ha a tréfát kedvelitek: mert tudom, hogy ez a levél ábrándozó bolondot fog belőle csinálni. Csendesség, a tréfa nevében! (A férfiak elrejtőznek.) Heverj itt la: (Egy levelet lehajít) mert im itt jön a pisztráng, melyet csiklandással horogra kell keríteni. (Mária el.)
Malvólió jő

MALVÓLIÓ.
Csupán szerencse, minden szerencse. Mária azt mondá nekem egyszer, hogy ő hajlamot érze irántam, s önmagát példálózni hallottam már, hogy ha szeretni fogna, az csak ilyen magam forma termetű lehetne. Ezen kívül, kiválóbb figyelemben is részesít engem, mint emberei közűl akárkit. Mit gondoljak erről?

TÓBIÁS.
Ime, az elbizakodott pimasz!

FÁBIÁN.
Oh, csend! Az ábrándozás egy nagy kanpulykát csinál belőle: ni, hogy fuvalkodik felborzolt tollai alatt!

ANDOR.
Teringette! úgy el tudnám páholni a bitangot.

TÓBIÁS.
Csitt! mondom.

MALVÓLIÓ.
Malvólió grófnak lenni –

TÓBIÁS.
Ah, gazember!

ANDOR.
Pisztolyt neki, pisztolyt neki.

TÓBIÁS.
Csitt, csitt!

MALVÓLIÓ.
Van rá példa: Strachy ő nagysága a komornyikjához ment.

ANDOR.
Pihá! ringyó!

FÁBIÁN.
Oh, csitt! Már nyakig van. Ni, mint fújja fel a képzelgés.

MALVÓLIÓ.
Három hónap óta férje levén, zsellyeszékembe ülve –

TÓBIÁS.
Oh, adjatok egy nyilat, hadd lőjek a szemébe!

MALVÓLIÓ.
Előmbe hivom tisztjeimet, virágos bársony kabátomban; felkelvén a kerevetről, melyen Oliviát szenderegve hagytam –

TÓBIÁS.
Villám és kénkő!

MALVÓLIÓ.
Azután rangomhoz illő humorba jövök, s tekintetemet komolyan körülhordozván rajtok, azt mondom nekik, én a magam helyzetét ismerem; szeretném, ha ők is úgy ismernék a magokét. Tóbiás rokonom utánuk kérdezősködöm.

TÓBIÁS.
Béklyó és bilincs!

FÁBIÁN.
Oh, csitt, csitt, csitt! Most, most.

MALVÓLIÓ.
Embereim közül heten engedelmes gyorsasággal ugranak ki utána. Én e közben redőkbe szedem homlokomat; és talán órámat húzom fel vagy valamely drága gyűrűvel játszadozom. Tóbiás bejön; meghajtja magát előttem.

TÓBIÁS.
Életben hagyjam ezt a ficzkót?

FÁBIÁN.
Ha mindjárt harapófogóval húznák is belőlünk a szót, csak csendesen!

MALVÓLIÓ.
Kezemet így tárom felé, nyájas mosolyomat az ellenőrzés szigorú tekintetével mérsékelvén –

TÓBIÁS.
S aztán Tóbiás nem üt a szájadra?

MALVÓLIÓ.
Mondván: „Öcsém, Tóbiás, minthogy szerencsém a húgod mellé emelt föl, engedd nekem e beszélési szabadalmat.”

TÓBIÁS.
Mit? mit?

MALVÓLIÓ.
„Le kell tenned az iszákosságról.”

TÓBIÁS.
El veled, rühös!

MALVÓLIÓ.
„Ezenkívül, időd kincsét egy hóbortos lovaggal pazarlod.”

ANDOR.
Az én vagyok, biztosíthatlak.

MALVÓLIÓ.
„Valami Andor úrfival.”

ANDOR.
Tudtam, hogy én valék: mert némelyek hóbortosnak hivnak.

MALVÓLIÓ.
(a levelet meglátva).
Miféle működésünk akad itt?

FÁBIÁN.
Most már lépen van a pinty.

TÓBIÁS.
Oh, csitt! Bár csak hangos olvasásra bírná a bohóság szelleme!

MALVÓLIÓ.
(a levelet felvéve).
Életemre, ez a kisasszonyom keze! Ezek éppenséggel az ő C-i, az ő U-i s az ő T-i; s épen így teszi a P-ket is. Ez, kérdésen kívül, az ő keze.

ANDOR.
Az ő C-i, az ő U-i, az ő T-i: mire való ez?

MALVÓLIÓ.
(olvas).
„Az ismeretlen kedvesnek ezt és jó kivánatimat.” Szakasztott az ő kifejezései! – Engedelmeddel, pecsét. Lassan! S a pecsétnyomó is Lucretia, melylyel pecsételni ő szokott; ez az én kisasszonyom. – Kinek szól?

FÁBIÁN.
Ez már testestül-lelkestül elragadja.

MALVÓLIÓ.
(olvas).
„Szeretlek, Jupiter tudja;
De vajon kedvesem ki?
Ajakam el nem árulja:
Azt meg ne tudja senki.”
„Azt meg ne tudja senki.” – Mi következik? A szótagok száma változik. „Azt meg ne tudja senki.” Hát ha te volnál az, Malvólió?

TÓBIÁS.
Hogy is ne! Kösd fel magad’, eszelős.

MALVÓLIÓ.
(olvas).
„Ráparancsolhatnék az én szeretőmre;
De hallgatás üté át szivemet,
Vértelen döféssel, mint Lucretia tőre:
M, O, A, I vezérli éltemet.”

FÁBIÁN.
Ostoba egy talány.

TÓBIÁS.
Kitünő fehér cseléd, azt mondom.

MALVÓLIÓ.
„M, O, A, I vezérli éltemet.” Hm!
De előbb hadd lássuk, hadd lássuk.

FÁBIÁN.
Mily mérges falatot tálalt eleibe!

TÓBIÁS.
S mint csapott le arra a sólyom!

MALVÓLIÓ.
„Ráparancsolhatnék az én szeretőmre.” Igen, ő parancsolhat nekem: szolgálatában állok; ő az én kisasszonyom. Igen, ez minden józan eszű ember előtt világos. Ebben semmi fenakadás nincs. S a vége. – Mit jelenthet az a betűrend? Hát ha valamikép magamra tudnám alkalmazni? – Lassan! – M, O, A, I.

TÓBIÁS.
Oh, jaj! Most már hűlt nyomra kapott.

FÁBIÁN.
A kopó mind a mellett ugatja, bár olyas rókaféle bűze van.

MALVÓLIÓ.
M – Malvólió. M: igen, azzal kezdődik a nevem.

FÁBIÁN.
Nem mondtam, hogy kifürkészi? Pompás vizslaorra van.

MALVÓLIÓ.
M – De azután nincs egybehangzás a következőben: az már nem állja ki a próbát: A-nak kellene következni, de O következik.

FÁBIÁN.
S Ó-ban is fog végződni, remélem.

TÓBIÁS.
Igen; különben addig páholom, míg azt nem kiáltja: óh!

MALVÓLIÓ.
S aztán I jön utána.

FÁBIÁN.
Igen bizony, s ha szemed volna hátra tekinteni, láthatnád, hogy több gyalázat van utánad, mint szerencse előtted.

MALVÓLIÓ.
M, O, A, I. Ez a rejtvény nem olyan, mint az előbbi; s mégis egy kis hajlítgatással rám is alkalmazható, mert e betűk közűl mindegyik megvan az én nevemben. – Lassan! itt próza következik. (Olvas): „Ha ez kezedbe jut, fontolgasd. Csillagzatom szerint feletted állok; de ne ijedj vissza a rangtól: némely születik rangosnak, némely szerzi a rangot, némelyre pedig rátukmálják azt. Sorsom kitárta kezét: ragadd meg testtel, lélekkel. És szoktatni magadat ahhoz, a mivé könnyen lehetsz, vesd le alázatos lepledet s jelenj meg újultan. Rokonhoz ellenzetes, szolgákhoz mogorva légy; ajkadról országos dolgok hangozzanak; ölts magadra különcz viseletet. Azt tanácsolja ezt neked, a ki éretted sóhajt. Emlékezzél, ki dicsérte meg sárga harisnyádat s ki óhajta mindig csokros térdszalaggal látni? mondom, emlékezzél. Csak rajta! szerencséd meg van alapítva, ha magad is úgy akarod; ha nem, hadd lássalak folyvást udvarmesternek, cselédek czimborájának, a ki arra sem méltó, hogy a szerencse újja hegyét érintse. Isten hozzád. Az, a ki szolgálatot cserélne veled:
A szerencsés boldogtalan.”
Ennél többet a napfény sem világosíthat fel; ez tisztán áll. Büszke leszek, politikai könyveket fogok olvasni, tönkre teszem Tóbiást, lemosom magamról az aljasabb ismeretségeket, igazi kimért ember leszek. Most nem ámítom magamat, mintha képzelgésben szenvednék, mert minden körülmény arra mutat, hogy kisasszonyom engem szeret. Ő dicsérte meg nem rég sárga harisnyámat; ő magasztalta csokros szalagú lábszáramat: s ebben fedezi fel magát szerelmemnek és gyöngéd meghagyással utasít eme neki tetsző öltözködésre. Hála csillagaimnak, boldog vagyok. Tartózkodó, kevély leszek; sárga harisnyát, csokros térdszalagot öltök lehető leggyorsabban. Hála Jupiternek és csillagaimnak! – Utóirat is van itt. (Olvas.) „Lehetetlen ki nem találnod, ki vagyok. Ha elfogadod szerelmemet, jelentsd mosolygásodban: a mosoly igen illik neked; azért jelenlétemben mindig mosolyogj, édes kedvesem, arra kérlek.” – Jupiter! köszönöm. – Mosolyogni fogok: mindent teszek, a mit csak kivánsz tőlem. (El.)

FÁBIÁN.
Nem adnám a perzsa sáhtól kapható nyugdíjért, hogy e tréfában részt vehettem.

TÓBIÁS.
Kedvem volna elvenni ezt a leányt e cselszövényért.

ANDOR.
Nekem is ám.

TÓBIÁS.
S nem kivánnék vele más hozományt, csak még egy ily tréfát.

ANDOR.
Magam sem.
Mária jő.

FÁBIÁN.
Itt jön az én kitűnő csalókám.

TÓBIÁS.
Akarod a nyakamra tenni lábadat?

ANDOR.
Vagy az enyimre?

TÓBIÁS.
Elkoczkázzam veled szabadságomat az ostáblán s raboddá legyek?

ANDOR.
Úgy, úgy; vagy talán én?

TÓBIÁS.
No, ezt ugyan oly álomba ejtetted, hogy ha kiábrándul, futó bolond lesz belőle.

MÁRIA.
Ej, de igazán mondjátok meg, volt reá hatása?

TÓBIÁS.
Mint az aqua vitae-nek egy dajkára.

MÁRIA.
Ha most már a tréfa gyümölcseit is látni akarjátok, figyeljetek, midőn először jelen meg kisasszonyomnál: sárga harisnyában fog hozzá menni, s a kisasszony ép e színt gyűlöli; csokros térdszalaggal, s e viseletet ki nem állhatja; és mosolyogni fog rá, a mi a kisasszony mostani kedélyállapotával, midőn annyira búsongásnak adta magát, oly igen ellenkezik, hogy csak a legélénkebb megvetést költheti nála. Ha ezt látni akarjátok, jertek velem.

