Shakespeare

TÉLI REGE.

(Fordította: Szász Károly)

Tartalom

BEVEZETÉS

ELSŐ FELVONÁS.

I. SZÍN.
II. SZÍN.

MÁSODIK FELVONÁS.

I. SZÍN.
II. SZÍN.
III. SZÍN.

HARMADIK FELVONÁS.

I. SZÍN.
II. SZÍN.
III. SZÍN.

NEGYEDIK FELVONÁS.

I. SZÍN.
II. SZÍN.
III. SZÍN.

ÖTÖDIK FELVONÁS.

I. SZÍN.
II. SZÍN.
III. SZÍN.

SZEMÉLYEK Leontes, Sziczilia királya. Mamilius, kis fia. Camillo, Antigonus, Cleomenes, Dion, szicziliai urak. Rogero, szicziliai nemes. Itélő szék tagjai. Polixenes, Csehország királya. Florizel, fia. Archidamus, cseh főúr. Hajós. Kormányos. Öreg juhász, Perdita vélt atyja. Ifjú juhász, fia. Szolgája. Autolycus, csaló. Idő, mint kar. Hermione, Sziczilia királynéja. Perdita, Leontes és Hermione leánya. Paulina, Antigonus neje. Emilia, a királyné kiséretében. Mopsa, Dorcas, pásztorleányok. Urak, hölgyek, kiséret, satyrok, pásztorok, pásztornők, őrök stb.

BEVEZETÉS

A Téli rege nyomtatásban először az 1623-ki folio-kiadásban jelent meg; legelső ismert említése pedig Forman Simon naplójában történik, melynek kéziratát az Ashmolean Museumban őrzik. Ebben az 1611-ik év május 15-ről fel van jegyezve, hogy a napló írója a Téli rege előadását látta a Globe-színházban, hol a társaság, melyhez Shakspere is tartozott, a tavaszi időszakban játszott, míg télen, mivel a Globe födetlen volt, a Blackfriars-színházba ment át. A napló írója különösen Autolycusról emlékezik meg, s elsorolva csínyjeit, ezt a tanulságot vonja le: „Óvakodjunk színlelt koldusoknak és képmutató ficzkóknak hinni.” A mint az udvarmesteri számadások egy adatából kitűnik, ugyanazon évi november 5-én az udvarnál „Téli-esti rege” czímű darabot adtak elő a királyi szinészek, az akkori udvarmester, sir George Buc följegyzése szerint. 1623-ban sir Henry Herbert, az akkori udvarmester, megemlíti, hogy egy Téli rege czímű régi darabnak előadási engedélyt adott, még pedig díj nélkül, mert a darabnak sir George Buc egykor már megadta az engedélyt, de a régi példány elveszett, Hemminge azonban (Shakspere összes műveinek kiadója) becsületszavát adta, hogy a darabban nincs semmi profán, és nem történt benne semmi változtatás vagy kihagyás. Sir George Buc 1610-ben foglalta el hivatalát: bizonyos tehát, hogy a darab, melyet először ő engedélyezett, ez év előtt nem volt készen, s így a Téli rege származási idejét 1610-be, Shakspere drámaírói tevékenységének utolsó korszakába kell tenni.

A dráma tárgyát részben Greene Róbert elbeszéléséből merítette, mely akkoriban oly híres és kedvelt olvasmány volt, hogy több kiadást ért. Ezek közűl a legrégibb az 1588-ki, melynek czíme: „Pandosto or the triumph of time” (Pandosto vagy az idő diadala). Más czíme „Dorastus and Fawnia” volt, s ez alatt érte a legtöbb kiadást. Ez elbeszélés kivonatos ismertetéséből látni fogjuk, hogyan dolgozta ki Shakspere a nyers anyagot formás ékszerré.

Pandosto, Csehország királya, és szép neje, Bellaria zavartalan boldogságban éltek; volt egy kis fiuk is, Garinter, a természet minden adományával ékesített gyermek. Egistus, Sziczilia királya, ki hajdan Pandostoval együtt nevelkedett, hajóhadával Csehországba vitorlázott, barátjának látogatására. A legszívesebb fogadtatásban részesűlt itt; Pandosto különösen lelkére kötötte nejének, hogy nyájassága által tűntesse ki, mily kedves vendége házuknak Egistus. Bellaria, kedvében akarván járni férjének, de különben is látva vendégök nemes lelkületét, csupa figyelem és nyájasság volt iránta; oly bizalmasan viselé magát, hogy néha hálószobájába is elment, utána nézni nem hiányzik-e valami kényelméből? Pandosto aggodalommal kezdé kisérni kettejök növekvő barátságát, meggondolva, hogy a szerelem fölötte áll minden törvénynek és azért semmi törvény által sem tartható fel, és a hol a szerelem erőszakoskodik, ott tehetetlenné lesz a barátság. E gondolatok lassankint oly lángoló féltékenységet gyújtának szívében, hogy többé nem tudott nyugalmat találni. Ekkor mérlegelni kezdé nejének minden cselekedetét, félremagyarázta benső bizalmasságát és élesebben figyelt rá, vajjon nem talál-e bűnére valami biztos bizonyítékot. Mialatt pillantásait és mozdulatait leste s gondolatait találgatta, a két ártatlan lélek, semmit sem sejtve, naponkint találkozott, a mi oly dühbe hozta a királyt, hogy Egistust meggyűlölte és Bellaria iránt sötét arczot mutatott. Végre annyira meggyőződik mindkettejök bűnéről, hogy Franiont, Egistus pohárnokát, felszólítja ennek megmérgezésére. Hiába igyekszik Franion lebeszélni a királyt gyilkos tervéről, őt magát a legborzasztóbb büntetések fenyegetik, ha nem engedelmeskedik, ellenkező esetben pedig fényes jutalom kecsegteti. A pohárnok beleegyezik, de csakhamar elárulja Egistusnak a gyilkos tervet s vele együtt elmenekül.

Pandostot ekkor a végletekig ragadja dühe. Meg van győződve, hogy Franion és a királynő összeesküdtek az ő meggyilkolására. Őröket küld nejéhez, kik ezt kis fiával játszva találják. A királynét börtönbe vetik s férje nyilvánosan összeesküvésről és házasságtörésről vádolja. A börtönben Bellaria kis leányt szül; a király parancsot ad, hogy az anyát és gyermekét megégessék. Országnagyjai kegyelméért könyörögnek, de a király hajthatatlan marad; nem akarja, hogy a fattyú atyának szólítsa őt. Végre annyit enged csak, hogy a gyermeket egy csónakban a tenger hullámaira bízzák, a mi egy heves vihar alkalmával meg is történik. Pandosto ekkor nejét, nagyobb gyalázat kedvéért, nyilvános törvényszék elé állítja. A királyné részrehajlatlan kihallgatást és a terhelő tanúkkal való szembeállítást kíván; de a király, a világos tények mellett, ezt fölöslegesnek találja, mert a ki elég vakmerő volt a bűnt elkövetni, annak lesz vakmerősége a bűn eltagadására is. A bírák méltányosnak mondják Bellaria kívánságát; de a király azt akarja, hogy az ő szavára rögtön ítéljék el.

Ekkor Bellaria térdre hullva könyörög, hogy küldjenek „Delphos szigetére” és hallgassák meg Apollo orákulumát; ha ez is bűnösnek mondja őt, úgy kész meghalni a legkegyetlenebb halállal. Pandosto nem tagadhatja meg e kívánságot; követséget küld, mely három hét alatt Delphosba ér s ott egy lepecsételt választ nyer a jósdától. Ünnepélyes ülésben s a királyné jelenlétében felbontják és felolvassák a szent iratot, melynek tartalma így szól: „Gyanú nem bizonyíték. Féltékenység részrehajló bíró. Bellaria tiszta, Egistus mocsoktalan, Franion hű alattvaló, Pandosto áruló, gyermeke ártatlan, és a király örökös nélkül fog élni, ha az elveszett meg nem találtatik.” Még az orákulum felolvasása előtt beszédet tart a királyné, melyet Shakspere is felhasznált:

„Ha a mennyei hatalmak, a mi kétségen kívül áll, ismerik az emberi cselekedeteket, úgy, reménylem, türelmem meg fogja pirítni végzetemet és mocsoktalan életem foltot vet az álnok gyanúsításra. Mert jóllehet a hazug hír meg akarja támadni becsületemet és a gyanú szégyennel beszennyezni jó híremet: hír és gyanú ott, hol erény védi a várat, támadhat ugyan, de soha sem fosztogathat. Hogyan éltem, mielőtt Egistus ide jött, arra nézve, Pandosto, az istenekre és saját lelkiismeretedre hivatkozom. A mi köztem és közte történt, azt egyedül az istenek tudják, és reménylem, azonnal ki is nyilatkoztatják; hogy Egistust szerettem, nem tagadhatom; hogy tiszteltem, nem szégyenlem megvallani: arra erénye, erre magas rangja kényszerített…”

A jóslat felolvasása után Pandosto rögtön belátja bűnét és magába száll, bocsánatot kér nejétől és megvallja Egistus elleni gyilkos kisérletét. Ekkor hozzák a hírt fiának hirtelen haláláról, mire a királyné élettelenűl földre roskad. Pandosto kétségbe van esve; csak nehezen tudják visszatartóztatni az öngyilkosságtól. A két halottnak nagyszerű síremléket emel, melynek feliratában átkot mond önmagára, s mindennap ellátogat ide, boldogtalanságát siratva s nem kívánva más társaságot a gyászon kívül.

Ezalatt a kitett gyermeket csónakjával a tenger hullámai Sziczilia partjára hajtották, hol egy szegény pásztor, ki eltévedt bárányát kereste a parton, rá talált és megmentette. A gyermek köpenyében egy erszény aranyat talált, nyakán lánczot, melyet a királyné csatolt reá. A pásztor fölneveli a leánykát, kit Fauniának nevez; felnőve a szép Faunia az erdőben Egistus király fiával, Dorastussal találkozik, s mindketten halálosan egymásba szeretnek. A herczeg eleinte bosszankodik magára e rangjához nem méltó szerelem miatt; később azonban megvigasztalódik arra a gondolatra, hogy néha az istenek is leereszkednek ennyire, s Neptun kossá, Jupiter bikává, Apollo pásztorrá lett szerelméért. Ugyanez okoskodás Shakspere darabjában is feltalálható.

Egistus nem jön rá fia szerelmére; de Dorastus megszökteti a szép Fauniát; az öreg pásztor ekkor az udvarhoz megy, hogy a király előtt bepanaszolja fiát; Dorastus szolgája a herczeg hajójára csalja az öreget, s a király csak a pásztor nejétől tudja meg a történt dolgokat. Követei, kiket a szökevények után küld, Csehországban akadnak rájok, hol Pandostonak elmondják Dorastus kilétét. Pandosto már látta Fauniát, s nem sejtve benne saját leányát, beleszeretett. A leány visszautasította, s most Pandosto mohón megragadja az alkalmat, hogy megvetett szerelméért bosszút álljon. Kegyetlen halállal fenyegeti őt és vélt atyját, az öreg pásztort, a miért egy királyi herczeget ily méltatlan viszonyra csábítottak; s ekkor az öreg pásztor ijedtében megvallja, hogy ő nem atyja Fauniának, hanem a tengerparton találta. Ekkor minden kiderűl; Pandosto elveszett leányára ismer; fényes kisérettel Szicziliába, Egistus udvarába viszi az ifjakat, hol megtartják a menyegzőt. Pandosto aztán, elhunyt nejének emlékétől gyötörve, megöli magát, mire Dorastus és Faunia öröklik Csehország trónját s boldogan élnek országukban egész halálukig.

Ez az elbeszélés meséje, melyet Shakspere drámává dolgozott fel. A változtatások és bővítések, melyek a dráma költőjétől származnak, a kettő átolvasása után magoktól szembe tűnnek. Nem egyedül az események külső változtatásait, az új alakok beleszövését, a megoldás különbségét értjük; hanem a dráma költőjének ama látható törekvését is, hogy a novella külső eseményeit a kényelmes véletlen helyett benső indokolással kösse össze, és a végzet önkényes beavatkozása helyére az emberi szabad elhatározást és a tények következetességét állítsa. Perditát nem véletlenűl hajtják a hullámok Bohemia partjára, mint a novella Fauniáját Szicziliába; hanem Antigonus viszi oda jól megfontolt szándékkal. Nem egészen bizonyos Hermione ártatlanságáról, nem tartja lehetetlennek, hogy a kis gyermek apja csakugyan Polixenes, s azért ennek országában akarja partra tenni.

Apollo akarta, hogy a gyermeket, ha
Csakugyan Polixenestől származott –
Élet- s halálnak itt tegyem ki, a
Valódi apja földén.

Hasonlókép a második részben nem a véletlen, nem a szél és tenger szeszélye viszi Szicziliába a megszökött szerelmes párt, Florizelt és Perditát, hanem Camillo tanácsa; és Camillot egy igazán emberi érzelem vezeti tanácsára, a honvágy.

Minő szerencse most,
Ha fel tudom használni e szökést:
Megóvni őt, szolgálni érdekét,
Meglátni szép Szicziliám s szegény
Boldogtalan királyomat, kiért
Oly szomjú lelkem.

S így az a tény, mely a darab két részét összeköti, és az, mely a megoldást előidézi, tehát a két sarok, melyen a cselekvény megfordúl, nem mint a novellában, véletlenűl, hanem emberi megfontolásból és elhatározásból történik. Még a kis Mamilius halálánál is figyelemmel van a költő e valóban emberi indokolásra, midőn azt nem a végzet vak rendeletének, hanem anyja miatt megtört szívének tulajdonítja.

Fiad, a herczeg, csupa félelem
S sejtés miatt, anyjáért, oda van.

Innen van, hogy daczára a történet meseszerűségének, a feltűnő anachronismusoknak, a technika túlságos szabadságainak: a dráma mégis erős illusiót költ, megkap és magával ragad, s a színpadon, a hol csak előadták, soha sem tévesztette el hatását. Mert bármily meseszerűek az események, érezzük, hogy az emberek, kik által történik, igazi emberek és benső szükségből cselekszenek. A novella bábszerű alakjaiba Shakspere valódi életet lehelt, és azok, kiket maga tett hozzá, mint Paulina, Antigonus, a pásztorok, Autolycus, mind jellemzetes alakok, tele élettel és igazsággal, kik a mesének a valóságos szinét adják. Leontes féltékenységének születését, gyarapodását, elfajulását szemünkkel látjuk és nyomról nyomra kisérjük, rögtön észrevéve azt is, hogy itt nem oly fajta féltékenységgel állunk szemben, mint Othellóé. Ez az őszinte, bizalmas és félrevezetett ember féltékenysége, Leontes természeténél fogva féltékeny s Jago ördögi mesterségű cselszövényét nála vele született gyanakodó jelleme pótolja; teljesen igaz és érthető véghetetlen bűnbánata és önmagát emésztő kétségbeesése is, melyet neje ártatlanságának kiderülte után érez, mert elkövetett igazságtalanságáért senki mást sem vádolhat, csak önmagát, senkire sem haragudhatik, csak önmagára. Hermione és Perdita méltán sorakoznak Shakspere legmagasztosabb női alakjai közé. Egy pár szó egész teljességében elénk állítja Hermione jellemét, a tiszta lelkű, önérzetes nőt, ki ártatlansága tudatában a legiszonyúbb váddal, a legdurvább igazságtalansággal szemben sem veszti el felséges nyugalmát, s a méltatlanúl szenvedett büntetésnél nagyobb bajnak tartja a bűnt, habár nem is érné büntetés. Midőn Leontes parancsára börtönbe viszik, így vigasztalja siró hölgyeit:

Ne sirjatok, nincs ok reá! Ha majd
Halljátok azt, hogy börtönt érdemel
Úrnőtök: akkor záport sirjatok,
Bár megmenekszem.

Jellemének megfelelő a nagy beszéd, melyet a törvényszék előtt nem életének, hanem becsületének védelmére tart, s melyet így fejez be:

Mivel rémítni vélsz, óhajtom azt.
Rám nézve nincs az életnek becse,
Mert koronája, dísze, hű szerelmed
(Bár nem tudom, hogy’) érzem – elveszett.
Más kincsem-, első gyermekemtűl el-
Zártak, mikép ragályost. Harmadik
S végvigaszom, – balcsillagok miatt! –
Ártatlan ajkin tiszta tejjel, – ah!
Kidobva; én magam nyiltan rimának
Kiáltva; durván megfosztatva még
A gyermekágy jogától is, mi a
Legaljasabbal is köz: most ide
Vonszoltatám, szabadba, még erőm
Se nyerve vissza! Oh király, mi kéjt
Ad így az élet, hogy meghalni féljek?
Folytasd tehát. De érts meg: éltemet
Még számba sem veszem. Becsületem,
Az szent előttem. És ha csak gyanúra
Itéltek el, ha alszik minden ok,
Ébren csak a féltés van, – jognak azt
Nem vallom én, csupán zsarnokszigornak.

Anyjának méltó leánya Perdita. Nemcsak arczban hasonlít hozzá, jellemében, nemes büszkeségében, nyugodt önérzetében is. Szerény helyzetében, pásztori ruhájában is elárulja királyi származását. Úgy beszél, úgy viseli magát, hogy nemcsak a szerelmes ifjú elragadtatását, hanem magát a valóságot látjuk Florizel szavaiban, melyeket róla mond.

Bár mit szólasz, teszesz,
Az úgy a legjobb. Ha szólsz: azt kivánom,
Hogy szólj szünetlen; ha dalolsz: óhajtom,
Dalolva végezd minden dolgodat,
Végy, adj, oszsz alamizsnát, könyörögj,
Dalolva mind! Ha tánczolsz: azt szeretném,
Hab légy a tengeren, hogy mást ne tégy,
Tánczolj örökké, rengve, szűntelen!
Mert minden egyes tetted – (oly csodás
Szünetlenűl!) megkoronázza azt,
Mit épen akkor tészsz, hogy benned így
Királynő minden mozdulat.

És ugyanezt mondja Polixenes, ki nem a szerető szemével, hanem a fiát féltő atya hideg, fürkésző tekintetével nézi a leányt, kiről kénytelen elismerni:

A legcsinosb parasztleányka ez,
Ki zöld mezőn csak ugrált valaha!
Mit szól, tesz, az mind magasabbra mutat,
Mint ő maga; nemesb, mint helyzete.

A novellában a királyfi eleinte tépelődik magában e rangjához nem illő szerelem miatt: Shaksperenél sokkal igazabban, természetesebben és szebben a királyfi, ifjú szívének egész hevével, csak szerelmében él, csak szerelmét látja; s a ki e viszony helytelenségét fölemlíti, a ki érzi és kifejezi a rangkülönbség akadályát, az maga az önérzetes leány, Perdita. Nem mintha méltatlannak tartaná magát egy királyfi szerelmére; mert midőn Polixenes elszakítja őket egymástól s halállal fenyegeti a leányt: fölébred benne anyjának nemes önérzete s magasabb szempontból ítéli meg a földi rangkülönbséget.

Nem ijedék meg; egyszer, kétszer is
Készen valék, nyiltan kimondani,
Hogy az a nap, mely udvarára süt,
Arczát a kunyhótól sem rejti el
S csak úgy mosolyg ránk.

E két eszményien szép női alak mellett részint ellentétűl, részint kiegészítésűl áll a derék, hű, de bátorságában és hűségében egész a gorombaságig menő Paulina. Ő az egyetlen az egész udvarnál, ki nyiltan föl mer lépni a bántalmazott királyné mellett, az egyetlen, ki a féltékenységében elvakult zsarnoknak szemébe meri mondani az igazságot. Midőn királynéját védi szemben a királylyal, heves kitöréseiben néha túlmegy a szép határain is, de a hatás mégsem kellemetlen, s az összhangot helyreállítja bátorsága és becsületessége. Látszik rajta az erélyes nő, ki otthon is megszokta a parancsolást, de a derék nő is, ki nem tér le az egyenes útról soha. Jól jellemzi őt férje, midőn ezt mondja róla:

No lásd uram, ha így iramlik, én
Rohanni engedem; de nem szokott
Megbotlani.

A nyelves asszonyt rokonszenvessé teszi bátorsága, becsületessége, és az igaz ügy, melyért nyelvét pörgeti. És bármily éles a nyelve, szíve jó és könnyen ellágyúl, nemcsak királynéja iránt; hanem még a királyt is rögtön megszánja, mihelyt megbánását látja. Hermione halálát még a legkeményebb szavakkal, kegyetlen szemrehányásokkal és átkokkal adja tudtul a királynak; de mihelyt látja ennek magába szállását, fölűlkerekedik jó természete és ellágyúl a szíve.

Sajnálom, valóban.
Ha bűnt teszek megbánom azt utóbb.
Mint nők szokása, túlheves valék.
Nemes szivén találtam őt. Mi elmúlt
S túl a segélyen: legyen túl a bún is.
Kérlek, ne indúlj meg szavamra; sőt
Büntess meg inkább: mért olyat hozok
Emlékezetbe, mit feledni jobb.
Oh jó uram, felséges úr! bocsáss meg
Egy balga nőnek!

Téli regének nevezte Shakspere e darabját, s a kis Mamiliussal el is mondatja, mit ért e czím alatt. Víg mesét kérnek tőle, s ő azt feleli, hogy télre bús rege kell, kisértetes történet. Ilyent szeretnek hallani az emberek, midőn összebújnak a kandalló körűl, mialatt kívülről fagyos szél rázza az ablakot s kinn a havas mezőn az éhes farkas üvöltése hallatszik. A gyermekek – nagyok és kicsinyek – kéjt találnak ilyenkor a borzongásban, mely a kisértetes történetek hallatára átszalad idegeiken, s összébb húzódva a meleg tűz körűl, élvezik a biztosságot, melyet édesebbé tesz a hallott ellentét. De gyönyörűségök csak akkor lesz teljes, csak akkor fekszenek egészen nyugodt lélekkel éjszakai álomra, ha a bús mese jó véget ér, ha a gonosz kisértetek végűl eltűnnek a kakas-szóra és a meggyötrött ártatlanság elnyeri jutalmát. Ilyen Shakspere téli regéje. Zordonan, sötéten indúl meg; a vad szenvedély, a féltékenység kísértetei elszabadulnak, s halállal, pusztulással fenyegetnek mindenkit. Az ég mindinkább elborúl, jeges szél sivít a sötét pusztán, az ártatlanok veszte bizonyosnak látszik, midőn felhangzik a viradást hirdető kakas-szó, a hajnal földerűl az égen, s a sötét tragédia helyett, mely az első három felvonásban fenyegetett, napsugáros zöld mezőn bájos pásztori idyllt tár fel szemünk előtt. A szenvedélyek viharja lecsillapúl, az ellentétek kiegyenlítődnek, béke és boldogság száll a felzaklatott szívekbe. A költő, ki hajdan annyiszor festette a szenvedély pusztító hatalmát s kiegyezést nem ismerő kérlelhetetlen voltát: most, pályája végén, ezen, talán legutolsó darabjában megmutatja szemünknek azt, a mi lecsillapít minden szenvedélyt, meggyógyít minden szenvedést, kiengesztel minden összeütközést: az időt.

Ki megrostálok minden rosszat és jót,
Hozok örömre és panaszra méltót,
Ármányt szövök s azt újra egyberontom –
Most im csapongó szárnyamat kibontom.
…Hatalmam – a mely épít újra s rombol –
Törvényeket bont, s a mit kigondol,
Azt megteremti vagy lezúzza. Sőt
Ilyen valék a teremtés előtt;
Tanúja voltam, régi s új törvények
Mikép születtek, el mikép veszének;
Ilyen hatalmam’ érzi a jelen:
Csak rá fuvallok – s fényét hirtelen
Homályba tolják újabb látszatok.

Az egyetemes kiengesztelődést, az ellentétek kiegyenlítését, a szíveken uralkodó általános békét és nyugalmat lehelli a költő utolsó munkája, s ennek adnak hangot a befejezés szavai:

Menjetek,
Boldog nyerők! Oszszátok üdvetek
Minden felé!

Magyarúl a Téli rege a Kisfaludy-társaság Shakspere-kiadásában jelent meg, Szász Károly fordításában; a nemzeti színházban először 1865-ben kerűlt színre.

ELSŐ FELVONÁS.

I. SZÍN.

Sziczilia, előszoba Leontes palotájában.
Camillo, Archidamus jönnek.

ARCHIDAMUS.
Ha valaha Csehországba találsz jönni, Camillo, hasonló járatban, mint a milyenben én most tisztem szerint itt vagyok, – a mint mondám: nagy különbséget fogsz találni a mi Csehországunk és a ti Szicziliátok között.

