Shakespeare

OTHELLO, A VELENCEI MÓR

(Fordította: Szász Károly)

Tartalom

BEVEZETÉS

ELSŐ FELVONÁS.

I. SZÍN.
II. SZÍN.
III. SZÍN.

MÁSODIK FELVONÁS.

I. SZÍN.
II. SZÍN.
III. SZÍN.

HARMADIK FELVONÁS.

I. SZÍN
II. SZÍN.
III. SZÍN.
IV. SZÍN.

NEGYEDIK FELVONÁS.

I. SZÍN.
II. SZÍN.
III. SZÍN.

ÖTÖDIK FELVONÁS.

I. SZÍN.
II. SZÍN.

Személyek. Velencei Doge. Brabantio, tanácsos. Más két tanácsos. Gratiano, Brabantio öcscse. Lodovico, rokonuk. Othello, a mór. Cassio, hadnagy. Jago, zászlótartója. Rodrigo, velenczei nemes. Montano, cyprusi kormányzó. Bolond, Othello szolgálatában. Hirnök. Desdemona, Brabantio leánya, Othello neje. Emilia, Jago neje. Bianca, Cassio kedvese. Tisztek, nemesek, hirnökök, zenészek, hajósok, kiséret.

BEVEZETÉS

Othellot a régibb magyarázók többnyire Shakspere legkésőbbi drámái közé sorolták, sőt a legutolsónak vették, mert hangulatának mély komolyságában, a jellemzés tökéletességében a költő tragikai erejének tetőpontját, legmagasabb kifejlődését látják. Pozitiv bizonyítékok azonban nem támogatják ez állítást; ellenkezőleg, ha Collier fölfedezése hitelt érdemel, az Erzsébet korabeli udvari ünnepélyek lajstroma szerint (Accounts of the Revels at Court) a királyi szinészek már az 1604-dik évi november első napján előadták a Velenczei mórt a Whitehall palotában. Othello tehát valószínűleg a tizenhetedik század elején készült, mert az 1598-ki Meres-féle lajstromban még nem fordul elő, s így származása azon korba esik, melyben a költő Julius Caesart és Hamletet írta, midőn tragikus alkotó ereje legnagyobb műveinek adott életet. Első nyomtatott kiadása csak a költő halála után, 1622-ben jelent meg, miután kiadója, Walkley Tamás, már a megelőző évben beiktatta a könyvárusok czéhének lajstromába, mint tulajdonát. E negyedrétű kiadás Shaksperet nevezi a darab szerzőjének, s megemlíti, hogy több ízben került színre a Globe és Blackfriars színházakban. A kiadó előszavában „nem tartja szükségesnek e könyv ajánlását, mert reményli, hogy a mi jó, azt mindenki kérés nélkül is fogja ajánlani, annál inkább, mert a szerző neve elég arra, hogy keletet szerezzen munkájának.”

Delius szerint e kiadás a szöveget a színpadi előadás szerint, törlésekkel és módosításokkal közli; az eredeti szöveg Shakspere összes drámáinak 1623-ki folio-kiadásában jelent meg, e czím alatt: The Tragedie of Othello, The Moore of Venice. Itt oszlik először felvonásokra és jelenetekre, s a személyek sorozatában egyes alakjai jellemzőleg vannak elnevezve; így Cassio „tiszteletreméltó hadnagy”, Jago „gazember”, Rogrido „rászedett úri ember”.

Shakspere hazájában Othellot tartják legtökéletesebb tragédiájának, s ha ez óriási alkotás közűl egyiknek vagy másiknak oda kell ítélni az elsőség pálmáját, bizonyára Anglián kívül is sokan lesznek, kik a mély tragikum, a szenvedély megrázó hangjai, a jellemzés igaz volta mellett a világos és meggyőző indoklásért, a fokozatosan és kitérés nélkül haladó cselekvényért, az egységes, minden ízében szorosan összeillő szerkezetért Othelloban csodálják a nagy költő legtökéletesebb alkotását. Színpadon, csak némileg megfelelő előadásban is, soha sem téveszti el megrendítő hatását, és a legnagyobb tragikus szinészek, Burbadgetől egész a korunkbeli kiváló Shakspere-tomácsokig, Othello szerepében aratták legfényesebb diadalaikat. Jellemző, a mit Greguss följegyez, hogy a legnagyobb magyar tragikus költőnek, Katonának, szinészkorában Othello volt legkedvesebb szerepe.

A magyar színpadokon már a szinészet első korszakában, a jelen század elején, előfordul Othello, „a velenczei szerecseny”. A nemzeti színházban eleinte Vajda Péter fordításában adták; a Kisfaludy-társaság Shakspere-kiadásában Szász Károly fordításában jelent meg, s azóta a színen is ezt használják. Othello legkitűnőbb ábrázolói a magyar színpadon Egressy Gábor és az idősebb Lendvay voltak; Jago Fáncsynak és Tóth Józsefnek, Desdemona az idősebb Lendvaynénak és Márkus Emmának alakításában nyerte eddig legméltóbb kifejezését.

Othello tárgyát Shakspere Giraldi Cinthio, olasz elbeszélő Hecatommithi (száz rege) czímű gyűjteményéből vette. Többnyire azt állítják, hogy a költő ezt Chappuys franczia fordításából ismerte, ámbár nem lehetetlen, hogy azon időben megvolt e műnek angol fordítása is, mely azóta elveszett. Különben mindegy, akármily nyelven olvasta Shakspere ez elbeszélést, sokkal érdekesebb lesz összehasonlítása a tragédiával; azért nem tartjuk fölöslegesnek, kivonatban megismertetni Cinthio elbeszélését; hadd lássuk, hogyan lett a nyers anyagból művészi szobor, a közönséges bűnesetből tragédia.

„Élt egykor Velenczében – beszéli Cinthio – egy vitéz mór, ki személyes bátorságáért és a háborúban tanúsított okosságáért és tehetségéért nagy kegyben állt eme város urai előtt, hol sokkal inkább igyekeznek az erényt megjutalmazni, mint bármily valaha létezett köztársaságban. Történt, hogy egy kiválóan szép és erényes nő, Desdemona nevű, szerelemre gyulladt a mór iránt, nem érzéki ösztönből, hanem szellemi tulajdonságainak csodálatából, és ez, kit a hölgy szépsége és nemes gondolkozása meghódított, hasonló érzelemmel viseltetett iránta. Viszonyuk oly szerencsés fejlődést vett, hogy házassági frigyre léptek egymással, ámbár a hölgy rokonai mindent megkisérlettek, hogy máshoz adják nőül. Míg Velenczében maradtak, a legnagyobb békében és egyetértésben éltek egymással, és semmi szó vagy tett nem fordult köztük elő, a mi nem a legbensőbb vonzalmat tanúsította volna. Ekkor azonban úgy történt, hogy a velenczei signoria felváltatá csapatait Ciprusban és a mórt nevezte ki az itteni sereg vezérévé.”

Így kezdődik Cinthio elbeszélése. Disdemona nem riad vissza az utazás fáradalmaitól, sem a táborozás veszélyeitől s bátran követi férjét új állomására. „A mór kiséretében – folytatja az elbeszélő – volt egy zászlótartó, megnyerő külsejű, de a legundokabb lelkületű, a minő valaha létezett. A mórnál, kinek sejtelme sem volt gonoszságáról, nagy kegyben állt, mert ámbátor nyomorult gyáva volt, büszke szavak alá úgy el tudta rejteni szivének gyávaságát, hogy valódi Hektornak vagy Achillesnek látszott. E gazember is magával vitte nejét, egy szép és tisztességes személyt, ki mint olasz nő, annyira megtetszett Disdemonának, hogy ez a nap legnagyobb részét társaságában töltötte. Volt e csapatban egy hadnagy is, ki a mór különös kedveltje, házának mindennapos vendége volt s gyakran evett az ő és neje asztalánál. Disdemona látva, mily nagyra tartja őt férje, maga is a legnagyobb jóakaratot tanúsítá iránta, mi a mórt igen megörvendezteté. A gyalázatos zászlótartó nem gondolva neje iránti kötelességére, sem a barátságra, hűségre és hálára, melylyel a mórnak tartozott, szenvedélyesen Disdemonába szeretett s elcsábítására törekedett; de nem merte megvallani előtte szerelmét, a mórtól való félelmében, kitől fölfedezés esetében nem várhatott mást, mint halált. Azért különféle titkos módokon igyekezett a hölgynek tudtára adni szerelmét. De ez minden gondolatával a móron csüggött, és nem vette észre sem a zászlótartót, sem más valakit, s minden, a mit megnyerésére tett, hiábavaló maradt. Ekkor azt képzelé, hogy Disdemona azért nem törődik vele, mert a hadnagyba szerelmes, s föltevé magában, hogy ezt eltakarítja az útból; a szerelem pedig, melyet Disdemona iránt érzett, a legkeserűbb gyűlöletté változott, s minden törekvése oda irányult, hogy a hadnagy meggyilkolása után, a mór épen oly kevéssé élvezze neje szerelmét, mint ő maga. És miután különféle gyalázatos és gonosz terveket megfontolt, végre elhatározá, hogy férje előtt házasságtörésről fogja vádolni és megérteti vele, hogy a hadnagy a házasságtörő.”