TÓBIÁS.
A Tartarus kapujáig, te leg is legkiválóbb elmés ördög!

ANDOR.
Magam is ott leszek. (El mind).

HARMADIK FELVONÁS.

I. SZÍN.

Olivia kertje.
Viola és a Bohócz, dobbal, jönnek.

VIOLA.
Isten tartson meg, barátom, s hangszeredet is. Dobocskád mellett éldegélsz?

BOHÓCZ.
Nem, uram, én az egyház mellett éldegélek.

VIOLA.
Egyházi ember vagy?

BOHÓCZ.
Nem afféle vagyok, uram: az egyház mellett éldegélek, mert házamban élek, házam pedig az egyház mellett fekszik.

VIOLA.
Akkor azt is mondhatnád, hogy a király a koldusasszony mellett fekszik, ha a koldusasszony közel lakik hozzá; vagy hogy az egyház a dobod mellett fekszik, ha a dobod az egyház mellett áll.

BOHÓCZ.
Te mondád, uram. Lássa az ember e kort! Elmés embernek egy-egy mondat csak kecskebőr-keztyű: mily gyorsan fordíthatni a visszáját kifelé!

VIOLA.
Az már bizonyos: a kik ügyesen játszanak a szavakkal, gyorsan elforgathatják azokat.

BOHÓCZ.
Ép azért szeretném én, uram, hogy a húgomnak neve se volna.

VIOLA.
Miért, földi?

BOHÓCZ.
Hát, uram, az ő neve szó, s e szóval való játék könnyen elforgathatja húgomat. De, valóban, a szavak nagyon semmirekellők, mióta a kötelezettségek gyalázatba keverték.

VIOLA.
Hogy bizonyítod?

BOHÓCZ.
Biz’ uram, azt nem tehetem szavak nélkül, s minthogy a szavak oly hamisakká lettek, nincs kedvem azokkal fogni a bizonyításhoz.

VIOLA.
Fogadni mernék, te olyan víg czimboraféle vagy, és semmivel nem törődöl.

BOHÓCZ.
Nem épen, uram, törődöm én valamivel; hanem, lelkemre mondom, uram, nem törődöm te veled: ha ez annyi, mint semmivel törődni, uram, szeretném, hogy ez téged láthatatlanná tenne.

VIOLA.
Nem az Olivia kisasszony bolondja vagy?

BOHÓCZ.
Valóban nem, uram: Olivia kisasszony semmi bolondsággal nem bír; nem fog bolondot tartani, míg férjhez nem megy; s a bolondok úgy hasonlítanak a férjekhez, mint a szárdella a heringhez, a férj a vastagabbik. Valóban, nem vagyok bolondja, hanem csak szóferdítője.

VIOLA.
A minapában Orsino grófnál láttalak.

BOHÓCZ.
A bolondság, uram, az egész világot körüljárja, mint a nap: mindenütt fénylik. Sajnálnám, uram, ha a bolond ép oly gyakran meg nem fordulna a te gazdádnál, mint az én kisasszonyomnál. Úgy gondolom, láttam ott a te bölcseségedet.

VIOLA.
No, ha gúnyolódol, nem maradok tovább veled. Nesze, egy kis költség.

BOHÓCZ.
Küldjön ezért neked Jupiter, ha legközelebb bőviben lesz a szőrnek, szakálat.

VIOLA.
Igazat szólva, mondhatom, nagyon is epedek utána, habár nem szeretném, hogy a magam álán nőjön. Ott ben van-e kisasszonyod?

BOHÓCZ.
Nem szaporítna ezekből egy pár, uram?

VIOLA.
Igen, összetéve és kamatra adva.

BOHÓCZ.
Játszanám a phrygiai Pandarust, uram, hogy e Troilushoz egy Kressidát kerítsek.

VIOLA.
Értelek, pompásan koldulsz.

BOHÓCZ.
Úgy gondolnám, uram, nem nagy dolog egy koldusnőért koldulni: Kressida koldusnő volt. Kisasszonyom ott ben van, uram. Értésére adom, honnan jösz; ki vagy, s mit akarsz, az nem tartozik az én légkörömhöz – mondhatnám: elementumomhoz; de ez a szó már elkopott. (El.)

VIOLA.
Elég észszel játszodja a bolondot;
S jól tenni ezt, kell némi elmeél:
Ismerni kell azok szeszélyeit,
A kik felett tréfál, időt, személyt,
S lecsapni kányaként minden pöhölyre,
A mely szemébe tűn. Ez oly nehéz
Foglalkozás, mint egy bölcs működése:
Mert a bolondság, bölcsen ejtve, élez;
De a bolonddá lett bölcscsel mit érsz?
Böffen Tóbiás és Keszeg Andor jönnek.

TÓBIÁS.
Jó napot, fiatal ember.

VIOLA.
Jó napot, uram.

ANDOR.
Dieu vous garde, monsieur.

VIOLA.
Et vous aussi; votre serviteur.

ANDOR.
Remélem, te az enyim, én meg a tied vagyok.

TÓBIÁS.
Meg akarod tisztelni a házat? Húgom kiváncsisága, hogy lépj be, ha vele van ügyed.

VIOLA.
Kötelezettje vagyok húgodnak, uram: úgy tartom, mostani útam czélja épen ő.

TÓBIÁS.
Kiséreld meg a lábadat, uram; tedd mozgásba.

VIOLA.
A lábam jobban ért engem, uram, mint én értem, mit gondolsz az alatt, hogy tegyem mozgásba a lábamat.

TÓBIÁS.
Azt gondolom, indulj, uram, lépj be.

VIOLA.
Indulással s belépéssel válaszolok. De megelőztek.
Olivia és Mária jönnek.
Legkitűnőbb, hasonlíthatatlan hölgy, illatot harmatozzon reád az ég!

ANDOR.
Ez ifjú ritka egy széptevő. „Illatot harmatozzon!" Szép.

VIOLA.
Az én ügyemnek nincs szava, kisasszony, csupán a te legnyájasabb, kegyteljes füledre nézve.

ANDOR.
„Illat,” „legnyájasabb,” és „kegyteljes”: mind a hármat feljegyzem magamnak.

OLIVIA.
Tegyétek be a kertajtót s hagyjatok el, hadd hallom.
(Tóbiás, Andor s Mária el.)
Add a kezed’.

VIOLA.
Szolgálatodra, itt állok, kisasszony.

OLIVIA.
Hogy hívnak?

VIOLA.
Cesario szolgád neve, szép grófnő.

OLIVIA.
Szolgám, uram? Bús a világ, mióta
Aljas hizelgés bók néven forog.
Te az Orsino gróf szolgája vagy.

VIOLA.
S ő a tiéd, az övé hát tiéd:
Szolgád szolgája, grófnő, a te szolgád.

OLIVIA.
Nem gondolok rá: bár inkább üres
Volna emléke, mint velem betölt.

VIOLA.
Grófnő, épen szives figyelmedet
Reá fordítni jöttem.

OLIVIA.
Hagyd el azt:
Sohsem mondám, hogy ismét róla szólj;
Hanem ha tán más ügyben látogatsz,
Sürgessed azt, s szivesben hallgatom,
Mint a sphaerák zenéjét.

VIOLA.
Szép kisasszony –

OLIVIA.
Engedd csak, kérlek. A mint itt utóbb
Bájolva megjelentél, egy gyürűt
Küldék utánad: így ámítgatám
Magam’, szolgámat, s félek, téged is.
Most várom szigorú itéleted’,
Azt kötve rád szemérmes cselfogással,
Miről tudtad, hogy nem tiéd. Mit is vélsz?
Becsületem’ nem vetted czélba, nem
Uszitgatál rá minden bősz gyanút,
Mit zsarnok szív növelhet? Ime, már
Belátásodhoz mérve, eleget
Mutattam. Szivemet nem is kebel,
Csak egy fátyol borítja. Most te szólj.

VIOLA.
Én szánlak.

OLIVIA.
Ez egy lépés a szerelemhez.

VIOLA.
Nem, egy vonal sem: hisz van példa rá,
Hogy szánni szoktuk elleninket is.

OLIVIA.
Így hát, hiszem, megint mosolyghatunk.
Oh mily hamar lesz büszke a szegény!
Ha zsákmányul kell esni, mennyivel
Jobb oroszlán, mint farkasok előtt!
(Az óra üt.)
Idővesztést hány szememre az óra.
Ne félj, jó ifjú, nem kellesz nekem;
Pedig ha ész és ifjuság megérik,
Nőd könnyen egy derék férjet arat.
Itt van utad nyugatra.

VIOLA.
El nyugatra!
Kisérje nagysádat üdv s jó kedély.
Uramnak grófnő, mit se küldsz tehát?

OLIVIA.
Megállj!
Ugyan mit hiszesz rólam? monddsza csak.

VIOLA.
Azt, hogy te azt hiszed, nem az vagy, a mi.

OLIVIA.
Ha azt hiszem: rólad is azt hiszem.

VIOLA.
Helyes: nem az vagyok, a mi vagyok.

OLIVIA.
Bár volnál az, a minek én szeretném.

VIOLA.
Jobb volna akkor, mint mi most vagyok?
Bár volna úgy: mert bolondod vagyok most.

OLIVIA.
Oh! mennyi gúny tekint rám bájosan,
Haragvó ajka megvetésiben!
Gyilkosság sem derül ki hamarabb,
Mint a titkolt szerelem: mert éje nap.
Cesario, a tavasz rózsáira,
A szüz becsűlet s hűség lángira
S mindenre mondom, úgy szeretlek én,
Bár büszke vagy, hogy ész vagy érzemény
Nem gátolhat. Ne mondd, hogy nincsen ok
Kérned, ha már kérő magam vagyok;
Inkább okoskodjál akként, hogy édes
Szerelmet kérni, de találni édesb.

VIOLA.
Szelid ifjúkoromra eskhetem.
Egy szívem, egy keblem van s egy hitem,
S nem birja azt nő, és e földtekén
Nem is leend úrnője más, csak én.
S Isten veled. Többé tehát, kisasszony,
Gazdám könyét előtted nem panaszlom.

OLIVIA.
Csak jőjj! talán ellenző szivemet
Iránta még te fölmelengeted. (El mind.)

II. SZÍN.

Szoba Olivia házában.
Böffen Tóbiás, Keszeg Andor és Fábián jönnek.

ANDOR.
Nem, bizonyomra, egy perczig sem maradok tovább.

TÓBIÁS.
Okát, édes pulykamérgem, add okát.

FÁBIÁN.
Az okkal előállani te tartozol, Andor úrfi.

ANDOR.
No hát láttam, hogy a húgod nyájasabban bánik a gróf szolgájával, mint velem bármikor bánt: a kertben láttam.

TÓBIÁS.
Látott-e téged az alatt, vén gyerek? monddsza csak.

ANDOR.
Oly tisztán, mint én most téged látlak.

FÁBIÁN.
Ez tőle nagy bizonyítéka volt az irántad való szerelemnek.

ANDOR.
Teringette! lóvá akarsz tenni?

FÁBIÁN.
Megpróbálom bebizonyítani, uram, a józan okosság s ítélet érvivel.

TÓBIÁS.
Pedig azok főfő esküdtbírák voltak, mielőtt Noáh tengerész lett volna.