CAMILLO.
Úgy hiszem, a jövő nyáron szándékszik Sziczilia királya visszaadni a látogatást, melylyel a cseh királynak adós.

ARCHIDAMUS.
A mennyiben elfogadásunk szégyent vallana: tiszta szívünk fog kimenteni; mert, valóban –

CAMILLO.
Kérlek –

ARCHIDAMUS.
Igazán, saját tapasztalásom szerint beszélek; mi nem leszünk képesek ily nagyszerű fénynyel, ily ritka – nem is tudom, hogy mondjam. Álomitalt adunk nektek, hogy érzékeitek, eltompulva hiányaink iránt, ha nem is dicsérhetnek, legalább kevésbbé vádolhassanak.

CAMILLO.
Túlságosan fizeted meg, a mi szívesen volt adva.

ARCHIDAMUS.
Hidd meg, úgy szólok, a mint tapasztalásom tanított s őszinteségem adja a szót ajkaimra.

CAMILLO.
Sziczilia nem lehet túlságosan szíves Csehország iránt, királyaink, mint gyermekek, együtt növekedtek, s akkor már oly szeretet vert gyökeret közöttük, mi most ágat hajtani kénytelen. Mióta nagyobb méltóságaik s királyi állásuk elválasztá őket, találkozásaik bár nem személyesek, de királyi tekintélyüek valának: ajándékokat, leveleket, szíves izeneteket váltottak; mintha csak együtt lettek volna, bár távol; kezet nyújtottak, mintegy mélység fölött, s ölelkeztek, mintegy a világ két ellensarkától. Az ég tartsa meg rokonszenvöket!

ARCHIDAMUS.
Azt hiszem, nincs a világon oly ármány vagy ok, mi azt megingathatná! – kimondhatatlan örömetek lehet ifjú herczegetekben, Mamiliusban; soha sem láttam többet igérő nemes ifjonczot.

CAMILLO.
Osztozom reményeidben. Jeles gyermek. Valódi gyógyszer az alattvalóknak, üdítője az agg szíveknek: a kik mankón jártak már, mikor született: élni vágynak, hogy mint férfit láthassák.

ARCHIDAMUS.
S különben szívesen meghalnának?

CAMILLO.
Meg, ha más kifogást nem találnának, a miért élni vágyjanak.

ARCHIDAMUS.
Ha nem volna még fia a királynak, akkor addig kívánnának mankón járni, a míg lesz.
(Elmennek.)

II. SZÍN.

Ugyanott. Díszterem a palotában.
Leontes, Polixenes, Hermione, Mamilius, Camillo, Kiséret.

POLIXENES.
Kilenczszer intett már a változó hold
A pásztoroknak, mióta üresen
Hagyók a trónt; s bár annyit töltenénk
Hálálkodással ismét, jó rokon,
Örök adósúl mennénk végre is.
Azért, mint számjegy, szorzóhelyen állva,
Hadd sokszorozza ez egy „köszönöm” –
Sok – sok ezerszer az előbbieket!

LEONTES.
Tartsd vissza még a köszönet szavát,
S majd akkor add, ha mégysz.

POLIXENES.
Holnap lesz az!
Félelmem űz: mi történt ez alatt honn?
Mit szűle távollétem? – Csak ne fújna
Honn oly csípős szél, mely mondassa majd:
„Csakugyan úgy lett!” Már különben is
Terhedre váltunk!

LEONTES.
Oh, kedves rokon!
Szíjasb vagyok, mintsem terhemre válhass.

POLIXENES.
De nem maradhatok!

LEONTES.
Még egy hetet!

POLIXENES.
Holnap, valóban!

LEONTES.
Osztozzunk tehát
Meg az időn, – úgy nem ellenkezem.

POLIXENES.
Nem, ne erőltess, kérlek. Oly hatással
Nincs nyelv reám, de egy sincs a világon,
Mint a tied; meggyőzne most is az,
Ha szükség volna a miért te kérsz,
Bár megtagadnom szükség hajtana.
De haza vonnak ügyeim. Ha ezt
Gátlod: csak ostor jóságod nekem,
S neked teher, maradnom. Mind a két félt
Megmentjük: jó rokon, isten veled!

LEONTES.
Lekötve van királynőnk nyelve? – Szólj te!

HERMIONE.
Gondoltam: addig hallgatok, mig esküt
Nem tesz le, hogy megy. De te, jó uram,
Csak hidegen marasztod; mondd neki,
Hogy semmi baj honn, tegnap érkezett
Megnyugtató hír; mondd ezt, s legerősb
Sánczából lesz kiverve.

LEONTES.
Igazad
Van, Hermione.

HERMIONE.
Mondja, hogy fiát
Meglátni vágyik, úgy jó. Mondja azt
S menjen; de esküdjék meg rá előbb
S mi rokkanyéllel is kiűzzük őt.
– De mégis, egy hetet bátor vagyok,
Felséged idejéből kölcsönözni.
Ha majd uram Bohémiába megy,
Én úgy bocsátom, hogy egy hóval ott
Tovább maradjon, mint szándékozott.
S pedig, Leontes! – egy kispercznyivel sem
Szeretlek én kevésbbé, mint valaha
Férjét szerette nő! – Maradsz?

POLIXENES.
Nem, asszonyom!

HERMIONE.
De még is!

POLIXENES.
Nem, valóba’! nem lehet!

HERMIONE.
Valóban?
Te könnyű szókkal útasítsz el! Én, ha
Kieskünnéd útjából a napot,
Azt mondanám: ne menj! Valóban! És
E szó: valóban, oly jelentes a
Nő – mint a férfi ajkán. Még is elmészsz?
Vagy kényszerítsz, hogy tartsalak rabúl,
Ne mint vendéget! Úgy ha mészsz: fizess
Tartásodért s tartsd meg köszöneted.
No mit kívánsz? Vendég vagy rab? – E kettő
Közűl, – szörnyű „valóbanodra” mondom:
Választanod kell.

POLIXENES.
Akkor, asszonyom,
Vendéged inkább. Mert hogy rab legyek:
Sértést feltétez, – s az nekem kinosb, mint
A büntetés neked.

HERMIONE.
Nem börtönőr hát,
Hanem szíves vendégelőd leszek…
– Jer és beszélj, mint pajkos gyermekek,
Te és uram mi sok csínyt tettetek?
Mert jó ficzkók valátok, azt hiszem.

POLIXENES.
Mi, szép királyném, víg fiúk valánk,
Kik azt hivék, előttük semmi sincs,
S a holnap is csak olyan, mint a ma,
S hogy mind örökre gyermekek maradnak.

HERMIONE.
Kettő között nem uram volt hamisb?

POLIXENES.
Mint két ikerbárány, olyak valánk,
Mik összebégve játsznak a napon.
Ártatlanságnál nem folyt más közöttünk,
Mi nem tudánk rosszat s nem képzelők,
Hogy tudna más. Ha így maradhatunk,
S nem űzte volna elménket soha
A bűnre, hőbb vér: úgy az égnek is
Bátran feleltük volna egy napon:
„Nincs semmi vétkünk” – azt letudva, mit
Öröklénk, eredetben.

HERMIONE.
Így tehát
Azóta estetek meg?

POLIXENES.
Oh dicső hölgy!
Azóta sok kisértet vőn körűl.
Még nőm is akkor ártatlanka volt
S becses magad sem bűvöléd le még
Kis pajtikám szívét.

HERMIONE.
Irgalmas ég!
Következést ebből ne vonj; hisz így
Nőd s én vagyunk a kísértő gonosz.
De csak tovább; mi azt magunkra veszszük:
Mi bűnt miattunk követétek el,
Ha először velünk enyelgtetek
S mindig velünk csak, és mással soha.

LEONTES.
Megnyerted őt?

HERMIONE.
Marad.

LEONTES.
Kértemre nem
Akart maradni, Hermion’! soha
Így czélt nem értél.

HERMIONE.
Soha sem?

LEONTES.
Csak egyszer.

HERMIONE.
Mindössze kétszer? Melyik volt az első?
Mond kérlek! hizlalj, mint szelid madárt,
Édesgetéssel; egy meg nem dicsért
Jótettel együtt más ezer hal el,
Mik arra vártak. Helyeslésetek
A mi jutalmunk. Ezer ölre hajthatsz
Egy édes csókkal, míg sarkantyuval
Félölre sem. De a dologra! Szólj;
Utóbbi jótettem, hogy ő marad –
S mi volt az első? – ennek nénje is volt,
Vagy félreértlek. Vajha, kegyelem
Lett légyen az! – Még egyszer ére czélt
– Mondod – szavam? Mikor? Szólj, várva várom.

LEONTES.
Tudod, mikor három bús hó után
Fehér kezecskéd végre megnyitád,
Hogy elfogadd szerelmem; és e szót
Mondád: tiéd, örökre.

HERMIONE.
Csakugyan
Hát kegyelem volt. Kétszer ére így czélt
Szavam – s először a királyi férjet
Örökre, – most meg, kis időre e
Nemes barátot nyertem általa.
(Kezet nyújt Polixenesnek.)

LEONTES.
(félre).
Igen meleg! igen meleg! Az ily
Túlzott barátság vérbe hat. – Fejem
Zúg és szívem repes; de nem
Öröm miatt, nem! – Ily nyájaskodás
Ártatlan arczot ölthet; nyílt kedély,
Jó szív s rokonszenv kifolyásaként
Mutatkozik, – s jól áll, felette jól
Annak, ki játszsza; jól, megengedem;
De kéz kezen, – gyöngéden csipkedő
Ujakkal enyelegni, hő mosolyt
Cserélve, mint tükörben, – azután
E mély sóhaj, oly mély, mint pihegő
Kis őzikéé… Nem, e bizalom
Tovább megyen mint elszívlelhetem.
– Mamilius, hé! kis fiam vagy-e?

MAMILIUS.
Az ám, apám.

LEONTES.
Lelkemre, az. Apád
Kis kölyke vagy. Mit? piszkos orrod! ej.
Pedig mondják, enyémre üt. Ne szép, csinos
Légy, kis fiam. Ne szép, nem, – tiszta légy!
S hisz a bika, tehén s a borju mind szép
Saját nemében. – Még mind játszanak
Egymás kezével? – No’s kis borju te!
Borjam vagy? –

MAMILIUS.
Az, ha akarod, uram.

LEONTES.
Vastag fejem s arczszeplőim híján
Hozzám hasonlítsz. Állítják pedig, hogy
Hasonlítunk, mint két tojás. Asszonyok
Mondják, – hisz azok mindent mondanak.
De hogyha oly csalfák volnának is, mint
Halotti gyász, vagy mint a szél s a víz,
Vagy a minőnek az kívánja a
Koczkát, ki az enyém s övé között
Határt nem ismer: annyit igazán
Állítanak, hogy rám üt e fiú.
Jőj csak, fiam, vesd rám égszín szemed;
Édes szívem! Mit? Azt tenné anyád? –
Szerelem volna ez? Czélpontot érsz te
Vak indulat! Lehetővé teszed
Az addig képtelent! nem létezők
És üres álmak, mikkel társalogsz,
(S hogy lehet ez?) – a semmivel vegyülsz!
Még hihetőbb hát a valamivel
Társulnod. Úgy van. Nem csak képzelet,
Azt érzem; és úgy érzem, hogy beteg
Belé agyam s fáj homlokom.

POLIXENES.
Mi lelte a királyt?

HERMIONE.
Valami gyötri.

POLIXENES.
Uram! – Mi bánt?

LEONTES.
Mi baj, kedves rokon?

HERMIONE.
Úgy nézsz ki férjem, mint kinek nehéz
Gond nyomja homlokát. Fölindulál?

LEONTES.
Valóba’, nem. De így árulja el
Természetünk, gyöngéit, balgaságit.
S gúny tárgya lesz, erősb szíveknek. El-
Merengve kis fiam vonásain,
Csapongó elmém huszonhárom évre
Szállt vissza – s úgy jött: mintha magamat
Látnám, a zöld zekében: tőrömet
Szorítva, hogy urát ne szúrja meg,
S mint gyakran a dísz, ne hozzon veszélyt!
Milyen hasonló voltam akkor, e
Bimbó, e rügyhöz, e fiúhoz itt!
– No kis vitéz! kell polyva, pénz helyett?

MAMILIUS.
Csak azt próbálja valaki,
Mert majd adok! –

LEONTES.
Vigyázz – ki mit kap, az
Övé. Barátom, szereted-e úgy
Honn kis fiad, mint itt enyémet én?

POLIXENES.
Ha honn vagyok: játékom, gondom, és
Mulattatóm csak ő. Most hű barátom,
Bősz ellenem majd; kegyencz, katona,
Tanácsos, minden ő nekem. Vele
A nyári nap is télivé rövidül,
S tréfái oly eszméket űznek el,
Mik véremet sűrítnék.

LEONTES.
Ezt teszi
E kisded úr velem. Mi már megyünk,
Te jó rokon, maradj csak. Hermione,
Mikép szeretsz, barátomon mutasd meg.
Mi drága máskor, most olcsó legyen;
Utánad és e kis ficzkó után
Ő van szívemhez legközelb.

HERMIONE.
Ha minket
Keressz, a kertbe’ lelsz. Várjunk-e rád?

LEONTES.
Csak menjetek; akárhol jártok is,
Föllellek én majd. (Félre) Most szigonyt veték,
De nem látjátok, hol van a fonál.
Jó, rajta csak!
Mint nyújtja orrát! Oh! hogy öltözik
A női vakmerőség fegyverébe
A gyáva férjjel szembe! – Már el is ment!
(Polixenes, Hermione, Kiséret el.)
Térdig, nyakig, fülig kétszínüség!
Menj játszni, gyermek! Anyád játszik; – én is
Játszom. De szerepem oly nyomorú,
Hogy végivel síromba fütty kisér.
Gúny lesz halálharangom. – Menj, fiú,
Menj játszani! Csalt férjek voltak – és
Most is, míg itt beszélek, van, tudom,
Elég, ki nőjét bízva öleli,
Nem is gyanítva, hogy halastavát
– Mikor nem őrzé – megzsilípelék.
S legjobb szomszédja, nyájas úr vala,
Ki meghalászta. Ez vigasztalás:
Hogy másnak is van kapuja, nyitott
Kapúja, mint nekem. – Ha mind, kinek
Hűtlen neje, kétségbe kell hogy essék:
Az emberi nem tizedrésze úgy
Csak kösse föl magát! Ez ellen ir nincs.
Van egy kerítő csillag, s nagy hatalmát
Megérzi észak, dél, nyugot, kelet.
Asszonyra zárt hiába vetsz. A kit
Akar, bocsát be és ki. Sok ezer van
Tudtán kívül e bajba’. – No’s fiam

MAMILIUS.
Mondják, reád üték.

LEONTES.
A még szerencse. –
Mit? Itt Camillo?

CAMILLO.
Igen, jó uram.

LEONTES.
Menj játszni, gyermek. – Menj, te jó fiú vagy! (Mamilius el.)
Camillo, még a nagy király marad.

CAMILLO.
Sok bajt adott, míg megakaszthatád
Hajója horgonyát, csak alig állt meg.

LEONTES.
Ah! vetted észre?

CAMILLO.
Ellenállt soká
Kérelmeidnek. Sürgős ügyei
Nagyon vonák őt.

LEONTES.
Vetted észre? Már
Suttognak, – intenek – „Leontes ilyen
Meg ilyen –” Így is sok. S legutoljára
Látom meg én. – Hogy lőn, hogy itt maradt
Még is? –

CAMILLO.
Kegyes királynénk vette rá.

LEONTES.
Úgy-é? királynénk! kegyes? Meglehet.
Úgy van, – nem úgy. Rajtad kívül, vajjon
Más bölcs kaponya fogta-e föl ezt?
Mert lám, agyad szívós, többet vehet
Magába, mint más ostobább velő.
Nem vette észre más, csak éles elmék?
Csak egy-két átható szem? A tömeg
Vak ilyesekre? Szólj.

CAMILLO.
Vak? Úgy hiszem
Mindenki érti, hogy a cseh király
Még itt időz.

LEONTES.
Mi?

CAMILLO.
Hogy még itt időz.

LEONTES.
Úgy-úgy, de mért?

CAMILLO.
Hogy felségednek és
Jó asszonyunknak kedvét töltse.

LEONTES.
Úgy,
Jó asszonyunk kedvét! Jó, jó! Elég. –
Bíztam, Camillo, benned. Rád bizám
Szívemnek úgy, mint államomnak ügyét.
Mint gyóntató vevéd át titkaim’
S könyült bűnösként váltam tőled el.
De megcsalódtunk egyenes szivedben,
Vagy a mi annak látszott.

CAMILLO.
Oh! az isten
Mentsen meg attól!

LEONTES.
Benned nincs elég
Becsűlet, hogy szilárd légy; vagy ha volna
Rá hajlamod, de gyáva vagy, ki a
Becsűletet hátulról sebzi meg,
Hogy vissza tartsa; avagy szolga, ki
A legnemesb bizalmat, hanyagul
Játszodja el; vagy végre oly bolond,
Ki tételét elvesztve csalfa játszmán,
Tréfának véli azt.

CAMILLO.
Kegyelmes úr!
Hanyag, botor, vagy félénk leheték,
Mert e bűnöktől nem ment senki, bár
Hanyag-, botor- vagy félénk-volta, nem
Tűnik ki mindig a torzsalkodó
Élet zajában. Én, ha érdekedben
Hanyag valék, botorságom tevé; ha
Szándékosan játsztam botort, csupán
Meggondolatlan hanyagság okozta.
S ha néha féltem tenni ott, hol a
Kétes sikert igérő vakmerőség
Vádolhatá a tenni nem merőt
– A tett után –: oly gyávaság, mely a leg-
Bölcsebbel is köz. Mind oly gyöngeségek,
Mikben, király! szünetlen szenved a
Becsűletesség. – Ám, kegyelmes úr!
Szólj nyiltan! Ám saját arczával állítsd
Elém a bűnt, – s ha el nem ismerem:
Úgy nem enyém!

LEONTES.
Nem láttad-é, Camillo –
(De kelle látnod, ha csak szemeden
Nincs vastagabb bőr, mint férj szava) – vagy
Hallád-e (hisz! ily tiszta látszaton,
Nem néma a hír), – vagy gondoltad-e,
(Mert eszme sincs abban, ki erre nem
Eszmélne!) – hogy nőm csalfa. Valld meg ezt,
Avagy tagadd eszed, szemed, füled.
Mondd nőm rimának. Mondd, hogy aljasabb, mint
A rossz cseléd, ki nász előtt magát
Megadja. Mondd ki! Valld meg! Csak nyilatkozz’!

CAMILLO.
Bizony, nem állnék tétlenűl, ha más
Így meggyalázná asszonyom; boszút
Állnék azonnal. Oh király! magadhoz
Méltatlanabbat nem mondál soha,
Mint ezt, a mit csak ismételnem, oly rút
Bűn volna, mint a tett, ha az való.

LEONTES.
S a sugdosás? Arcz arczra tétele?
Csók, nedves ajkról? – mind ez semmi? A
Kaczajnak útját elvágó sohaj –
(A tört becsűlet e biztos jele!) –?
Lábnyomkodás? Szünetlen zúgba ülés?
S vágy: vajha volna gyorsabb az idő?
Az óra, percz, – a dél meg éj! Legyen
Mindenki vak, merő vak, – ők, csak ők ne,
Hogy biztosabban vétkezhessenek!
S mind semmi ez? – Oh! akkor a világ
S mi benne van, mind semmi! A nagy ég is
Mind semmi. Semmi úgy a cseh király,
És semmi nőm is; s e sok semmi nem tett
Semmit, ha semmi mind ez!

CAMILLO.
Jó uram!
Gyógyúlj ki még e bajból jókorán, mert
Halálos ez.

LEONTES.
Valld meg, hogy úgy van!

CAMILLO.
Oh nem,
Nem, jó uram!

LEONTES.
De úgy! Hazudsz, hazudsz!
Mondom, hazudsz Camillo! és gyűlöllek!
Jobb: mondd, hogy félkegyelmű, bárgyú vagy;
Vagy léha szélkakas, ki jót, rosszat
Egyszerre látva, mindenikre bókol.
Ha nőmnek oly romlott voln’ mája, mint
Erkölcse: biz’ egy félórát sem élne!

CAMILLO.
S ki rontja meg?

LEONTES.
Ki? A kinek nyakán
Ékszer gyanánt csüng. A cseh. És ha még
Egy-két hívem vón’, kik becsűletem
Úgy tartanák, mint önnön hasznukat:
Azok, tudom, tennének olyat, a mi
További rossznak véget vetne. Sőt
Magad, pohárnoka, kit porbul én
Vevék ki, – a ki mint az ég a földet
S eget a föld: oly tisztán láthatod
Sérelmemet, – te, oly fűszert tehetnél
Kelyhébe, a mely néki örök álmot
S üdülést adna nékem.

CAMILLO.
Oh uram!
Ezt én tehetném, nem gyors mérgezés,
De lassú és szelidebb ital által,
Gyanútlan. Ámde hinni nem tudom,
Hogy drága úrnőm, a ki oly magas
Királyi fényben ül, ily rút mocsok
Foltját viselné. Én szerettelek –

LEONTES.
Rothadj el kételyeddel! Azt hiszed,
Oly balga volnék, oly gyámoltalan,
Hogy enmagam gyötörjem? Nyoszolyám
Hótisztaságát bészennyezzem? (Az
Ha tiszta, álmot ad; ha mocskos, úgy
Tövis, csalán, darázsfulánk.) Fiam
Királyi vérét botránynak tegyem ki?
(Mert őt enyémül tartom, szeretem.)
S meggondolatlanúl tenném e mind ezt?
Ki volna ily botor? –

CAMILLO.
Uram, hiszek már.
A cseh királyt eltészem láb alól;
Föltéve, hogy, ha tőle mentve lészsz,
Nődet megint szívedbe fogadod,
Úgy mint előbb. – Csak fiadért is! A
Rágalmakat lefegyverezni itt,
S szomszéd s rokon királyi udvaroknál.

LEONTES.
Tanácsod az, mit én is tervezék.
Becsűletét nem tiprom el. Nem én.

CAMILLO.
Uram, menj,
S oly vidor arczczal, milyet ünnepeknél
Szokott viselni a szíves barátság,
Szólj nődhez, a királyhoz. Én vagyok
Pohárnoka, – s ha tőlem valaha
Kap jó italt még: szolgádnak ne tarts!

LEONTES.
Így!
Tedd ezt, s szívem felét bírod. Ne tedd:
S a magadét metszetted át.

CAMILLO.
Tudom.

LEONTES.
Nyájas leszek, mikép tanácsolád. (El.)

CAMILLO.
(egyedül).
Oh nyomorúlt nő! S magam is, minő
Helyzetbe jöttem! A jó Polixenest
Elöljem? És mért? – Semmi ok, csupán
Uram parancsa, – ő pedig, szegény,
Magával meghasonlva, azt kivánja,
Hogy más is az legyen… Ha megteszem:
Mi jutalom vár? Volna példa rá,
Hogy ennyi száz királygyilkos közű
Egy boldogúlt: nem tenném úgy sem! Így, –
Midőn sem ércz, se kő, se pergamen
Nem őriz egy példát sem, – maga a
Gazság is elborzadna. Ide kell
Hagynom az udvart; teszem, nem teszem,
Egyként nyakam töröm. Jó csillagom, jer!
– Itt jő Polixenes.
Polixenes jő.

POLIXENES.
Megfoghatatlan!
Itt csillagom hanyatlik. Még nem is
Szól? – Jó napot, Camillo.

CAMILLO.
Üdv neked
Dicső király!

POLIXENES.
Mi hír?

CAMILLO.
Nincs semmi olyas.

POLIXENES.
De a király úgy néz ki, mintha el-
Vesztette volna tartományai
Legkedvesebbjét. Most találkozánk.
Szokás szerint köszöntém; ő szemét
Elfordítá és ajkát megvetőn
Fölvetve, elsiet; ott hagyva engem,
Gondban: mi történt, a mi ennyire
Megzavará?

CAMILLO.
Uram! nem is merem
Azt tudni!

POLIXENES.
Tudni nem mered? Tudod,
S közölni nem mered velem? Úgy, úgy!
Mert önmagadban, a mit tudsz, tudod
S nem mondhatod, hogy nem mered. Barátom
Megváltozott arczod, tükör nekem,
Mi engem is változva mutat. E
Válságban, úgy-e, részem van, hisz az
Rám is kiterjed!