Az elbeszélésben tehát a zászlótartó szerelmes urának nejébe s ármánykodásának oda a megvetett szerelem bosszúvágya. Lássuk most, mily eszközökkel törekszik czélja felé, hogy a mór gyanúját felköltse neje és a hadnagy ellen? Ez eszközök külsőségeikben ugyanazok, melyekkel Jago ébreszti fel Othello szenvedélyét. A hadnagy nemsokára elveszti hivatalát, mert az őrálláson kardot fogott egy katonára. Disdemona ismételt kisérleteket tesz, hogy férjét kiengesztelje a hadnagy iránt. A zászlótartó elejtett szavakkal, félbeszakított czélzásokkal költi fel a mór figyelmét, de vonakodik világosabb szavakkal elégítni ki a felébredt gyanút. Midőn Disdemona újabb kérésekkel ostromolja férjét a hadnagy érdekében, a mórnak eszébe jut, hogy zászlótartójának czélzásai talán a hadnagyra vonatkoztak s neje azért könyörög oly állhatatatosan érette, mert szerelmet érez iránta. Kérdőre vonja a zászlótartót s felvilágosítást követel. Ez látva, hogy a mór szivébe hullatott méreg már megkezdte romboló munkáját, hosszas színlelt vonakodása után elmondja, hogy nejének csakugyan szerelmi viszonya van Cassioval, s azért sürgeti annyira a megkegyelmezést, mert most nem jöhet vele össze oly gyakran, mint előbb, „hogy kárpótolja magát az undorért, melyet fekete férje költ szivében.” A boldogtalan mór bizonyítékot kiván. „Maga a hadnagy beszélte nekem,” felel a zászlótartó. A mór világosabb bizonyítékot sürget, saját szemével akarja látni a vád igazságát, és a zászlótartó ezt is megigéri neki. Ekkor következik a zsebkendő története, mely Cinthio elbeszélésében így hangzik:

„Disdemona gyakran meglátogatá a zászlótartó nejét s nála tölté a nap jó részét. A gazember észrevette, hogy sokszor egy zsebkendőt vitt magával, mely, mint tudta, a mór ajándéka volt. A legfinomabb mór hímzéssel volt ellátva, s mind a nő, mind a mór a legnagyobb becsben tartotta. Ezt igyekezett ellopni s megrontani vele a nőt. Volt egy hároméves leánykája, kit Disdemona nagyon szeretett; és midőn a boldogtalan nő egy napon a gazember házába lépett, ez karjára emelte a gyermeket és Disdemona felé nyújtotta, a ki átvette tőle és keblére szorította. E pillanatban kilopta kendőjét zsebéből a gazember, oly ügyesen, hogy semmit sem vett észre, s azután nagy örömmel eltávozott zsákmányával. Disdemona ismét hazatért, s mivel más gondok foglalták el, eleinte nem vette észre a kendő hiányát. De midőn nehány nap mulva kereste és nem talált rá, aggódva gondolt arra, hogy a mór kérdezősködni talál felőle, a mi gyakran megtörtént. A gonosz zászlótartó kileste az időt s a hadnagy lakásába lopózott, hol a kendőt egy ágybeli párnába helyezte. A hadnagy csak másnap vette észre, midőn reggel reá hágott, mert éjjel a földre esett. Nem érthette, hogyan került ez lakásába; de mivel ráismert Disdemona tulajdonára, vissza akarta neki vinni, s megvárta az időt, midőn a mór nem volt otthon, hogy a ház hátulsó ajtajához menjen és kopogjon. A balsors, mely a zászlótartóval összeesküdni látszott a szegény asszony vesztére, úgy akarta, hogy a mór épen azon pillanatban tért haza, s midőn a kopogást hallá, nagy izgatottsággal kinyitotta az ablakot, kiáltva: Ki kopog itt? A hadnagy megismerte a mór hangját, s félve, hogy lejöhet és bántalmazhatja, semmit sem felelt és elfutott. A mór lement a lépcsőn, kinyitotta a hátulsó ajtót, kilépett az utczára, de senkit sem látott. Erre rosszkedvűleg visszatért a házba s kérdé nejét, hogy ki kopogott? Disdemona az igazsághoz híven azt felelé, hogy nem tudja. De nekem úgy látszott, mintha a hadnagy lett volna, mondá a mór. Nem tudom, felelt a nő, vajjon ő volt-e vagy más. A mór megfékezte dühét s elhatározá, hogy addig semmit sem tesz, míg a zászlótartóval nem beszél.”

Ekkor játsza a zászlótartó azt a durva komédiát, mely azonban a mór felizgatott képzelő erejére biztosan megtette hatását. Beszélgetést kezd a hadnagygyal oly helyen, hol a mór távolról meglesheti őket. Egészen más dologról beszél vele, a mellett tele torokból kaczag, fejével, kezével csodálkozó mozdulatokat tesz, melyeket a mór jól lát, de a szavakat nem hallja s lázas képzelődése szerint magyarázza. A zászlótartó aztán megvallja neki, hogy a hadnagy Disdemonáról beszélt vele, kivel gyakran volt szerelmes találkozása, a kitől legutóbb, midőn nála volt, ajándékul kapta a kendőt. A mór aztán nejétől kéri a zsebkendőt s midőn a boldogtalan nő nem tudja előadni, meggyőződik a zászlótartó szavainak igazságáról. Elhatározza, hogy megöli nejét, s gondolkozik, miképen tegye ezt, hogy őt ne gyanúsítsák halála miatt. A zászlótartó mindegyre újabb táplálékot ád a titkon lobogó vészes tűznek. Arra is vállalkozik, hogy a mórnak megmutatja a kendőt a hadnagy birtokában. Sikerűl is neki, mert a hadnagy házában egy nő lakott, kinek a hímzés megtetszett s le akarta másolni, mielőtt visszaadná tulajdonosának. Munkáját nyitott ablak mellett végezte, hol az utczáról mindenki láthatta. Ide vezette a zászlótartó a mórt, ki most meggyőződve neje hűtlenségéről, a zászlótartóra bizza a hadnagy meggyilkolását. De ez csak czombját sebesítheti meg, s a hadnagy kiabálására elfut, de nemsokára visszatér, az időközben összegyült néptömeg közé vegyűl és „oly részvétet mutat a hadnagy iránt, mintha testvére volna.” Az éji merénylet híre elterjedvén, Disdemona ártatlanságában nyiltan mutatja fájdalmát, a mi a mórt még inkább megerősíti gyanújában s a zászlótartóval összebeszél neje meggyilkolására. Cinthio elbeszélésének ez a része így szól:

„Meghányták-vetették, vajjon tőrt vagy mérget válaszszanak-e, s mivel egyik sem látszott czélszerűnek, a zászlótartó így szólt: Valami jutott eszembe, a mi önt kielégíthetné, a nélkül, hogy a legcsekélyebb gyanút költené. A ház, melyben laknak, igen régi és a tetőnek sok repedése van. Disdemonát agyon lehetne ütni egy homokkal töltött harisnyával, melynek semmi nyoma sem maradna testén, aztán ha meghalt, rá lehetne dönteni a tető egy részét, hogy összezúzza fejét. Aztán el lehetne híresztelni, hogy egy leszakadt gerenda ölte meg. Ha ezt a tanácsot követi, minden gyanút elhárít magáról és mindenki a véletlennek fogja tulajdonítni neje halálát. E kegyetlen tanács megnyerte a mór tetszését, s miután bevárta a kedvező időt, elrejté egy éjjel a zászlótartót egy benyílóban, mely összeköttetésben állt hálószobájukkal. Midőn már az ágyban feküdtek, megegyezésök szerint a zászlótartó zajt ütött a benyílóban, és a mór kérdé nejét, vajjon hallotta-e? Igenlő feleletére megparancsolá neki, hogy keljen fel és nézzen utána. A szegény Disdemona szót fogadott s mihelyt közel ért a benyíló ajtajához, kirohant a zászlótartó és a megtöltött harisnyával erős ütést mért hátgerinczére. Disdemona leroskadt s alig tudott lélekzetet venni, de kevés erejével, a mi még megmaradt, segítségért kiáltott a mórhoz. De ez fölkelt az ágyból és így szólt hozzá: „Hűtlenséged jutalmát veszed, gyalázatos! Így történjék minden asszonynyal, ki szerelmet színlel férje iránt és szarvakat rak homlokára.” Midőn a boldogtalan nő e szavakat hallá, míg a zászlótartó második ütésének következtében közel érzé halálát, ártatlansága bizonyságául az isteni igazságot hívta fel, és mialatt Istenhez segítségért könyörgött, a zászlótartó harmadik ütése véget vetett életének.”