FÁBIÁN.
Csak azért mutatott nyájasságot az ifjú iránt szemed láttára, hogy kikeserítsen, felköltse aluszékony vitézségedet s szívedre tüzet, májadra kénkövet dobjon. Akkor oda kellett volna csatlakoznod s valami talpra esett, szikrázó tréfával elnémításig gyötrened azt a fiatalt. Ez kezed ügyében volt s abban maradt: e jó alkalom dús aranyozását elmosattad az idővel; s most kisasszonyom véleményével éjszakák felé vitorláztál, hol úgy függesz, mint a jégcsap a hollandi ember szakálán, ha csak valami dicséretes vitézi vagy politikai fellépés által a csorbát ki nem köszörűlöd.

ANDOR.
Már ha valamikép csakugyan kell, legyen a vitézség által, mert a politikát gyűlölöm: inkább puritánus lennék, mint politikus.

TÓBIÁS.
No hát, építsd szerencsédet vitézség alapjára: hívd ki a gróf legényét párbajra; sebezd meg tizenegy helyen: a húgomnak értésére fog az jutni, s hidd el, nincs a világon szerelem-ébresztő, mely férfi ajánlásában a nő előtt többet érjen, mint a vitézség híre.

FÁBIÁN.
Nincs egyéb út, mint ez, Andor úrfi.

ANDOR.
Megviszi neki valamelyitek a kihívást?

TÓBIÁS.
Eredj, írd meg harczias kézzel: légy vakmerő és rövid, ha nem is elmés, de czifra beszédű és találékony; rántsd le, a hogy csak a tintád engedi; ha vagy tízszer megte-gezed, az sem fog ártani; írj össze rá annyi hazugságot, a mennyi az egész ívpapirosodra fér, ha mindjárt oly nagy volna is az a papiros, hogy vele Angliában a ware-i ágyat beteríthetnéd. Eredj, láss hozzá. Keverj elég epét a tintádba, nem tesz semmit, ha kaszanyéllel írsz is. Csak rajta.

ANDOR.
Hol talállak benneteket?

TÓBIÁS.
Majd a cubiculumnál fogunk hívni. Eredj! – (Andor el.)

FÁBIÁN.
Drága jó czimborád ez neked, Tóbiás úrfi.

TÓBIÁS.
Én voltam neki drága, ficzkó, úgy egy pár ezer forintig.

FÁBIÁN.
Furcsa levelet fogunk tőle kapni; de csak nem fogod kézhez adni?

TÓBIÁS.
Attól sohse tarts; de az ifjút leginkább szokta tüzelni a kihívás. Azt hiszem, ökörrel vagy kötéllel sem lehetne őket együvé vonszolni. A mi Andort illeti, ha felnyitnák s annyi vért lelnél a májában, mint a mennyit egy szúnyog a farkában elbír, akkor én a teste többi részit megeszem.

FÁBIÁN.
S ellenfele, amaz ifjú sem hordja arczán valami nagy jelét a kegyetlenségnek.
Mária jő.

TÓBIÁS.
Ime, itt jön a kis fenekfészek.

MÁRIA.
Ha azt akarjátok, hogy lépbajt és oldalnyilalást kapjatok a kaczagástól, jertek velem. Az a balgatag Malvólió pogánynyá, valóságos renegáttá lett: mert nincs keresztyén, a ki igaz hit által óhajt üdvezülni, hogy oly kézzelfogható lehetetlen ostobaságokat higyen, mint ő. Sárga harisnyát húzott.

TÓBIÁS.
S csokorba kötötte térdszalagját?

MÁRIA.
A legutálatosabban: mint egy templomba menő iskolamester. Utána csúsztam, mintha gyilkosa volnék. Tartja magát a levél minden pontjához, melyet csalétkül útjába dobtam: a mosolygástól több vonal van az arczán, mint az Indiával bővített új térképen. Soha sem láttak még ilyes valamit; alig állhatom, hogy valamit hozzá ne vágjak. Tudom, hogy a kisasszony pofon üti; de ha pofon üti is, mosolyogni fog ő és nagy kegynek veszi az egészet.

TÓBIÁS.
Jer, vezess bennünket vezess oda, a hol ő van. (El mind.)

III. SZÍN.

Utcza.
Sebastián és Antonio jönnek.

SEBASTIÁN.
Terhelni téged nem volt szándokom;
De minthogy a bajban kedved’ leled,
Többé nem gátollak.

ANTONIO.
El nem hagyhattalak: sarkantyuzott
Vágyam jobban, mint a kifent aczél;
S nem csak, hogy lássalak (habár ez is
Elég volt hosszabb útra vonzani),
De a féltés, hogy útadban mi érhet,
Nem ismerőst e tájon, a melyet
Vezér s barát nélkül gyakran tapasztalt
Ridegnek és zordnak az idegen:
Im, e féltő gyanúokok miatt
Annál inkább siettetett utánad
Ragaszkodásom.

SEBASTIÁN.
Jó Antoniom,
Én mindezért csak hálát mondhatok,
Hálát, örök hálát; s jó tettekért
Ily nem kelendő pénz gyakran a díj;
Ha olyan voln’ értékem, mint szivem,
Különb jutalmat adnék. Mit tegyünk?
Megnézzük e hely ritkaságait?

ANTONIO.
Holnap, uram; jobb most szállásra menned.

SEBASTIÁN.
Nem volnék fáradt s hosszú lesz az éj.
Kérlek, legeltessük szemünket az
Emlékek és hires tárgyak felett,
Melyek e várost ékitik.

ANTONIO.
Bocsánat!
Veszély ne’kül én itt nem járhatok:
A gróf gályái ellen tengeren
Csatáztam egykor, és úgy, hogyha most
Megkapnak itt, alig felelhetem be.

SEBASTIÁN.
Talán sok emberét legyilkolád?

ANTONIO.
Hibáim nem oly véres természetű,
Bár a viszály s idő olyan vala,
Hogy véres tettre tárgyat adhatott.
Azóta elsimíthatám, ha vissza-
Téritjük, a mit tőlök elvevénk,
Mit városunkban a kereskedés
Végett sokan meg is tettek, csak én nem,
S drágán kell megfizetnem ezt, ha itt
Elcsípnek.

SEBASTIÁN.
Ily nyilván tehát ne járj.

ANTONIO.
Nem is tanácsos. – A tárczám nesze!
A déli külvárosban lakni legjobb
Az Elefántnál; étket rendelek,
Míg te mulatsz s ismereted gyarapszik
A várost nézve; engem ott találsz.

SEBASTIÁN.
Minek a tárczád?

ANTONIO.
Talán szemedbe ötlik valami,
A mit megvenni kívánsz; s gondolom,
Nincs értéked ilyes holmikra most.

SEBASTIÁN.
Tárczahordód leszek s elhagylak egy órára.

ANTONIO.
Az Elefánthoz.

SEBASTIÁN.
Nem felejtem el.
(El mind.)

IV. SZÍN.

Olivia kertje.
Olivia és Mária jönnek.

OLIVIA.
Utána küldtem: eljövend bizonynyal.
Mint ünnepeljem? mit nyujtsak neki?
Mert ifjuságot gyakrabban fizetni,
Mint kérni avagy kölcsönözni kell.
Hangosan is beszélek.
Hol van Malvólió? Ő tisztes, komoly,
S szolgának épen sorsomhoz való.
Hol van Malvólió?

MÁRIA.
Itt jön, grófnő; hanem igen különös állapotban. Bizonyosan megrontották, grófnő.

OLIVIA.
Nos, mi a baja? félrebeszél?

MÁRIA.
Nem, grófnő: nem csinál az egyebet, csak mosolyog. Igen jó lenne nagyságodnak valakit rendelnie maga mellé, ha ide érkezik, mert bizonyos, hogy ez az ember nincs magánál.

OLIVIA.
Csak hívd ide: ép úgy vagyok, miként ő:
Ha a vidám s a bús téboly egyenlő.
Malvólió jő.
Hogyan, Malvólió?

MALVÓLIÓ.
Édes kisasszony, he, he.
(Furcsán mosolyog.)

OLIVIA.
Mosolygasz?
Hiszen komoly dologban hivtalak.

MALVÓLIÓ.
Komoly, kisasszony? El lehetne komolyodnom. Fenakadást okoz ez a vérben, ez a csokorba kötött térdszalag ni; de mi az? Ha azon egyetlen szemének tetszik, úgy vagyok vele, a hogy az az igazi dal mondja: „Ha egynek tetszem, valamennyinek tetszem.”

OLIVIA.
De mi lelt téged, ember? mi történt veled?

MALVÓLIÓ.
Szivemben nem fekete, bárha lábszáromon sárga. Kezébe jutott, s a parancsok végre fognak hajtatni: gondolom, ismerjük a kedves római kezet.

OLIVIA.
Nem akarnál lefeküdni, Malvólió?

MALVÓLIÓ.
Lefeküdni? Igen, édes szivem, még pedig veled.

OLIVIA.
Isten gyógyítson meg! Miért mosolyogsz úgy s miért csókolgatod a kezedet oly sűrűn?

MÁRIA.
Hogy vagy, Malvólió?

MALVÓLIÓ.
A te kérdésedre? Igen: csalogányok felelnek a varjaknak.

MÁRIA.
Hogy jelensz meg kisasszonyom előtt ily nevetséges szemtelenséggel?

MALVÓLIÓ.
„Ne ijedj vissza a rangtól:” ez szépen volt írva.

OLIVIA.
Mit gondolsz ezzel, Malvólió?

MALVÓLIÓ.
„Némely születik rangosnak” –

OLIVIA.
Nos?

MALVÓLIÓ.
„Némely szerzi a rangot” –

OLIVIA.
Mit beszélsz?

MALVÓLIÓ.
„Némelyre pedig rátukmálják azt.”

OLIVIA.
Az ég segítsen rajtad.

MALVÓLIÓ.
„Emlékezzél, ki dicsérte meg sárga harisnyádat” –

OLIVIA.
A te sárga harisnyádat?

MALVÓLIÓ.
„S ki óhajta mindig csokros térdszalaggal látni.”

OLIVIA.
Csokros térdszalaggal?

MALVÓLIÓ.
„Csak rajta! szerencséd meg van alapítva, ha magad is úgy akarod.”

OLIVIA.
Az én szerencsém?

MALVÓLIÓ.
„Ha nem, hadd lássalak folyvást szolgának.”

OLIVIA.
Hiszem ez valóságos kánikulai őrültség.
Szolga jő.

SZOLGA.
Madam, az Orsino gróf fiatal embere visszajött. Nagy nehezen birhattam a visszatérésre: nagyságod parancsát várja.

OLIVIA.
Mindjárt megyek. (Szolga el.) Jó Mari, ügyeltess fel e ficzkóra. Hol van Tóbiás bátyám? Embereim közűl különösen viselje gondját valaki. Vagyonom feléért sem tűrném, hogy szerencsétlenség történjék rajta. (Olivia és Mária el.)

MALVÓLIÓ.
Oh, hó! most még inkább közelítünk? nem kisebb valaki ügyeljen rám, mint Tóbiás úrfi? Ez tökéletesen összevág a levéllel: szándékosan küldi hozzám, hogy karczos legyek iránta: mert maga ösztönöz arra a levélben. „Vesd le alázatos lepledet,” úgy mond, „rokonhoz ellenzetes, szolgákhoz mogorva légy; nyelvedről országos dolgok hangozzanak; ölts magadra különcz viseletet.” S folytatólag lerajzolja a módját, mint: komoly arcz, tisztes magatartás, vontatott beszéd, valamint kiváló úri modorban, s a többi. Lépemre akadt; de ez Jupiter cselekménye, s Jupiter tegyen hálássá engemet! S a mint az imént eltávozott: „Ügyeltess e ficzkóra.” Ficzkó! nem Malvólió, sem rangom szerint; hanem ficzkó! Igen, minden egybevág, úgy hogy egy szemernyi sincs a scrupulusból, egy scrupulusa sincsen a scrupulusnak, semmi akadály, semmi hihetetlen vagy megbízhatlan körülmény. Mit mondhatni? Semmi sem lehet, a mi köztem s reményeim nyílt kilátása közt állhatna. Igaz, ennek szerzője Jupiter, nem én, s őt illeti érte a hála.
Mária, Böffen Tóbiással és Fábiánnal jönnek.