CAMILLO.
Baj van itt, a mely
Többünkre elragadt. De én e bajt
Meg nem nevezhetem. A baj, uram,
Tőled ragadt ránk, bár beteg se’ vagy.

POLIXENES.
Tőlem ragadt? Mikép ragadt? Ne mondj
Olyan szeműnek, mint a baziliszk.
Ezrekre néztem, kik tekintetemtől
Üdűltek, egy se’ halt meg. Halld, Camillo,
A mily igaz nemes vagy és a mellett
Tanult, tapasztalt, a mi nem kisebb dísz
Nemünknek, mint az ősök czímere,
Kiktől öröklők a nemes nevet:
Kérlek, kivánom, – hogy ha tudsz olyast,
Mit hasznos volna tudnom, szólj! ne zárd
Titok-börtönbe.

CAMILLO.
Jaj! nem szólhatok.

POLIXENES.
Tőlem ragadt a baj? – S én jól vagyok?
Felelj nekem! Hallod, mindenre, a mi
Csak férfinak szent, mit becsülete
Joggal kiván, – s bizonynyal olyan ez,
Mit én kivánok, – szólj, minő veszély
Csúszik felém? minő esélyt gyanítsz?
Milyen közel – vagy távol áll? Van-e
– S ha van, mi mód, meggátlanom? Ha nincs,
Mikép viseljem?

CAMILLO.
Halld tehát, uram,
Ha becsület nevében hiv fel az,
Ki becsületben áll előttem. Ím
Tanácsom, és azt oly gyorsan kövesd,
Mint én kimondom, mert különben én
S te, veszve volnánk.

POLIXENES.
Folytasd, jó Camillo.

CAMILLO.
Rám bízta, hogy megöljelek.

POLIXENES.
Ki?

CAMILLO.
A
Király.

POLIXENES.
S miért?

CAMILLO.
Úgy véli, sőt bizony-
Szóval megesküszik rá, mintha csak
Saját szemével látta volna, vagy
Eszköz lett volna benne, hogy nejével
Tiltott viszonyban állasz.

POLIXENES.
Fagyjon úgy
Rút kocsonyává bennem a nemes vér
S nevem kössék azéval össze, ki
Az Istenembert eladá! Legyen
Most tiszta hírem oly bűzhödt, hogy undort
Gerjeszszen a legtompább orrban is, ha
Közelgek, úgy kerüljön minden ember
S utáljon inkább mint a legnagyobb
Dögvészt, miről hír fönmaradt.

CAMILLO.
Ha bár
Leesküszöl rá minden csillagot
S mindnek hatalmát, – könnyebb lesz a tengert
A hold uralma alól feloldanod,
Mint esküvel leverned, okkal őt meg-
Ingatnod abban, a mit esztelen
Hitének oszlopára épitett,
S mitől, ha meghal, akkor áll csak el.

POLIXENES.
Mikép eredt gyanúja?

CAMILLO.
Nem tudom.
De bizonyos, hogy kikerűlni jobb a
Bajt, mint kutatni: mint eredt? Ha hát
Bizol becsületembe’, melyet ím
E testben őrzök (s ezt is zálogúl
Vigyed magaddal) – még ez éjjel – el!
Kíséretednek megsugom, hogy’ állunk;
S kis csapatokban, mind külön kapun
Kiszöktetem. Magam, minden szerencsém
Kezedbe tészem, itt úgy is leszállt
Napom. Ne kétkedj’, esküszöm szülém
Becsületére, hogy valót beszéltem;
S ha még kutatnád: én nem várom azt be,
S te sem vagy itt biztosb, mint valamely
Rab, a kinek ítéletét, maga
Mondá ki a király s vesztére esküdt.

POLIXENES.
Hiszek neked. Arczán láttam szivét.
Csak add kezed, s vezess. Hozzám közel lesz
Mindig helyed. Hajóim készen és
Kiséretem két napja várja már
Az indulást. – E féltés tárgya nagy
Becsű, – s ez a mily ritka kincs, az is
Oly nagy leend; hatalmas a király,
Azért erős haragja; s mert magát
Az által véli meggyalázva, kit
Barátnak ismert: annál keserűbb
Leend boszúja. Rettegés fog el!
Járjon velünk üdv; vigasztalja ég
Szegény királynét, kit ártatlanúl,
Alaptalan gyanú nyom! Jer Camillo,
Atyám gyanánt foglak tisztelni, ha
Kimentesz innen. Fussunk.

CAMILLO.
A kapuk
Kulcsával én rendelkezem. Királyom,
Az óra sürget. Jőj, kegyelmes úr!

MÁSODIK FELVONÁS.

I. SZÍN.

Mint előbb.
Hermione, Mamilius, Udvarhölgyek.

HERMIONE.
Vigyétek e fiút, mert úgy gyötör,
Hogy ki nem állom.

1. HÖLGY.
Jőjön, herczegem,
Játszszunk együtt.

MAMILIUS.
Te nem kellesz nekem.

1. HÖLGY.
S mért, édesem?

MAMILIUS.
Erősen csókolsz, s úgy szólsz mintha még
Kis baba volnék. – Téged jobb szeretlek!

2. HÖLGY.
S mért uracskám?

MAMILIUS.
Nem azért, hogy a
Szemöldököd setétebb. Fekete
Szemöldök, úgy mondják, legszebb a nőknek,
De úgy, ha nem túlságosan busás,
Csak mint egy iv, vagy holdújság, minőt
Egy szálecsettel rajzolunk.

2. HÖLGY.
Kitől
Tanultad ezt? –

MAMILIUS.
Magamtul, asszonyok
Arczárul. – Ej! milyen színű a te
Szemöldököd?

1. HÖLGY.
Kék.

MAMILIUS.
Ejnye, ez bolond!
Láttam, hogy egy asszonynak orra kék volt,
De nem szemöldje.

2. HÖLGY.
Édes herczeg, a
Királyné megbetegszik, és mi egy
Szép kis fiúnak udvarlunk ma-holnap,
Akkor tudom, mulatna ön velünk,
Ha elfogadnók.

1. HÖLGY.
Mostanság hizott
Ily nagyra. Isten szabadítsa jól!

HERMIONE.
Mi bölcs beszédek! Jöszte csak fiam,
Megint tied vagyok, csak ülj le mellém
S mondj egy mesét.

MAMILIUS.
Vidám vagy bús legyen?

HERMIONE.
Oly víg a mint csak akarod.

MAMILIUS.
De bús
Kell télre. Egy kísértetest tudok.

HERMIONE.
Hát mondd el azt. Csak jöszte, ülj le. Jőj.
Hadd lám, mikép tudsz elrémítni, mert
Értesz ahoz.

MAMILIUS.
Hol, hol nem, volt egy ember –

HERMIONE.
Csak jöszte, ülj le, úgy folytasd tovább.

MAMILIUS.
A temetőn lakott. – Halkan beszélek,
A tücskök meg ne hallják.

HERMIONE.
Jer közelb,
S úgy súgd fülembe.
Leontes, Antigonus, Urak, Kiséret jönnek.

LEONTES.
Hogy ott találták? És kisérete?
És vele volt Camillo?

1. ÚR.
Ott a fenyves
Mögött találtam; így sietni, még
Senkit sem értem. A hajókig el
Kisértem a szememmel.

LEONTES.
Mily szerencse,
Hogy oly világos, tiszta volt gyanúm!
Bár voln’ csalódás! Mily gondtalanná
Tesz e szerencse! Poharunkba tán
Pók mászhatik, – megiszszuk, elmegyünk,
S mérget nem érzünk, mert a tudalom
Mérgezve nincs; de lássa valaki
Az undorítót, – tudja mit ivott, –
Majd oldalát, mellét szaggatja, úgy
Émelyg miatta. Én megittam – és
Látám a pókot. – Camillo vala
A kerítő. Ez összeesküvés
Éltemre, koronámra. Mind igaz, tény,
Mi gyanú volt. E nyomorúlt, kit én
Fizettem, – ott több fizetést kapott.
Fölfedte tervem, csúffá tett, kijátszott!
– Hogy nyiltak oly könnyen meg a kapuk?

1. ÚR.
Szavára, melynek tenmagad adál
Ily s még nagyobb tekintélyt.

LEONTES.
Jól tudom.
(Hermionehoz) Add e fiút! Örülök, hogy magad
Nem szoptatád. Bár valamennyiben
Rám is hasonlít, – így is sok, nagyon
Sok benne a te véred.

HERMIONE.
Tréfa ez?

LEONTES.
El a fiút! Hozzá közel se légyen!
Játszszék amazzal majd, kit most visel; azt
Polixenestől s nem tőlem nyeré!

HERMIONE.
Ezt tagadom, sőt úgy megeskhetem,
Hogy el kell hinned tagadásomat,
Bár most gyanúra hajlasz.

LEONTES.
Ím, urak!
Nézzétek őt meg; nemde, szóltok: ez
Bizony derék nő! ámde szivetek
Jobb érzete azonnal így felel:
„Mi szörnyű kár, hogy nem becsületes!”
Dicsérni hát csak szép szinét lehet, (s az
Bizonynyal érdemel magasztalást)
S azonnal egy „hm” – egy vállvonítás –
(E bélyegecskék, mikkel gyakran él
A rágalom, – nem! – oh csalódom! – a
Szánalom él velök; – a rágalom
Magát a szent erényt bélyegzi meg)
E vállvonítás, e „hm” közbejő,
Ha szóltok „mily derék nő” – mielőtt
Rá mondanátok, hogy „becsületes” –
De tudjátok meg, attól, kit leginkább
Sebez: – hogy ő parázna!

HERMIONE.
Mondaná
A leggazabb a földön ezt a szót,
Csak még gazabbá lenne általa.
De te uram, – te csak csalódol.

LEONTES.
Én nem!
De te csalódtál: Leontessel össze-
Vétvén Polixenest. Oh nyomorú,
Kinek nem adom érdemelt nevét,
Nehogy utánam a gorombaság
Ily nyelvvel éljen minden rangban, a
Különbséget feledve, mely király
S koldus között van. Azt mondám imént:
Parázna ő, azt is mondám, kivel.
Több: – áruló is. Egyetért vele
Camillo, a ki olyat tud felőle,
Mit magának is szégyen tudni, csak
Csábítójával; – hogy ágyfertező,
És oly czudar, mint kit az utczanép
Csúf névvel illet; igen, e szökés is
Tudtával eshetett.

HERMIONE.
Az égre, nem!
Mind erről mitse’ tudtam. Hogy fogod
Búsulni majd, ha minden kiderűl, hogy
Így meggyaláztál! Oh én jó uram!
Elég lesz-é majd akkor: mondanod,
Hogy megcsalódtál? –

LEONTES.
Nem csalódhatom!
Mert hogyha ez meginghat: úgy a föld
Beroskad egy kis pörgetyű alatt.
– Börtönbe véle, s a ki érte szól:
Bűntársa, csak mert szólni mert!

HERMIONE.
Fölöttem
Balcsillag ég. Tűrnöm kell, míg az ég
Rám kedvezőbb sugárt vet. Oh urak!
Nem sirok én oly könnyen, mint nemem
Szokott, – s e lágy harmat hiánya tán
Szánalmatok’ kiaszni hagyja; de
Szívemben oly igaz bú vett lakást,
Mely jobban ég, mintsem köny oltaná.
Csak arra kérlek: oly mérték szerint
Itéljetek, mit a jó szív sugall.
– S teljék be most, mit a király parancsolt!

LEONTES.
Meglesz-e már?

HERMIONE.
Ki jő velem? Uram,
Hagyd, hölgyeim kisérjenek. Tudod,
Állapotom kivánja. Ti bohók!
Ne sirjatok, nincs ok reá! Ha majd
Halljátok azt, hogy börtönt érdemel
Úrnőtök: akkor záport sirjatok,
Bár megmenekszem. Most, hogy így esett,
Javamra lesz még. Uram, isten veled!
Nem vágytam látni bánatod’ – de most
Látandom, azt hiszem. – Hölgyek, jerünk!
Velem jöhettek.

LEONTES.
El! Parancs szerint!
(Királyné, Hölgyek el.)

1. ÚR.
Felség, könyörgök, szólítsd vissza őt!

ANTIGONUS.
Gondold meg, oh uram, különben a
Törvény erőszak lesz, s alatta hárman
Szenvedtek: önmagad, nőd és fiad.

1. ÚR.
Uram! jót állok életemmel, és
Ha akarod, azt teszem föl reá,
Hogy a királynő szennytelen – ez ég
Előtt s előtted! – tudniillik ebben,
Mivel te vádlod.

ANTIGONUS.
Ha bebizonyul
Hogy bűnös: – úgy őrt állok szűntelen
Nőm ajtaján, magamhoz fűzöm őt
S csak úgy hiszek, ha látom őt s tapintom;
Mert e világon minden női íz,
S a női test minden paránya csalfa,
Ha ő az!

LEONTES.
Fogd be szádat!

1. ÚR.
Oh uram! –

ANTIGONUS.
Értted beszélünk, nem magunk miatt.
Te félre vagy vezetve; valamely
Rágalmazó, – kárhozzon el! – ki megcsalt.
Tudnám csak én, ki? – elbánnék vele!
Ha becstelen nőd: – van három leányom,
Tizenegy éves a nagyobb, a más
Kilencz, a harmadik valami öt, –
De jaj nekik, ha ez való! Hitemre,
Megbénítom mind, míg anyányi kort
Nem érnek! Életet ne adjanak
Parázna sarjnak. Ők örökösim –
– De lettem volna inkább magszakadt,
Mint csalfa nemzedéket szüljenek!

LEONTES.
Egy szót se többet! Mert érzéktek oly
Rideg e tárgyhoz, mint holt ember orra.
De látom, érzem én! oly igazán,
Mint érzitek, látjátok ti – ha így
Hozzátok érek.

ANTIGONUS.
Oh, ha így van, az
Erénynek sír se’ kell, hisz egy parány sem
Maradt belőle, hogy a ronda föld
Undok sarát megédesítse!

LEONTES.
Hát
Nincs hitelem? –

1. ÚR.
Oh, vajha ne legyen
Inkább neked, e tárgyban, mint nekünk!
S jobb hogy legyen való becsülete,
Mintsem gyanúd, bármily nagy bosszúság
Érjen miatta!

LEONTES.
Eh! mit veletek
Még értekezni! Nem inkább saját
Hatalmas ösztönünk kövessük? – Úgy van!
Tanácsotokra nincs szükség, csupán
Jóságom indított: tudatnom ezt, s ha
Bárgyuk ti, vagy azt színlők, igazat
Nem tudtok, nem akartok érteni:
Ám járjatok végére! – mi tovább
Tanácsotokra rá nem szorulunk.
A tény, – vesztés, nyerés, rendelkezés,
Mind a mi dolgunk.

ANTIGONUS.
Vajha, oh király,
Fontoltad volna csak magadba’ meg,
Nem hozva szóra!

LEONTES.
Hogy lehetne az?
Vagy aggkorod miatt vagy bárgyú, vagy
Annak születtél. – Camillo szökése,
Bizalmas egyetértésök (mi már
Oly sokra ment, hogy túl minden gyanún
Csak szemtanú hiányzik, semmi más,
Mert tettre mutat minden más körülmény)
Parancsolták az eljárást. De még
Azon felűl (– ily fontos ügyben a
Hamarkodás bűn volna) követűl
Küldém Diont, Cleomenest, a szent
Apollo templomához, Delphibe,
A kikre ily ügy méltán bízható.
Majd választ hoznak a szent jóstul ők,
S tanácsa fékez vagy sarkantyúzand.
Jól tettem-é?

1. ÚR.
Igen, kegyelmes úr!

LEONTES.
Bár eleget tudok magam, s nekem több
Bizonyíték se’ kell, – a jós ige
Megnyugtatand majd mást is, – a ki híg
Velőjü hittel, nem bír az igazság
Mélyére hatni. Végezők azért:
Legyen rab s eltaszítva ő, nehogy, mit
A két szökevény forralt ellenünk,
Ő hajtsa végre. Most kövessetek.
Közzé kell tenni ezt. Ily fontos ügy
Fölindít minden embert.

ANTIGONUS.
(félre).
Gondolom
Kaczajra majd, ha a való kisül. (Mind el.)

II. SZÍN.

Börtön előszobája.
Paulina, Kisérettel jő.

PAULINA.
Szólítsd a börtönőrt. Mondd meg neki,
Hogy ki vagyok. (1. Kisérő el.)
Szegény nagyasszonyom!
Nincs udvar, a mely méltó volna rád,
S börtönbe’ kell-e sínlened?
Börtönőr jő.
No hát
Ismersz, uram?

BÖRTÖNŐR.
Mint érdemteljes asszonyt,
Kit tisztelek.

PAULINA.
Kérlek tehát, vezess
Úrnőmhöz.

BÖRTÖNŐR.
Az, sajnálom, nem lehet.
Kemény parancs tilt.

PAULINA.
Látom, itt a czél:
Elzárni a becsületet s erényt
Minden baráti szemtől! Hölgyeit
Se’ láthatom? – Csak bár Emiliát!

BÖRTÖNŐR.
Úgy, asszonyom, küldd el kiséreted’
S Emiliát kihívom.

PAULINA.
Menjetek! (Kiséret el.)
Kérlek tehát.

BÖRTÖNŐR.
Azonban, asszonyom,
Beszélgetésteken jelen leszek.

PAULINA.
Jó, jó, legyen! (Börtönőr el.)
Úgy igyekeznek itt
Mázolni azt, mi tiszta, hogy a festék
Se’ fogja már.
Börtönőr visszajő Emiliával.
Nemes hölgy, hogy van a
Kegyes királynénk?

EMILIA.
A hogy ennyi nagyság
S ily balszerencse, együtt, engedik.
Bú s félelem miatt (miknél nagyobb
Mértékűt gyönge hölgy nem állt ki még)
Kissé idő előtt szült.

PAULINA.
S mit?

EMILIA.
Leányt.
S szép és erős babácska, csupa élet.
Szegény anyának már egész vigasz.
Oh kis rabom, – mondja, – mikép te, oly
Ártatlan vagyok én is.

PAULINA.
Arra bátran
Megesküszöm. – Hogy ilyen átkozott
Bolond vakság veré meg a királyt! –
Ezt meg kell tudnia. Ily híradás
Nőt illet. Én magamra vállalom.
S ha mézbeszédű lészek: nyelvemen
Keljen pokolvar, hogy izzó dühömnek
Többé ne légyen trombitája. – Kérlek,
Mondd asszonyomnak hódolásomat,
S ha kisdedét rám bízza, elviszem
Azt a királyhoz s hangos ügyvivője
Leszek ügyének. Nem tudjuk, mikép
Lágyúl el a kicsiny láttára, mert
A néma ártatlanság győzhet ott,
Hol a beszéd sikertelen.

EMILIA.
Derék hölgy!
Oly tiszta jó szíved s becsületed,
hogy nem lehet sikertelen merész
Szándékod; a világon senki sincs
Alkalmasabb e czélra. Asszonyom,
Vonúlj csak e szobába, míg nemes
Ajánlatod úrnőmnek megviszem,
Ki csak ma is ilyesmit tervezett, de
Fölkérni senkit sem bátorkodék,
Félvén, hogy megtagadja.

PAULINA.
Mondd neki,
Hogy nyelvemet használni czélom, és
Ha annyi ész forr rajta, mint merészség
Szívemben: úgy nem kétes a siker.

EMILIA.
Légy áldva; most megyek. – Kérlek, Közelb!

BÖRTÖNŐR.
Ha a királyné a kicsinyt kiküldi,
Én nem tudom, mikép bocsássam át,
Mert arra nincsen engedély.

PAULINA.
Ne félj!
Rab volt a gyermek anyja méhiben,
De most a jó természet által onnan
Mentes s szabad. Nem tárgya a király
Dühének – és nem részes a királynő
Bűnében (– ily bűn hogyha van)!

BÖRTÖNŐR.
Hiszem.

PAULINA.
Semmit se félj. Becsületemre, én
Elhárítom, veszély ha jő reád. (Mind el.)

III. SZÍN.

Szoba a palotában.
Leontes, Antigonus, Urak, Kiséret.

LEONTES.
Nincs sem napom, sem éjem. Gyöngeség
Ily nagyra venni! Merő gyöngeség!
Ha nem létezne már az ok, – fele
Az oknak, ő, a bűnös nő! – A csalfa
Királyt nem éri el karom. Sem ármány,
Sem ész nem ejti meg. – De ezt elérem!
S ha veszve ő, ha tűzbe fojtva: fél
Nyugalmam tér meg. – Ki van itt?

1. ÚR.
Uram –

LEONTES.
Hogy van fiam?

1. ÚR.
Az éjjel jól aludt; meg-
Gyógyul, reméljük.

LEONTES.
Mily nemes gyerek!
Alig tudá meg anyja becstelen
Voltát: alélt, beteg lett, oly nagyon
Szívére vette, mintha önmagát
Érné gyalázat érte; elveszett
Jó kedve, éte, álma, – oda lőn.
El! hagyjatok! Te, nézd meg, hogy van ő.
(Egy Kisérő el.)
Nem! arra még gondolni sem lehet.
A bosszúterv magába visszahull
Ez oldalon. Igen hatalmas ő
Magában is, szövetség által is.
Maradjon! Jő ideje még! Most a nőn
Állok bosszút. Polixenes s Camillo
Nevetnek! Búm kaczagják. Hajh, karom
Nem éri őket el; – majd nem kaczag
Ez itt, tudom.
Paulina jő a kis Csecsemővel.

1. ÚR.
Megállj, itt nem szabad.

PAULINA.
Sőt, jó urak, ti légyetek segédül.
Több nektek e zsarnok haragja, mint
A királynő halála? E kegyes
Szűz léleké, ki tisztább, mint a mily
Féltékeny ő?

ANTIGONUS.
Elég az is!

1. ÚR.
Ez éjjel
Nem alhatott, tilalmas bárkit is
Hozzá bocsátnunk.

PAULINA.
Csak ne oly heven!
Én visszahozom álmát. Ti, urak,
Kik mint az árny csúsztok nyomán, s ha ő
Sóhajt, ti nyögtök, – ébrenlétinek
Tápot ti adtok! Az én szavaim
A mily valók, oly gyógyerélyüek
Lesznek reá, kitisztítják e rút
Szeszélyből, mely miatt nem alhatik.

LEONTES.
Mi lárma ez? –

PAULINA.
Nem lárma, jó uram!
Csak a komák felől tanácskozunk.

LEONTES.
Mit! Vakmerő! – Antigonus, neked
Parancsolám, hogy hozzám ne bocsásd.
Tudván, hogy erre készül.

ANTIGONUS.
Mondtam is,
Hogy haragod, felség, és az enyém
Sújtandja, ha belép.

LEONTES.
S nem birsz vele?

PAULINA.
Bir abban, a mi rossz. De itt, (ha csak
Úgy nem tesz, mint te, felség, s nem csukat be
Hűségemért –) ebben nem bir velem.

ANTIGONUS.
No lásd, uram, ha így iramlik, én
Rohanni engedem; de nem szokott
Megbotlani.

PAULINA.
Felség, kegyelmes úr!
Hallgass ki, kérlek, esdem, engemet!
Ki hű szolgád vagyok, sőt orvosod,
S igaz tanácsosod, ki ím a bajt
Gyógyítni oly szókkal merem, miként
Talán kevésbbé láttatom hivednek,
Mint itt ezek. Halld! Jó nődtől jövök.

LEONTES.
Jó nőm?

PAULINA.
Igen, jó nőd, jó nőd, uram!
S kész volnék harczczal bizonyítni azt,
Csak férfi volnék, bár oly gyönge is!

LEONTES.
Vigyétek el.

PAULINA.
Hozzám közel csak az
Jőjön, kinek nem drága a szeme.
Önként is elmegyek majd; ám előbb, be-
Végzem, miért jövék. A jó királyné,
(Mert jó bizonynyal!) lánykát szült neked,
S itt küldi, hogy megáldd. (Leteszi.)

LEONTES.
El, rút boszorkány! Dobjátok ki a –
Te kitanult kerítő!

PAULINA.
Nem, uram!
Ahoz nem értek, mint te nem ahoz,
Hogy így nevezsz! Mert oly becsületes
Vagyok, minő botor te – s ez elég,
Hogy ily világban becsületünk legyen.

LEONTES.
Gazok! nem űzitek ki? – Vigye fattyát!
(Antigonushoz.)
Te hígeszű, te asszonyok bolondja!
Kit ime jérczéd orron fogva hurczol, –
Csak fogd e fattyat, hallod? Add e vén
Birkának újra.