A befejezés regényszerű terjengéssel folyik szét. A mór eleinte csakugyan elhárítja magáról a gyilkosság gyanúját, de oly nagy vágy és bűnbánat szállja meg lelkét, „hogy csaknem elveszti eszét s mindenfelé jár a házban, mintha nejét keresné.” A zászlótartót annyira meggyűlöli, hogy elcsapja hivatalából. Ez most keserű bosszúvágygyal telik el hajdani ura iránt, s a hadnagy által feljelenti a velenczei signoriának a mór gyilkosságát. A mór mindent tagad, nagy lelki erejével még a kínvallatás gyötrelmei között is hallgat és állhatatosan megmarad tagadása mellett. A halált elkerüli, de számüzetésre itélik s később neje rokonainak kezétől esik el. A zászlótartó visszatért hazájába és itt folytatta gonoszságait. Hamisan vádolván egy bajtársát, utólérte saját gonoszságának nemezise, kínpadra vonták és a kínvallatás következtében nemsokára nyomorultul meghalt. „Ekként bosszulta meg a Mindenható – fejezi be az elbeszélő – az ártatlan Disdemonát. A zászlótartó halála után neje, ki mindenről tudott, beszélte el e történetet, úgy mint én nektek elmondtam.”

Az elbeszélésből Shakspere csak Desdemona nevét vette át, a többit maga tette hozzá, s mint az angol magyarázók kimutatják, Othello nevét Reynolds egy elbeszéléséből merítette (God’s Revenge against Adultery). Nem szükséges lépésről lépésre, aprólékos összehasonlítás útján kimutatni, hogy Shakspere csak az elbeszélés külső körülményeit s ezeket is czéljához való jelentékeny módosításokkal használta fel. Ki az elbeszélés olvasása után a dráma jelenteibe merűl, saját szemével fogja látni, miként ismétlődik Amphion mythosi csoda-tette, hogyan mozdulnak meg a formátlan kövek a költő ihlető szavára és hogyan illeszkednek össze csodálatos palotává, pompás és arányos épületté, merész és kecses boltívekkel, egymásba nyíló folyosókkal, egymást követő és kiegészítő termekkel, melyeknek falai gazdagon vannak diszítve a legszebb drága kövekkel, az emberi szellem bányájának legbecsesebb termékeivel; szemlélni fogja a ritka látványt, hogy kelnek életre a gépies emberforma alakok, hogyan duzzadnak meg ereik a keringeni kezdő vértől, hogyan pirul ki arczuk, hogy nyer színt halvány ajkuk, kifejezést merev arczuk, fényt élettelen szemök, hogy emelkedik keblök az érzések hullámaitól, hogy lesznek igazi, élő és érző emberekké és hogyan töltik be a valódi, emberi élet zajával a fényes palota csarnokait, mialatt a magas, csúcsos ablakokat felszakítja és a tág termeken, kanyargó folyosókon végig süvölt a szenvedély perzselő viharja.

Minős szenvedély az, melynek képét festi a költő e tragédiában? A közfelfogás szerint Othello a féltékenység tragédiája; Othello neve minden nemzet nyelvén közmondásossá vált a féltékenység szenvedélyének kifejezésére. A népek bölcsesége, mely közmondásaiban nyilatkozik, nem csalódhatott e magyarázatban; a költő szándékának leghitelesebb értelmezője az a visszhang, mely századokon át egyformán verődik vissza milliók szivéből és egyértelmű bizonyságot tesz az egyforma hatásról, melyet a költő szava mindnyájára gyakorolt. De a féltékenységnek melyik neme az, mely Othello alakjában egyénítve lép szemünk elé? Bizonyára nem amaz alsóbb fajú féltékenység, mely egyértelmű a bizalmatlansággal, mely gyanakszik, évődik árnyaktól ijedez, képzelt rémek után leskelődik, és inkább a komédia területéhez tartozik. Ez a kicsinyes, szűk lelkű ember félténysége, ki ok nélkül gyanakszik, képzeletében előre látja megcsalatását és kicsinyes eszközökhöz folyamodik, hogy megelőzze a rettegett veszélyt: elzárja félténysége tárgyát, meglesi lépteit, magyarázza pillantásait és mozdulatait. Moliére Arnolphe-jának féltékenysége ez, mely óvó eszközei által rendesen maga idézi elő azt, a mit ki akart kerülni. Othello nem ilyen. Hihetünk neki, midőn önmagát úgy jellemzi, hogy „nem könnyen gyanús; de ingerelve, féltésben dühöng.” Igazat mond, midőn elhárítja magáról e kicsinyes féltékenykedés szinét:

Én még avval féltővé nem leszek, hogy
Nőm szép, mulat, vagy társalgást szeret,
Vidám beszédű, tánczol, énekel.

Ez a vígjátéki féltékenység, mely rendesen felsüléssel végződik, távol áll a nagylelkű, nyilt, bizalmas szívű mórtól, kinek karja „hét éves kora óta szűntelen kardforgatásban lelte gyönyörét a sátoros mezőn,” és épen azért keveset tud „e nagy világról, nem többet, úgy lehet, mint harczfit illet,” és bizonyára gyermek módra járatlan a finom és romlott társadalom szövevényes bűneiben, melyeknek ismerete szokta gyanakodóvá tenni a lelket. E tekintetben igazuk van hát azoknak, kik figyelmeztetik a szinészeket, nehogy Othello szerepét kezdettől fogva mint gyanakodó féltékenyt fogják fel. Nagy hiba volna, ha a szinész már az első felvonásban Brabantio jós szavaira fel akarná tűntetni az Othello lelkében, habár csak egy pillanatra is, felvillanó gyanút.

De van a félténységnek egy más, magasabb és nemesebb faja, az a féltékenység, melyet az ős próféták az ó-testamentom rettenetes Istenének tulajdonítnak, ki nem tűri, hogy mellette idegen istent imádjanak. Ennek alapja az önérzet, a másiké az önzés. Az önzés gyanakodó és bizalmatlan, mert irígy; az önérzet, épen mivel érzi értékét és jogosultságát, nyugodt és bizalmas, de ha egyszer meggyőződött csalódásáról, kérlelhetetlenűl sújt le haragja. „Nálam egy lesz a gyanú s az elhatározás”, mondja Othello, és igazat mond. Nincs itt többé helye az alkudozásnak vagy engesztelődésnek. Az önzésből fakadó kicsinyes féltékenység csak magát, csak a saját előnyét tartja szem előtt; ha kételkedik is a féltett lény szerelmében, mégis megtartja birtokában, vigyáz reá, megőrzi másoktól, megszerzi magának a külső birtoklás rideg elégtételét s gyönyörűségét találja abban, hogy a mi nem az övé, legalább másé sem lehet. Az ilyen féltékeny tud lenni szerelem nélkül is; a nemes és nagy lélek ellenben szeret és bízik, s megsemmisített bizalmáért szerelme áll bosszút, megsemmisítve azt, ki bizalmát megölte, a mint az ó-szövetség félelmes Jehovája kiírtotta a hűtleneket, kik idegen isteneket állítottak melléje oltárukra, habár a bűnösök választott népéhez tartoznak is. Valóban Othello bosszúja is ilyen. Ő maga mondja: „Búm olyan, minő az égé: sújt, midőn szeret”… Ime a nagy különbség a féltékenység e két faja közt: az egyik ferdeség, a másik szenvedély; az egyik tárgyul szolgál a vígjátéknak, a másik tragédiát szül.

A féltékenységnek ezt a szenvedélyét látjuk Othello tragédiájában. Nem elvont tulajdonság gyanánt, nem szónoki fejtegetésben vagy erkölcsi magyarázatban, hanem élő formában, a nemes és nagylelkű, nyilt és bizalmas szívű, őszinte és a nagyvilági romlottságban tapasztalatlan, de izzó afrikai vérű és vasakaratú mór alakjában lép szemünk elé. Látjuk e szenvedélyt, a „zöldszemű szörnyeteget” születése perczétől fogva, lépésről lépésre kisérjük fejlődését, gyarapodását, növekedését, míg végre óriási nagyságában áll előttünk és széttépi áldozatát.

ELSŐ FELVONÁS.

I. SZÍN.

Velencze, utcza.
Rodrigo, Jago jönnek

ROGRIGO.
Nekem ne mondd azt, rossz neven
veszem, hogy
Te, ki előtt erszényem nyitva áll,
S mintegy sajátod, – ebben részt vevél.