TÓBIÁS.
Merre van ő, a szentek nevében? Ha a pokol minden ördöge kuporodott is össze, s maga a légió szállotta is meg, beszélni fogok vele.

FÁBIÁN.
Itt van, itt van. Hogy vagy, uram? hogy vagy, férfiú?

MALVÓLIÓ.
Távozzatok: elbocsátlak: hadd élvezzem magányomat: távozzatok!

MÁRIA.
Ime, mily tompán beszél belőle a sátán! nem megmondtam? – Tóbiás úrfi, a kisasszonyom kéri, te viseld gondját.

MALVÓLIÓ.
Ah, há! azt kéri?

TÓBIÁS.
Menjetek, menjetek: csitt! csitt! nyájasan kell vele bánnunk: hagyjatok magamra. Hogy vagy, Malvólió? hogy érzed magadat? Ej, férfiú, daczolni kell az ördöggel: gondold meg, hogy az az emberiség ellensége.

MALVÓLIÓ.
Tudod, mit beszélsz?

MÁRIA.
No lásd! ha az ördögről beszélsz neki, mennyire a szívére veszi. Adja Isten, hogy megrontva ne legyen!

FÁBIÁN.
Javas asszonyhoz kell vinni a vizeletét.

MÁRIA.
Úgy ám, s meg is teszszük holnap reggel, ha élek. Kisasszonyom a világért sem engedné őt elveszni.

MALVÓLIÓ.
Hogy-hogy, kisasszony?

MÁRIA.
Oh Istenem!

TÓBIÁS.
Kérlek, légy csendesen: nem ez annak a módja. Nem látjátok-e, hogy ingerlitek? Hagyjatok vele magamra.

FÁBIÁN.
Nincs egyéb, csak szelid bánás; szeliden, szeliden: a sátán goromba s nem hagy magával gorombán bánni.

TÓBIÁS.
Nos, hogy vagyunk, úrficskám? hogy érzed magad’, bohócskám?

MALVÓLIÓ.
Uram!

TÓBIÁS.
Ej, Biddy, jer velem. Mit, barátom! nem komoly emberhez illő, bújósdit játszani a sátánnal. Dobd ki, a rút szénégetőt!

MÁRIA.
Mondasd el vele az imádságát; édes Tóbiás úrfi, imádkoztasd meg csak.

MALVÓLIÓ.
Imádságom? – Tengeri macska!

MÁRIA.
Kezeskedem róla, hallani sem akar isteni félelemről.

MALVÓLIÓ.
Menjetek, kössétek fel magatokat mindnyájan! Hitvány, becstelen portékák vagytok: én nem a ti fajtátokból való vagyok. Később többet is megtudtok. (El.)

TÓBIÁS.
Lehetséges-e?

FÁBIÁN.
Ha ezt most színpadon játszanák, megrónám, mint valószínűtlen költeményt.

TÓBIÁS.
A tréfás ötlet ragálya egész lelkét elfoglalta.

MÁRIA.
De most nyomában kell lennünk, különben levegőre jut a tréfás ötlet s el fog ragadni.

FÁBIÁN.
Őrültté fogjuk tenni, valóban.

MÁRIA.
Annál nyugodtabb lesz a ház.

TÓBIÁS.
Jertek, zárjuk egy setét kamarába s kötözzük meg. Húgom már úgyis őrültnek hiszi: magunknak mulatságúl s neki büntetésűl addig űzhetjük ezt, míg időtöltésünk pihegésig elfáradva, arra bír bennünket, hogy rajta megkönyörüljünk; a mikor aztán törvény elé viszszük a tréfát, s megteszünk téged őrültek vizsgálójának. De, ni ni!
Keszeg Andor jő.

FÁBIÁN.
Egygyel megint több áprilisjáró.

ANDOR.
Itt a kihívás: olvassátok: fogadom, van benne eczet is, paprika is.

FÁBIÁN.
Annyira csípős?

ANDOR.
Annak már az, jót állok érte: csak olvassátok.

TÓBIÁS.
Addsza. (Olvas): „Fiatal ember, akárki légy is te, bizony csak hitvány fattyú vagy te.”

FÁBIÁN.
Jól és vitézül van.

TÓBIÁS.
„Ne csodáld és ne is bámuld elmédben, miért nevezlek én téged ennek: mert én annak okát adni épenséggel nem akarom.”

FÁBIÁN.
Jó megjegyzés: ez biztosít a törvény szellőjétől.

TÓBIÁS.
„Oda jösz Olivia kisasszonyhoz s ő szemem láttára nyájasan bánik veled; hanem te gyalázatosan elhazudod, hogy nem ez az ok, a miért kihívlak.”

FÁBIÁN.
Nagyon rövid s a mellett rendkívül értelem nélkül való.

TÓBIÁS.
„Haza menőben állom útadat, s ha neked jut engemet megölni” –

FÁBIÁN.
Jó.

TÓBIÁS.
„Megölsz, mint semmire kellő, gazember.”

FÁBIÁN.
Még mindig biztosítod magadat a törvény szellős oldalától: jól van.

TÓBIÁS.
„Élj boldogul; s Isten legyen irgalmas egyikünk lelkének! Lehet irgalmas az enyimnek is; de én jobbat remélek: tehát vigyázz magadra. Barátod, a mint vele bánsz, s esküdt ellenséged, Keszeg Andor.” – Ha e levél talpra nem állítja, akkor lába sincsen. Kezéhez adom.

MÁRIA.
Arra könnyű lesz az alkalom; ép most jár valami ügyben kisasszonyomnál s mindjárt távozni fog.

TÓBIÁS.
Eredj, Andor; less rá a kert szögleténél, mint egy poroszló. Mihelyt megpillantod, ránts kardot s káromkodd el magadat irtóztatón: mert a szájhősleg, élesen elhadart szitkozódás gyakran nagyobb bizonyítékául vétetik a vitézségnek, mint ha valódi tanúságát adtuk volna. – Rajta!

ANDOR.
No, a káromkodást csak rám kell bízni.
(El.)

TÓBIÁS.
Én ugyan át nem fogom adni a levelét. Annak az ifjú embernek egész viselete azt mutatja, hogy értelmes és jó nevelésű: az ura és húgom közötti közbenjárása szintén ezt bizonyítja; ennélfogva ez a levél, mely oly kitűnőleg értelmetlen, nem igen fogna félelmet kelteni az ifjúban: kitalálná, hogy egy ostoba fejből ered. Hanem hát, élő szóval adom át kihívását; nagy szelet csapok a Keszeg vitézsége hírével, és az ifjút (a ki, tudom, fiatalságánál fogva könnyen elhiszi) a legszörnyűbb véleményre kényszerítem az ő dühe, ügyessége, bősz volta és hevessége felől. Ez mind a kettőjüket úgy felharagítja, hogy szemökkel fogják egymást gyilkolni, mint a baziliskusok.

FÁBIÁN.
Épen itt jő a húgoddal. Hagyjuk a tért neki, míg búcsút vesz, s akkor rögtön utána.

TÓBIÁS.
Addig gondolkozni fogok a kihívás valamely borzasztó kifejezéseiről.
(Tóbiás, Fábián, Mária el.)
Olivia, Violával visszajő

OLIVIA.
Sokat mondottam egy kő szív előtt,
S óvatlanúl hagyám becsűletem’:
Van bennem, a mi korholja hibámat;
De oly makacs s hatalmas e hiba,
Hogy csak gunyolja azt a korholást.

VIOLA.
Ép úgy zajong gazdám keserve is,
Mint a te szenvedélyed.

OLIVIA.
Ime, viseld ez ékszert: képem ez.
Ne vesd meg ezt: nincs nyelve, nem gyötör,
S igen kérlek, jőj holnap újolag.
Mit is kivánhatnál, mit megtagadnék,
A mit becsűlettel megadhatok?

VIOLA.
Csak azt: csupán gazdámnak szivedet.

OLIVIA.
Hogy adjam azt becsűlettel neki,
Mit néked adtam?

VIOLA.
Én fölmentelek.

OLIVIA.
Jó; jöszte holnap. Most Isten veled!
Ily arcz pokolba csalná lelkemet. (El.)
Böffen Tóbiás és Fábián visszajönnek.

TÓBIÁS.
Jó napot, fiatal ember!

VIOLA.
Jó napot, uram.

TÓBIÁS.
A mi védszer van nálad, csak készen légy vele: milyen sértést követtél el rajta, nem tudom; de leshányód a kert alatt várakozik rád, bőszülten s vérszomjasan, mint egy vadász. Hüvelyezd le tőrödet: siess az előkészülettel: mert támadód gyors, ügyes és halálos.

VIOLA.
Tévedsz, uram: bizonyos vagyok benne, hogy velem senkinek semmi baja. Emlékezetem nagyon tiszta és ment bármely képétől annak, hogy valakit megsértettem.

TÓBIÁS.
Másként fogod tapasztalni, biztosíthatlak: azért, ha valamit tartasz az életedre, vigyázz magadra, mert ellenfeledben mindaz megvan, a mire ifjúság erő, okosság és harag embert képesíthet.

VIOLA.
Kérlek, uram, ki az?

TÓBIÁS.
Lovag, a kit érintetlen vítőrrel, hímezett szőnyegen ütöttek azzá; hanem személyes viadalban valóságos ördög; háromszor választott már el testet lélektől, s e pillanatban felbőszülése annyira engesztelhetlen, hogy elégtételeül csupán csak a halál kínja és a temető szolgálhat. Jelszava: ide vagy oda! törik vagy szakad!

VIOLA.
Visszamegyek én megint a házba s valami kiséretet kérek a kisasszonytól: nem vagyok én verekedő. Hallottam, vannak olyan emberek, a kik szántszándékkal bele kötnek másba, csak azért, hogy bátorságát próbára tegyék: talán ez is afféle szőrű.

TÓBIÁS.
Nem, uram: ennek boszankodása nagyon is méltó sérelemből származik: azért csak rajta, s teljesítsd a kivánságát. A házba vissza nem térhetsz, különben velem gyűl meg a bajod; pedig akár vele szállj szembe, akár velem: azért csak fel! rántsd ki hüvelyéből kardodat: mert hogy meg kell vele mérkőznöd, az már bizonyos, vagy megesküdnöd, hogy fegyvert többé nem viselsz az oldaladon.

VIOLA.
Ez ép oly míveletlen, mint különös valami. Igen kérlek, tedd nekem azt a nyájas szolgálatot, tudd meg ama lovagtól, mivel sértettem? Vigyázatlanságból történhetett valami, nem szándékosan.

TÓBIÁS.
Megteszem. Signior Fábián, maradj itt ezen úr mellett, míg visszatérek.
(Tóbiás el.)

VIOLA.
Kérlek, uram, tudsz-e te valamit e dologról?

FÁBIÁN.
Tudom, hogy a lovag fel van ellened bőszülve, még pedig halálos elkeseredéssel; de többet a körülményről nem tudok.