PAULINA.
Átkozott legyen
Kezed, ha így a herczegnőhöz érsz,
A mily hazug gúnynévvel illeté
Az apja.

LEONTES.
Tart nejétől az öreg!

PAULINA.
Bár tartanál te! Mert kétségkivül
Úgy magadénak hinnéd gyermeked.

LEONTES.
Mind árulók!

ANTIGONUS.
Az égre, nem vagyok.

PAULINA.
Sem én, sem itt ezek; egy áruló
Van itt, s az ő, ki maga s a királyné
S fia s leánya szent becsűletét
Elárulá a kardnál élesebb
Falánku rágalomnak! S még nem is
Akarja (mintha átok tiltaná)
Mozdítni rút gyanúja gyökerét,
Mi oly rohadt, a mily ép’ valaha
Csak kő avagy fa volt!

LEONTES.
E szemtelen,
Rossz, nyelves asszony megveré urát
S most rám ugat. – A fattyú nem enyém.
Polixenesnek sarja. El vele!
Anyjával együtt tűzbe a porontytyal!

PAULINA.
Tied szegényke; s elmondhatjuk a
Közpéldaszót, hogy rád üt, mintha csak
A szádon pökted volna. Ím, urak –
Bár kisnyomatban, de a tartalom
Az apja másolatja; száj, szem, orr,
Itt e redő, a homlok, maga e
Gödörke állán, arczain; mosolyja,
Még a picziny kis kéz alakja is,
Az ujja, körme, – mind egy szálig az!
S te jó istennő, természet! – ki oly
Hasonlatossá tőd ahoz, kitől
Eredt: – ha te formálod a kedélyt is,
Csak sárga színt ne tégy ehez! nehogy
Majd gyanakodjék ő is, hogy szülötti
Nem férjeé!

LEONTES.
Boszorkány! – S gyáva te,
Bitó neked, hogy nyelvét nem birod
Megfogni már!

ANTIGONUS.
Ha valamennyi férj,
Ki arra képtelen, bitóra jut:
Alig maradna egy alattvalód.

LEONTES.
Még egyszer, el!

PAULINA.
A legkegyetlenebb
Zsarnok se’ tenne így.

LEONTES.
Várj, máglyatűzre
Dobatlak!

PAULINA.
Azt se bánom. Az lesz az
Eretnek, a ki rakja a tüzet,
Nem a ki rajta ég. Nem mondalak
Zsarnoknak, – ám kegyetlenséged a
Hű nő iránt (ki ellen más erősség
Nincs, mint a kósza, ingatag gyanú –)
Zsarnokká bélyegez, s utálatos
Botrány kövévé a világ előtt!

LEONTES.
Jobbágyok! Ajtót! Dobjátok ki! Ha
Zsarnok volnék: mi volna élte? Ha
Annak ismerne, merne-é vajjon
Annak nevezni? El vele!

PAULINA.
De kérlek,
Ne űzzetek. Önként megyek. – Tekints
Kis gyermekedre, felség; a tied!
Oh adjon ég jobb szellemet beléd!
No, mit akartok? – Ti, kik úgy hizelgtek
Bolond szeszélyinek: nem! egy se’ tesz
Hasznot neki! Csak hagyjatok! Megyek már! (El.)

LEONTES.
Te, áruló, vevéd rá nődet erre!
Mit? gyermekem? Vigyétek! Te magad,
Te, pártfogója, vidd s a tűzbe dobd.
Épen te és nem más; vidd és ne késs!
Egy óra múlva hozz felőle hírt,
Hogy megesett (s bizonyítékkal ám!)
Különben érte életed fizet
És mindened, mivel birsz. Ha habozsz
S dühömmel szembeszálsz: csak mondd ki. Én
Saját kezemmel zúzom össze a
Poronty agyát. Menj, dobd a tűzbe, mert
Nődet te bíztatád fel.

ANTIGONUS.
Én, uram, nem.
Urak, derék barátim, légyetek
Tanúk reá!

1. ÚR.
Felség, mi bizonyítjuk,
Ő nem hibás, hogy nője ide jött.

LEONTES.
Mind, mind hazudtok.

1. ÚR.
Oh felséges úr,
Adj több hitelt nekünk; mindig hivek
Valánk szolgálatodban, úgy itélj,
Kérlek, felőlünk. Térden állva esdünk
(Mint múlt s jövő hűségünk díjaért)
Másítsd meg e szándékodat.
Oly szörnyű, véres az: hogy nem vezethet
Jó végre! Nézd, mindnyájan térdelünk.

LEONTES.
Pehely vagyok, mit minden szél lebegtet.
Megérjem azt, hogy térden lássam e
Fattyút s atyjának mondjon engemet?
Jobb, veszszen el most, mint utóbb is, el-
Átkozzam őt! De jó! hadd éljen! – És
Még sem! –
(Antigonushoz.)
Te, jer csak! a ki oly igen
Szorgoskodál a báb’asszonynyal itt, hogy
Megmentsd e fattyút, (mert oly igazán
Fattyú, a mint szakálad ősz –) na, mondd csak:
Mit mersz e kis porontynak élteért?

ANTIGONUS.
Bármit, ha nincs felűl erőmön, és
Becsület ellen. Ennyit legalább:
A mi kevés vér még erembe’ van,
Kiontom érte. – Mindent, mit lehet!

LEONTES.
No, ez lehet. Esküdj e kardra, hogy
Parancsomat betöltöd.

ANTIGONUS.
Esküszöm.

LEONTES.
Halld meg s akép tégy. Mert a legkisebb
Mulasztás nem csak rád hozand halált,
De szájas nődre is, – kinek legyen
Bocsánad addig. Hűséged szerint
Rendeljük ím: vidd e fattyú leányt
Oly puszta helyre, mely kívül esik
Országainkon – s hagyd ott irgalom
Nélkül, magára, szabad ég alatt.
– Mint idegent hozá nekünk a sors;
Úgy tedd, ( s különben lelkedet veszély
És tested érje minden gyötrelem)
Ha nem teszed, viszont, mint idegent
A sors ölébe, – az táplálja – vagy
Veszítse el! – Vidd!

ANTIGONUS.
Meglesz, esküszöm,
Bár irgalmasb vón’ így a gyors halál.
Jer, kis babám. Egy égi szellem a
Hollókat, ölyveket tanítsa meg,
Hogy légyenek dajkáid! Farkasok,
Medvék, feledve a vadságot, ily
Szolgálatot már tettek. Oh király! több
Szerencse érjen, mint a mennyit e
Tett érdemel. Neked meg, veszni szánt
Kicsiny! az átok ellen pártodúl
Az ég áldása álljon!
(El a Csecsemővel.)

LEONTES.
Nem! Soha
Nem tartom más porontyát.
Szolga jő.

SZOLGA.
Felség! azoktól hírnök jött, kiket
Delphibe küldtél. Partra szállt Dion
S Cleomenes. Sietve közelítnek.

1. ÚR.
Útjok, valóban, gyorsabb, mint hivők.

LEONTES.
Huszonnegyed nap vannak úton; ez
Mutatja, hogy dicső Apoll’ hamar
Tett igazat s adott ítéletet.
Készüljetek. Tanácsot gyűjtsetek,
Hogy végezzünk azonnal, hűtelen
Hölgyünk fölött. Nyiltan vádoltam őt,
Legyen tehát nyilt a vizsgálat is.
Míg él: szívem merő teher nekem.
Most hagyjatok magamra. És a mit
Parancsolék, tegyétek. (Mind el.)

HARMADIK FELVONÁS.

I. SZÍN.

Utcza valamely városban.
Cleomenes, Dion jönnek.

CLEOMENES.
Az ég derült ott, és a lég szelid,
Termő a föld, s a templom ékesebb
Sokkal, hírénél.

DION.
Azt dicsérem én,
Mi engem meghatott: – az isteni
Díszöltönyök (mert így nevezhetem),
És viselőik méltósága az!
S az áldozat! Mi szent, mi ünnepélyes,
Mily földfeletti!

CLEOMENES.
S mindenek fölött
A süketítő jóslat zengzete,
E mennydörgés testvére; a mikor
Fülembe zúdult: semmivé levék.

DION.
Ha útazásunk oly jó sikerű
Lesz asszonyunkra (vajha úgy legyen!)
Mily kellemes, gyors s drága volt nekünk:
Úgy nem hiába fáradunk.

CLEOMENES.
Nagy Apoll’
Fordítsa jóra! Nekem legalább
A Hermion’ ellen erőszakolt
Vádak sehogy se tetszenek.

DION.
Minél
Erőszakosbak, annál hamarabb
Megoldják vagy bevégzik a vitát.
Ha jóslatunk, mit ím a főpap így
Pecsét alatt adott át, nyitva lesz:
Napfényre jő a nagysúlyú titok.
Előre, gyorsan! Adjon ég sikert!
(Elmennek.)

II. SZÍN.

Törvényterem.
Leontes, Urak, Tisztek.

LEONTES.
E törvényszék (fáj mondanunk) saját
Szívünkre támad; a vádlott egyén:
Király leánya; nőnk; hajh, igen is
Szeretve tőlünk; – im elutasítjuk a
Zsarnok nevet, midőn ily nyílt uton
Hagyjuk perét lefolyni, – egyenest,
Törvény szerint fölmentve, sújtva, őt.
Hozzátok a fogolyt.

TISZT.
Ő felsége, a
Király kivánja, hogy jelenjen itt
Meg a királyné, a törvény előtt.
Szünet. – Hermione őrizettel. Paulina, Kiséret jönnek.

LEONTES.
Olvasd a vádlevélt.

TISZT.
(olvas).
„Hermione, a tisztes Leontes, szicziliai király neje! – felségsértéssel vagy vádolva, s ítélet elé állítva: hogy Polixenessel, Bohemi királyával paráználkodtál; Camillóval összeesküvést forraltál felséges urunk, királyi férjed élete ellen. Mely gonosz szándék nagy részben világosságra jövén, – te, Hermione, alattvalói hűséged, kötelességed ellenére, tanácsoltad és segítetted őket, életök biztosítására, éjjeli megszökésökben.” –

HERMIONE.
Mert minden, a mit mondandó vagyok
Csupán a vádnak tagadása, és
Nincs más tanúm mint önmagam, – talán
Hiába mondom: „ártatlan vagyok!”
Mert tisztaságom csalfaság gyanánt
Levén kikiáltva: a mit mondok is,
Mind annak vétetik. – De hogyha égi
hatalmak földre látnak (s látnak is!)
Ártatlanságom elpirítja úgy
– Nem kétkedem, – a hamis vádat, és
Nyugalmamon a zsarnokság remeg.
Uram, te legjobban tudod, (holott
Nem tudni látszol) hogy múlt éltem oly
Szűz, tiszta, hű volt, – mily boldogtalan
Vagyok ma, s ez több mindennél, mit a
Történet, bár segítve a mesétől,
Tud színre hozni, mulatságul a
Tömegnek. Íme a királyi ágy
Részese én, a trón osztályosa,
Egy nagy király leánya, egy reménydús
Herczegnek anyja – szót szaporitok
Élet- s becsületért, mindenkinek
(Ki csak akarja) hallatára, itt.
Éltem csak úgy tartom, mint bánatom
Terhét: szabadulnék tőle szívesen.
Becsületem – örökség gyermekimnek
S ezért teszek szót. És uram, saját
Lelkedre útalok: míg udvarunkhoz
Nem jött Polixenes, mint álltam én
Kegyedben? és hogy érdemlém meg azt?
Mióta itt volt, mivel okozék
Botrányt, hogy ily rút vád alá esém?
Ha a becsület szűk korlátain
Túl léptem egyet, szó, tett, akarattal,
A vétek útján: – minden szív legyen
Kemény, a melyhez fordulok; saját
Enyéim is undorral nézzenek
Síromra!

LEONTES.
A ki bűnre vakmerő,
Az azt tagadni szintoly szemtelen.

HERMIONE.
Igaz lehet, de rám nem illik a
Mondás.

LEONTES.
Tagadni könnyű.

HERMIONE.
Több hibát,
Mint a mit elkövettem, semmikép
Se’ vállalok. Polixenest, kivel vád
Alatt vagyok, szerettem, mondhatom,
Mint a becsület engedé, hasonló
Állású hölgynek; úgy, a mint magad
Kivántad azt; – mit hogyha nem teszek,
Úgy engedetlen s hálátlan vagyok
Hozzád s barátodhoz, kinek hüsége,
Mióta szólni tud, gyermekkor óta,
Szünetlenűl azt vallja, hogy tied.
Az összeesküvés, – azt nem tudom
Mily ízű, bár előmbe tálalák
Itt, kóstolóra. Azt tudom: Camillo
Becsületes volt; – hogy miért hagyá
El udvarunkat, – ha az isten is
Úgy tudja mint én, ő sem tudja akkor!

LEONTES.
Tudtad szökését, valamint tudád,
Mit tészsz, ha távozott.

HERMIONE.
Bocsáss meg, oly
Nyelven beszélsz, a melyet én nem értek.
Szeszélyid életemre törnek; örömest
Letészem azt!

LEONTES.
Szeszélyim: tetteid!
Polixenestől fattyad született,
Azt álmodá szeszélyem. Te mikép a
szemérmet, úgy az igazságot is
Levetkezéd; tagadni könnyü, ámde
Hiába! mert, mikép porontyodat
(Mint senkiét, mivelhogy apja nincs)
Kilöketém bár a hibás nem ő,
Hanem te, – úgy rád is következik
Itéletünk s legszelidebb szava:
Halál!

HERMIONE.
Kiméld ijesztgetésidet!
Mivel rémítni vélsz: óhajtom azt.
Rám nézve nincs az életnek becse,
Mert koronája, dísze, hű szerelmed
(Bár nem tudom, hogy’) érzem – elveszett.
Más kincsem – első gyermekemtül, el-
Zártak, mikép ragályost. Harmadik
S végvigaszom, – balcsillagok miatt! –
Ártatlan ajkin tiszta tejjel, – ah!
Kidobva; én magam nyiltan rimának
Kiáltva; durván megfosztatva még
A gyermekágy jogától is, mi a
Legaljasabbal is köz; most ide
Vonszoltatám, szabadba, még erőm
Se’ nyerve vissza! Oh király, mi kéjt
Ad így az élet, hogy meghalni féljek?
Folytasd tehát. De érts meg: éltemet
Még számba sem veszem. Becsületem,
Az szent előttem. És ha csak gyanúra
Itéltek el, ha alszik minden ok,
Ébren csak a féltés van, – jognak azt
Nem vallom én, csupán zsarnokszigornak. A
Jóslatra várok. Apollo legyen
Birám.

1. ÚR.
Jogos kivánat. Jőjenek,
Kik Apollo itéletét hozák.
(Két Tiszt el.)

HERMIONE.
Russia királya volt az én apám.
Oh vajha élne: látna itt, leányát,
Törvény előtt! Hogy látná nyomorom!
De szánalom s nem a bosszú szemével!
Tisztek visszajönnek. Velök Cleomenes. Dion.

TISZT.
Esküdjetek meg a pallosra itt:
Hogy Delphiben valátok mind a ketten
S onnan hozátok, így, pecsét alatt
E jóslatot, Apollo papja szent
Kezébül, – és az óta illetetlen
Áll a pecsét s az irat.

CLEOMENES, DION.
Esküszünk.

LEONTES.
Szakítsd föl a pecsétet. Olvasd.

TISZT.
(olvas). „Hermione tiszta, Polixenes bűntelen, Camillo hű, Leontes féltékeny zsarnok, az ártatlan csecsemő törvényes szülött; és a király örökös nélkül marad, ha az elveszett meg nem találtatik.”

URAK.
Légy áldva, nagy Apollo.

HERMIONE.
Áldva légy!

LEONTES.
Jól olvasád?

TISZT.
A mint megírva áll.

LEONTES.
Hazug a jóslat. A törvény marad
A maga útján. Merő csalfaság!
Szolga berohan.

SZOLGA.
Király! uram király!

LEONTES.
Mi baj?

SZOLGA.
Tudom,
Hogy gyűlölet sújt híremért, uram!
Fiad, a herczeg, csupa félelem
S sejtés miatt, anyjáért, oda van!

LEONTES.
Oda! Mi az?

SZOLGA.
Meghalt!

LEONTES.
Apolló sújt;
Maga az ég itélt, a jogtalan
Tettért.
(Hermione elájul.)
Mi ez?

PAULINA.
A hír halálos az
Anyának. Nézd! mit mível a halál!

LEONTES.
Vigyétek el. Csak túlterhelve van
Most szíve. Majd fölócsul. Ah! igen
Hivék gyanúmnak. Kérlek, bánjatok
Szépen vele, míg eszméletre jő.
(Hermionét elviszik.)
Merényemért bocsáss meg, oh Apollo!
Kibékítem Polixenest; megint
Kedvébe’ járok nőmnek; visszahívom
A jó Camillót; hűnek vallom őt.
Féltésem által vérig ingerelve,
Bosszúmnak őt választám eszközül, hogy
A jó Polixenest mérgezze meg.
De ő (nemes szív!) gyors parancsomat
Meglassítá; bár jutalom- s halállal
Bíztattam s rémítém, – ha meg- s ha nem
Teendi. Emberibb érzéssel ő
Királyi vendégemnek fölfedé
A tervet, idehagyta birtokát
(Holott sok az) s magát a vak szerencse
Játékaul veté, kincsül csak a
Becsületet vivén el. Mint ragyog ő
Rozsdámon át! s erénye mily setét
Színt vet bűnömre!
Paulina visszajő.

PAULINA.
Jaj nekünk e nap!
Messétek el fűzőmet, ah! nehogy
Azt fölszakítva szűm is megszakadjon!

1. ÚR.
Mi roham ez nemes hölgy? –

PAULINA.
Zsarnok úr!
Mi keresett kínt tudsz rám mérni még?
Kerék lesz az? Nyárs? Kínpad? Tűz? Szurok-
S olajba’ sütsz? Mi ó- vagy újszerű
Kín vár reám, kinek minden szavam
Száz kínra méltó tőled? – Vak dühöd
S féltésed oly bolond, mint gyermekek
Szeszélye; – kis leány hóbortja nem
Értetlenebb. De halld, mit szültek, és
Őrülj meg akkor, veszsz meg, – mert ehez,
Mind a mit eddig tettél, tréfaság.
Polixenest elárulnod csekélység,
S csak azt mutatta hogy vak, hígeszű
S hálátlan vagy. Az se’ volna sok,
Hogy a derék Camillo hű szivét
Orgyilkolásra kisértéd; szegény
Bűnöcske mind, – szörnyebbektől követve.
Kis csecsemőd varjaknak tétetését
Még csak kicsinybe számítom; pedig
Az ördög inkább sirna lángözönt,
Mint ezt tehetné! Azt sem egyedül
Reád vetem, hogy meghalt herczeged,
Kinek szívét gyöngéd korán fölűli
Nemes szívét gyöngéd korán fölűli
Nemes bú törte meg: hogy szívtelen
Vad apja, anyját így gyalázta meg,
Nem, mind ezért még ne felelj! De jaj
A legutolsó! Oh jajgassatok,
Mikor kimondom: – a dicső királyné,
Ah! a királyné, – ez a legnemesb, leg-
Tisztább teremtés – meghalt! S a boszú
Még nem zúdult le érte!

1. ÚR.
Mentsen ég!

PAULINA.
Mondom: halott. Sőt esküszöm. S ha szó
S eskü kevés: menj s lásd magad. Vagy oh! ha
Fényt, színt lehelni birtok arczira,
Ajkára, – visszahozni hő lehét, –
Isten gyanánt imádlak úgy! Te zsarnok!
Ne sirj e tetten, oh mert súlyosabb,
Semhogy panasz enyhítené! Neked
Csupán a vad kétségbe’sés maradt!
Száz térd, ezernyi évig, meztelen
Bőjtölve, sziklaélen, folytonos
Tél viharában: nem birná reá
Istent, hogy arra forduljon, holott te
Fetrengsz!

LEONTES.
Tovább, tovább! Igen sokat nem
Mondhatsz. Megérdemeltem, hogy reám
Mérgét kiöntse minden ajk!

1. ÚR.
Ne szólj.
Akármikép van: nyelved vakmerő
Beszéde vétkes.

PAULINA.
Sajnálom, valóban.
Ha bűnt teszek, megbánom azt utóbb.
Mint nők szokása, túlheves valék.
Nemes szívén találtam őt. Mi elmúlt
S túl a segélyen: legyen túl a bún is.
Kérlek, ne indúlj meg szavamra; sőt
Büntess meg inkább: mért olyat hozok
Emlékezetbe, mit feledni jobb.
Oh jó uram, felséges úr! bocsáss meg
Egy balga nőnek! A nagy szeretet
Úrnőm iránt – oh én botor, megint! –
Nem említem többé! Szülöttidet sem!
Férjem sem, ah! ki szintén elveszett!
Te csak nyugodj meg, én egy szót se’ szólok!

LEONTES.
Nem! jól beszéltél, mikor a valót
Mondád! Az inkább kell nekem, mint
Szánalmad. Oh vezessetek királynőm
S fiam hulláihoz. Kettőt teszünk
Egy sírba: rá fölirva lesz haláluk
Oka; öröklő szégyenül nekünk.
Fölkeresem naponként nyughelyök;
S ott sírni, – ez lesz minden vígaszom!
A míg csak a természet birja, mindig
Csak azt teszem. Jerünk! Vezessetek
A bú helyéhez! (Mind el.)

III. SZÍN.

Bohemia. Puszta a tengerparton.
Antigonus (a csecsemővel), Hajós jönnek.

ANTIGONUS.
Hát bizonyos vagy, hogy Bohemia
Sivatagán szállt meg hajónk?

HAJÓS.
Igen,
De, félek, rosszkor. Lám, az ég borúlt
S vihar gyülekszik. Istenemre, tán
Nem szíveli, a mit teszünk, az ég,
S ránk mordúl így.

ANTIGONUS.
Legyen meg akaratja!
Eredj, tekints hajódhoz; nem sokára
Ott leszek én is.

HAJÓS.
Csak siess, uram.
S ne menj be messze. Szörnyű vész közelg,
S különben is félelmes a vidék
Vad állatok miatt.

ANTIGONUS.
Csak menj, fiam,
Mindjárt követlek.

HAJÓS.
Könnyebb a szivem,
Hogy nélkülem történik ez! (El.)

ANTIGONUS.
Jerünk
Szegény kicsinyke! Mondják, (nem hiszem bár)
Hogy a halottak lelke visszajár.
Ha ez való, az éjjel úgy anyád jött
Hozzám. Az álom a valóhoz ily
Rokon so’sem volt. Egy alak jöve, –
Csüggedt feje majd jobb-, majd balra hajlott.
Ily bú edényét nem láttam soha,
Csordultra telve! Hófehér ruhában
– Mint a szüzesség, – jött szobámba, hol
Fekvém. Felém háromszor meghajolt.
Ajkán a szókkal mély sóhaj vivódék,
És két patak lőn két szeme. Azután
Fájdalma kimerűlvén, – így beszélt:
„Jó Antigonus, kedved ellen, a
Sors úgy akarván, hogy kis csecsemőmet
Esküd szerint te tedd ki: puszta hely
Sok van Bohemiában, – tedd le ott,
S hagyd sírva; s mert örökre elveszettnek
Hiszik: nevezd őt Perditának. E
Vad tett miatt, mit urad rád bizott,
Te sem látod viszont Paulinát,
Nődet, soha!” – S jajgatva légbe oszlott.
Rettenve, csak későn jövék magamhoz.
S azt hittem, ez való, nem álom. – Az
Álom bolondság; – ám ez egyszer én
Vakon teszem parancsát. Azt hiszem,
Hogy Hermione halált szenvedett.
S Apoll’ akarta, hogy e gyermeket, ha
Csakugyan Polixenestől származott –
Élet s halálnak itt tegyem ki, a
Valódi apja földén. (Leteszi.)
Kis rügyecske!
Foganj meg itt! Ím itt neved; ha a
szerencse kedvez, im elég, miből
Növelve légy s maradjon kincsed is.
(Csomagot tesz mellé.)
Vész jő. Szegényke! Anyja vétkeért,
Bizonytalannak, veszni, így kitéve!
Isten veled! Az ég jobban borúl!
Hajh, zord lesz első altató dalod!
Még nappal ily setét nem volt soha.
(Medveordítás.)
Mi vad kiáltás? Bár hajón lehetnék!
Hah! itt a vad! Elvesztem, jaj nekem!
(A medvétől űzve elszalad.)
Öreg juhász jő.