JAGO.
Menykőbe is! ki sem hallgatsz; pedig
Kárhozzam el, ha csak álmodtam is
Ily csalfaságról.

ROGRIGO.
Azt mondád nekem,
Hogy gyűlölöd őt.

JAGO.
Veszszek el, ha nem!
Hogy hadnagygyá tegyen: három nemes
Kalaplevéve kérte őt; s hitemre!
Én ismerem magam becsét. De ő,
A mily bolond, kevély és önfejű,
Nagy harczi műszavakkal takarózva,
Megtagadá kérelmüket. „Valóban
– Szólt – választottam is már hadnagyot.”
S ugyan kit? Istenemre, egy silány
Florenczi fickót, a ki valami
Szép nőért kárhozik; egy Cassio
Nevű irászt, ki tán számvetni jó,
De puskaport még nem szagolt soha,
S harczrendhez úgy ért, mint egy szűzleány.
Csak könyv s elmélet embere, de abban
A fecsegő tanácsos is, vele
Versenyt beszélhet; szószátyár csupán,
Nem katona. – De neki joga volt
Választani, a kit épen akart.
S nekem, ki Cyprus s Rhodus ostrománál,
És több keresztyén és pogány mezőn
Vitézségemnek száz jelét adám,
Ez irnokocska, így előbe vág!
Ez hadnagy, és én – isten áldja meg! –
Ő mórságának zászlótartója vagyok!

ROGRIGO.
Inkább bakója lennék, istenemre.

JAGO.
Mihaszna? Ez a szolgálatnak átka:
Hogy érdek léptet s pártfogás elé,
Nem a következési sor, hol minden ember
Előzőjének örökösse. No!
Itélj magad, van-e a mórt okom
Szeretni?

ROGRIGO.
Én nem szolgálnék neki.

JAGO.
Oh, légy nyugodt! Én nála csak magamnak
Szolgálok. Nem lehet mindenki úr,
Se minden úr hű szolgálatra nem
Számíthat. – Ám találsz alázatos
Hunyászkodót, kinek gyönyör, viselni
A szolgalánczot; a ki életét
Elnyűvi, mint urának szamara,
Az abrakért csak, – s elcsapják, ha vén lesz.
Ostort az ily baromnak! Vannak aztán
Kik szolgaarczczal s bérruhában is
Magoknak tartják szivöket, s midőn
Uroknak látszanak szolgálni: jól
Meglépesednek, és ha megszedék
Magokat, aztán becsülettel élnek.
Az ily ficzkóknak van eszök, s magam
Közéjök tartozom. Mert, jó uram,
Oly szent igaz, mint neved Rodrigo: ha
A mór lehetnék, Jago lenni nem
Vágyám. Magamnak szolgálok tehát
S nem néki, isten a tanúm! nem is
Hűségből, oh nem! hasznomért csupán.
Hiszen, ha szívemet valódilag
Mutatná tetteim külsője, úgy
Kívül viselném inkább e szivet
Kabátomon, hogy a csókáknak is
Legyen kapkodni mit. Nem vagyok én
A mi vagyok

ROGRIGO.
Mi szerencsés leend
E vastag ajkú már, ha sikerűl –

JAGO.
Riaszd föl az apát, uszítsd nyomába;
Mérgezd meg gyönyörét! kiáltsd ki az
Utczán a bűnt; bőszitsd fel rá a lány
Rokonait, – s bár enyhe ég alatt
Lakik, kínozd legyekkel; gyönyöre
Gyönyör marad bár: úgy bosszantsd, sebezd, hogy
Szinét veszítse!

ROGRIGO.
Apja háza ez,
Kiáltok.

JAGO.
Oly ijesztőn s hangosan
Kiáltsd, mint népes városban szokás, ha
Véletlenűl tűz üt ki éj idején.

ROGRIGO.
He! Holla! Halod-e Brabantio!

JAGO.
Ébredj Brabantio! He! Tolvajok!
Vigyázz lakodra! Lányodat viszik!
Erszényedet! Zsivány! Hej! tolvajok!
Brabantio, fenn az ablaknál megjelenik.

BRABANTIO.
Mi az? Miért e szörnyű orditás?
No mi dolog?

ROGRIGO.
Uram! egész családod hon van-e?

JAGO.
Zárvák-e ajtaid?

BRABANTIO.
Mért kérditek?

JAGO.
Meg vagy rabolva. Öltözz’ szaporán,
Szived felét gaz tolvajok viszik.
Most épen most, egy rút fekete kos
Most lopja meg fehér bárányodat.
Kelj fel hamar! Veresd meg a harangot,
Ébreszd fel az alvó polgárokat,
Különben maga a fekete ördög
Tesz nagyapává. No siess, ha mondom.

BRABANTIO.
Elment az eszetek?

ROGRIGO.
Tisztelt uram!
Ismered hangomat?

BRABANTIO.
Nem én, ki vagy?

ROGRIGO.
Nevem Rodrigo.

BRABANTIO.
Annál kelletlenebb!
Mondtam, ne ólálkodj’ lakom körül
Nyiltan kimondám, hogy leányomat nem
Neked neveltem. S most őrjöngve jősz,
Bortól zabálva, te gyalázatos,
Zavarni nyugtomat.

ROGRIGO.
Uram, uram –

BRABANTIO.
De bizonyos lehetsz, hogy kedvem és
Hatalmam is lesz, ezt megkeserülnöd.

ROGRIGO.
Csak légy türelmes jó uram!

BRABANTIO.
De hát
Mit kiabálsz zsiványt? Hisz ez Velencze,
S házam nem korcsma.

ROGRIGO.
Hidd meg, jó uram,
Hogy tiszta szándokkal jövék.

JAGO.
A menykőbe, uram! Te olyan ember vagy,
hogy az istent sem imádnád, ha az ördög kérne rá.
Minthogy mi neked jó szolgálatot tenni jövénk, s
azt hiszed, gaz ficzkók vagyunk, inkább akarod,
hogy egy berber csődör birja leányodat, unokáid
rád nyerítsenek, s rokonságod spanyol lovak legyenek!

BRABANTIO.
Miféle szemtelen ficzkó ez itt?

JAGO.
Oly ember vagyok, uram, ki azért jött,
hogy megmondja neked, hogy leányod e perczben
a mórral ölelkezik.

BRABANTIO.
Hitvány czudar vagy!

JAGO.
S te, uram, tanácsnok.

BRABANTIO.
Ezért majd te felelsz meg, Rodrigo.

ROGRIGO.
Megfelelek, ha akarod. De kérlek,
Ha tudtoddal van s tetszésed szerint,
Hogy szép leányod most, ez éji órán,
Se jobb, se rosszabb őrizet alatt,
Mint egy silány cseléddel, egy kibérelt
Nyomorú gondolán megy a buja
Mór karjai közé: ha ezt tudod,
S megengedéd, – akkor mi tégedet
Fölzaklatánk, megsérténk csúfosan.
De hogyha tudtodon kívül van ez,
Úgy azt hiszem, méltatlan vádolál.
Ne higyje nagysád, hogy feledve az
Illem szabályait könyelmüen
Játszunk vele. Ismétlem, jó uram,
Leányod, ha menni nem te engedéd,
Nagy vétket követett el. Szép magát,
Eszét, szivét, állását, kincseit,
Egy hontalan kalandor szerecsennek
Dobá oda. Győződj’ meg ám magad!
Ha őt a házban, ágyában leled,
Úgy én hazudtam; és törvény szerint
Sújts, hogy belőled csúfot űzni mertem.

BRABANTIO.
Szövétneket! Hej! Fáklyát gyújtsatok!
Föl! talpra! Ez álmommal összevág!
Már hinni kezdem. Gyertyákat, ha mondom
(Bevonul.)

JAGO.
Isten veled. Magadra hagylak itt.
Nem volna jó nekem, tanú gyanánt
Vitetnem a mór ellen. Mert tudom,
Ha tán meg is korholják e miatt,
Az állam őt nem nélkülözheti,
Mert a hadhoz, mely Cyprusnál dühöng,
Ha lelköket kitennék, sem találnak
Mást, a ki őt pótolja. Én azért,
Bár mint a poklot őt úgy gyűlölöm,
Alája rendelt állásom miatt
Hűségi zászlót vagyok kénytelen
Szeme előtt – de önként értetik –
Színből csupán kitűzni még. Vezesd
Az üldöző apát az arsenál
Felé. A mórt ott föllelenditek.
Ott leszek én is. Most isten veled.
(El.)
Brabantio, szolgák fáklyákkal jönnek.

BRABANTIO.
Való tehát! Ő eltűnt! Szörnyűség!
S mi még gyűlölt éltemből hátra van:
Csak keserűség! Most szólj, Rodrigo!
Hol láttad őt? – Oh a boldogtalan!
A mórral, mondod? – Oh ki vágyna így
Még apa lenni? – Miről ismerél rá?
– Hát megcsal ő is? – Mit szólott neked?
Több fáklya kell még! Föl! Mind talpra föl!
Mit gondolsz! Meg vannak hitelve már?