VIOLA.
Ugyan kérlek, miféle ember az?

FÁBIÁN.
Külsejéről ítélve, épen semmi csodálni valót nem igér, a mit bátorsága bebizonyításakor majd könnyen tapasztalhatsz. Valóban, uram, ő a legügyesebb, legvérengezőbb és legvészesebb ellenfél, a kit Illyria bármely részében találnod lehetett. Akarsz hozzá közeledni? Én megbékéltetlek vele, ha csak lehetséges.

VIOLA.
Igen le leszek azért irántad kötelezve: én olyan vagyok, hogy szívesebben tűznék össze pappal, mint lovaggal; ki mit tart ilyetén bátorságomról, azzal nem törődöm. (Mind el.)
Tóbiás, Andorral, visszajő.

TÓBIÁS.
Bizony, barátom, az valóságos ördög, oly vasgyúrót sohasem láttam. Összemértem egy ízben vele vítőrt, tőrhüvelyt s mindent, de úgy döfött vissza, oly halálos gyorsasággal, hogy kikerülhetlen, és ha vágásodat elhárítja, oly biztosan megtalál, mint lábad a földet, a melyen tapod. Mondják, vívómester volt a perzsa sáhnál.

ANDOR.
Hóhér csapja ki! én meg nem verekszem vele.

TÓBIÁS.
De nem akar ám kibékülni; Fábián amott alig birja már tartóztatni.

ANDOR.
Pusztuljon el! Ha gondoltam volna, hogy bátor és oly ügyes vívó, mehetett volna én tőlem akár a pokolba, míg kihívom. Eszközöld ki, hagyjon fel e dologgal, neki adom szürke paripámat, Capiletet.

TÓBIÁS.
Az ajánlatot megteszem. Maradj; tartsd magadat erősen. Életveszély nélkül fog ez végződni. (Félre.) Bizony a paripádon én fogok lovagolni, a mint most rajtad lovaglok.
Fábián és Viola visszajő.
(Fábiánnak). Enyim a lova, a kiegyenlítés fejében. Elhitettem vele, hogy az ifjú egy ördög.

FÁBIÁN.
(Tóbiáshoz).
Ez is oly rémítő képzelettel van amarról; s reszket és sápadoz, mintha medve volna a sarkában.

TÓBIÁS.
(Violához).
Nincs menekvés, uram: verekedni akar veled; megesküdött rá. Ámbár jobban meggondolta e pörpatvart s most már alig találja szóra érdemesnek: tehát csak húzz kardot, hogy esküjét megtarthassa: állítja, hogy nem fog megsebezni.

VIOLA.
(félre).
Istenem, ótalmazz! Egy hajszálon függ, bevallanom előttök, mily sok hiányzik az én férfiasságomból.

FÁBIÁN.
Hátrálj, ha heveskedőnek látod.

TÓBIÁS.
Jöszte, Andor, nincs menekvés: ez ifjú, becsületébe vágónak tartja, megmérkőzni veled: a párviadal szabálya szerint nem tehet másként; de szavát adta, a mily igaz nemes és katona, hogy nem fog megsebezni. No csak rajta!

ANTONIO.
Adja Isten, hogy szavának álljon!
(Kardot húz.)

VIOLA.
Mondhatom, ez akaratom ellen történik.
(Kardot húz.)
Antonio jön.

ANTONIO.
El a karddal! Ha tán ez ifju ember
Volt a sértő, én állok érte jót;
Ha ti sértétek, én vivok helyette. (Kardot húzva.)

TÓBIÁS.
Te, uram? De hát ki vagy te?

ANTONIO.
Az, a ki többet mert ő érte tenni,
Mint a mit ő nektek szóval felelt.

TÓBIÁS.
Dejszen, ha kötekedő vagy, itt vagyok.
(Kardot húz.)

FÁBIÁN.
Oh! jó Tóbiás úrfi, megállj! itt jönnek a törvényszolgák.

TÓBIÁS.
Majd mindjárt beszélek én veled.

VIOLA.
Kérlek, uram, sziveskedjél bedugni kardodat.

ANDOR.
Bizony meg is teszem, uram; s arra nézve, a mit igértem, szavamat állom: könnyű járású és jól vezethető.
Két Törvényszolga jő.

1. SZOLGA.
Ez azon ember: teljesítsd tisztedet.

2. SZOLGA.
Antonio, foglyom vagy Orsinó gróf Parancsára.

ANTONIO.
Tévedsz talán, uram!

1. SZOLGA.
Nem én, uram: arczod’ jól ismerem,
Bár most nem tengerészsipkát viselsz.
El! Tudja ő, hogy én jól ismerem.

ANTONIO.
Engedni kell. (Violához.) S ez, láthatásodért;
De nincs menekvés: helyt kell állanom.
Mit fogsz tenni? Most kénytelen vagyok
Tárczámat visszakérni tőled. Az
Fájóbb nekem, mit érted nem tehettem,
Mint a mi rajtam történt. Bámulod;
De még se búsulj.

2. SZOLGA.
Menjünk, uram.

ANTONIO.
Ama pénzből kérnem kell valamit.

VIOLA.
Miféle pénz, uram?
Imént velem közölt jóságod- és
Szivességedért, de jelen bajodtól
Indítva is, kölcsönzök valamit
Csekély értékemből. Nincsen sokam;
De a mi nálam van, megosztom azt.
Ne a pénzem fele.

ANTONIO.
Hát megtagadsz most?
Lehetséges, hogy nálad rábeszélést
Igényel érdemem? Ne bántsd kinom’,
Különben úgy alá kell szállanom,
Hogy éretted tett szívességeimet
Mind felhozom.

VIOLA.
Én egyet sem tudok:
Se arcz-, se hangról nem vagy ismerős.
A hálátlanság gyűlöltebb előttem,
Mint a hazugság, részegség avagy
Bármely bűnfolt, a melynek mérge gyönge
Vérünket lakja.

ANTONIO.
Oh, irgalmas ég!

2. SZOLGA.
Menjünk, uram; kérlek, jerünk.

ANTONIO.
Hadd szóljak egy kissé. Ez ifjat, im,
A halál torkából ragadtam én ki
És oly szentül szeretve ápolám;
S alakjára, mely oly magas becset
Árult el, én hódolva nézdelék.

1. SZOLGA.
Mit ez nekünk? Időnk mulik: el, el!

ANTONIO.
De, oh! ez istenség minő silány egy
Bálványnyá lőn! A szép természetet
Te meggyaláztad, oh Sebastián.
Külsőnket a szellem mutatja csúfnak,
S csak a rossz mondható valódi rútnak:
Erény a szépség; ámde a romolt szép
Festett koporsó, színezett pokolkép.

1. SZOLGA.
Örjöngni kezd ez ember: el vele!
Jerünk, uram, jerünk.

ANTONIO.
Vezessetek.
(Törvényszolgák Antonioval el.)

VIOLA.
Oly szenvedély ömölt el szózatán,
Hogy hinni látszott benne: én nem ám.
Oh, légy valóvá, légy, oh képzelet!
Hogy felcserélt ő, jó fivér, veled.

TÓBIÁS.
Jöszte, lovag; jöszte, Fábián: fecsegjünk egy kissé valami okos tanácsról.

VIOLA.
Sebastiánt említé: hisz fivérem
Képét mutatja tűkörként személyem;
Hozzám hasonlított minden vonása;
Ilyen volt színe, termete, ruhája,
S én őt utánzom. Oh! ha ez való lész,
Szelíd volt a tenger s nyugalmas a vész. (El.)

TÓBIÁS.
Becstelen, nyomorúlt ficzkó, s gyávább, mint egy nyúl. Becstelen voltára mutat, hogy barátját elhagyja itt a szükségben s megtagadja; gyávasága felől pedig Fábiánt kell megkérdezni.

FÁBIÁN.
Gyáva, a leghunyászkodóbb gyáva, vallásos a gyávaságban.

ANDOR.
Teringettét! megint utána iramodom s elpáholom.

TÓBIÁS.
Jó: püföld meg derekasan; de a kardodat többé ki ne húzd.

ANDOR.
Ha meg nem teszem – (El.)

FÁBIÁN.
Jer, lássuk a kimenetelit.

TÓBIÁS.
Akármibe fogadok, semmi sem lesz belőle. (El mind.)

NEGYEDIK FELVONÁS.

I. SZÍN.

Utcza Olivia háza előtt.
Sebastián s a Bohócz jönnek.

BOHÓCZ.
El akarod velem hitetni, hogy nem te utánad küldtek?

SEBASTIÁN.
Eredj, eredj: hobórtos ficzkó vagy. Menj a nyakamról.

BOHÓCZ.
Valóban, jól tartod magadat! Nem, én nem ismerlek; nem is te hozzád küldött a kisasszonyom, kérni, hogy jer, beszélj vele; nem is a te neved Cesárió; sem ez itt nem az én orrom. Semmi nincsen úgy, a mint van.

SEBASTIÁN.
Másutt áruld, kérlek, bohóczkodásod’;
Engem nem ismersz.

BOHÓCZ.
Árulni bohóczkodásomat! Ezt a szót valami nagy embertől hallotta és most egy bolondra alkalmazza. Árulni bohóczkodásomat! Tartok tőle, hogy a világ, ez a nagy kamasz, még piperkőczczé válik. Kérlek, kapcsold le különczködésed övét, s mondd meg, mit áruljak kisasszonyomnak. Árulhatom neki, hogy jövőfélben vagy?

SEBASTIÁN.
Menj már tőlem, kérlek, bolond görög.
Ne, fogd e pénzt: ha még tovább maradsz,
Majd rosszabbal fizetlek.

BOHÓCZ.
Becsületemre, nyilt markú vagy. Azok az okos emberek, a kik a bolondoknak pénzt adnak, jó hírnévre fognak szert tenni tizennégy évi fizetgetés után.
Andor jő.

ANDOR.
No, uram, ismét rád akadtam? Nesze!
(Sebastiánt megüti.)

SEBASTIÁN.
Ej! ez meg neked, meg ez, meg ez, ni! Az egész világ megbolondult?
(Andort ütlegeli.)
Tóbiás és Fábián jönnek.

TÓBIÁS.
Megállj, uram, különben kardodat átdobom a házon.

BOHÓCZ.
Ezt mindjárt elmondom a kisasszonynak. Egyiteknek sem lennék a ködmenében két garasért.
(El.)

TÓBIÁS.
Megállj hát, uram.
(Sebastiánt feltartóztatja.)

ANDOR.
Csak hagyd őt: majd én más úton bánok el vele: bepörlöm verekedésért, ha van igazság Illyriában. Én ütöttem ugyan meg először, de az mit se tesz arra nézve.

SEBASTIÁN.
Vedd el a kezedet.

TÓBIÁS.
Nem, uram, el nem bocsátlak. Csak hűvelybe a karddal, ifjú vitézecském: emberül meg vagy markolva. Előre.

SEBASTIÁN.
Szabadulnom kell tőled. Mit akarsz?
Húzz kardot, ha tovább érintni mersz.

TÓBIÁS.
Mit, mit? No, e szerint ki kell eresztenem egy vagy két uncziát nyugtalan véredből.
(Kardot ránt.)
Olivia jő.

OLIVIA.
Várj, Tóbiás! az Istenért, megállj!