ÖREG JUHÁSZ.
Bárcsak a tíz és huszonhárom év közötti kor ne volna. Vagy bár a fiatalok azt elalunnák! Mert az egész idő alatt egyebet sem tesznek, mint leányok után futkosnak, öregeket csúfolnak, lopnak, verekednek. Nézze bár akárki! ugyan ki más, mint ilyen tizenkilencz s huszonhárom között levő eszeveszettek vadászhatnak ily zivatarban! Elriasztották két legjobb juhomat; félek, a farkas hamarább rájok akad, mint a gazda. Ha valahol, a tenger parton találhatom meg, ott legelészhetnek. Jó szerencse, légy velem! Hej, mi ez itt?
(Fölveszi a csecsemőt.)
Könyörülő isten! hisz ez egy kis poronty! ejnye de szép kis poronty! Fiú-e vagy leány? ki tudja! Szép, igazán szép gyerek! Valami olyas, nem igaz konyhán kelt jószág lesz. Könyvet olvasni nem tudok ugyan, – de az efféle szobaleány-mesterséget csak kibírom olvasni. Olyan futtában esett munka, olyan ajtó megett, szőnyeg alatt, grádics alján készült munka lesz. A kik építették, nagyon melegök volt, mint itt ennek szegénykének! Irgalomból fölfogom! de várok, míg a fiam előjő. Itt közelében kurjongatott az imént. Hé! Hallod-e! Te!
Ifjú juhász jön.

IFJÚ JUHÁSZ.
Hollá! hó!

ÖREG JUHÁSZ.
Hát ily közel vagy? Ha olyat akarsz látni, mit még akkor is megemlegess, mikor már meghaltál s elrothadál: jer ide! No, mi bajod, ficzkó?

IFJÚ JUHÁSZ.
Láttam én két olyat, tengeren és szárazon! De nem is mondhatom, hogy tengeren, – mert az is csak ég, – egy tűhegy sem fér el a kettő között.

ÖREG JUHÁSZ.
No, s mi az?

IFJÚ JUHÁSZ.
Csak láttad volna, hogy forr, hogy zajog, hogy csap át a parton! De ez még kicsinység! Oh szegény nyavalyások, hogy jajgattak! Majd láttam őket, majd ismét nem láttam! A hajó egyszer a holdat szúrta árboczára – másszor meg úgy a hab és tajték alatt volt, mintha egy dugót sörös kádba dobnának! Hát még a szárazon! Hogy szakította ki a medve szegénynek a vállpereczét! Hogy ordított segítségért! Azt mondta Antigonusnak hívták, nemes ember volt. De hogy ismét a hajót mondjam: – látni, hogy nyelte be a tenger; – de előbb hogy bőgtek szegény emberek, a tenger csak csúfolódott velök. A szegény nemes is csak bőgött, s a medve csak csúfolta! pedig hangosabban bőgtek azok is, ez is, mint a tenger s a medve.

ÖREG JUHÁSZ.
Irgalom atyja! Mikor történt ez, fiam?

IFJÚ JUHÁSZ.
Most, most. Meg sem mukkantam, mióta ezeket láttam. Azok még meg sem pihentek a tenger fenekén; emezt még félig sem falta föl a medve; most rágódik rajta.

ÖREG JUHÁSZ.
Csak ott lehettem volna, segítni szegény öreg embernek!

IFJÚ JUHÁSZ.
Bár ott lehettél volna a hajón, – annak segítni! Úgy igazán feneketlen lett volna jószívűséged!

ÖREG JUHÁSZ.
Nagy dolgok! nagy dolgok! De ide nézz gyerek: lám, te ott jársz a hol haldoklók, – én a hol újszülöttek vannak. Ezt már méltó megnézni. Nézd csak! Nemes ember gyermekének való keresztelő ruha! Nézz ide. Vedd föl, vedd föl fiam! Bontsd ki csak. Hadd lássuk; meg van jövendölve, hogy tündérek által jutok kincshez. Ez valami kicserélt gyerek. Bontsd ki csak, mi van benne, fiam?

IFJÚ JUHÁSZ.
Szerencsés öreg ember vagy! Ha ifjúságod bűnei meg vannak bocsátva, jó napokat fogsz látni. Arany, merő arany!

ÖREG JUHÁSZ.
Ez tündérkincs, fiam, majd meglátod. Kösd be, szorítsd meg jól! Haza vele, haza a legrövidebb úton. Szerencse fiai vagyunk, – s hogy azok maradjunk, csak hallgatnunk kell. Hadd menjenek a birkák! Jere fiam, csak egyenesen haza!

IFJÚ JUHÁSZ.
Menj csak apám, egyenest haza, a holmival. Én elmegyek, megnézem, elment-e már a medve az öreg úrtól, vajjon mennyit evett meg belőle? Csak addig hamis, a míg éhes. Ha hagyott belőle valamit, legalább eltemetem.

ÖREG JUHÁSZ.
Azt jól teszed, fiam. Ha a maradványából kiveheted, hogy ki s mi volt, szólíts engem is, hadd lássam.

IFJÚ JUHÁSZ.
Jó, jó. Legalább te is segítsz elásni.

ÖREG JUHÁSZ.
Ez szerencsés nap volt, fiam; hadd tegyünk mi is valami jót rajta! (Elmennek.)

NEGYEDIK FELVONÁS.

Idő, mint Kar, fellép.

Ki megrostálok mindent, rosszat és jót,
Hozok örömre és panaszra méltót,
Ármányt szövök s azt újra egyberontom –
Most ím, csapongó szárnyamat kibontom.
Bocsánat nékem, – szárnyam gyors röptének,
Hogy által-ugrom vagy tizenhat évet!
Hatalmam – a mely épít s újra rombol –
Törvényeket bont, és a mit kigondol,
Azt megteremti vagy lezúzza. Sőt
Ilyen valék a teremtés előtt;
Tanúja voltam, régi s új törvények
Mikép születtek, el mikép veszének;
Ilyen hatalmam’ érzi a jelen:
Csak ráfuvallok – s fényét hirtelen
Homályba tolják újabb látszatok.
Üvegemen csak egyet forditok, –
S im új a színhely. –
– Míg Leonteszen
A bánat s csüggedés erőt veszen,
Ő zárkozik, – mi menjünk, uraim!
S Bohemiának szép határain
Szálljunk ki. – Tudjuk, hogy Polixenes
Királynak volt egy fia; neve lesz
Most Florizel. Elmondom azután,
Hogy Perditánk azóta nagy leány,
És csoda szépre fejlett. Ám előre
Nem mondom el: ki lesz, mi lesz belőle?
Majd idején kifejlik a talány:
Figyelmünk tárgya most az árva lány,
S a kis kunyhó köre. – Hisz tölthetétek
Rosszabbúl is az időt valaha!
S ha nem: Idő maga kivánja néktek:
Hogy rosszabbúl ne töltsétek soha!

I. SZÍN.

Bohemia. A királyi palotában
Polixenes, Camillo jönnek.

POLIXENES.
Kérlek, jó Camillo, ne sürgess tovább. Beteg vagyok, ha tőled valamit meg kell tagadnom; de halálom, ha ezt megengedem.

CAMILLO.
Tizenöt éve, hogy hazámat nem láttam. Bár életem legnagyobb részét külföldön töltém, csontjaimat otthon szeretném nyugalomra tétetni. Aztán a bánkodó király, uram, érettem küldött; mély bánatának némi enyhítésére lehetek, legalább úgy képzelem. Ez második ösztönöm az útazásra.

POLIXENES.
Ha szeretsz, Camillo, ne törüld el minden eddigi jó szolgálatidat az által, hogy most elhagyj. Hogy nélkülözhetlenné váltál nekem, saját jóságod okozá; inkább ne is birtalak volna, mint hiányodat érezzem. Oly dolgokat indítál meg nálam, miket más kellőleg folytatni nem tud, s most vagy be kell végezned azokat, vagy elviszed magát a hasznot, mit eddig tettél; mit ha eléggé nem méltányoltam, – érdemen felűl soha sem is lehet, – ezután igyekszem hálásabb lenni hozzád, – s az én hasznom: minél több barátsággal halmozlak el. Amaz átkos országot, Szicziliát, kérlek ne is említsd többé, mert csak neve is ama bánkodó – mint mondod – és kibékült király emlékével gyötör, kinek elvesztett drága nejét s gyermekeit most is folyvást mint új csapást kell siratni. Szólj – mikor láttad fiamat Florizelt? királyok szintoly szerencsétlenek, ha gyermekök kevésbbé jeles, mint ha akkor vesztik el, midőn már kitűntették erényeiket.

CAMILLO.
Felség, három napja, hogy a herczeget nem láttam. Mi lehet kedvencz foglalkozása, nem tudom; de sajnálattal vettem észre, hogy közelebb igen visszavonúlt az udvartól, s hanyagabb herczegi időtöltéseiben, mint az előtt.

POLIXENES.
Azt magam is aggodalommal nézem; úgy hogy szolgáim közt szemek vannak, melyek szűntelen kisérik őt elvonultságában. Ezektől tudom, hogy alig távozik egy egészen közönséges juhász házától; ki, mint mondják, semmiből, szomszédai előtt megfoghatatlan módon, igen nagy gazdagságra emelkedett.

CAMILLO.
Én is hallottam ez emberről, s azt is, hogy rendkívül szép leánya van. Híre nagyobb, mint minő oly kis kunyhóból eredhet.

POLIXENES.
Ez is értésemre van; s félek, ez a horog, mi őt oda tartja; kisérj el minket oda; ki létünket el nem árulva, ki fogjuk kérdezni a juhászt. Együgyüségétől, úgy hiszem, nem lesz nehéz fiam oda járásának okát kitudni. Kérlek, légy ebben segítségemre s tedd félre a Szicziliára gondolást.

CAMILLO.
Kész engedelmes vagyok parancsodnak.

POLIXENES.
Kedves Camillóm! – Át kell öltöznünk. (Elmennek.)

II. SZÍN.

Országút a juhász háza mellett.
Autolycus dalolva jő.

AUTOLYCUS.
Ha földbül a pimpó búni kezd, –
S hej! – völgybe a lányka siet,
Akkor tudom, immár tavasz lesz,
Kialudtuk már a telet.
Fehérlik a vászon a zöld füven,
S hej! – fák sudarán hogy zeng a dal
Csak viszket a nyeldeklőm nekem –
S a sör, – királyi ital!
Trilláz a pacsirta, fen, magason
S hej! – szarka, rigó hogy füttyengett!
Szeretőm a zöld erdőbe oson.
S zöld fű, bokor eltakar minket!
Florizel herczeget szolgáltam, s akkor bársonyban jártam. Most kitelt a szolgálatom, –
De falhoz verjem-é fejem? –
Jó holdvilág van éjjel,
Azért az útat meglelem,
Hogy is téveszteném el?
Ha annyi drótos vígan él
S jár kormoson el és le:
A sánta ördögtől se fél
Az ilyen magam féle!
Fehérneművel kereskedem; ha a tolvajszarka fészket rak, sok apróságot hord össze benne. Az apám Autolycusnak nevezett. Ő is, mint jó magam, Merkur uralkodása alatt születvén, szeretett holmi apróságokat fölszedegetni. – Koczkán s lányokon szereztem e batyút, s jövedelmi forrásom az ártatlan zsebmetszés. Akasztófa s főbeverés igen hatalmas dolgok nekem; veréstől, akasztástól borsózik a hátam. A mi a jövő életet illeti, annak gondját elalszom. – Ah, itt fordúl valami.
Ifjú juhász jő.

IFJÚ JUHÁSZ.
Lássuk csak. Minden tizenegy ürü egy fertály mázsa. Minden fertálymázsa egy font s nehány shilling. Ha tizenötszázat nyírünk, – menynyi esik érte?

AUTOLYCUS.
(félre).
Ha a hurok el nem szakad, enyém a madár.

IFJÚ JUHÁSZ.
Soha sem bírom az újjamon kiszámítni. Lássuk csak, mit kell vásárlanom a nyírés ünnepére? „Három font czukor; öt font aprószőlő; riskása.” De mit akar húgom a riskásával? No de az apám őt tette gazdasszonynyá – s ért is hozzá. Kötött nekem huszonnégy bokrétát a nyírők számára. Hármasával énekelnek, pedig pompásan! Az igaz, többnyire közép és mély hanguak; de egy puritanus is van köztök, a ki zsoltárokat fú, duda mellett. Kell még: sáfrány, megfesteni az almásbélest; szerecsendió virág; törökszilva, – nem, az nem, hanem szerecsendió?, hét darab; egy vagy két darab gyömbér, – de már ezt kikérem! Négy font szilva s ugyanannyi mazsolaszőlő.

AUTOLYCUS.
(földön fetrengve).
Oh! mért is születtem!

IFJÚ JUHÁSZ.
Az istenért!

AUTOLYCUS.
Oh segítség, segítség! Tépd le rólam e rongyokat s azután ölj meg! ölj meg!

IFJÚ JUHÁSZ.
Szegény ördög! Inkább még több rongyot kellene aggatni reá, mintsem ezt is letépni.

AUTOLYCUS.
Oh uram! undorító voltuk inkább bánt, mint az ütlegek, melyeket kaptam, pedig hatalmasok voltak és egy millió!

IFJÚ JUHÁSZ.
Szegény fejed! Millió ütleg, az már sok lehet!

AUTOLYCUS.
Ki vagyok rabolva uram; meg vagyok verve. Pénzemet, ruhámat elszedték, úgy rakták rám ezeket az utálatos rongyokat.

IFJÚ JUHÁSZ.
Kicsoda? Lovas ember volt-e vagy gyalog?

AUTOLYCUS.
Gyalog, édes uram, gyalog.

IFJÚ JUHÁSZ.
Bizonyára, gyalognak kellett lenni, a ruhák után ítélve, miket rajtad hagyott. Mert ha lovas ruhája ez, úgy meleg helyt kelle járnia! Nyújtsd csak a kezedet, hadd segítselek fel. Addsza kezed.

AUTOLYCUS.
Oh édes úr. Jaj! csak szépen, jaj!

IFJÚ JUHÁSZ.
Szegény ember!

AUTOLYCUS.
Oh édes úr. Csendesen, édes úr. Félek, uram, a lapoczkám kimarjúlt.

IFJÚ JUHÁSZ.
No, állhatsz-e a lábadon?

AUTOLYCUS.
Jaj, csak csendesen uram! (Kilopja az erszényét.) – Csendesen édes úr! Oh mily jó szolgálatot tettél nekem, uram!

IFJÚ JUHÁSZ.
Kell-e egy kevés pénz? Szívesen adok egypár garast.

AUTOLYCUS.
Ne, édes jó uram; ne, kérlek! Egy atyámfia van, ide alig három fertály mértföldnyire, – a kihez indúltam is; nála kapok pénzt s mindent valamire szükségem van. Pénzzel ne kínálj, uram! Kérlek, ne! szívemet szaggatja.

IFJÚ JUHÁSZ.
Milyen forma ficzkó volt, a ki megrabolt?

AUTOLYCUS.
A ficzkót láttam már, birbicscsel vásárokra szokott járni. Azelőtt a herczeg szolgálatában is állott. Azt meg nem mondhatom, micsoda erényeért, de annyi bizonyos, hogy elkorbácsolták az udvartól.

IFJÚ JUHÁSZ.
Bűneért, akarod mondani. Az erényt nem korbácsolják el az udvartól, inkább kényeztetik, hogy ott marasztalják, s mégis mindig csak átmenőben van.

AUTOLYCUS.
Bűneért, – úgy, úgy akartam mondani. Jól ismerem ezt a ficzkót. Azóta majomhordozó volt; aztán törvényszolga, poroszló. Azután bábujátékot mutogatott a tékozló fiúról; elvette egy üstfoltozó feleségét, s miután mindenféle hamis kereseten keresztűlmene, megállapodott, mint zsebvágó. Némelyek Autolycusnak hívják.

IFJÚ JUHÁSZ.
Ördög vigye! Tolvaj, lelkemre mondom, tolvaj. Vásárokon, búcsúkon, hajtóvadászatokon szokott csavarogni.

AUTOLYCUS.
Az, jó uram, az! Az a kötnivaló, ki engem e czudar rongyba dugott.

IFJÚ JUHÁSZ.
Az országban sincs gyávább gazember nála; ha csak egy kevés bátorságot mutatsz s szemébe pöksz: elszaladt volna!

AUTOLYCUS.
Meg kell vallanom, édes úr, nem vagyok valami vasgyúró. Kissé félénk szívű vagyok, s tudta, fogadom.

IFJÚ JUHÁSZ.
Hogy érzed most magad?

AUTOLYCUS.
Sokkal jobban, édes úr, mint ezelőtt. Állhatok s mehetek is már. Búcsút is veszek már s lassacskán majd elballagok atyámfiaihoz.

IFJÚ JUHÁSZ.
Útba vezesselek-é?

AUTOLYCUS.
Nem, szép uram! nem, jó uram!

IFJÚ JUHÁSZ.
Isten veled hát. Nekem mennem kell, fűszereket vásárolni a birkanyírésre. (El.)

AUTOLYCUS.
Jó szerencsével járj, édes úr! – Erszényed nem igen fogja kiadni a fűszervásárt. Majd a nyíréskor is megkereslek. Ha ebből a kutyaságból még egy másikat is ki nem hozok s a nyírőket juhokká nem teszem, – dobjanak ki s írják nevemet az erény könyvébe.
Csak föl, a hegy meredekén!
Csak föl, előre, föl!
Egész nap megy a víg legény.
A bús hamar kidől! (El.)

III. SZÍN.

Az Öreg juhász kunyhója.
Florizel, Perdita.

FLORIZEL.
E szokatlan öltöny új bájt kölcsönöz
Minden tagodnak. Nem pásztorleány,
Tavasz szülötte: Flóra vagy. E nap
A pajkos istenek találkozása,
S te köztük a királyné!

PERDITA.
Oh kegyes
Uram! különczködésedért nekem
Szólnom sem illik, megbocsáss, hogy azt
Csak említem: magas személyed’, a
Hon szemefényét, e parasztruhával
Homályosítod el, s engem, szegényt,
Fölékesítesz, istennő gyanánt!
Szokásaink a tréfát eltürik
És sok bohóság van itt napi renden;
Különben, e ruhában látva téged,
Pirúlni fognék, mintha tűkörül
Nekem, szegénynek, vetted volna föl.

FLORIZEL.
Áldott a nap, midőn solymom, apád
Földén repült át!

PERDITA.
Jóra adja ég!
E nagy köz engem ijeszt, te uram
Félést nem ismersz. Most is reszketek
A gondolatra, hátha – mint magad –
Apád esetleg erre jönne! Ah!
Mit szólna, drága művét ily silány
Kötésbe’ látva! Jaj, mit szólna? S én
E rám nem illő dús ruhában, ah,
Hogy állanám ki szigorú szemét?

FLORIZEL.
Ne gondolj másra, mint vígságra most.
Az istenek, ha istenségök olykor
A szerelemnek meghajolt, barom
Külsőt vevének. A nagy Jupiter
Mint bika, bőgött. Neptun kos leve,
És bégetett; a ragyogó Napisten,
Apoll’, szegény juhász lett, mint magam.
Ők sem cseréltek alakot dicsőbb
Szépség miatt, – sem ilyen tiszta czéllal,
Mert vágyam nem száll a becsületen túl
S nem ég hevebben, mint hűségem.

PERDITA.
Oh!
De czélod meg nem állhat, ha atyád
Hatalma, (s úgy fog lenni) ellenáll.
Kettő közűl, hajh, szükséges lesz egy:
Vagy a te vágyad ér véget, vagy az
Én életem!

FLORIZEL.
Szép Perditám, e bús
Eszmékkel, oh, ne vond setétbe innep-
Napunk vigalmát. Vagy tied leszek,
Vagy nem apámé, édesem; mivel
Sem magamé, sem másé lenni nem
Tudok, ha csak tied nem. És ehez
Ragaszkodom, bár nemet mond a sors.
Örülj, szívecském! Fojtsd e gondokat
Agyadban el; jönnek vendégeid,
Derítsd föl arczod; mintha ez ama
Nász napja volna, mely hogy eljövend:
Megesküvénk.

PERDITA.
Jó istenné, Szerencse!
Kedvezz nekünk!
Öreg Juhász, Ifjú juhász, Polixenes és Camillo álruhában, – Mopsa, Dorcas és Mások jönnek.

FLORIZEL.
Jönnek vendégeid;
Fogadd vidáman őket; minden arcz
Piruljon az örömtől.

ÖREG JUHÁSZ.
Ej, leányom!
Mikor öregem élt még: – e napon
Pinczér, sütő, szakács volt; szolgalány
S gazdasszony együtt, elfogadni és
Szolgálni kész; dalt, tánczot inditott;
Most itt, amott majd; asztalfőn – s megint
A konyhatűznél; most ennek karán,
Majd annak. Arcza a munkátul égett
S attól, – mivel tüzét oltá, koczantván
Mindenkivel. Te elvonúlsz, – holott
Gazdasszony, nem vendég vagy. Jer, fogadd
Ez ismeretlen jó barátokat,
Így ismerők s barátok lesznek ők.
Jer, mit pirúlsz? Mutasd annak magad,
Mi vagy: ez ünnep házi asszonyának.
Jer, üdvözölj a nyíretésen: így lesz
Nyájad szerencsés.

PERDITA.
(Polixeneshez).
Uram, üdvözöllek!
Apám akarja, hogy gazdasszonyi
Tisztet viseljek. (Camillohoz.) Az isten hozott!
Add a virágokat, Dorcas! Urak!
Itt számotokra rozmarin, ruta,
Mik illatoznak s zöldek télen is.
Jóllét s hű emlék jusson részetekbe!
Isten hozott.

POLIXENES.
Te, szép pásztorleány,
Korunkhoz illő télvirágokat
Nyújtasz nekünk.

PERDITA.
Ha vénül már az év,
Még mielőtt a nyár kihal s fagyos
Tél megszületnék: szép virágok a
Szélrózsa és a csíkos szegfüvek,
A természetnek, mondják, korcs szülötti;
Falusi kert nem termi; oltoványt
Nem is kerestem.

POLIXENES.
És miért veted meg,
Szép lányka, őket?

PERDITA.
Mondják, nem csak a
Természet által, mesterségtül is
Van tarkaságuk.

POLIXENES.
Hadd legyen! Mi a
Természeten segít, az eszköz is, a
Természeté. A mesterség fölött,
Mely a természetet bírálja, van
A természet művészete! Hiszen:
Vad tőbe oltunk, lányka, jobb rügyet,
S a durva kérget nemes fajjal így
Termékenyítjük; oly művészet ez,
Mi megjavítja, módosítja a
Természetet, s természet maga is!

PERDITA.
Igaz.

POLIXENES.
Szerezz hát tarka szegfüvet
Kertedbe, és korcsnak ne mondd!

PERDITA.
Egy ásó-
Csapást se tészek ültetéseért.
Mint nem kivánnám, ha kifestve volnék,
Hogy e fiú szeressen és nejűl
Óhajtson. – Itt virágok számotokra:
Itt ménta, borsfű, majorána; itt
Hajnalka, mely a nappal alszik el
És véle kél, könyezve. Nyárközép
Virági mind – s remélem, ily közép-
Korú urakhoz illenek.

CAMILLO.
Juhod
Ha volnék: elhagynám a legelőt
S tekintetedtől élnék.

PERDITA.
Jaj! de oly
Soványnyá lennél, hogy a téli szél
Átfújna rajtad. – Most, legszebb barátom,
Bár volna itt tavasz virága, mely
Korodhoz illik, – s hozzátok, kik a
Szűz ágakon még lányfejet viseltek! –
Persephoné! bárcsak virágaid
Volnának itt, miket réműlten el-
Ejtél kezedből, Plutó szekerétől!
A hóvirág, mely eljő, mielőtt
A fecske merne, – s márczius szelét
Szépségivel fegyverzi le. Setét
Viola, kékebb, mint Junó szeme,
S édesb mint a Cythére sóhaja;
Bús primula, mely szűzen hervad el
Előbb, mint érzené a nap hevét!
(Sok lány is így jár!) – százszorszép rükercz;
Császárszakál, a büszke liljomok,
Fehér királynők! – Mind ez kellene,
Hogy koszorúba kötném – és velök
Behinteném édes barátomat!

FLORIZEL.
Mint a halottat?

PERDITA.
Nem; mint nyoszolyát, min
Játszszék a szerelem. Nem mint a halottat,
Vagy bár ha úgy: nem eltemetni, csak
Nyugtatni keblemen. Vedd e virágot;
Pünkösti játék, úgy tetszik nekem,
Mindez; bizonynyal e ruha tesz ily
Hatást reám.