ROGRIGO.
Úgy gondolom, meg.

BRABANTIO.
Oh ég! Hogy szökhetett ki! iszonyú!
Rút förtelem! Apák, ne higyjetek
Leányitoknak! – Nincs-e valami
Bűbáj, varázslat, mely megrontja a
Szűz ifjúságot? Rodrigo, beszélj,
Nem olvasál ilyes valamiről?

ROGRIGO.
Igen, valóban,

BRABANTIO.
Hol öcsém? Nagy ég!
Oh, vajha hozzád adtam volna őt.
Induljatok. Ti erre, ti meg arra.
Nem gondolod, hogy hol találjuk őt?

ROGRIGO.
Én azt hiszem, reá tudlak vezetni,
Csak jöjj velem.

BRABANTIO.
Kérlek hát, menj elől.
Segélyt kiáltok minden ház előtt,
Hisz van jogom rá. Fegyvert hozzatok.
Hívjátok a csendőröket! Előre,
Jó Rodrigo. Adósod nem leszek.
(Mind el.)

II. SZÍN.

Ugyanott, más utcza.
Othello, Jago, Kisérők fáklyákkal.

JAGO.
Bár harczban öltem embert, mégis így
Hideg vérrel megölni valakit,
Lélekbe járó bűnnek tartanám.
Nem ártana, egy kissé több gonoszság
Ha volna bennem. Tízszer is akartam
Oldalba szúrni.

OTHELLO.
Jobb hogy nem tevéd.

JAGO.
De istenemre, úgy berzenkedett,
S nagyságod ellen olyan kihivó
Goromba szókkal élt, hogy a mi kis
Jóság lakik szivemben, már alig
Tűrhettem el. De kérlek, jó uram,
Meg vagytok már hitelve? Annyi szent
És bizonyos, hogy a tanácsnokot
Szeretik, s szava kettőt nyom, mikép
A herczegé. – El akar titeket
Választani, sőt felhasználja a
Törvényt is ellened, megrontani
Nagyságodat vele.

OTHELLO.
Hadd fújja ki
Dühét. Remélem, a köztársaságnak
Tett jó szolgálataim megnémitandják
Panaszait. Még azt is tudni kell,
(S ha dicsekedni érdem, majd ki is
Kiáltom azt) hogy származásomat
Királyi ősöktől vevém; de érdemim
Rang nélkül is igénybe vehetik
Azt a szerencsét, melyre eljuték.
De tudd meg, Jago, hogy ha nem szeretném
Szép Desdemonám, házhoz nem kötött
Szabad pályámat korlátozni és
Bilincsbe verni nem hagyám vala
A tenger összes kincseért! De nézd,
Mi fáklyafény közelg?
Cassio a háttérben, Tisztek, Kisérők fáklyákkal jönnek.

JAGO.
Az ingerült apa s barátai;
Jobb lesz bemenned.

OTHELLO.
Nem! találjanak meg!
Czímem, hivatalom, lelkem nyugalma
Szólnak mellettem. Ők azok?

JAGO.
Valóban
Úgy tetszik, hogy nem ők.

OTHELLO.
A herczeg emberei s hadnagyom.
Isten hozott barátim. Nos, mi hír?

CASSIO.
Tábornokom! a doge üdvözöl,
S kéret, sietve nála megjelenned
E pillanatban.

OTHELLO.
Mit gondolsz, mi baj?

CASSIO.
Azt képzelem, Cyprusból valami
Fölötte sietős lesz. A hajókról
Tíz hírnök is jött, mind egymás nyakán;
Nehány tanácsos, felzaklatva, már
A palotába ment. Várnak reád,
S mert nem találtak otthon, a tanács
Három felé is küldözött utánad.

OTHELLO.
Még jó, hogy rám akadtál. Várj meg itt.
Csupán e házba kell beszólanom,
S mindjárt követlek.
(Bemegy.)

CASSIO.
Hát mi dolga itt?

JAGO.
Az éjjel egy gazdag hajót fogott,
S ha a zsákmánynak birtokába’ hagyják:
Szerencsét tett vele.

CASSIO.
Nem értelek.

JAGO.
No! házasságra lépett.

CASSIO.
Ej! s kivel?

JAGO.
Hát –
(Othello visszajő.)
Nos uram, csak elmészsz?

OTHELLO.
Kész vagyok.

CASSIO.
Itt jő egy új csapat, téged keres.
Brabantio, Rodrigo, Kiséret jönnek.

JAGO.
Ez itt Brabantio. Uram, vigyázz.
Rossz czélja van.

OTHELLO.
Hahó! megálljatok.

ROGRIGO.
A mór.

BRABANTIO.
Le a zsiványnyal.
(Kardot rántanak mindkét részről.)

JAGO.
Rodrigo,
Te vagy? Uram! veled tartok –

OTHELLO.
Hüvelybe
A fegyverekkel, rozsdát kapnak a
Harmat miatt. Uram, tisztes korod
Inkább parancsol, mintsem fegyvered.

BRABANTIO.
Czudar zsivány! Hová tőd lányomat?
Elbűvöléd őt, átkozott kuruzsló!
Ám minden ép érzékű mondja meg:
Hogy egy ilyen szép, boldog, tiszta szűz,
S a házasságtul idegenkedő,
Ki annyi kérőt útasíta el,
Gúnynak kitette volna-é magát
(Ha nem bűbáj kötné el ép eszét)
Elszökve honról, ily gyalázatos
Szörnyhez, minő te vagy, ki nem gyönyört,
Iszonyt igér csak? Ám itélje meg
Egész világ, hisz kézzel fogható,
Hogy rút varázs nyeré meg őt neked,
Érzékeit tilalmas bájitallal
Kábítva el. Vizsgálatot kivánok,
S vádollak íme nyiltan, hogy csaló,
Országcsaló vagy, s átkozott kuruzsló.
Fogjátok őt meg – és ha ellenáll,
Nyomjátok őt erővel is le.

OTHELLO.
Vissza,
Ti részemen levők s ti többiek!
Ha vívni kéne, nem várnék reá
Fölszólítást. Hol akarod, uram,
Hogy megfeleljek?

BRABANTIO.
Tömlöczbe veled!
A míg a törvény feleletre szólít.

OTHELLO.
Az nem lehet; a herczeg vár reám,
Sietve külde ím utánam, és
Valami fontos államügy parancsol
Hozzá sietnem.

TISZT.
Ez való, uram.
A herczeg a tanácsban – s téged is
Hínom parancsolt.

BRABANTIO.
Mit? A herczeg a
Tanácsban? És ily késő éjidőn?
Vigyétek őt. Ügyem nem kicsiség.
Maga a herczeg s a tanácsurak
Mindegyike, az én sérelmemet
Mint önmagáét fogja érzeni.
Mert hogy ha ily bűn bűntetlen marad:
Fejünkre hág még e pogány rabszolgahad.

(Mind el.)

III. SZÍN.

Ugyanott. Tanácsterem.
Doge, Tanácsosok asztal körül. Tisztek hátrább.

DOGE.
Nincs összefüggés e hírekben, a mi
Hitelt szerezne nékik.

1. TANÁCSOS.
Egyik a
Mást rontja le. Leveleim szerint
Százhét hajó van.

DOGE.
Im száznegyvenet
Irnak nekem.

2. TANÁCSOS.
S nekem kétszázat. Ám,
Ha mint szokás az ily hozzávetésnél,
A szám nem egyez is: de egyaránt
Irják, hogy a török hajósereg
Cyprus felé evez.

DOGE.
Valószinű,
S a részletekben bár nem nyughatom meg,
A fődolognak ijesztő szinét
Meg nem tagadhatom.

HAJÓS.
(kívül)
Hahó! hahó!
Tiszt jő egy hajóssal.

TISZT.
Hírnök jött a hajóktól.

DOGE.
S mit hozott?

HAJÓS.
Rodus felé közelget a török.
E hírrel külde Angelo, uram.

DOGE.
Mit szóltok erre?

1. TANÁCSOS.
De hisz ez lehetlen!
A józan ész cselnek mutatja ezt,
Mely ámításunkért czéloztatik.
Gondoljuk el: mily fontos Cyprus a
Töröknek, az Rodusnál fontosabb.
És sokkal is könynyebben jutna hozzá,
Mert oly szilárdul erődítve nincs,
Mint Rodus. Hogy lehetne oly botor
Az ottomán, hogy végül hagyja azt,
Mi érdekében legelőször áll,
S a biztosabban várható sikert
Veszélyesebb merényért adja föl?

DOGE.
Nem, nem, bizonynyal nem Rodusra czéloz.