TÓBIÁS.
Grófnő –

OLIVIA.
Ez mindig így lesz már? Vásott gonosz!
Zord barlang s rengeteg való neked,
Hol épen nincs miveltség. El szememből! –
Ne vedd sértésnek, jó Cesárió. –
Eredj, te durva. – Kérlek, jó barátom,
(Tóbiás, Andor és Fábián el.)
Vezéred ész legyen, ne szenvedélyed
E nyugtod ellen intézett szilaj
És jogtalan rohamban. Jer szobámba,
És halld meg ott, mi dőre csínyeket
Tett már ez a pimasz: azok felett
Bizony mosolyghatsz. Jer csak: jönni kell,
Ne is szabadkozzál. Átkom reá!
Benned szivem egyikét zaklatá.

SEBASTIÁN.
Hogy izlik ez? hová fut e folyam?
Őrült vagyok? avagy csak álmodom?
Meríts el a Lethébe, képzelem!
Ha álom ez, aludjam szüntelen.

OLIVIA.
Kérlek, no, jer. Bizd csak reám magad’.

SEBASTIÁN.
Igen, grófnő.

OLIVIA.
Oh! váltsd be a szavad’.
(El mind.)

II. SZÍN.

Szoba Olivia házában.
Mária és a Bohócz jönnek.

MÁRIA.
Nosza, öltsd fel, kérlek, ezt a köpenyt és ezt a szakálat: hitesd el vele, hogy Topáz, a lelkész vagy: csak iziben; én addig Tóbiás úrfit hívom elő.
(El.)

BOHÓCZ.
Felöltöm és színlelni fogok benne: bár én volnék az első, a ki ily köpenyben néha színmutató volt. Nem vagyok eléggé megtermett, hogy jól bele illjem e hivatalba, sem eléggé sovány, hogy tanult embernek gondoljanak; hanem hát becsületes embernek és ügyes gazdának tartatni épen oly derék, mintha azt mondanák: okos ember és nagy tudós. Itt jönnek a szövetségesek.
Böffen Tóbiás és Mária jönnek.

TÓBIÁS.
Jupiter áldjon meg, tiszteletes uram.

BOHÓCZ.
Bonos dies, Tóbiás úrfi: mert mint a prágai vén remete, a ki soha hírét se látta se tollnak, se tintának, igen elmésen mondá Gorboduc király egyik húgának: „A mi van, van”: úgy én is, tiszteletes uram levén, tiszteletes uram vagyok: mert mi ez más mint az, a mi? s van, a mint van?

TÓBIÁS.
Hozzá, Topáz úr.

BOHÓCZ.
Hé! ki van itt? Békesség adassék e börtönben.

TÓBIÁS.
A kópé jól játszodja; derék egy kópé.

MALVÓLIÓ.
(belől).
Ki beszél itt?

BOHÓCZ.
Topáz, a lelkész, a ki a lunatikus Malvóliót látogatni jött.

MALVÓLIÓ.
Topáz uram, Topáz uram, édes Topáz uram, eredj el a kisasszonyomhoz.

BOHÓCZ.
Huj ki! hyperbolikus ellenség! Mért gyötröd te ezt a férfiút? Nem tudsz egyébről beszélni, csak kisasszonyokról?

TÓBIÁS.
Helyes, tiszteletes uram.

MALVÓLIÓ.
Topáz uram, emberrel ily rútul még nem bántak. Édes Topáz uram, azt ne gondold, hogy őrült vagyok: ők zártak engem ide e szörnyű setétségbe.

BOHÓCZ.
Pihá! tisztátalan sátán! A legtisztességesebb néven nevezlek: mert egyike vagyok azon emberséges embereknek, a kik még az ördöggel is udvariasan bánnak. Azt mondod, hogy ez a ház setét?

MALVÓLIÓ.
Akár a pokol. Topáz uram.

BOHÓCZ.
Hiszen boltíves ablakai átlátszók, mint a deszka, s a felső táblák dél-éjszak felé oly világosak, mint az ébenfa, s te mégis obstructióról panaszkodol?

MALVÓLIÓ.
Én nem vagyok őrült, Topáz úr; mondhatom, hogy ez a ház setét.

BOHÓCZ.
Csatlakozol, őrült ember; mondhatom, nincs itt setétség, csak tudatlanság, melyben mélyebben elmerültél, mint az egyiptomiak a ködben.

MALVÓLIÓ.
Mondhatom, ez a ház oly setét, mint a tudatlanság, habár a tudatlanság oly setét volna is, mint a pokol; s azt is mondhatom, hogy emberrel ily gonoszúl még nem bántak. Én ép oly kevéssé bolondultam meg, mint te: akár tégy próbára valami összefüggő beszélgetésben.

BOHÓCZ.
Mi a Pythagorás véleménye a vándormadarakról?

MALVÓLIÓ.
Az, hogy a nagyanyánk lelke talán egy madárban lakozik.

BOHÓCZ.
Mit gondolsz te ezen véleményről?

MALVÓLIÓ.
Én a lélekről nemesen gondolkozom s az ő véleményét épen nem helyeslem.

BOHÓCZ.
Isten veled, maradj örök setétségben. Pythagorás véleményére fogsz te térni, míg én neked józan észt tulajdonítok, s remegni fogsz megölni egy szalonkát, nehogy belőle a nagyanyád lelkét kikergesd. Isten veled!

MALVÓLIÓ.
Topáz úr, Topáz úr!

TÓBIÁS.
Legpáratlanabb Topázom.

BOHÓCZ.
Úgy ám, én minden színt játszom.

MÁRIA.
Ezt szakál és köpeny nélkül is megtehetted volna: ő nem lát téged.

TÓBIÁS.
Beszélj vele a magad hangján, s adj hírt, mikép találod: óhajtanám, jó szerivel esnénk túl e dévajságon. Ha alkalmasan elbocsátható, bocsássuk el: mert oly rossz lábon állok most a húgommal, hogy e tréfát nem űzhetem végig egész biztossággal. Jőj mindjárt a szobámba.
(Tóbiás és Mária el.)

BOHÓCZ.
„Hej Robin, szép Robin,
Mit csinál a kedvesed.” (Dalolva.)

MALVÓLIÓ.
Bolond…

BOHÓCZ.
„Hölgyem tőlem elhajolt.”

MALVÓLIÓ.
Bolond…

BOHÓCZ.
„Ah! vajon miért?”

MALVÓLIÓ.
Mondom, hogy bolond…

BOHÓCZ.
„Már mást szeret”… Ki beszél itt, hé?

MALVÓLIÓ.
Kedves bohócz, ha valaha jó szolgálatot kivántál nekem tenni, juttass hozzám egy kis gyertyát, tollat, tintát és papirost. Ne legyek becsületes ember, ha meg nem hálálom.

BOHÓCZ.
Malvólió úr!

MALVÓLIÓ.
Igen bizony, kedves bohócz.

BOHÓCZ.
Ugyan, uram, hogy veszítetted el az öt érzékedet?

MALVÓLIÓ.
Bohócz, emberrel ily gyalázatosan soha sem bántak: ép úgy eszemen vagyok én, bohócz, mint te.

BOHÓCZ.
Csak úgy? Akkor csakugyan őrült vagy, ha nem vagy jobban eszeden, mint egy bolond.

MALVÓLIÓ.
Ide szállítottak, setétben tartanak, papokat küldenek hozzám, a szamarak! s mindent elkövetnek, s mit lehet, hogy eszemtől megfoszszanak.

BOHÓCZ.
Gondold meg, mit beszélsz: a pap itt van. – Malvólió! Malvólió! elmédet adja vissza az ég! Bocsátkozzál álomra s hagyj fel dőre fecsegéseddel.

MALVÓLIÓ.
Topáz úr.

BOHÓCZ.
Most már egy szót se hozzá, jó fiú. – Kicsoda? én, uram? Nem én, uram. Isten vele, édes Topáz úr. – Úgy legyen, ámen. – Úgy fogok tenni, uram, úgy fogok.

MALVÓLIÓ.
Bolond, bolond, bolond! ha mondom.

BOHÓCZ.
Ah, uram, légy nyugton. Mit mondasz, uram? – Szidnak, hogy veled beszélek.

MALVÓLIÓ.
Kedves bohócz, juttass egy kis világhoz és egy kis papirhoz: mondhatom, úgy eszemen vagyok én, mint Illyriában akárki.

BOHÓCZ.
Adná Isten, bár úgy volnál, uram.

MALVÓLIÓ.
Szavamra mondom, úgy vagyok. Kedves bohócz! tintát, papirt s világot; aztán add át a kisasszonyomnak, a mit írni fogok: dúsabb jutalmat kapsz érte, mint levélvivő valaha kapott.

BOHÓCZ.
Hozni fogok hát. De mondd meg igazán, nem vagy-e őrült valóban? vagy csak tetteted magadat?

MALVÓLIÓ.
Hidd el, nem vagyok az, igazán mondom.

BOHÓCZ.
Ej, nem hiszek én az őrült embernek, mig az eszét nem látom. Világot, papirt és tintát hozok.

MALVÓLIÓ.
A legbővebb mértékben megjutalmazlak érte, bohócz: csak eredj.

BOHÓCZ.
Megyek hát uram, s azonnal
Itt leszek megint urammal;
Egy percz alatt, mint az agg Bűn,
Teljesítem vágyadat hűn.
Léczből vagyon annak kardja,
Lángol dühe és haragja.
Ah! há! kiált az ördögnek,
Élit metszem a körmödnek.
Csak oly bolond vagy is, mint más:
Isten veled, ördög pajtás. (El.)

III. SZÍN.

Olivia kertje.
Sebastián jő.

SEBASTIÁN.
Ez itt a lég; az a dicső nap ott;
E gyöngyöt adta, látom, érzem azt;
S habár bübáj az, a mi megragadt,
De még sem őrület. – Hol Antonio?
Az Elefántnál nem találtam őt;
De ott volt s arról értesültem ott,
Hogy a városban engemet keres.
Tanácsa most arany voln’ énnekem:
Mert bár eszem vitáz érzékeimmel,
Hogy ez nem őrület, csak tévedés;
De a szerencse ily áramlata
Minden fogalmat s példát túlhalad,
Úgy, hogy szeretnék nem hinni szememnek,
S czivódni elmémmel, mely elhitetni
Ne birja vélem, hogy őrült vagyok,
Vagy a kisasszony őrült. De ha az,
Mint kormányozza házát és cselédit,
Mint adhat és fogadhat megbizást
Oly bölcs, nyugodt, szilárd viselkedéssel,
Mint tenni látom?
Cselfogás van itt
Titokban. Ámde itt jön a kisasszony.
Olivia és Egy Pap jönnek.

OLIVIA.
Ne ítéld meg sietségem’. Ha tán
Helyesled, e szent emberrel s velem
Jer a szomszéd kápolnába, hogy ott
Előtte s a szentelt hajlék alatt
Hűségedről adj biztos zálogot,
Hogy kétkedő és féltékeny szivem
Nyugalmat érjen: ő titkolja, míg
Magad közhírré tenni nem javallod;
Nászünnepünket majd megtartjuk akkor
Rangom szerint. Nos, hát mit szólasz ehhez?

SEBASTIÁN.
E szent emberrel és veled megyek,
S hűséget esküvén, hű is leszek.

OLIVIA.
Vezess tehát, atyám. Oh vajha még
E tettemet fénynyel nézné az ég! (El mind.)

ÖTÖDIK FELVONÁS.

I. SZÍN.

Utcza Olivia háza előtt.
Fábián és a Bohócz jönnek.

FÁBIÁN.
No mutasd a levelét, ha szeretsz.

BOHÓCZ.
Kedves Fábián, tégy nekem egy viszontszolgálatot.