FLORIZEL.
Bár mit szólasz, teszesz,
Az úgy a legjobb. Ha szólsz: azt kivánom,
Hogy szólj szünetlen; ha dalolsz: ohajtom,
Dalolva végezd minden dolgodat,
Végy, adj, oszsz alamizsnát, könyörögj,
Dalolva mind! Ha tánczolsz: azt szeretném,
Hab légy a tengeren, hogy mást ne tégy,
Tánczolj örökké, rengve, szűntelen!
Mert minden egyes tetted – (oly csodás
Szünetlenűl!) megkoronázza azt,
Mit épen akkor tészsz! hogy benned így
Királynő minden mozdulat!

PERDITA.
Doricles,
Túlságosan dicsérsz; s ha ifjuságod
S a tiszta vér, mely átragyogja azt,
Nem mondanák, hogy hű s őszinte vagy:
Félnék, Doricles, hogy csalárd uton
Nyerél meg!

FLORIZEL.
Hidd el, oly kevés okod
Van félni, mint nekem szándékom, azt
Előidézni. Jöszte, vár a táncz;
Nyújtsd kis kezed; gerlék így párosulnak,
Válhatlanúl!

PERDITA.
Oh, arra esküszöm.

POLIXENES.
A legcsinosb parasztleányka ez,
Ki zöld mezőn csak ugrált valaha!
Mit szól, tesz, az mind magasabbra mutat,
Mint ő maga, nemesb, mint helyzete!

CAMILLO.
Most valamit szólt a fiú, mitől
Pirúl szegény. E lányka, mondhatom,
Tej- s vaj-királynő.

IFJÚ JUHÁSZ.
Rajta, játszszatok!

DORCAS.
Mopsát kerülgesd! Fokhagymát elé,
Hogy csókja ízesebb legyen.

MOPSA.
Beszélj csak!

IFJÚ JUHÁSZ.
Egy szót se! Szépen viseljük magunk!
Csak játszszatok! (Zene. Táncz.)

POLIXENES.
Kérlek, derék juhász,
Ki e csinos pásztorfiú, leányod
Tánczossa?

ÖREG JUHÁSZ.
Az Doricles. Vagyonosnak
Mondá magát. Csak tőle hallom, és
Mégis hiszem. Úgy néz ki, mint maga
Az igazság. Azt mondja: szereti
Leányomat, s azt is hiszem. Soha
A hold a vízre nem néz oly merőn,
Mint ő megáll s olvas szemében; és nincs
(Valót beszélve) egy félcsók különbség:
Hogy jobban egymást melyik szereti!

POLIXENES.
Ügyesen tánczol.

ÖREG JUHÁSZ.
Mindent úgy tesz ő,
Bár én dicsérem, a kinek nem illik.
Ha majd Doricles férje lesz, tudom,
Olyat talál, miről nem álmodik.
Szolga jő.

SZOLGA.
Nagyuram! ha a házalót hallhatná, ki az ajtó előtt van, soha többet síp- és dobszóra nem tánczolna, még a duda sem indíthatná meg! Sebesebben énekli a nótákat, mint kend pénzt olvas! s úgy önti magából, mintha balladákat evett volna, s minden fül kitágul hallatára.

IFJÚ JUHÁSZ.
Jobbkor sem jöhetett volna. Jőjön be. Szörnyen szeretem a balladákat, kivált ha bús történet, víg nótára téve: vagy tréfás tárgy, gyászos hangon énekelve.

SZOLGA.
Tud ő éneket, férfiaknak, nőknek, minden ívásuaknak. Egy divatárus jobban el nem láthatja keztyűvel vevőit. Legszebb szerelmi dalok, leányoknak: minden illetlenség nélkül ám, a mi ritkaság; ily finom nyomatékkal mint „diridongó” és „hejjehujja” – meg: „csípd meg bogár!” – S ha valami tátott szájú suhancz illetlenűl akarna szólni s juhász kapcsot akarna adni, ez azt felelteti a leánynyal: „ejnye no, galambom, – ne nyulj hozzám ha mondom!” s ezzel kifizeti és útat ad neki: „ejnye no, galambon, – ne nyulj hozzám, ha mondom.”

POLIXENES.
Derék gyerek.

IFJÚ JUHÁSZ.
Bizisten, rendkívül mívelt ficzkó lehet. Van-e valami finom áruja?

SZOLGA.
Szalagjai minden színűek, akár a szivárvány; csipkéje több, mint mennyit egész Csehország prókátorai, tudós képpel, fodraikban elviselhetnének, ha nagyban vennék is; fonal, pamut, kendők, vászon, – minden van nála, s valamennyit megénekli, mintha istenek s istennők volnának. Azt hinné az ember egy asszonyingről, hogy angyal, oly szépen énekel az ujjacskája s karöltöcskéje fölött.

IFJÚ JUHÁSZ.
Kérlek, hívd be; de énekelve jőjön ám.

PERDITA.
Intsd meg, hogy illetlen szókat ne használjon énekiben.

IFJÚ JUHÁSZ.
Ohó! vannak házalók, kikben több lakik, mint gondolnád hugocskám.

PERDITA.
Igaz, bátyám, mintsem gondolhatnám is.
Autolycus dalolva jő.

AUTOLYCUS.
Vászon, fehér, mint a friss hó,
Fátyol, barna, mint a holló,
Keztyű, lágy, mint rózsa fodra,
Álcza, arczra vagy orrodra.
Gyűrü, nyakláncz, drága tő,
Hölgyszobába füstölő,
Csipkekendők, drága rojtok,
Fülbevalók, arany bajtok:
Szolgálhatok mindenekkel,
Tetőtől talpig, mi csak kell; –
Vegyetek, vegyetek!
Mert különben szépetek
Zúgolódik; – vegyetek!

IFJÚ JUHÁSZ.
Ha szerelmes nem volnék Mopsába, egy krajzczárt sem csalnál ki zsebemből; de mivel már ily rabja vagyok, – hadd fonjon be még egynehány szalag erejéig!

MOPSA.
Az innepre igérted ugyan, de most sem késő.

DORCAS.
Többet is igért ő neked, – vagy valaki hazudott.

MOPSA.
Neked mindent megadott, a mit igért! talán többet is, – a mit szégyen is volna visszaadnod.

IFJÚ JUHÁSZ.
Hát már nincs illendőség a leányok közt? alsó szoknyáikat mutogatják ott, hol arczaikat kellene viselniök? Nincs idő a fejésnél vagy lefekvéskor, vagy a kemencze szájánál effélékről beszélni, hogy így eljár a szájatok tisztességes vendégek előtt? – Szerencsére suttogva beszélnek. Fogjátok be a szátokat, szó se legyen!

MOPSA.
Én elvégeztem. Jer, egy tarka szalagot s egy illatos keztyűt igértél.

IFJÚ JUHÁSZ.
Nem mondtam, hogy rászedtek az úton s elvesztettem minden pénzemet?

AUTOLYCUS.
Igazán, uram, a környékben elég csaló csavarog, azért az embernek mindig vigyázni kell.

IFJÚ JUHÁSZ.
Te ne félj barátom, itt semmid el nem vész.

AUTOLYCUS.
Remélem, uram, mert sok becses jószág van nálam.

IFJÚ JUHÁSZ.
Mik ezek itt? Balladák?

MOPSA.
Kérlek végy nehányat. Halálba szeretem a nyomtatott balladákat, azokról legalább bizonyos az ember, hogy igazak.

AUTOLYCUS.
Itt van egy; igen bús dallamra: hogy egy uzsorás neje miképp szült húsz pénzes erszényt és hogy jött étvágya kigyó fejekre és rántott békára.

MOPSA.
Vajjon igaz?

AUTOLYCUS.
Igaz ám, s csak egy hónapja történt.

DORCAS.
Isten mentsen, uzsoráshoz menni férjhez!

AUTOLYCUS.
Itt van alatta a bába neve, Szájasiné asszony, s öt vagy hat komaasszonyé, kik jelen voltak. Miért is árulnék én hazugságokat?

MOPSA.
Kérlek, vedd meg.

IFJÚ JUHÁSZ.
Tedd hát külön. Lássunk még több balladát; azután veszünk egyebet is.

AUTOLYCUS.
Itt egy más ballada, egy halról, mely a parton jelent meg, szerda napon, ápril nyolcvanadikán, negyvenezer ölnyire a tenger szine fölött, az énekelte ezt a balladát a leányok kőszívűsége ellen; azt hiszik: asszony volt, ki hideg hallá változott, mert nem hajlott ahoz, ki őt szerette. Igen szomorú ének s szintoly igaz!

DORCAS.
Hiszed, hogy igaz?

AUTOLYCUS.
Öt tisztviselő aláírta, s több tanú van reá, mint a mennyi batyumba elférne.

IFJÚ JUHÁSZ.
Tedd külön ezt is. Mást.

AUTOLYCUS.
Ez víg dal, de igen csinos ám.

MOPSA.
Úgy, úgy, vegyünk egynehány vigat.

AUTOLYCUS.
No ez igen víg, arra a nótára: „két leány kért egy legényt” – A nyugoti vidéken egy leány sincs ki ezt ne dalolná. Nagyon keresett dal, azt mondhatom.

MOPSA.
Mi is tudjuk. Ha egyik hangot elénekled, itt is meghallhatod. Három hangra van.

DORCAS.
Egy hónapja tudjuk már.

AUTOLYCUS.
A magam részét szívesen eléneklem; hiszen mesterségem. Hát csak rajta.
Dal.

AUTOLYCUS.
Pusztulj nekem menni kell.
Hogy hova? – nem mondom el.

DORCAS.
Hova?

MOPSA.
Oh hova?

DORCAS.
Hova?

MOPSA.
Azt fogadtad esküvel:
Nem lesz titkod; most felelj!

DORCAS.
Nekem is! Vigy hát oda.

MOPSA.
Csürbe vagy malomba mészsz?

DORCAS.
Bármelyikbe; kárba vész.

AUTOLYCUS.
Egybe sem.

DORCAS.
Hogy?

AUTOLYCUS.
Egybe sem.

DORCAS.
Esküvél, hogy hivem lészsz.

MOPSA.
Hogy mindent kedvemre tészsz.

KETTEN.
Vigy magaddal kedvesem!

IFJÚ JUHÁSZ.
Magunk közt majd végig énekeljük. Apám a vendég úrral komoly beszédbe elegyedett, ne zavarjuk őket. Jöszte, hozd utánam batyudat. Lányok, mindkettőtöknek veszek valamit. Kalmár barátom, hadd válogassak a javából. Jertek leányok!

AUTOLYCUS.
(félre).
Majd megfizettetlek én!
(Dalol.) Szalagot, – szépet,
Dalokat, – képet,
Vegyetek lányok, vegyetek.
Sok drága kelmét,
India selymét, –
Válaszszatok – nem sietek!
Kinek nincs pénze:
Ingyen is nézze;
Pénz ha van: minden tietek!
(Ifjú juhász, Mopsa, Dorcas, Autolycus el.)
Szolga jő.

SZOLGA.
Uram, itt van három béres, három bojtár, három ökörpásztor s három kanász; ezek egészen szőrös embereknek öltöztek, szatyrosoknak mondják magokat; valami tánczot járnak, miről a leányok azt mondják, hogy csupa bakugrás, mert nekik nincs részök benne. De ők azon véleményben vannak (ha csak némelyeknek nem lesz igen parasztos, a kik kerengőnél egyebet nem szeretnek) – hogy nagyon fog tetszeni.

ÖREG JUHÁSZ.
Eredj, nem kell; már is igen sok parasztos bolondság volt. Tudom, uram, csak unalmatokra vagyunk.

POLIXENES.
Azoknak szerzesz unalmat, kik nekünk mulatságot szereznek. Kérlek, hadd lássuk ezt a négy háromságot.

SZOLGA.
Egyik három, mint maga vallja, a király előtt tánczolt, s a három közt nem a legutolsó, a melyik két öl hosszat el nem tud ugrani.

ÖREG JUHÁSZ.
Ne fecsegj. Ha ezen jó uraknak tetszik, hát jőjenek be; de csak gyorsan.

SZOLGA.
Hisz az ajtóban állnak. (El.)
Szolga visszajő; vele tizenkét paraszt, satyroknak öltözve. Tánczolnak, azután el.

POLIXENES.
Majd többet is fogsz tudni még, atyus.
– Nem ment-e sokra? Elválasztom őket,
Az együgyü sokat mond. – Szép juhász!
Valamivel oly tele a szived,
Hogy nem vigadhatsz. – Mikor ifju voltam,
S ilyen szerelmes: én csecsebecsékkel
Elhalmozám lánykámat, és neki
Megvettem volna egy egész selyem-
Boltot, hogy azt elébe öntsem. És
Te elbocsátod ezt? – te mitse’ vészsz?
Ha szép lánykád ezt arra magyarázná,
Hogy szerelem s jó szív benned szegény,
Zavarba jönnél felelet miatt,
Ha boldogul kivánod birni őt.

FLORIZEL.
Hja, öreg úr! tudom, hogy nem örül
Ő ilyeseknek. Ajándékaim,
Melyekre vár, szívembe rejtve és
Bezárva vannak, s az már mind övé,
Bár még nem adtam át. Oh halld, szivem
Szavát ez agg előtt, ki úgy hiszem,
Tudott szeretni egykor. Add kezed;
E kéz, mely oly lágy mint galambpehely,
S olyan fehér is, vagy mint mór foga,
Vagy mint a friss hó, mit észak szele
Kétszer szitált meg, –

POLIXENES.
No’s hogy lesz tovább?
A kis paraszt hogy mossa a kezet,
Mely tiszta úgy is. – Megzavartalak;
Folytasd, – óhajtom tudni, mit fogadsz.

FLORIZEL.
Halld, s légy tanúm.

POLIXENES.
Szomszédom is?

FLORIZEL.
Az is,
S mind, a ki itt van, – és a föld s az ég!
Ha volnék első koronás király
S méltó reá, – volnék legszebb fiú,
Ki csak szemet büvölt, – ha tudományom
S erőm nagyobb vón’ mint akárkié:
Megvetni tudnám mind ezt nélküle,
Vagy neki adnám mind, szolgálni őt, –
Vagy önmagában hagynám veszni!

POLIXENES.
Szép
S nemes szavak!

CAMILLO.
Mély érzelemre vallók!

ÖREG JUHÁSZ.
S te is, leányom, ezt mondhatd neki?

PERDITA.
Én nem tudok ily jól beszélni, sem
Érezni jobban; de saját szivem
Tükrébe látom, mily tiszta az övé!

ÖREG JUHÁSZ.
Úgy áll a vásár. Fogjatok kezet,
S ti, jó urak, legyetek a tanúk:
A lány övé, – és annyi hozományt
Adok vele, a mennyi neki van!

FLORIZEL.
Azzal csak a leány erénye ér fel:
Egynek halála többet ad nekem, mint
Most álmodod. Bámulnod, – ennyi most
Elég. Jerünk, ím e tanúk előtt
Kössük meg a szerződést.

ÖREG JUHÁSZ.
Add kezed,
Te is, leány!

POLIXENES.
Lassan, fiú, megállj!
Van-é apád?

FLORIZEL.
Van, mit akarsz vele?

POLIXENES.
Tud erről?

FLORIZEL.
Nem, s nem is kell tudnia.

POLIXENES.
Úgy gondolom: fia nászünnepén
Első s legillőbb vendég az apa.
De újra kérdem: nem lett-é apád
Okos dologra képtelen? Talán
Aggkor miatt tehetlen? Nyomorék?
Nem lát? Siket? Embert nem ismerő?
Vagy birtokát vezetni nem tudó?
Fekvő beteg? Elérte második
Gyermekkorát?

FLORIZEL.
Nem, jó uram! Sőt ép
És magabiróbb, mint korában a
Legtöbben.

POLIXENES.
Ősz hajamra, ha ez így van:
Megsérted őt, s nem bánsz fiúilag
Vele. Helyén van, hogy fiam maga
Válaszsza nőjét; de szintoly helyes,
Az apát is, – kinek minden gyönyöre
Méltó utódok, megkérdezni ily
Fontos dologban.

FLORIZEL.
Mind megengedem.
De más okért, mit tudni nem neked
Való, uram, e tárgyról nem lehet
Atyámat értesítnem.

POLIXENES.
Értesítsd őt!

FLORIZEL.
Nem én.

POLIXENES.
De kérlek.

FLORIZEL.
Mondom, nem lehet.

ÖREG JUHÁSZ.
Tedd hát, fiam. Ha választásodat
Megérti: búra nem leend oka.

FLORIZEL.
Nem, nem lehet. – Az eljegyzésre most!

POLIXENES.
Az elválásra, gyermek!
(fölfedi magát)
kit fiamnak
Nem szólitok! Méltatlan arra! Mit!
Királyi pálcza örököse! ki
Pásztorgamó után nyúl! Vén gonosz, te!
Sajnálom: élted a bitó csak egy
Héttel kurtítja meg! S te bűvölő
Varázs-boszorkány! jól ismerted a
Királyi prédát, kit lebűvölél!

ÖREG JUHÁSZ.
Oh jaj, szivem!

POLIXENES.
Tövis szaggassa meg
Szépségedet, míg úgy lealjasúl,
Mint származásod. Szerelmes bolond te,
Ha megtudom, hogy csak sóhajtasz is,
Nem látva ezt itt, (mert nem is fogod)
Úgy kitagadlak, mintha nem fiam, –
Még rokonom se’ volnál, ha csak Ádám
Apánk után nem. Megjegyezd szavam.
És most kövess. Téged, paraszt, habár
Méltó harag van rajtad: elkerűl
Halálcsapása most. – Te bűvölő,
Bojtárhoz illő társ – s hozzája is,
Ki (minket is ha nem gyalázna meg)
Még rád se méltó, – hogyha még neki
Kinyitod a reteszt, s megöleled
Karoddal őt – várj! majd találok oly
Halál nemét, mi néked oly kegyetlen
Lesz, mint te arra gyönge. (El.)

PERDITA.
Vége van!
Nem ijedék meg; egyszer, kétszer is
Készen valék, nyiltan kimondani,
Hogy az a nap, mely udvarára süt,
Arczát a kunyhótól sem rejti el
S csak úgy mosolyg ránk!
(Florizelhez) Csak menj, herczegem.
Megmondtam én, hogy ez lesz vége! Most
Gondolj a helyzetedre, kérlek. Én,
Álmombul éber, királynéskodásom
Nem tart tovább; juhaimat fejem,
S mellette – sírok.

CAMILLO.
No öreg? Te nem
Szólsz? – Halva vagy?

ÖREG JUHÁSZ.
Nem szólhatok
És tudni nem merem a mit tudok.
(Florizelhez)
Egy nyolczvanhárom éves őszt tevél
Tönkre, uram! – ki azt hivé, nyugodtan
Hallhat meg; úgy! az ágyban, hol apám
Végsőt lehelt; s hogy tisztes csontjai
Mellett fogok pihenni: azt hivém!
S most – tán bakó ad rám hálóruhát
S fektet le paptól áldatlan helyen!
(Perditához)
Te átkozott, ki jól tudád, hogy ő
Herczeg, s magad még eljegyzéd vele!
Jaj, jaj! Ha mindjárt meghalok: halálom
Óhajtva jő! (El.)

FLORIZEL.
Mit néztek úgy reám?
Csak bús vagyok, nem ijedt! Elhaladt –
Nem múlt el! A mi voltam, az vagyok:
Elébb törő, ha hátra rántanak,
Zablának szívesen nem engedő.

CAMILLO.
Kegyelmes úr, atyádat ismered;
Most szót se’ tűr, – (nem czélod, gondolom,
Azt megkisértni) – s félek, még kevésbbé
Tűrhetne téged. Míg haragja múl,
Kérlek, ne lépj elébe.

FLORIZEL.
Nem fogok.
Camillo, nemde?

CAMILLO.
Az vagyok, uram.

PERDITA.
Nem mondtam-e, hogy ilyen vége lesz?
Hogy méltóságom addig tart csupán,
Míg tudva nincs?

FLORIZEL.
Nem foszthat tőle más meg,
Mint hitszegésem! ám előbb szakad be
A két világsark, összezúzva minden
Lét magvait! – Kedves, vidulj! Atyám
Tagadj ki birtokodból! Ám, szerelmem
Enyém marad!

CAMILLO.
Oh fogadj szót, uram! –

FLORIZEL.
Igen, szívemnek! Ha annak szavát
Tagadja elmém: bölcs vagyok. Ha nem,
Úgy kedvesebb az őrjöngés nekem,
Hadd jőjön az.

CAMILLO.
Ez csak kétségb’esés!

FLORIZEL.
Mondd annak; ám, esküm betölti s így
Erénynek kell azt tartanom. – Camillo,
Bohémiámért, a fényért, mi tőlem
Itt elmarad, sőt mindenért, mit a
Nap lát, a föld szül, és a tengerek
Vak mélye rejt: szépemnek tett hitem
Meg nem töröm. Kérlek tehát, ha még
Atyám barátja vagy, – ha sínlené
Távoztom’ ő (mert nem remélem, ah!
Őt látni többé!) jó szóval csitítsd
Dühét, míg én a sorssal küzködöm
Eztán. Legyen tudtoddal, és neki
Mondd meg: tengerre szálltam kedvesemmel,
Kit itt a földön meg nem tarthaték!
S im, a mi kell, ép’ egy hajó van itt
(Bár ily nagy útra készületlen is),
Hová megyek, mi czélom, – tudnotok
Nem volna jó, jobb elhallgatnom azt.

CAMILLO.
Oh vajha szíved lágyabb volna a
Tanácsra, vagy keményebb ily nagy el-
Határozásra!

FLORIZEL.
Várj csak Perditám!
(Camillohoz) Mindjárt tied vagytok.
(Perditával beszél.)

CAMILLO.
(magában).
Rendíthetetlen!
Indúlni kész. Minő szerencse most,
Ha fel tudom használni e szökést:
Megóvni őt, szolgálni érdekét,
Meglátni szép Szicziliám s szegény
Boldogtalan királyomat, kiért
Oly szomjú lelkem!

FLORIZEL.
No’s derék Camillo,
E sok szokatlan gond úgy elnyomott, hogy
Az illemet feledtem. (Indúl.)

CAMILLO.
Azt hiszem,
Tudtodra van, uram, atyád iránt
Szeretetem, hűségem.

FLORIZEL.
Nemesen
Szolgáltad őt; atyámnak zene: ha
Rólad beszél; s egyik főgondja, oly
Jutalmat adni, mint hálája nagy.

CAMILLO.
Ha hát hiszed, hogy szeretem atyádat,
S érette, a mi hozzá legközelb van,
Téged: hagyd, én mutassam útadat,
(Ha jól kigondolt fontos terved ily
Változtatást tűr) – és becsületemre!
Oly helyre viszlek, hogy fenséged illőn
Fogadtatik; bízvást ölelheted
Szép kedvesed, (kitől, – tapasztalom –
Csak a halál, – mitől megóvjon ég –
Választhat el!) nőül veheted őt.
S a míg te távol, én igyekszem itt
Apád haragját úgy hangolni, hogy
Megegyezését adja!

FLORIZEL.
Szólj, Camillo!
Hogyan lehet meg e csaknem csoda?
Hadd mondjalak embernél többnek, és
Higyek neked.

CAMILLO.
Szólj, elhatározád-e,
Hová menendesz?

FLORIZEL.
Azt nem. Ám, mikép
A vaktörténet anyja hirtelen
Lépéseinknek: meg kell vallanunk, hogy
Rabok vagyunk a sors alatt, s a szél
Szárnyán, pehelykék!

CAMILLO.
Úgy figyelj reám!
Ha rendületlen szándokod, ide
Hagynod hazád, – Szicziliába menj,
És szép aráddal, mert az lesz, tudom,
Mutasd be ott Leontesnek magad,
Úgy lesz fogadva, mint ágytársadat
Megilleti. Úgy tetszik, mintha már
Látnám Leontest, tárt karral, könyes
Szemmel, hogy üdvözöl; bocsánatot
Kér tőled (a fiútól apja helyt!);
Arád kezét csókolja; gondolatját
Harag s szeretet közt úgy osztja meg, hogy
Pokolra küldi azt, s növesztené
Gyorsabban ezt, időnél, gondolatnál.

FLORIZEL.
De, jó Camillo, mi színt adhatok
Ez utazásnak?