TISZT.
Új hírek.
Hirnök jő.

HIRNÖK.
A török, nagyságos úr,
Rodus alá evezve egyenest,
Ott új hajóhadával egyesült,

1. TANÁCSOS.
Így hittem én is. Mire becsülöd
Új erejét?

HIRNÖK.
Harmincz hajó lehet.
S most, visszatérve önnyomán, halad
Gyorsan Cyprus felé. Parancsnokom
Montano, nagyságod vitéz hive,
Magát ajánlja s kéri nagyságodat,
Adjon hitelt az új tudósitásnak.

DOGE.
Már bizonyos, Cyprus van fenyegetve.
Itthon van-e Lucheze Márk?

1. TANÁCSOS.
Jelenleg
Florenczbe’ van.

DOGE.
Sietve írj neki,
S küldj gyors futárt.

1. TANÁCSOS.
Itt jő Brabantio,
Vele van a vitéz mór.
Othello, Brabantio, Jago, Rodrigo, Tisztek jönnek.

DOGE.
Hős Othello!
Szükség van rád. A törökre kell
Indulnod. (Brabantiohoz.)
Csak most veszlek észre.
Isten hozott! Tanácsod és segélyedet
Fölötte nélkülöztük.

BRABANTIO.
Nem kevésbé
Én a tiéteket. Kegyelmes úr!
Nem hivatal, nem sürgető közügy
Keltett föl engem. Nem a haza gondja
Miatt nem alhatám. Saját keservem
Oly minden mást elsodró erejű:
Hogy bármi idegen bút nyeljen el,
Az marad, a mi volt.

DOGE.
Mi az? Mi baj?

BRABANTIO.
Leányom! Oh leányom!

DOGE.
Meghalt?

BRABANTIO.
Rám nézve meg! El van rabolva ő.
Elaltatták, megbűvölék, varázs-
Szerekkel; mert a természet, ha csak
Nem vak vagy őrült, nem hibázhatott
Kuruzslat nélkül így.

DOGE.
Akárki az,
Ki ily alávalón rabolta el
Tőled leányod’ s önmagátul őt:
Olvasd reá a törvényt te magad,
Véres betűi minden szigorával,
Legyen fiam bár, a kit sújt a vád.

BRABANTIO.
Oh köszönöm, kegyelmes úr! Emitt,
Nézd, itt ez ember. E mór, kit ha jól
Értettem, államügyben hivatál.

TANÁCSNOKOK.
Sajnáljuk.

DOGE.
(Othellohoz)
És mit szólsz mentségedül?

BRABANTIO.
Mit szólna mást, mint hogy való a vád?

OTHELLO.
Dicső, hatalmas, tisztelt főurak,
Nemes parancsolóim!
Hogy én ez aggnak lányát elvevém,
Való igaz. Nőül vevém a lányt.
Bűnöm s ez agg sérelme, mindenestül
Csak ennyi, nem több. Zord szavú vagyok,
S a béke fegyverével, lágyszelid
Szavakkal élni nem tudó. E kar,
Hét éves korom óta szűntelen
– Kivéve most vagy kilencz hónapot –
Kardforgatásban lelte gyönyörét,
A sátoros mezőn. E nagy világról
Kicsit tudok, nem többet, úgy lehet,
Mint harczfit illet; kevéssé fogom
Védhetni tettem; de ha engedélyt
Nyerek, röviden s cziczomátlanúl
Elmondom szerelmem történetét,
Mi bájital, mi bűszer, mily kuruzslat
Által nyerém meg a leányt. (Mivel
Ily vád van ellenem.)

BRABANTIO.
A lány
Félénk, szemérmes, úgy hogy önmaga
Mozdulatára elpirult – s e lány,
Kor, faj, természet, minden ellenére
Megszeretné azt, kire nézni is
Irtózatos? Nem! Oh az nem lehet,
Hogy a tökély s természet így csalódjék!
Az elme kénytelen pokolbeli
Csalást keresni itt. Megújitom
A vádat ím: véringerlő szerek
Vagy átkozott szesz segedelmivel
Nyeré meg őt.

DOGE.
A vád még nem bizonyság,
S határozottabb adat nélkül, a
Mit mondasz ellene: csupán üres
Látszat marad.

1. TANÁCSOS.
Othello! Szólj magad.
Tiltott erőszak útján mérgezéd-e
A lány szivét meg, vagy szabad s szelid
Szavakkal nyerted őt meg, milyeket
Szív szívhez intéz?

OTHELLO.
Kérlek uraim!
Hivassátok magát a nőt ide,
Hadd szóljon ő, atyja s előttetek!
S ha vallomása rám homályt vetend,
Nem tisztemet csak és bizalmatok’
Vegyétek el, de mondjatok halált
Fejemre!

DOGE.
El! hívjátok Desdemonát

OTHELLO.
Menj Jago. Te a helyet ismered.
(Jago, kisérettel el.)
S míg eljön ő, oly igazán, mikép
Az ég előtt meggyónom bűneim,
Oly híven elbeszélem nektek azt,
Mikép nyerém meg a leány szivét
S enyémet ő.

DOGE.
Beszélj Othello!

OTHELLO.
Atyja, szeretvén, gyakran hitt magához.
Kérdezte életem történetét,
Évrül évre, a sok ostromot, csatát,
Mikbe forogtam. Elmondottam azt,
Elsőtül végig, gyermekéveimtől
A perczig, melyben épen kérdezé.
Beszéltem száz csapás s megindító
Balsors felől, mi szárazon s vizen
Hányt és vetet; midőn hajszálon állt a
Tenger csatáin életem; midőn
Rabúl esvén az ellenség kezébe:
Eladtak s újonnan kiváltatám.
S mikép viseltem mind ebben magam;
Viszontagságos útaim leírván,
Hol vad barlangok, sivatag, kopár
Zord szikla, melynek égig ér feje,
S több más csodák jövének emlitésbe.
Egymást evő vad kannibálokat,
És oly csodákat, kiknek hón alatt
Nőtt a fejök, említenek sokan.
Ezek felől szép Desdemona is
Szeretett volna hallani. De őt
A házi baj tartá gyakorta el,
Mit hogyha végze, visszajött legott,
S mohó fülekkel hallgatott reám.
Ezt észrevéve: alkalmat lelék
Hő vágyát odavinni, míg esenge:
Beszéljem el mind összefüggve azt,
Mit ő, szegény, csak töredékesen
Hallgathatott meg. Én megegyezém.
Akaratlan könyükre ragadám
Nem egy veszély s nehéz csapás fölött, mi
Ifjonta ért. Mindent előadék
S tenger sohajjal válaszolt reá ő;
Esküdt: „csodás! hallatlanul csodás,
Megindító, nagyon meginditó!”
Kivánta: bár ne mondtam volt el,
S kivánta mégis: bár az ég neki
Ily férjet adjon. Köszöné nekem,
S kért hogy ha volna vagy egy ismerőm,
Ki őt szeretné: tanítsa meg azt
Történetemre, azzal könnyü lesz
Megnyerni őt. Én elértettem ezt,
S én szeretém őt, hő szánalmaért.
Im, – ily varázs nyeré meg őt nekem,
De itt jön ő. Kérdjétek őt magát.
Desdemona, Jago, Kiséret jönnek.

DOGE.
Ez elbeszélés, úgy hiszem, saját
Leányom is megnyerné. Jó Brabantio!
Vedd jobb feléről a mi megesett,
Törött karddal is könnyebb küzdeni,
Mint puszta kézzel.

BRABANTIO.
Kérdjétek ki őt;
Ám vallja meg, hogy félig-meddig ő
Kéré meg a mórt, s istenemre, azt
Nem vádolandom. Jőszte, szép kisasszony!
Tekints körül: ki az e társaságban,
Kinek engedelmeskedni tartozol?

DESDEMONA.
Két kötelesség áll előttem itt,
Oh jó atyám! Tenéked, éltemért
S növeltetésemért, hálával és
Hűséggel tartozom; lányod vagyok.
de íme férjem: s a mivel anyám
Neked – kit atyjánál előbbre tett –
Én ugyanazzal tartozom uramnak,
A mórnak.

BRABANTIO.
Jó. Mindennek vége van.
Ha tetszik, államügyre térhetünk.
Nekem jobb lett voln’ egy leányt örökbe
Vennem, mint nemzenem. Jőj ide, mór!
Vedd e leányt, szívből neked hagyom,
Mint – hogyha nem birnád – szivem szerint
Elvonnám tőled. Hallod-e, leány!
Örűlök, hogy nincs már több gyermekem,
Szökésedért még zsarnokuk lehetnék,
S czölönkre kötném. – Elvégzém uram!