FÁBIÁN.
Akármit.

BOHÓCZ.
Ne kivánd látni e levelet.

FÁBIÁN.
Ez annyi, mint ebet adni valakinek s jutalmul visszakivánni az ebet.
A Herczeg, Viola és Kiséret jönnek.

HERCZEG.
Olivia grófnő emberei vagytok, barátim?

BOHÓCZ.
Igen, uram, az ő bútordarabjai közűl valók vagyunk.

HERCZEG.
Téged jól ismerlek: hogy vagy, jámbor ficzkó?

BOHÓCZ.
Igazat szólva, uram, minél több az ellenségem, annál jobban, s minél több a barátom, annál rosszabbúl.

HERCZEG.
Épen ellenkezőleg, minél több a barátod, annál jobban.

BOHÓCZ.
Nem, uram, annál rosszabbúl.

HERCZEG.
Hogyan lehet az?

BOHÓCZ.
Hát, uram, azok dicsérgetnek s lóvá tesznek; ellenségeim pedig kereken kimondják, hogy szamár vagyok: úgy hogy ellenségeim által, uram, gyarapszom az önismeretben; barátim által pedig rászedetem: úgy hogy csókot és bókot egybevéve, ha négy tagadás két állítás, tehát minél több a barátom, annál rosszabb, s minél több az ellenségem, annál jobb.

HERCZEG.
Ez ugyan pompás.

BOHÓCZ.
Nem, uram, bizonyomra nem: habár önmagad méltóztatnál is barátim egyikévé lenni.

HERCZEG.
Miattam ne legyen rosszabb dolgod: nesze egy arany.

BOHÓCZ.
De ha kétszínűség nem lenne, uram, szeretném, ha ezt még egyszer ismételnéd.

HERCZEG.
Oh, te nekem rossz tanácsot adsz.

BOHÓCZ.
Tedd még egyszer a zsebedbe kegyelmességedet, s hadd engedelmeskedjék annak húsod és véred.

HERCZEG.
Jó, tehát vétkezni fogok, kétszínűvé leszek: nesze még egy.

BOHÓCZ.
Primo, secundo, tertio, pompás egy játék; s a régi közmondás szerint is a „harmadszor” üti el a vásárt; a „három a táncznak,” uram, igen kedves zenéje van; vagy a Szent Benedek harangjainak kongása is eszedbe juttathatná uram: egy, kettő, három.

HERCZEG.
E koczkajátékra nem fogsz tőlem több pénzt kibolondozni; hanem ha tudtúl adnád kisasszonyodnak, hogy beszélni óhajtok itt vele, s el is hoznád magaddal: az ismét felébreszthetné bőkezűségemet.

BOHÓCZ.
Jól van, uram, csucsuljon bőkezűséged, míg visszatérek. Megyek, uram; de nem szeretném, ha azt hinnéd, hogy az én bírvágyam bűnös telhetetlenség. Hanem, a mint mondod, uram, hadd szundikáljon bőkezűséged egy kissé. Mindjárt fel fogom ébreszteni. (El.)

VIOLA.
Itt jön, uram, a ki engemet megmentett.
Antonio és a Törvényszolgák jönnek.

HERCZEG.
Arczára én híven emlékezem;
Csakhogy midőn utóbb láttam, be volt
Kormozva, mint Vulkán, a harczi füsttől.
Parancsnok egy kisded hajón vala,
Mely gyönge volt bár és értéktelen,
De oly vészes rohammal támadott
A legkülönb vitorlásunkra, hogy
A vesztesek s az írigység maga
Hírt és dicsőséget zúgtak reá. – Nos?

1. SZOLGA.
Orsino, ez azon Antonio
Ki a Phőnixet s terhét elragadta;
Ez támadá meg a Tigrist, melyen
Lábát veszté ifjú öcséd Titus.
A vakmerő arczátlant itt az utcán
Magán csetépatéban fogtuk el.

VIOLA.
Jót tett velem, pártomra kelt, uram;
De végre oly csodálatost beszélt,
Mi, hogyha nem téboly, nem t’om, mi volt.

HERCZEG.
Hirhedt kalóz, sós víz tolvaja, te,
Mi őrült vakmerőség adhatott
Azok kezébe, kiket elleniddé
Oly drága, véres munkával tevél?

ANTONIO.
Nemes gróf, Orsino, engedd leráznom
Ez általad reám szórt czímeket.
Rabló s kalóz nem volt Antonio,
Habár, bevallom, hogy, méltó okon,
Orsino grófnak ellensége volt.
E helyre bűverő vont engemet:
Melletted ott, azon hálátlan ifjat,
A szörnyü tenger tajtékzó, dühös
Torkából vontam én ki, mint halál
Fiát; én mentettem meg életét,
S azon felül korlát és tartalék
Nélkűl adám vonzalmamat neki.
Érette és csupán vonzalmaért
Valék bátor kitenni önmagam’
Ez ellenséges hely veszélyinek:
Megvivtam érte, hogy megtámadák.
Midőn elfogtak, számitó, ravasz lett
(Nehogy megoszsza a veszélyt velem),
Szememben megtagadta azt, hogy ismer,
S húsz évnyi távolra szállt tőlem el
Egy pillanatban; elragadta még
Tárczámat is, melyet használatúl
Alig fél órája adék neki.

VIOLA.
Hogy lehet ez?

HERCZEG.
Mikor jött ő ide?

ANTONIO.
Csak ma, mylord; de már három hava,
Hogy (egy órát s perczet se véve ki)
Éjjel-nappal mindig együtt valánk.
Olivia s Kisérői jönnek.

HERCZEG.
A grófnő jön: a földön jár az ég!
De, ifju, ifju, őrültet beszélsz:
E fiu már szolgám három hava.
Később többet. Vigyétek félre őt.

OLIVIA.
No’s, mit kivánsz, a birhatlant kivéve,
Mivel kedveskedjék Olivia?
Nem tartottad szavad’, Cesárió.

VIOLA.
Grófnő?

HERCZEG.
Gyönyörű Olivia…

OLIVIA.
Mit szólsz, Cesárió? – Kegyelmes úr…

VIOLA.
Uram beszél, tisztem hallgatni int.

OLIVIA.
Uram, ha tán megint a régi dal,
Fülemnek oly únott s kelletlen az,
Mint a vonítás, mely zenét követ.

HERCZEG.
Folyvást kegyetlen?

OLIVIA.
Csak folyvást szilárd.

HERCZEG.
A visszásságban? Rideg hölgy, kinek
Hálátlan, üdvtelen oltárinál
Szivem a leghűbb áldozatra gyult,
Mit hódolat csak nyujthat: mit tegyek?

OLIVIA.
A mit tetszik, uram, mit tenned illik.

HERCZEG.
Ha szivem engedné, miként Egyiptom
Rablója tett halálgyötrelmiben,
Mért ne gyilkolhatnám le kedvesem’?
Szilaj féltékenység, mely néha-néha
Nemességgel rokon. Halljad tehát:
Mivel hűségemet fel sem veszed,
S az eszközt már jó szerrel ismerem,
Mely helyemtől kegyedben visszatart:
Te élj, márványszívű zsarnok, csak élj;
De e kegyenczet, kit, tudom, szeretsz,
S kit, esküszöm, hogy én is kedvelek,
Ezt elszakasztom a kegyetlen szemtől,
Melyben urát gyötörve trónon ül.
Jövel, fiú: duló eszmém megért:
Kedves bárányom’ kész vagyok megölni,
S így egy galamb hollószivét gyötörni.
(Távozni akar.)

VIOLA.
És én örömmel, önként kész vagyok:
Derítni téged, százszor meghalok.
(Követni akarja.)

OLIVIA.
Hová, Cesárió?

VIOLA.
Követni azt, ki
Kedvesebb, mint szemfényem, életem,
És minden nőnél kedvesebb nekem.
Isten! ha ajkam nem valót beszélt,
Magad büntess színlett szerelmemért.

OLIVIA.
Oh jaj! gyalázat! Mint megcsaltanak!

VIOLA.
Ki csalt meg? és vajon ki sérthetett?

OLIVIA.
Hát oly rég volt? hát elfeledheted?
Hivjátok a lelkészt.
(Egy Kisérő el.)

HERCZEG.
No, jöszte már. (Violának.)

OLIVIA.
Hová? Cesárió, férjem, megállj.

HERCZEG.
Férje?

OLIVIA.
Férjem: ő sem tagadja, nem.

HERCZEG.
Férje, kölyök?

VIOLA.
Nem, én nem, herczegem.

OLIVIA.
Ah! csak félelmed aljas volta hajt
Elnyomni azt, mi voltakép tied.
Ne félj, Cesárió, vedd fel szerencséd’;
Légy, a mi vagy, s mindjárt oly nagy leszesz,
Mint a mitől most félsz. – Üdv, oh atyám!
Kisérő a Pappal visszajő.
Szentelt tisztedre kérlek itt, atyám,
Valld meg (habár nem rég czélunk vala
Homálylyal fedni, mit most a körülmény
Idő előtt kitár), ez ifju s én
Mit végezénk imént tudtod szerint?

PAP.
Örök szerelmi szövetségkötést:
Tanúsitotta kölcsön kézadásuk,
Bizonylá ajkok szent érülközése,
Erősitette a gyürűcsere;
S e szerződésnek minden ünnepélyét
Tanúbizonyságom pecsételé.
Azóta, mint órám mutatja, csak
Két órát útazám sirom felé.

HERCZEG.
Oh! tettető fajzat, mi lesz belőled,
Ha fődre majd deret hint az idő?
Nem nő-e cselszövényed oly hamar,
Hogy vég bukásba önhibád zavar?
Isten veled! s vidd őt; de menj oda,
Hol nem találkozunk többé soha.

VIOLA.
Uram, esküszöm –

OLIVIA.
Oh! ne esküdözzél!
Légy egy kicsit hű, bár szíved nagyon fél.
Keszeg Andor, betört fejjel, jő.

ANDOR.
Az Istenért, sebészt! Küldjetek egyet azonnal Tóbiáshoz is.

OLIVIA.
Mi történt?

ANDOR.
Végig vágott a fejemen s a Tóbiáséra is véres tarajt tett. Az Istenért, segítség! Nem adnám ezer forintért, ha otthon lehetnék.

OLIVIA.
Ki tette ezt, Andor úrfi?

ANDOR.
A gróf ifja, valami Cesárió: nyúlszívűnek gondoltuk, pedig valóságos ördög.

HERCZEG.
Az én ifjam, Cesárió?

ANDOR.
Teringettét! itt van ő ni. – Te törted be az én fejemet semmiségért! A mit tettem is, Tóbiás lovalt rá, hogy tegyem.

VIOLA.
Nekem beszélsz? Sohsem sértettelek.
Ránk ok ne’kül vonád ki kardodat.
Szelíden szóltam, nem sértettelek.

ANDOR.
Ha a véres taraj sérelem, akkor megsértettél. Úgy látom, semmibe sem veszed te a véres tarajt.
Böffen Tóbiás, részegen, a Bohócz által vezetve, jő.
Itt jön Tóbiás tántorogva. Még többet is fogsz hallani. De ne lett volna csak ittas, másképen tanított volna meg keztyűbe dudálni, mint a hogy tette.

HERCZEG.
Hogyan, lovag, mi történt veled?

TÓBIÁS.
Mindegy: megsebzett s azzal vége. Bolond, nem láttad Dúczot, a borbélyt? te bolond!