CAMILLO.
Atyád külde, mondd:
Üdvözli őt s vigaszt küld általad.
Hogyan köszöntsd őt, – izenet gyanánt
Mit mondj neki, – (mit csak hárman tudunk)
Mind azt fölírom; majd az útasít
Minden dologban, s téged úgy mutat föl,
Mint ki apádnak hoztad el szivét
És lelke mélyiből szólsz.

FLORIZEL.
Köszönöm.
Foganatos terv.

CAMILLO.
Többel bíztató, mint
Útlan habokra, álmodban se látott
Partokra bízni magad, bizonyos
Veszélynek adva át, reménytelen,
Egy baj, ha győzve, mással állni szembe;
S csak egy híved lesz, horgonyod; s az is
Tán ott ragad meg, hol nem szívesen
Maradsz. Tudod, a szerelemnek is
Csak a szerencse kapcsa, – és a balsors
Széttépi rózsaszinét, életét!

PERDITA.
Félig való: balsors letépheti
Az arcz szinét, de nincs hatalma a
Szív életén!

CAMILLO.
Te mondod ezt, leányka?
Úgy gondolom, apád sem nemze több
Ily gyermeket!

FLORIZEL.
Érzése által ő oly
Magas, Camillo, a mily alacsony
Eredete.

CAMILLO.
Nem mondhatom: mi kár,
Hogy nem tanúlt, mert látom, mestere
Sok bölcsnek.

PERDITA.
Oh uram, köszönetem
Csak pirulás!

FLORIZEL.
Oh édes Perditám! –
De ah, tövisen állunk. Jó Camillo;
Atyám mentője egykor, most enyém,
Hű orvosunk! Tanácsolj, mit tegyünk?
Királyilag ruházva sem vagyunk:
Szicziliában úgy jelenni meg!

CAMILLO.
Herczeg, ne félj! Tudod, hogy birtokim
Mind ott feküsznek; én gondom legyen
Téged királyilag ellátni, mintha
Számomra játsznál szerepet. Tehát
Hogy lásd, mikép nem lesz hiány, – figyelj.
(Halkan beszélgetnek.)
Autolycus jő.

AUTOLYCUS.
Hahaha! De bizony a becsűlet! s csókos barátja, a bizalom, bizony együgyü filkó. Minden ringyrongyot eladtam; egy hamis kő, egy szalag, tükör, hajkenőcs, melltű, zsebkönyv, ballada, kés, czérnatekercs, keztyű, czipőcsat, karperecz, csontgyűrű, – egy, de csak egy sem maradt. Azon veszekesznek, melyik vehessen előbb, mintha minden limlom szentelve volna s szerencsét hozna vevőjének. Azt is láttam, kinek áll legjobb karban az erszénye, s a mit láttam, nem is mulasztom el hasznomra fordítani. Fiatal bolondom, kinek csak valami híja van, hogy nem okos ember, úgy belészeretett a lánydalokba, hogy nem tágított, míg szöveget, dallamot meg nem kapott; ez pedig úgy hozzám hajtotta a nyáj többi részét, hogy minden érzékeik fülökbe szálltak; minden szoknyához hozzá nyulhattam volna, egy sem érzett; akár minden erszény zsinórját elmetszhetém, – kulcsot reszelhettem vala le lánczáról, nem láttak, nem hallottak semmit, csak az én bolondom dalait s azok sületlenségét! Ez öntudatlanság állapotában ünnepi erszényeik nagy részét levágtam s elcsíptem, – s ha az öreg nem jött volna még, leánya s a királyfi ellen kurjongatva, elűzni varjaimat a dögről, nem maradt volna élve egy erszény, az egész seregben.
Camillo, Florizel, Perdita előtérbe jönnek.

CAMILLO.
Nem! így egyszerre érkezik veled
Levelem oda, s mindent földerít.

FLORIZEL.
S a mit Leontestől kieszközölsz –

CAMILLO.
Megnyugtatandj’ atyádat.

PERDITA.
Áldva légy!
Minden szavad sikert hoz.

CAMILLO.
Ki ez itt?
Használjuk őt fel! Semmit el ne hagyjunk,
Mi jó szolgálatot tehet.

AUTOLYCUS.
Ha ezek kihallgattak, – úgy fölakadok!

CAMILLO.
Hej ficzkó! Mitől reszketsz úgy? Ne félj, nem akarunk mi bántani.

AUTOLYCUS.
Szegény ördög vagyok, uram.

CAMILLO.
No csak maradj is annak; senki azt tőled ellopni nem akarja. De a mi szegénységed külső ábrázatát illeti, azon egy kis fordítást teszünk. Csak vetkezzél le mindjárt, mert hallod-e, igen sietős; s cserélj ruhát ezzel az úrral. Ámbár a veszteség rá nézve így is világos, – megállj csak, még ez ráadásúl!

AUTOLYCUS.
Szegény ördög vagyok, uram, (félre) ismerlek.

CAMILLO.
No kérlek, siess. Az ifjú úr félig már levetkezett.

AUTOLYCUS.
Komolyan beszélsz-e, uram? (félre) Érzem a büzét.

FLORIZEL.
Kérlek, siess.

AUTOLYCUS.
Látom, komoly dolog, de lelkiismeretem még sem engedi.

CAMILLO.
Gombolózz’ csak, gombolózz’!
(Florizel és Autolycus ruhát cserélnek.)
Boldog királyné! (vajha jóslatom
Így teljesűljön) vonúlj hátra most
A sűrűbe. Vedd ifjad fövegét,
Húzd jól szemedre, rejtsd el arczodat.
Öltözz’ is át, s a hogy tudod, takard el
Azt, a mi vagy s a mit mutatsz, hogy így
(Mert félek a szemektől) a hajóra
Titokban érhess.

PERDITA.
Úgy áll, látom, a
Játék, hogy abban rám is jut szerep.

CAMILLO.
Nincs mit tegyünk. – No készen vagytok-e?

FLORIZEL.
Ha most atyám találna, nem nevezne
Fiának.

CAMILLO.
A kalap nem lesz tiéd!
Jerünk, kisasszony! – Hordozzon szerencse.

AUTOLYCUS.
Alázszolgája!

FLORIZEL.
Oh Perditám! – Hogy is feledtük azt!
Egy szóra, kérlek. (Titkon beszélnek.)

CAMILLO.
Első teendőm: a király előtt
Felfedni e szökést s hogy merre mentek.
Remélem, azzal rábirom: nyomon
Utánok indul ő is, én vele
Meglátom újra szép Szicziliámat,
Hová mint beteg asszonyt von a vágy.

FLORIZEL.
Szerencse légy velünk. Jerünk, Camillo,
A partra.

CAMILLO.
Annál jobb, minél előbb.
(Florizel, Perdita, Camillo el.)

AUTOLYCUS.
Értem a dolgot, értem. Nyitott fül, éles szem, gyors kéz, mind szükséges a zsebvágónak; a jó orr is hasznos, hogy szagláljon munkát a többi érzékeknek. Mostanában, látom, a gazember az előmeneteles. Micsoda csere ez, ráadás nélkül is! Micsoda ráadás még ez, ily cseréhez! Igazán, az idén sokat elnéznek az istenek, s mindent extempore megtehetünk. Maga a herczeg rosszban sántikál; szökik az apjától, e czölönkkel a lábán. Ha gondolnám, hogy becsületes dolog volna ezt bejelenteni a királynak, bizony meg – nem tenném; még nagyobb kutyaságnak tartom eltitkolni, s ennyiben hű maradok mesterségemhez.
Öreg juhász és Ifjú juhász jönnek.
Félre! félre! itt még több alkalom nyílik a gyors észnek! Minden utczasarok, minden bolt, templom, törvényszék, akasztás, ad dolgot az életre való embernek. (Félrevonúl.)

IFJÚ JUHÁSZ.
Ej, ej, micsoda ember vagy! csak meg kell mondanod a királynak, hogy kitett gyermek, s nem a te csontod és véred.

ÖREG JUHÁSZ.
De csak hallgass meg.

IFJÚ JUHÁSZ.
De csak te hallgass meg.

ÖREG JUHÁSZ.
No hát szólj.

IFJÚ JUHÁSZ.
Ő nem levén csontod és véred, a királyt a te csontod és véred nem bántotta meg, s tehát ő sem büntetheti a te csontodat és véredet. Mutasd meg a holmikat, miket vele találtál, azokat a titkos dolgokat mind, – azon kívül, a mit magával hordoz. Ha azt megteszed, hadd fütyöljön a törvény, mindenről jót állok.

ÖREG JUHÁSZ.
Meg is mondok a királynak mindent; minden szót, meg én, a fia minden hamisságát. Mondhatom is, hogy nem tiszta ember se apjához, se hozzám; abban járni, hogy engem a király nászurává tegyen!

IFJÚ JUHÁSZ.
Az ám, nászurává! Az még legkevesebb, a mi reád nézett! s akkor a véred drágábbá lett volna, isten tudja mennyivel, uncziája!

AUTOLYCUS.
(félre).
Igen okosan! Ostobák!

ÖREG JUHÁSZ.
No, menjünk a királyhoz. Majd tépi a szakállát azon, a mi e csomagban van.

AUTOLYCUS.
(félre).
Nem tudom, e feladás mennyiben gátolhatná az úrfi szökését!

IFJÚ JUHÁSZ.
Csak adná isten, hogy a palotában legyen.

AUTOLYCUS.
(félre).
Bár természettel becsületes nem vagyok, néha az vagyok történetesen. – Zsebre most ezzel a szatócskinövéssel! (álszakállát leveszi) – Hé parasztok! Honnan? meddig?

ÖREG JUHÁSZ.
A palotába, nagyságod engedelmével.

AUTOLYCUS.
Mi dolgotok ott? Kivel? E csomag tartalma? Lakhelyetek? Nevetek? Korotok? Vagyonotok? Származástok? Minden, a mi a dologhoz tartozik! Ki vele!

IFJÚ JUHÁSZ.
Csak együgyü emberek vagyunk, uram.

AUTOLYCUS.
Hazugság, mert ügyes-bajosok vagytok. Hazugságokat nem akarok hallani. Csak szatócsokhoz illik az. Azok reánk katonákra sokszor fognak hazugságot, de mi azért vert aranynyal s nem veréssel szoktunk fizetni, – azért nem hagyják rajtunk a hazugságot.

IFJÚ JUHÁSZ.
Nagysád is majd hazugságot fogott ránk, ha jó idején észre nem veszi magát.

ÖREG JUHÁSZ.
Az udvarhoz tetszik-e tartozni nagysádnak?

AUTOLYCUS.
Akár tetszik, akár nem, oda tartozom. Nem látod-e az udvari divatot ruhámon? Lépésem nem az udvari ütemre tart-e? Nem érzesz-e udvari szagot rajtam? Nem sugárzok-e udvari megvetést alacsonyvoltodra? Azt hiszed, azért hogy szóba állok veled s bajodról kérdezősködöm, nem vagyok udvari ember? Udvari vagyok tetőtől talpig, olyan pedig, ki dolgodat elémozdíthatja vagy visszalökheti, azért parancsolom, mindent adj elé!

ÖREG JUHÁSZ.
Uram, dolgom a királyt illeti.

AUTOLYCUS.
Van-e ügyvivőd hozzá?

ÖREG JUHÁSZ.
Nem tudom, – engedelemmel –

IFJÚ JUHÁSZ.
Ügyvivőnek mondják az udvarnál a fáczánt; – mondd, hogy nincs.

ÖREG JUHÁSZ.
Nincs uram, nincs fáczánom, se hím, se nőstény.

AUTOLYCUS.
Mi jó, hogy nem vagyok ily együgyü!
De születhettem volna én is így;
Meg nem vetem hát!

IFJÚ JUHÁSZ.
Bizonynyal ez igen nagy úr az udvarnál.

ÖREG JUHÁSZ.
A ruhája szép, de nem jól áll neki.

IFJÚ JUHÁSZ.
Minél különösebb, annál urasabb.
Nagy úr, fogadom. A fogvájás módja is elárulja.

AUTOLYCUS.
E podgyász? Mi van e podgyászban?
Miféle szelencze ez?

ÖREG JUHÁSZ.
Uram, e csomagban és e szelenczében oly titkok vannak, miket másnak nem szabad tudni, egyedül a királynak, s a mit meg is tud azonnal, ha bejuthatok ő felségéhez.

AUTOLYCUS.
Öreg, hiába fáradtál.

ÖREG JUHÁSZ.
Miért, uram!

AUTOLYCUS.
A király nincs a palotában, egy új hajóra ment, hogy búskomorságát elűzze s szellőzzék; mert ha komoly dolgokat felfoghatsz, tudd meg, hogy a király tele van búbánattal.

ÖREG JUHÁSZ.
Mondják, uram. Fia miatt, ki – úgy hallszik – egy juhász leányát vette feleségűl.

AUTOLYCUS.
Ha azt a juhászt még be nem fogták, ugyancsak fusson! az átok mi reá száll, a kínok mikkel gyötörni fogják, egy férfi gerinczét s egy fenevad szívét is megtörnék.

IFJÚ JUHÁSZ.
Azt hiszed, uram?

AUTOLYCUS.
Nem csak ő fog pedig minden kigondolható kínokat szenvedni, hanem minden rokonsága, habár ötvened ízen is, hóhérkézre jut, a mi ámbár szomorú dolog, de szükséges. Egy vén birkanyúzó, egy ürühajtsár, olyat vegyen a fejébe, hogy a lányából felség legyen! Némelyek azt mondják, megkövezik. De én azt mondom, az igen szelíd halál volna neki. Trónunkat juhász kunyhóba vonni alá! Minden halál igen kevés, a legkegyetlenebb is igen könnyű ennek!

IFJÚ JUHÁSZ.
Van-e a vén embernek fia, uram? Engedelmeddel, uram?

AUTOLYCUS.
Van fia, kit elevenen megnyúznak, aztán mézzel bekenve, darázsfészek fölé állítják. Akkor ott hagyják, míg három s fél negyedrésznyire meghal. Akkor ismét életre hozzák borszeszszel vagy más meleg itallal; – azután, azon nyersen és a legforróbb napon, mit csak a naptár jövendől, kőfalhoz támasztják, a hol a déli nap legjobban süti s mind addig a napba kell néznie, míg a legyek agyon nem szúrják. – De minek beszélünk e gaz árulókról, kiknek gyötrelmein csak mosolyogni kell, vétkök ily iszonyú levén! Mondjátok csak, mert becsületes, jámbor embereknek látszotok, – mi dolgotok van a királylyal? Én meglehetős tekintélyben állván, a hajóra vezetlek, melyen mulat, beviszlek ő felségéhez, érdeketekben szólni fogok vele, s ha valaki – a királyon kívül – segíthet rajtatok: az előttetek áll.

IFJÚ JUHÁSZ.
Hatalmas úrnak látszik; csapj föl vele; adj neki pénzt, mert ámbár a hatalom makacs medve, aranynyal többnyire orránál fogva vezethető. Mutasd meg erszényed belsejét keze külsejének, minden meglesz. Gondold meg: megkövezve, elevenen megnyúzva!

ÖREG JUHÁSZ.
Engedelmeddel, uram, ha méltóztatnék nagyságod dolgunkat elvállalni, itt van most minden pénzem, de még ennyit hozok s addig e fiút zálogban hagyom, míg azt is elhozhatom.

AUTOLYCUS.
Miután elvégzem, a mit mondék?

ÖREG JUHÁSZ.
Úgy, uram, úgy.

AUTOLYCUS.
Jó, hát csak ezt a felét add ide most. – Részes vagy te is a dologban?

IFJÚ JUHÁSZ.
Néminémüleg; de bár veszedelmes állásban vagyok, remélem, csak nem nyúznak meg.

AUTOLYCUS.
Oh, az csak a juhász fiát illeti! Akaszszák fel! Példát kell rajta mutatni!

IFJÚ JUHÁSZ.
Jó vigasztalás. Menjünk a királyhoz, hogy mutassuk meg neki csudadolgainkat; hadd tudja meg, hogy nem leányod, nekem sem húgom, különben végünk van. Uram, annyit adok neked, mint az öregem, ha dolgunk jó véget ér; s a mellett, a mint mondta, zálogban maradok, míg a pénzt elhozza.

AUTOLYCUS.
Bízom bennetek. Indúljatok csak előre a tengerpart felé; jobb kézre menjetek. Csak átpillantok a sövényen; nyomotokban leszek.

IFJÚ JUHÁSZ.
Ez az ember merő áldás nekünk. Igazán, merő áldás.

ÖREG JUHÁSZ.
Menjünk előre, a mint parancsolta. Az isten rendelte őt, hogy jól tegyen velünk.
(Öreg és Ifjú juhász el.)

AUTOLYCUS.
Ha kedvem volna is becsületes lenni, látom, a sors nem akarja, a sűlt galamb számba repűl. Kettős haszon kerülget: pénz, s alkalom a herczegnek szolgálnom, a mi – ki tudja, mikép fordúlhat még hasznomra? Ezt a két vak hörcsögöt hozzá viszem a hajóra; ha jónak látja ismét partra tenni őket s ha nem érdekli a panasz, mit a király elébe akarnak adni, hadd nevezzen túlságos szolgálati készségemért kujonnak; én e czím ellen, s mind a mi vele jár, vértezve vagyok. Hozzá viszem ezeket; lehet még ebből valami. (El.)

ÖTÖDIK FELVONÁS.

I. SZÍN.

Sziczilia. Terem Leontes palotájában.
Leontes, Cleomenes, Dion, Paulina, Kiséret.

CLEOMENES.
Király, te eleget től. Szent gyanánt
Viselted a gyászt. Bármi volt bünöd,
Leróttad azt; sőt többet bűnhödél,
Mint vétkezél. Tégy hát, mikép az ég:
Felejtsd a bút, s bocsáss meg önmagadnak
Úgy, mint az ég.

LEONTES.
Míg emlékszem reá
S erényire, – feledni nem tudom
Bennök bűnöm; mind’ arra gondolok, mit
Véték magamnak; oly nagyot pedig, hogy
Utódtalan levék, megöltem a
Legédesebb nőt, kiben csak reményét
Vethette férj!

PAULINA.
Úgy van, király, való;
Ha nődül vennél minden nőt egyenként,
Vagy mindenikből, a mi jó, kivennéd,
Tökéletest alkotni: – még is ő,
A kit megöltél, páratlan maradna.

LEONTES.
Igaz, megöltem. Én öltem meg őt!
De te halálra sebzesz, a midőn
Kimondod azt, mi szintoly keserű
Így nyelveden, mint itt, agyamban. Kérlek,
Ritkán beszélj így.

CLEOMENES.
Inkább soha se,
Bár mit beszélnél, ez idő szerint,
Jobb volna és kegyesb színt vetne rád is.

PAULINA.
Azok közűl vagy, jól tudom, kik őt
Megint megházasítnák.

DION.
Ha te nem:
Nem hordod a hont sziveden, sem e
Királyi név díszét; nem gondolod meg:
Ha a király utódtalan, mi vész száll
A honra s megemészti közönyös
Tétlen tanúit is. Mi voln’ helyesb, mint
Örülni, hogy királynénk boldog, ott?
S mi voln’ helyesb, mint kárpótlásul, – és
Jelen vigasznak, üdvül a jövőnek
Új társat adni a királyi ágynak?

PAULINA.
Tekintve azt, ki elment, arra méltó
Nincs több. Különben isteneink kivánják,
Hogy teljesüljön titkos végzetök.
S nem mondta-é az isteni Apollo,
A jósigék értelme nem az-e,
Hogy a királynak más utódja nem lesz,
Míg elvesztettje föl nincs lelve? Mi
Csak oly lehetlen emberész előtt, mint
Hogy Antigonusom kitörje sírját
És visszatérjen, ki bizonynyal, a
Kicsinynyel elveszett. – Szerintetek
Urunk az éggel és a jós-igékkel
Daczolna. Lesz utód, ne féljetek,
A korona lel örököst. A leg-
Méltóbbra hagyta Sándor a magáét,
Így a legjobb utóda volt.

LEONTES.
Paulina!
Te Hermion’ emlékét szentül őrzöd,
Tudom. Hallgattam vón’ szavadra bár!
Most is királyném drága szép szeme
Ragyogna rám s szedhetném ajka mézét!

PAULINA.
Mely gazdagabb lett, a midőn adott!

LEONTES.
Valót beszélsz; nincs asszony több olyan!
Hát ne legyen nőm senki! Egy roszabb,
– Ha véle jobban bánnék, – fölidézné
Szent szellemét, s testébe visszaszállva
– Itt e helyen, hol megbántója jár, –
Így nyögne kínban: „Még ezt is nekem!”

PAULINA.
Ha ezt tehetné: volna rá oka.

LEONTES.
Igen, sőt arra ösztönözne, hogy
Öljem meg a kit elvevék.

PAULINA.
Ha én
Volnék a kósza szellem, mondanám:
Nézz csak szemébe s szólj, e bágyadott
Fényért vevéd el? és sikoltanék, hogy
Füled repedne, s ezt kiáltanám:
„Gondolj szememre!”

LEONTES.
Csillag, csillag az,
S a többi holtszén. Paulina, ne félj,
Nem kell nekem nő!

PAULINA.
Tennél-é hitet, hogy
Nősülni nem fogsz, csak ha magam is
Helyben hagyom?

LEONTES.
Üdvömre, nem, soha!

PAULINA.
Ti jó urak, hát legyetek tanúk.

CLEOMENES.
Túlságosan kisérted őt.

PAULINA.
Ha csak
Nem támad egy új Hermione, egész
Hű mása a valónak, –

CLEOMENES.
Asszonyom –
De hallgatok.

PAULINA.
S mégis, ha vágysz nősülni, jó uram,
Ha múlhatatlan, ha akarsz, csak azt
Kérem: hogy én válaszszak nőt. Nem oly
Ifjú lesz az, mint volt a más, – de olyan,
Hogy visszatérve úrnőnk szelleme,
Örömmel látná karjaidban ezt.

LEONTES.
Hű Paulinám, csak ha te akarod,
Nősülök újra.

PAULINA.
Úgy tehát csak akkor,
Ha jó királyném feltámad megint,
Addig soha.
Nemes jő.

NEMES.
Egy ifjú, ki magát Polixenes
Fiának, Florizelnek nevezi,
Kér bebocsáttatást, felség, elődbe;
Nejével, – szebb nőt nem láttam soha.

LEONTES.
Mi ez? Nem apja rangjaként közelg!
Be sem jelentve, ily véletlenűl?
Talán nem is szándékos jötte? Csak
Vaksors hozá, vagy kényszer? És minő
Kisérete?

NEMES.
Kevés, s az is szegény!

LEONTES.
És herczegnője is, mondád, vele?

NEMES.
A föld legékesb gyöngye, kire csak
Napfény sütött!

PAULINA.
Oh Hermione!
Mint a jelen mindig pöffeszkedik
Szebb lenni a szebb múltnál: úgy ad helyet
Szépséged im ez újnak! – Uram, magad
Mondád s írád, – de iratod hideg most,
Mint tárgya, – hogy nem multa őt felül,
S nem mulja senki; így egykor dalod
Az ő dicséretén dagályban állt,
De most apályra szálla, hogy ha mást
Szebbnek magasztalsz.

NEMES.
Megbocsáss, amazt
Csaknem feledtem. Ez, ha szemeid
Látják, urává lesz nyelvednek is!
Hirdessen új hitet, s minden hivők
Szent lángja lankad s mind hozzája áll,
A kit hí.

PAULINA.
Még a nők is tán?

NEMES.
A nők
Szeretni fogják, mert nő, s többet ér
A férfiaknál; – és a férfiak,
Mert legkecsesb a nők közt.

LEONTES.
Menj, Cleomenes,
Magad s barátid, és hozzátok őket
Előnkbe, karjainkba!
(Cleomenes, többekkel el.)
Különös,
Hogy mintegy lopva jő!

PAULINA.
Ha herczegünk, a
Gyermekek gyöngye, ezt megérte volna,
Ez ifjú úrhoz jó pár lenne ő!
Mert nála ez csak négy héttel korosb.

LEONTES.
Kérlek, ne többet; hagyd el. Hisz tudod:
Ha említik, halálát újra érzem.
Ha látom e királyfit, szavaid
Oly gondolatra hoznak, mely miatt
Megbomlik elmém. – Jőnek!
Cleomenes, Florizel, Perdita, Kiséret jönnek.
Drága herczeg!
Anyád a házasságban hű vala,
Mert ím apád alakját nyomta ki,
Téged foganván! Volnék csak husz éves,
– Úgy benned él apádnak képe, – hogy
Testvérnek mond’nálak, mint egykor őt,
S szólnék azokról, miket ketten együtt
Szilajkodánk! – Légy üdvöz, szív szerint.
S szép hölgyed! E herczegnő! Angyal! Ah!
Kettőt veszték el, kik a föld s az ég
Között így állanának, bámulást
Ébresztve, mint ti, szép pár! Elveszett
Minden; s bolondságom miatt! – a jó kedv,
Sőt jó apádnak barátsága is;
Kit, bár lesújtva, még egyszer viszont
Meglátni vágyom.