DOGE.
Hadd szóljak én helyetted s mondjak egy szót,
Mely mint a lépcső, e két szeretőt,
Vezesse újra szivedhez közelb.
Ha nincs remény s segítni nem lehet:
Hát mögé dobjuk a keserveket.
Mult bánaton búsulni, annyi, mint
Szerezni a leélthez újra kínt.
Ha kincsedet ádáz sors vette el,
Erőt, nevetni, türelembe’ lelj.
Kit megraboltak gonosz tolvajok,
Tolvaját lopja meg, ha mosolyog;
De önmagát kétszer rabolja meg,
Ki vesztésén mód nélkül kesereg.

BRABANTIO.
Bánjunk ekép Cyprusnál a törökkel,
Míg nevetünk, birtokunk nem veszend el.
Jó az ily mondat, kinek benne más
Nem fekszik, mint olcsó vigasztalás,
De súlyos annak, kit nagy bánat ért,
Türelemhez fordulni kölcsönért.
Ily mondatokban méz és epe foly,
Egyfelől vérző kín, másról mosoly.
De szó csak szó, – s a megsebzett szivet
A fülön át gyógyítni nem lehet.
Kérlek, uram, beszéljünk államügyek felől. –

DOGE.
A török hatalmas készületekkel indult Cyprus felé. Othello, te ismered a hely erejét, s bár elismert képességű helytartónk van ott, azonban a közvélemény, e korlátlan bírája a sikernek, több bizalommal fordul feléd. El kell azért szánnod magadat, hogy új boldogságod fényét, ez alkalmatlan és zord vállalattal elhomályosítsd.

OTHELLO.
Nagy uraim! a zsarnok megszokás
Lágy pelyhes ágygyá tette már nekem
A durva harczi fekhelyt, kész vagyok
Természetemmel mindenben gyönyört
Találni, a mi zord, kemény. Örömmel
Megyek csatába a törökre, és
Alázattal hajolva meg e szék
Előtt, könyörgök: rendelkezzetek
Illően, nőm iránt; rendeljetek
Tartást s lakot, rangjával egyezőt.

DOGE.
No hát – atyjánál.

BRABANTIO.
Azt nem akarom.

OTHELLO.
De én sem.

DESDEMONA.
Én sem. Ott nem lakhatom,
Látásom őt szünetlen ingerelné.
Kegyelmes herczeg? kérelmemre adj
Vigasztalást, és gyöngeségemet
Pártold szavaddal.

DOGE.
Mondd ki, mit kivánsz.

DESDEMONA.
Hogy szeretem a mórt és oldalán
Kivánok élni: a világ előtt
Nyilván való tettem kiáltja azt.
Övé szivem. Sajátos lénye az,
Mi leigázott. Én Othello arczát
Lelkében keresém s a hős vitéz
Sorsához lánczolám ensorsomat.
Ha elmegy ő – s én visszamaradok,
Mint henye moly, míg ő harczot visel,
Én dicsőségét, melyért megszerettem,
Nem láthatom – s nehéz keserv alatt
Kell nyögnöm tőle távol. Hagyjatok
Mennem vele.

OTHELLO.
Oh kérlek, uraim!
Engedjetek neki. Te légy tanúm
Nagy ég, hogy én ezt nem kérem csupán
Érzékeimtől ösztönözve, vagy
Vérem hevének tápot adni vágyva,
Mely ereimben már halkan csörög. Nem!
Csak hogy lelkéhez közelebb legyek.
És mentsen ég, olyat gyanítnotok,
Hogy én a rám bízott komoly teendőt
Elhanyagolnám közzelléteért.
S ha léha szerelem s a játszi vágy
Vakká teendik súlyos tisztem és
Hivatalom virrasztó gondjait:
Ám sisakomból hitvány konyhaüst
Váljék – s a csúfság minden gúnyneme
Borítsa hírem’ s dicsőségemet.

DOGE.
Legyen tehát kivánságtok szerint:
Menjen vagy itt maradjon. A dolog
Nem tűr halasztást.

1. TANÁCSOS.
El kell ez éjjel menned.

OTHELLO.
Szívesen.

DOGE.
Reggel kilenczkor itt legyünk megint.
Othello, hagyj egy tisztet hátra, hogy
Utánad vigye rendeleteinket,
Kinevezésed s megbízásodat.

OTHELLO.
Zászlótartóm emitt; megbízható
S becsületes. Rábízom nőmet is,
Hogy elkisérje, s mit nagyságod ad,
Elhozza.

DOGE.
Jó, rendben van a dolog.
Jó éjszakát. (Brabantiohoz) Hidd meg, derék nemes,
Ha szép a hős erény tekintete,
Úgy vőd szebb, mint a milyen fekete.

1. TANÁCSOS.
Isten veled, derék mór! Megbecsüld
Szép Desdemonád’.

BRABANTIO.
Tartsd szemmel őt, mór, hogyha van szemed.
Megcsalhat téged is, mint engemet.
Doge, Brabantio, Tanácsosok, Tisztek el.)

OTHELLO.
Éltem hűségeért! – Becsületes
Jago! im Desdemonám’ rád hagyom.
Add társ gyanánt nődet melléje majd,
És szerencsésen, épen jöjjetek.
Jöjj Desdemona! egy órát lehet csak
A szerelem s rendelkezés között
Felosztanom. Ah! az idő parancsol.
(Othello, Desdemona el.)

ROGRIGO.
Jago!

JAGO.
Mit akarsz, nemes szív?

ROGRIGO.
Mit gondolsz, mit vagyok teendő?

JAGO.
No! hazamészsz s lefekszel.

ROGRIGO.
Azonnal vízbe ölöm magam.

JAGO.
Jó, ha azt teszed, többé nem foglak szeretni. S miért, te balgatag?

ROGRIGO.
Balgatagság élni, ha kín az élet. Nincs egyéb választásunk, mint meghalni, ha orvosunk a halál.

JAGO.
Oh nyomorúság! Négyszer hét évig néztem a világot, s mióta jótett és sértés közt különbséget tudok tenni, nem találtam embert, ki okosan tudná szeretni magát. Mintsem egy libáért vízbe öljem magam, inkább pávián lennék.

ROGRIGO.
Mit tegyek? magam is szégyenlem, hogy ily szerelmes vagyok, de nincs erőm változtatni rajta.

JAGO.
Erő! nevetség! Tőlünk függ, hogy ilyenek vagy amolyanok legyünk. Testünk a kert, akaratunk a kertész. Ha tetszik: csalánt vagy salátát vetünk bele. Izsópot ültetünk s kigyomláljuk a köményt. – Egyféle fűvel foglaljuk el az egészet, vagy többfelé osztjuk. Parlagon hagyjuk henyeségből, vagy tenyészővé teszszük iparral. Mindez egyedül akaratunktól függ. Ha éltünk mérlegében egyik oldalon nem volna az ész, ellensúlyozni a buta szenvedélyt: a vér s természetünk hitványsága ostoba következésekre ragadna. De azért van eszünk, hogy szenvedélyeink izgalmát, a hús és vér ingerét lehűtsük. Azért én azt, mit te szerelemnek nevesz, csak úgy nézem, mint valami oltóágat.

ROGRIGO.
Nem lehet.

JAGO.
Csupa a vér ingere, az akarat engedékeny levén. Ej! légy férfi! Vízbe ölni magadat? Macskákat s vak kutyakölyköket kell vízbe ölni. Barátodnak mondám magamat, s úgy érzem, mintha rettentő erős hajókötelekkel volnék szolgálatodhoz láncolva. Soha jobb szolgálatot nem tehetek neked, mint most. Végy pénzt magadhoz. Szegődj’ a sereghez. Torzítsd el álszakállal képedet. Mondom, végy pénzt magadhoz. Desdemona szerelme a mór iránt tartós nem lehet. Végy pénzt magadhoz. Sem a móré, iránta. Erőszakosan kezdődött, meglásd, erőszakos szakadás lesz a vége. Csak te végy pénzt magadhoz. Ezek a mórok igen változékonyak. Töltsd tele erszényedet. Mi vad ínyének most oly jó ízű, mint az édesgyökér, nem sokára oly fanyar lesz, mint a sáritök. Az asszony hamar meg fogja látni, mily bolondul választott. Neki változatosság kell. Azért csak töltsd tele erszényedet. Ha már egyáltalán el akarsz kárhozni, azt kellemesb úton is elérheted, mint ha vízbe ölöd magadat. Szedj össze annyi pénzt, a mennyit csak tudsz. Ha csak szenteskedés, vagy e kóbor barbar, s e kitanult velenczei delnő töredékeny esküje nem erősebb, mint az én eszem s az ördögök hada, – úgy tied leend ő. Azért csak lásd el magadat pénzzel. Vízbe ölni magad? Bolondság! Inkább akaszd fel magad vezeklésből a gyönyör után, mint vízbe fulj nélküle.

ROGRIGO.
Igéred-e, hogy czélomhoz segítsz?