BOHÓCZ.
Oh! hiszen az részeg volt, Tóbiás úrfi, már egy órával ezelőtt: szemei már reggeli 8 órakor lecsukódtak.

TÓBIÁS.
Úgy hát gazember és ugrifüles. Útálom a részeg semmirekellőket.

OLIVIA.
Vigyétek el! Ki tette vele ez otrombaságot?

ANDOR.
Segítek én rajtad, Tóbiás, mert együtt fogjuk bekötöztetni a sebeinket.

TÓBIÁS.
Te segítesz? Egy szamárfej, egy taraj, egy pimasz, soványképű pimasz, egy bitang!

OLIVIA.
Fektessék le. Ügyelni kell sebére.
(A Bohócz, Tóbiás és Andor el.)
Sebastián jő.

SEBASTIÁN.
Sajnálom, hogy megsebzém rokonod’;
De bár saját vérem lett volna is,
Ész s biztosság ezt tenni kénytetett.
Idegenül tekintesz rám, miből
Azt látom, hogy ezzel sértettelek.
Bocsánat, édes amaz esküért,
Melyet fogadtunk egymásnak imént.

HERCZEG.
Egy hang, egy arcz, egy öltöny, s két személy:
Természetes csalódás, mely van és nincs.

SEBASTIÁN.
Antonio, kedves Antoniom!
Ah! mint gyötört és kínzott minden óra,
Mióta elvesztettelek!

ANTONIO.
Sebastián vagy?

SEBASTIÁN.
Kétled, Antonio?

ANTONIO.
Hogyan osztottad kétfelé magad’?
Tojás tojáshoz nem hasonlatosb,
Mint e két lény. Melyik Sebastián?

OLIVIA.
Rendkivül csodálatos!

SEBASTIÁN.
Én állok ott? Soha sem volt fivérem,
Se bennem oly istenség nincs, hogy itt
És mindenütt legyek. Volt egy hugom,
De őt a vak hullámok elnyelék.
(Violának.) Az Istenért! rokon vagy tán velem?
Hová való vagy? a neved? s családod?

VIOLA.
Messalinba: atyám Sebastián volt:
Sebastián volt a fivérem is;
Hullámsirjába így öltözve szállt.
Ha öltönynyel s alakkal birhatók
A szellemek, te minket akkor itt
Rémítni jösz.

SEBASTIÁN.
Szellem vagyok, valóban;
De im e durva testbe zárva, mely
Anyám kebléből nyert tulajdonom.
Ha nő volnál, mert egyéb összevág,
Arczodra ontnám könyem’ s szólanék:
Háromszor üdv, elmerült Viola!

VIOLA.
Atyámnak egy jegy volt a homlokán –

SEBASTIÁN.
Enyémnek is.

VIOLA.
S azon napon halt meg, midőn Viola
Tizenhárom esztendőt tölte bé.

SEBASTIÁN.
Oh! lelkemben ez emlék hiven él.
Azon napon halt ő el ép, midőn
Tizenhárom évessé lett hugom.

VIOLA.
Kettőnk üdvét, ha nem gátolja is más,
Csupán bitorlott férfi-öltönyöm:
Még se ölelj meg, míg minden körülmény,
Idő, hely, állapot, mind összevág,
Hogy Viola vagyok. E végre még
Majd egy hajóshoz viszlek el, kinél
Nőöltönyöm’ hagyám s ki engemet
Megmentve, ím e grófhoz juttatott.
Azóta sorsom minden változása
Csupán e hölgy s ez úr között folya.

SEBASTIÁN.
(Oliviának).
Kisasszony, ekkép történt, hogy csalódtál;
De a természet önútjára tért.
Szűzzel ohajtál frigyre lépni és
Abban bizony nem is csalatkozál:
Kit eljegyeztél, szűz és férfi az.

HERCZEG.
Ne ütközzél meg: vére jó, nemes.
Ha így van, és pedig valószinű,
E hajótörésben én is részt veszek. –
Fiú! (Violának) te százszor is mondád nekem,
Nőt nem szeretnél úgy, mint engemet.

VIOLA.
És mindazon mondásra esküszöm,
S oly hűn megtartom mind az esküvést, mint
Az égbolt azt a fényt, mely elkülönzi
Az éjt s a nappalt.

HERCZEG.
Add nekem kezed’
S hadd lássalak nőöltönyödben is.

VIOLA.
Azon hajósnál vannak lányruháim,
Ki engem itt először partra tett.
Fogságban ül most ő egy pör miatt
Malvólió vádjára, a ki a
Kisasszonyom szolgálatában áll.

OLIVIA.
Felmenti ő. Malvóliót ide!
És ah! épen most jut eszembe, hogy
Eszelősnek mondották a szegényt.
Elkábitó saját őrűletem
Emlékemből egész száműzte őt.
A Bohócz, levelet hozva, visszajő.
No, ficzkó, hogy van ő?

BOHÓCZ.
Bizony, madam, úgy ott hordozza ő a búbjában Belzebúbot, a mint csak ember az ő helyén hordozhatja. Ime egy levelet írt neked: még ma reggel át kellett volna adnom; de hát őrült ember levele nem szent írás, s nem sokat tesz, hogy mikor jut kézhez.

OLIVIA.
Törd fel és olvasd.

BOHÓCZ.
Aztán csak hasznosan épüljetek, midőn bolond kezéből veszitek az őrültet. (Olvas.) „Istenemre, madam”…

OLIVIA.
Hogyan! őrült vagy?

BOHÓCZ.
Nem, madam, csak őrültséget olvasok: ha azt akarja nagyságod, hogy kellően adjam, a hozzá való voksot is meg kell engednie.

OLIVIA.
Olvasd, kérlek, józan értelemmel.

BOHÓCZ.
Úgy teszek, madonna; de hogy józan értelmét olvassam, így kell olvasnom. Fontold meg tehát, herczegnőm, és figyelj.

OLIVIA.
Olvasd te. (Fábiánnak.)

FÁBIÁN.
(olvas).
„Istenemre, madam, te engem megbántottál s a világ meg fogja azt tudni. Habár setét lyukba zárattál s részeg öcséd felügyeletére bíztál is, de érzékim jótéteményével ép úgy birok én, mint nagyságod. Megvan nálam saját leveled, mely engem az általam tanúsított viseletre bírt, a melylyel, nem kétlem, magamat igazolom, téged pedig megszégyenítlek. Gondolj rólam, a mit tetszik. Kötelességemet egy kissé tekintet nélkül hagyom s bántalmamról beszélek.
Az őrült módra tartott Malvólió.”

OLIVIA.
Ő írta ezt?

BOHÓCZ.
Igen, madam.

HERCZEG.
Ez nem igen mutat eszelősségre.

OLIVIA.
Bocsásd ki, Fábián, és hozd ide.
(Fábián el.)
Gróf úr, tovább gondolva dolgainkra,
Ha nőd helyett testvéredül tekintnél,
Koronázzuk meg majdan e frigyet
Az én lakomban és költségemen.

HERCZEG.
Elfogadom, a legnagyobb örömmel.
(Violának.) Elhágy urad, s szolgálatod dijáúl,
A mely nemeddel oly ellenkező volt,
Gyöngéd, szelid mivoltodon alól,
És mert uradnak czímzél oly soká:
Itt a kezem: mától fogva uradnak
Urnője lészsz.

OLIVIA.
S testvérem: az leszesz.
Fábián, Malvólióval, visszajő.

HERCZEG.
Ez hát az őrült?

OLIVIA.
Épen ez, uram.
Hogy vagy, Malvólió?

MALVÓLIÓ.
Megsértettél, madam,
Rútul megsértél.

OLIVIA.
Én, Malvólió? Nem.

MALVÓLIÓ.
De meg, kisasszony. Olvasd e levélt:
Ez a te kezed, nem tagadhatod;
Irj másképen vonást, vagy szót, ha tudsz;
Mondd, hogy nem a tiéd ötlet s pecsét:
Bizony nem mondhatod. Valld meg tehát
S beszéld is el, a jó erkölcs nevében,
Miért adád kegyednek oly jelét,
Meghagyva, hogy mosolygva, térdszalaggal
Jőjek hozzád, harisnyám sárga légyen,
Korholjam a szolgákat s Tóbiást?
S midőn így tettem, engedő reményben,
Mért tűrted azt meg, hogy bezárjanak
Setét szobába, hogy pap látogasson
S a legbutább golyhónak nézzenek,
Kin valaha mulattak? mondd, miért?

OLIVIA.
Malvólió! ez nem az én irásom;
Habár ahhoz nagyon hasonlatos;
De kétségkívül Mária keze;
S most jut eszembe, hogy először is
Ő monda téged őrültnek, mire
Mosolygva jöttél, és oly öltözetben,
A melyet rajtad a levél dicsért.
Kérlek, nyugodj’ meg: ez ármányt veled
Igen rutúl üzték; de ha kitudjuk
Okát s szerzőit, önmagad leszesz
Ügyedben a panaszló és biró.

FÁBIÁN.
Drága grófnőm, hallgass meg engemet,
S ne engedd, hogy czivódás és vita
Ez óra fényét megzavarja, mely
Engem csodálattal tölt. E reményben,
Megvallom őszintén, én s Tóbiás
Követtük a csínyt el Malvólión
Gorombasága- s nyerseségeért,
Mely sérte bennünket. A levelet
Tóbiás kértére írta Mária:
S ezért, jutalmul, nőűl vette őt.
A mit tréfás szeszélylyel elkövettünk,
Inkább mosolyt, mint bosszút érdemel,
Ha a bántalmakat jól mérlegeljük,
Melyek történtek mindkét oldalon.

OLIVIA.
No, téged rászedtek, szegény bohó!

BOHÓCZ.
Úgy ám! „Némely rangosnak születik, némely szerzi a rangot, némelyre pedig rátukmálják azt.” Nekem is volt ám szerepem e komédiában, Topáz úr voltam, uram. No, de mindegy. „Istenemre, bohócz, nem vagyon én őrült.” Emlékezel-e? „Madam, mit nevetsz e bárgyú ficzkón? Ha nem mosolygsz, mindjárt betapad a szája:” s így hozza el az idő kereke a bosszúállást.

MALVÓLIÓ.
Majd bosszút állok én egész bandátokon.
(El.)

OLIVIA.
A legrútabbúl bántak el vele.

HERCZEG.
Engeszteljétek őt ki, menjetek.
Sohsem beszélt ama hajós felől:
Ha azt megtudjuk s az arany nap int,
Akkor kössük meg ünnepélyesen
Szivünk frigyét: addig pedig, hugom,
El nem megyünk innen. – Cesárió, jer:
Mert addig az vagy, a míg férfi vagy;
Ha majd hozzánk másként öltözve térsz,
Orsino hölgye s királynője lészsz!
(El mind.)
A Bohócz danol.
Mikor még én kicsiny voltam,
Szél, még eső, hajja haj!
Bolondságért majd megholtam,
Mindig esett, hajja haj!
De mikor már nagynak láttak,
Szél, meg eső, hajja haj!
Tolvaj előtt kaput zártak,
Mindig esett, hajja haj!
És mikor megházasodtam,
Szél, meg eső, hajja haj!
Soha többé nem mulattam,
Mindig esett, hajja haj!
És mikor az ágyba dűltem,
Szél meg, eső, hajja haj!
Borral már megelégültem,
Mindig esett, hajja haj!
Nincsen e világnak vége,
Szél meg eső, hajja haj!
De játékunknak már vége,
S hogyha tetszett, semmi baj.

Nyitóoldal