FLORIZEL.
Ő parancsolá
Szicziliába jönnöm; tőle száz
Üdvözletet hozok, mit csak király
– Mint jó barát küld jó baráthoz. És ha
Gyöngélkedés, – az aggkor társa, – nem
Fogyasztaná meg régi erejét:
A messziség s a tenger távolát
Ő mérte volna, hozzád jőve meg –
Mert (s ő izente ezt) hőbben szeret,
Mint mind a mennyi más uralkodót!

LEONTES.
Derék barátom, társam! Mit terajtad
Ejték, a seb szívemben újra vérzik.
S tőled e szíves megemlékezés
Csak engem vádol, késedelmemért!
– Légy üdvöz itt, mint földnek a tavasz!
S hogy e szépséget is kitetted a
Tenger dühének, üdvözölni azt,
Ki nem méltó e fáradságra, – annál
Kevésbbé arra, hogy veszélynek is ki-
Tégy érte ilyen drága életet!

FLORIZEL.
Ő Libyábúl jő, uram.

LEONTES.
Holott
A hősi Smalust, e derék vitézt
Rettegik, szeretik?

FLORIZEL.
Onnan, király!
És tőle, kinek búcsú könnyei
Lányáúl ismerék el. – Kedvező szél
Röpíte délrűl erre, hogy betöltsük
Atyám parancsát. S már Szicziliád
Partjárúl indítám kiséretem
Javát hazámba, hírül vinni meg,
Hogy Libyában czélunk sikerült,
S én s nőm veszélytelen szálltunk ki itt,
Hol most vagyunk.

LEONTES.
A kegyes istenek
Tartsák a léget tisztán ártalomtól,
Míg itt mulattok! Drága jó apád,
Kegyes király, ki ellen még is én,
Személye szent bár, bűnt tevék; az ég
– Haragra gyulva, – elrabolta érte
Utódimat: atyád pedig, mikép
Érdemli égtől, benned áldva van,
Méltó fiában. Oh én is mit adnék,
Ha mint ti, drága pár! – így állna most
Fiam s leányom, szemeim előtt!
Második Nemes jő.

2. NEMES.
Felséges úr, a hír, melyet hozok,
Hitelt se’ nyerne, ha bizonyítéka
Nem volna oly közel! – A cseh király
Köszönt s személyesen kér általam, hogy
Fiát fogasd el, a ki rangot és
Kötelességet megtapodva, apja-
És örökétől megszökött, – s mi több: egy
Juhász leánynyal.

LEONTES.
Hol van a cseh? – szólj!

2. NEMES.
Itt városodban. Most hagyám el őt.
Zilán beszélek, bámulásom és
A tárgy kivánja. Ide sietett –
(Üldözve a derék párt, úgy hiszem)
Midőn az úton e hölgyecske apját
S bátyját találta, kik hazúl együtt
Szökének a herczeggel.

FLORIZEL.
Hah! Camillo
Árula el, kinek becsülete
Eddig minden vihart kiállt.

2. NEMES.
Szemébe
Mondd vádadat, mert itt van a királylyal.

LEONTES.
Hogyan? Camillo?

2. NEMES.
Ő, uram. Beszéltem
Vele magam. A nyomorultakat
Hallgatja most ki. So’se láttam így
Reszketni; – térdre esve csókolák
A földet, – esküvés minden szavok.
De a király siket s ezer halállal
Ijeszti egy halálban.

PERDITA.
Oh szegény
Öreg atyám! – Az ég lest hány nekünk,
S nem enged egybe kelnünk.

LEONTES.
Volt-e nász?

FLORIZEL.
Nem még, s nem is remélem egyhamar.
A csillagok előbb a völgybe szállnak,
S mélység s magosság összefoly.

LEONTES.
Uram!
Király leánya ez?

FLORIZEL.
Az lesz, mihelyt nőm.

LEONTES.
Ez a „mihelyt” – apád jobban sietvén –
Lassan közelg. Sajnálom, ifjú, hogy
Apád szívétől tetted elszakaszt,
Kihez a vér szent tartozása fűz.
Sajnálom azt is, hogy hölgyed nem oly
Dús rangra mint szépségre, hogy tehozzád
Méltó lehessen.

FLORIZEL.
Kedvesem, ne félj!
Bár ellenünk szemlátomást a sors,
S apámmal űzet: szerelmünket egy
Hajszálnyival meg nem gyöngítheti.
Gondolj, uram, a korra, a midőn
Te is csak ily magam korú valál,
S e gondolattal védjed ügyemet.
Kértedre, legnagyobbat is, mikép
Haszontalant, könnyen megád apám.

LEONTES.
Arádat kéne tőle kérnem, ezt
Apád haszontalannak nézi.

PAULINA.
Felség,
Szemed fölötte ifjú! Nőd, halála
Előtt egy hóval, méltóbb volt emily
Tekintetedre, – mint a mit ma látsz.

LEONTES.
Rágondolék e pillantásban is.
– De nem feleltem kérdésedre, ifjú!
Megyek apádhoz: hogyha vágyaid
Becsületed’ még el nem temeték,
Úgy pártolód vagyok. Ezért megyek
Elébe most. Kövessetek. Minő
Lesz a siker, meglátjuk; jer, uram! (Mind el.)

II. SZÍN.

Ugyanott. A palota előtt.
Autolycus és Nemes jönnek.

AUTOLYCUS.
Kérlek, uram, tanúja voltál ezen elbeszélésnek?

NEMES.
Ott voltam a podgyász kibontásánál, hallottam a vén juhász előadását, mikép találta azt. A mire, egy kis bámulás után, mindnyájunkat kiküldtek a teremből; ha jól emlékezem, még csak annyit hallottam a juhász szavából, hogy a gyermeket is találta.

AUTOLYCUS.
Szeretném tudni a dolog kimenetelét.

NEMES.
Én csak töredékesen tudom eléadni; de a változás mit a királyon és Camillon láttam, nagy meglepetésökre mutatott; úgy meredtek egymásra, hogy szempilláik majd nem szétrepedezni látszottak; némaságuk beszélt, s minden mozdulatuk nyilatkozat vala; úgy néztek ki, mintha elsülyedt vagy föltámadt világról hallanának hírt; csodálatos meglepetés látszott rajtok, de a legszemesebb néző is, ha a dologból csak annyit tudott, a mennyit látott, meg nem mondhatta volna, ha öröm vagy bú volt-e az ok? Annyi bizonyos, hogy akármelyik, de a legnagyobb mértékben.
Második Nemes jő.
Itt jő egy úr, ki talán többet tud. Mi hír, Rogero?

2. NEMES.
Csupa üdvlövések. A jóslat teljesűlt! A király leánya megkerűlt! annyi csoda történt egy óra alatt, hogy nincs elég ballada csináló, megéneklésére!
Harmadik Nemes jő.
Itt jő Paulina asszony udvarmestere, ő többet mondhat. Hogy mennek a dolgok, uram? Ez újság, mit bizonyosnak mondanak, annyira hasonlít egy ősregéhez, hogy valósága erős gyanú alá esik. – Igazán megtalálta örökösnőjét a király?

3. NEMES.
Igazán, ha csak körülmények bizonyíthatnak az igazságra. A mit hallasz, megesküdhetel, hogy szemeddel látod, annyira összevágnak a bizonyítékok. Hermione királyné köpenye; – ékszere, mit nyakán viselt, – Antigonus levelei mellette, mik tisztán keze írásai; – a leány méltóságteljes alakja, anyjának szakasztott mása, – azon nemesség, mely bizonyítja, hogy születése felűl áll növelésén; – és sok más jel világosan mutatja, hogy a király leánya. – Láttad a két király találkozását?

2. NEMES.
Nem én.

3. NEMES.
Akkor oly valamit szalasztottál el, mit csak látni lehet, elbeszélni nem. Láttad volna, mint koronázza egyik öröm a másikat; annyira, hogy úgy látszott, mintha a bú sírna, mert el kell őket hagynia, – s örömük könyárban gázolt. Oly tekintetek, kezek fölemelése, oly gyönyörömlengések voltak, hogy csak ruhájokról lehetne megismerni őket, arczukról nem. Királyunk, mintha magából akart volna kilépni örömében, hogy leányát föllelte, s egyszerre mintha ez öröm keservvé válnék, sírni kezdett: „Oh! anyád! anyád!” Azután a cseh királytól bocsánatot kért; azután veje nyakába borúlt; azután ismét leányát szorongatta öleléseivel; majd a vén juhásznak hálálkodott, ki úgy állt ott, mint nem tudom hány ember nyom alatt megkorhadt kútcsatorna. – Soha sem láttam ily találkozást, mely minden elbeszélést, mi követni akarná, megbénít, s eltörűl minden leírást.

2. NEMES.
Kérlek, hát Antigonusból mi lett, ki a kis gyermeket innen elvitte volt?

3. NEMES.
Ismét mint egy mese, melynek még sok mondani valója van, ha hitelt, sőt figyelmet nem találna is. Medve tépte össze; ezt vallja a juhász fia, kit nem csak ártatlansága (egész a bárgyúságig) igazol, – de egy kendő is és gyűrűk, mikre Paulina ismert.

1. NEMES.
Mi lett hajójából s kiséretéből?

3. NEMES.
Elsülyedtek; urok halála perczében, a juhász szeme láttára. Úgy hogy minden eszköz, mi a gyermek kitevésében működött, épen akkor veszett el, mikor az megtalálva lőn. De oh! minő nemes harczot vívott Paulinában az öröm a bánattal! Egyik szemében leveretés ült férje miatt, másik égre emelkedett, mivel a jóslat teljesűlt. A herczegnőt felölelte s úgy magához szorította, mintha szívéhez akarná szegezni, hogy többé el ne veszíthesse!

1. NEMES.
E jelenet magasztossága királyi nézőket érdemelt volna, mivel a szereplők is olyanok valának.

3. NEMES.
A legszebb vonások egyike, mi szememre is kiveté hálóját, (vizet kapott is, bár halat nem) az volt, midőn a királyné halála említésekor (melynek okát a király hősileg bevallá s fájlalta) mikép szegezte át leányát a figyelem, míg a fájdalom egy jelétől a másikra menve, végre egy ah! kiáltással, mintegy könnyekkel vérzett, – mert mondhatom szívem is vért sírt. Ki csupa márvány volt is, színt váltott, sokan elájultak, mindenki meg volt indúlva. Ha az egész világ jelen lehetett volna, általános lenne a jajkiáltás a földön!

1. NEMES.
Visszatértek az udvarhoz?

3. NEMES.
Nem, mert a herczegnő meghallá, hogy anyjának egy szobra van Paulinánál, min sok évig dolgoztak s csak most készűlt el, Julio Romano, a nagy olasz művész által, ki ha örök élettel bírna s azt művébe lehelhetné, elvehetné a természet mesterségét, oly tökéletes utánozó. Hermionét oly hasonlóvá alkotta Hermionéhoz, hogy azt mondják: az ember megszólítaná s feleletet várna tőle. A szeretet egész vágyával siettek oda, s ott szándékoznak maradni vacsorára.

2. NEMES.
Gondoltam, hogy valami fontos dolga van ott, mert Hermione halála óta, minden nap kétszer-háromszor is elment titkon ama félre eső házba. Ne mennénk mi is oda, jelenlétünkkel részt venni az örömben?

1. NEMES.
Ki maradna el onnan, ha csak bejuthat! Minden szempillantásban valami új öröm születhetik s távollétünk megfoszt annak tudásától.
(A három Nemes el.)

AUTOLYCUS.
Most már, ha előbbi életem szennyét nem viselném, özönnel hullna rám az előléptetés. Az öreget s fiát én vittem a herczeg hajójára; én mondtam, hogy valami csomagról hallám őket beszélni, s nem tudom mit még. De akkoriban ő, fülig szerelmes levén a pásztorleánykába (mert annak vélte) – kit akkor a tengeri betegség ugyan elé vett s magát sem kevésbbé, a vihar is folyvást dühöngvén, a titok egyelőre oldatlan maradt. De nekem mindegy; mert ha én fedeztem volna is föl mindent, a többi csalárdságom közt ez meg sem érzenék.
Öreg és Ifjú juhász jönnek.
Itt jönnek ezek, kikkel akaratom ellen jót tettem; s már új szerencséjök virágában.

ÖREG JUHÁSZ.
Jőszte fiam; nekem már nem lesz több gyermekem, de a te fiaid és leányid mind nemeseknek születnek.

IFJÚ JUHÁSZ.
Jó hogy talállak, uram! A minap nem akartál vívni velem, minthogy nem vagyok született nemes. Látod e ruhákat? Mondd, hogy nem látod, s gondold most is, hogy nem vagyok született nemes; vagy akár mondd, hogy e díszruhák nem született nemesek. Hazudtolj meg, majd meglátod, ha nem vagyok-e született nemes?

AUTOLYCUS.
Most, uram, tudom hogy született nemes vagy.

IFJÚ JUHÁSZ.
Az ám s mindig is az voltam, már négy óra óta.

ÖREG JUHÁSZ.
S én is, ficzkó.

IFJÚ JUHÁSZ.
Úgy ám. De én hamarább lettem született nemes mint apám; mert a király fia kézen fogott s testvérének nevezett. Akkor a két király testvérének nevezte atyámat; akkor a herczeg, a testvérem, – és a herczegnő, a húgom, – apámat apjoknak mondták; aztán mind sirtunk. És ezek voltak a legelső nemes emberi könyek, melyeket hullattunk.

ÖREG JUHÁSZ.
Isten éltessen minket fiam, hogy többet is hullathassunk!

IFJÚ JUHÁSZ.
Az ám, különben egész nyomorúság volna, hogy ily szerencsés állapotba jutottunk.

AUTOLYCUS.
Alázatosan kérlek, uraim, bocsássátok meg vétségeimet, miket nagyságtok ellen tettem, és adjatok rólam jó ajánlást, uramhoz a herczeghez.

ÖREG JUHÁSZ.
Tedd meg, fiam, kérlek; mert nemes lelkűeknek kell lennünk, minthogy már nemes emberek vagyunk.

IFJÚ JUHÁSZ.
Megjavítod-e magadat?

AUTOLYCUS.
Meg nagyságod engedelmével.

IFJÚ JUHÁSZ.
Add ide kezedet! Megesküszöm a herczegnek, hogy a legbecsületesb s hívebb ficzkó vagy egész Bohemiában.

ÖREG JUHÁSZ.
Azt mondhatod, de meg ne esküdjél reá.

IFJÚ JUHÁSZ.
Ne esküdjem, most, mikor nemes ember vagyok? Hadd mondja a paraszt s a szatócs, – én esküszöm.

ÖREG JUHÁSZ.
Hát ha nem lesz igaz, fiam?

IFJÚ JUHÁSZ.
Ha merő hazugság is, egy igazi nemes megesküdhetik reá, jóbarátja javáért. Megesküszöm a herczegnek, hogy te bátor kölyök vagy s le nem iszod magadat, ámbár tudom, hogy gyáva vagy s le is iszod magadat; de megesküszöm rá, s óhajtanám is, hogy bátor légy.

AUTOLYCUS.
Rajta leszek uram, minden erőmből.

IFJÚ JUHÁSZ.
Jó, csak légy vitéz, akár hogy. Ha nem csodálom, hogy le mered inni magadat, holott bátor nem vagy: soha se hidd el egy szavamat is! Pszt. A királyok és herczegek, rokonink, mennek a királyné szobrát megnézni. Jer, kövess. Jó gazdáid leszünk. (Mind el.)

III. SZÍN.

Kápolna, Paulina házában.
Leontes, Polixenes, Florizel, Perdita, Camillo, Paulina, Urak, Kiséret jönnek.

LEONTES.
Oh jó s nemes Paulina, mily vigaszt
Adál nekem te mindig.

PAULINA.
Jó uram,
Mit nem tevék jól, jól akartam azt is.
Dúsan valék fizetve; ámde az, hogy
Királyi társad- s újon egybekelt
Utóditokkal árva házamat
Fölkeresétek: túlkegy az nekem,
Mit megköszönni életem kevés.

LEONTES.
Jó hölgy, teher, mivel megtisztelünk.
De eljövénk királynőnk képeért.
A csarnokon gyönyörrel bámulánk
Sok drága kincset, ám nem láttuk azt,
Miért leányom vágyban epedez,
– Ah! anyja szobrát!

PAULINA.
Mint páratlanúl szép
Volt élve, úgy halott képmása is
Szebb mindennél, mit eddig láttatok, s mit
Művész teremte. Azért tartom azt
Külön. De itt van. Most készüljetek
Az élet élőbb mását látni, mint
Az álom a halálnak. – Íme, nézd
S szólj, jó-e? (Függönyt von félre. Szobor látszik.)
Szeretem e hallgatást,
Mely bámulást fejez ki. Szóljatok
Még is. Királyom, szólj, hasonlít-e?

LEONTES.
Egészen ő! – Szidj engem drága kő,
Azt mondom akkor, Hermione vagy.
De mégis így inkább vagy ő; szelid,
Mint a gyerekkor, mint a kegyelem.
De Paulinám, – nem volt ő ily redős,
Ifjabb e képnél!

POLIXENES.
Nem sokkal, valóban.

PAULINA.
Annál nagyobb a művész érdeme;
Tizenhat éven átszáll – s úgy teremti,
Mint volna most, ha élne!

LEONTES.
És élhetne is még!
S mily vigaszúl nekem, – míg így e kép
Szívembe metsz! Ah! így állt, ily dicső
Fenségben (akkor hő élet, mi most
Hideg szobor) – midőn megkértem őt!
Szégyen nyom el: nem vádol-é e kő,
Hogy én kövebb vagyok? Királyi kép,
Mi bűverő van benned! bűnömet
Mind fölidézed, hogy bámulva áll
Lányod, kövülve, mint te!

PERDITA.
Megbocsáss,
S babonának ne mondd, ha térdelek,
Áldásaért esengve. – Oh királynő,
Ki megszünél, midőn én kezdtem élni –
Hadd csókolom kezed meg!

PAULINA.
Csak vigyázva!
Még új a kép, festéke száradatlan.

CAMILLO.
Felséges úr, búd mély gyökért eresztett,
Hogy még tizenhat tél sem tépte ki,
És annyi nyár sem hervasztotta el.
Aligha élt kéj ily soká; se bú,
Hogy önmagát ne ölte volna meg.

POLIXENES.
Hagyd, annak, a ki búd okozta, abból
Elvenni annyit, a mit szívesen
Visel magában, éretted.

PAULINA.
Oh király,
Ha meggondoltam volna, hogy e kép
Látása téged így sebez, valóban
Meg nem mutattam volna e követ,
(Mert a szobor enyém.)

LEONTES.
Hagyd még a függönyt.

PAULINA.
Ne nézd tovább! Mert végre elhitetné
A képzelődés, hogy mozog.

LEONTES.
Ne bántsd!
Bár halva volnék! – Úgy tetszik, – mi ez! –
Ki műve? – Nézd király, nem olyan-e,
Mintha lehelne? Mintha erei
Vért hordanának!

POLIXENES.
Mestermű valóban!
Ajkán az élet édes melege!

LEONTES.
Szemfénye mozdúl. – Játszhatik velünk
Így a művészet?

PAULINA.
A függönyt reá!
Királyom úgy el van ragadva már,
Hogy végre élni véli.

LEONTES.
Jó Paulina!
Tedd, hogy húsz évig e balhitben éljek!
És e világon minden józan ész ez
Őrült gyönyörrel föl nem ér. – Ne még!

PAULINA.
Bánom, király, hogy így fölinditálak.
De jobban is fölrázhatnálak.

LEONTES.
Oh tedd!
E rázkodás édesb s jobban tevő, mint
Bármely vigasz. Pszt. Ugy tetszik, sóhaj
Repűl felőle; oh! mely vésü tud
Lehelletet faragni? – Semmi gúnyt!
Megcsókolom őt.

PAULINA.
Nem lehet, királyom!
Még nedves a pír ajkin; csókod azt
Letörli és bemocskol magadat
Festék s olajjal. Lebocsássam a
Függönyt?

LEONTES.
Ne! húsz évig se még!

PERDITA.
Ah! én is
Itt állanék, merengve, addig.

PAULINA.
Vagy menjetek most a csarnokbul el,
Vagy még nagyobbra készen álljatok!
Ha elbirjátok: megteszem, hogy a
Szobor mozog, leszáll, kezet fog. Akkor
Azt vélitek – bár tagadom –, hogy az
Ördöggel álltam össze.

LEONTES.
Ám tetess
Fele, a mit tudsz, elnézem. Beszéltesd,
Örömmel hallgatom; oly könnyű lesz
Megszólaltatni, mint mozdítni őt!

PAULINA.
Szükség: legyen hit bennetek. De csend!
Ki azt hiszi, hogy bűn a mit teszek,
Az menjen el.

LEONTES.
Maradjatok! S te kezdd.

PAULINA.
Költsd fel, zene! (Zene.)
Ideje. Szállj le már.
Ne légy tovább kő. Lépj közénk. Ragadj
Csodálkozásra mindenkit! Jövel,
Sírod lezárom. Merevségedet
Hagyd a halálnak, tőle téged az
Élet kivált most. – Nézzétek, mozog.
Hermione leszáll.
Ne félj, a mit tesz szent, mint tiszta volt
A bűvölet. Ne fordúlj tőle el,
Különben újra meghal, akkor, ah,
Kétszerte ölted őt meg. Nyújtsd kezet;
Ifjan te kérted őt, most hogy korosb,
Ő kérjen é meg?

LEONTES.
(megöleli).
Istenem! Meleg!
Ha ez bűvészet: legyen oly szabados,
Mint az evés!

POLIXENES.
Nézd, visszaöleli!

CAMILLO.
Férje nyakán csüng. Ha az életé:
Hagyd szólni is.

POLIXENES.
Hadd mondja, merre rejlett,
Hogy menekült meg a halál elől?

PAULINA.
Ha mondanák, hogy él, mint agg mesét
Fognád nevetni. Így, látod hogy él,
Bár nem beszél még. Várj. Szép hölgy, te bírd rá,
Hogy szóljon is. Térdelj elébe s kérj
Anyai áldást. – Édes asszonyunk,
Nézd: Perditánk meg van találva, – szólj!
(Perdita letérdel Hermione előtt.)

HERMIONE.
Ti istenek, tekintsetek le! Szent
Csészéitekbül áldást öntsetek
Lányom fejére! – Mondd, egyetlenem,
Ki őrze eddig? Hol valál? Mikép
Leltél atyádra? Tudd meg azt, hogy én,
Megértve Paulinától, hogy a jóslat
Reményt adott, hogy élsz: itt rejtezém,
Várván, a jobb kifejlést.

PAULINA.
Hagyjuk ezt most!
Különben itt mindenki kérd, beszél,
S az örömet zavarja. Menjetek,
Boldog nyerők! Oszszátok üdvetek
Minden felé! Én, aggott gerle, most
Egy száraz ágra szállok, s páromat
– Ki vissza nem tér, addig siratom,
Míg magam is utána nem veszek.

LEONTES.
Nem, Paulinám; te férjet nyersz kezemből,
Mint tőled én nőt. Így egyezkedénk,
Ezt tartja fogadásunk. Megleléd
Te az enyémet. Hogy? – még nem tudom,
Mert, – mint hivém, – én halva láttam őt,
S sírján rebegtem annyi hiú imát.
Én sem keresem, – tudva érzetét, –
Számodra távol a férjet. Camillo!
Jer s vedd kezét, kinek nemes hűséged
Kétségkívüli, s íme két királytól
Van bizonyítva. Most menjünk. – Hogyan!
Hát nézz Polixenesre – és nekem
Bocsássatok meg, hogy gonosz gyanúm
Állt egykor tiszta pillantásitok
Közt! Íme vőd itt, ép’ az ő fia –
Az istenek vezérletébül, el-
Jegyezve Perditánkkal. – Jó Paulina,
Vezess ki innen, hogy nyugalmasan
Kérdve s felelve, lássuk, melyikünknek
Minő szerep jutott a tág idő
Nagy színpadán, mióta elszakadtunk.
Jerünk, sietve! (Mind el.)

Nyitóoldal