JAGO.
Bízhatol bennem. Eredj, szerezz pénzt. Sokszor mondám, s újra meg újra ismétlem: gyűlölöm a mórt. Szivemből gyűlölöm. Neked nem kevesebb okod van rá. Szövetkezzünk bosszúra ellene. Ha szarvakat rakhatsz fehére, magadnak gyönyört s nekem mulatságot szerzesz. Az idő méhe sokkal viselős, minek meg kell születnie. Indulj – lépj! Végy pénzt magadhoz. Holnap többet beszélünk. Isten veled.

ROGRIGO.
Hol találkozunk holnap?

JAGO.
Nálam.

ROGRIGO.
Korán ott leszek.
(Indul.)

JAGO.
Eredj. – Megállj csak, Rodrigo!

ROGRIGO.
Mi az?

JAGO.
Szó se legyen a vízbe ugrásról! Érted?

ROGRIGO.
Más ember lettem. Eladom minden birtokomat.

JAGO.
Isten veled. Elég pénzt végy magadhoz.
(Rodrigo el.)
Így szoktam én bolondok pénzivel
Erszényemet megtömni. Hisz magam
Volnék bolond, ha ily ficzkóval az
Időt hiába tölteném csak. A
Mórt gyűlölöm. Mondják, hogy ágyamat
S nőmet bitangolá. Én nem tudom,
De a gyanú elég, hogy úgy tegyek,
Mint bizonyosra. Bízik bennem, – annál
Könnyebben éri őt utól kezem,
És Cassio csinos fiucska. Lássuk!
Elkaparítni helyét, – czélomat
kivinni, – egy csapásra két legyet.
De hogy? Megálljunk. Egy darab idő
Multán gyanút költünk a mórban; így,
Hogy nőjével bizalmas lábon áll.
A fiú módos, nyájas; ez elég
Gyanúra, s egy nőt elcsábítani.
A mór egyenes nyilt természetű,
Könnyen hisz a becsület látszatának,
S orránál fogva úgy vezethető,
Mint a szamár. Megvan! Az eszme meg-
Fogantatott! Éj s pokol méhe! szüld
A napvilágra e szörnyképü bűnt!
(El.)

MÁSODIK FELVONÁS.

I. SZÍN.

Kikötőváros Cyprusban. – Piacz.
Montano, két Nemes.

MONTANO.
Mit látni a partról a tengeren?

1. NEMES.
Semmit. Magossan zúg az ár, s az ég,
És víz közt egy vitorla leng.

MONTANO.
A szél, hogy minden kőfal ing belé.
Ha ily garázda künn a tenger is,
Melyik hajó bordája tartja ki
A ráomló hegyeket? Mit fogunk
Még hallani?

2. NEMES.
Tán a török hajóhad
Szétszóratását. Menj a partra bár,
A fölkorbácsolt hullám az eget
Megvívni látszik, és a fölkavart
Tajték vizet pök a gönczölre, mintha
Az örök pólus csillagát akarná
Eloltani. Nem láttam még ilyen
Veszett vihart!

MONTANO.
Ha a török hajóhad
Révet nem ért, el kell merülnie.
Ezt ki nem állja.
Harmadik Nemes jő.

3. NEMES.
Jó újság, urak!
A hadnak vége. Elbánt a vihar.
A törökök hajóival. Ijedség
Fogá el őket. Egy velenczei
Hajó veszélyök hírét hozza most.

MONTANO.
Való ez?

3. NEMES.
Most jön épen a hajó.
És rajta Cassio, a hős mór
Othello hadnagya. A mór maga
Még tengeren, de fölhatalmazással
Evez Cyprushoz.

MONTANO.
Ennek örülök,
Derék parancsok ő.

3. NEMES.
És Cassio, bár
Jó hírt hoz a török veszélyiről,
De aggodalmas Othello iránt.
Azt mondja, mikor elindultak is,
Ily zord vihar volt.

MONTANO.
Vajha meneküljön!
Alatta én szolgáltam s mondhatom,
Derék vitéz. Menjünk a rév felé,
Megnézni a most érkezett hajót,
És várni a vitéz mórt, bár szemünk
Semmit se láthat a zúgó habok
S kék ég között.

3. NEMES.
El! minden pillanat
Új eseményt hoz.
Cassio jő.

CASSIO.
Köszönet, urak,
Derék vitézi e harczos szigetnek,
Hogy a vitéz mórt várni indulátok.
Ég óvja őt az elemek dühében!
A vész között vesztém el őt.

MONTANO.
Erős
Hajón van-e?

CASSIO.
Hajója jó erős,
S tanult, tapasztalt kormányosa van.
Azért reményem nem alaptalan.
S valósulást igér.

HANGOK.
(kívülről).
Hajó! vitorla!
Hirnök jő.

CASSIO.
Mi zaj?

HIRNÖK.
Mindenki künn a parton áll,
És azt kiáltják, hogy vitorla jő.

CASSIO.
Reményem mondja, hogy parancsnokom.
(Lövés.)

2. NEMES.
Üdvözlő jellövés! Barátaink hát?

CASSIO.
Kérlek siess uram, s hozz hírt nekünk
Az érkeztek felől.

2. NEMES.
Megyek Uram.
(El.)

MONTANO.
Hát hadnagy úr, a mór nősült-e már?

CASSIO.
S pedig nagyon jól. Nője szebb, minőt
A legmerészebb hír rajzolni tud.
Minden leírást kecsben túl halad,
A természetnek legszebb remeke.
Második Nemes visszajő.
No hát ki jött?

2. NEMES.
Egy Jago nevű altiszt.

CASSIO.
Gyorsabb szerencse hozta, mint urát.
Maga a vész, háborgó tenger és
Siró szelek, zord szikla s zátonyok,
E csalfa árulói a hajóknak,
Meghódolának a bájnak, s levetve
Gyilkos természetök, most útat adtak
A szép Desdemonának.

MONTANO.
Ki e nő?

CASSIO.
Kit említék, parancsnokom neje,
Kit a merész Jagora bíza; kit
Nem várhatánk még, s érkezésivel
Most megelőzte a reményt. Nagy ég!
Őrizd Othellot, hajtsd lehelleted
Szelével a hajót e partokig,
S szivét dobogtasd Desdemona keblén!
Ujítsd meg bennünk a bágyadt reményt,
S hozz Cyprusnak reményt, vigaszt! De im
Desdemona, Jago, Emilia, Rodrigo, Kiséret jönnek.
A hajó drága kincse partra szállt.
Jó cyprusiak! térdet hajtsatok.
Üdv, drága hölgy neked! Az ég kegye
Járjon veled s körítsen mindenütt!

DESDEMONA.
Jó Cassio! köszönöm, köszönöm.
Uram felől mi hírt tudsz mondani?

CASSIO.
Még nincs itt, mást róla nem tudok, mint
Hogy jól van, és hogy itt lesz nem soká.

DESDEMONA.
Remegek érte! Hogy hagyád el őt?

CASSIO.
A nagy vihar különze el. De hallga!
Vitorla jő.

HANGOK.
(künn).
Vitorla! vitorla!
(Lövés.)

2. NEMES.
Ez üdvözlő lövés. Megint barát.

CASSIO.
Nézz utána.
(Második Nemes el.)
Zászlótartóm! üdvözöllek.
Isten hozott asszonyom. Megbocsáss,
Derék Jago, nagy szabadságomért,
Az udvariasság vérembe’ van.
(Megcsókolja Emiliát.)

JAGO.
Ha oly sokat nyújt ajkából neked,
Mint mennyi részem nyelvéből gyakorta
Nekem van, megelégled, úgy hiszem.

DESDEMONA.
Szegénynek szava sincs.

JAGO.
De sőt igen sok,
Én mindig úgy találom, a mikor
Alunni volna kedvem. Elhiszem,
Nagysád előtt szivébe rejti nyelvét,
S csak gondolatban pöröl.

EMILIA.
Nincs okod
Így szólni.

JAGO.
Menj, Menj! A házon kívűl
Kép vagy; szobádban nagy harang; a konyhán
Sárkány; ha vétesz: álszenteskedő;
Ha bántnak: ördög; ha dolgozni kell:
Játékra kész; munkás nő csak – az ágyban.

DESDEMONA.
Csúfszájú te!

JAGO.
Török legyek, ha nem való.
Mulatni kelsz fel és dolgozni fekszel.

EMILIA.
Dicsiratot felőlem nem te írsz,
Azt látom.

JAGO.
Mentsen ég!

DESDEMONA.
S rólam, ha kell,
Mi dicséretet tudnál mondani?

JAGO.
Oh drága hölgy, azt ne kivánd; csupán
Gyalázni tudok én.

DESDEMONA.
Na csak kisértsd meg.
Ment valaki a kikötőhöz?

JAGO.
Igen, asszonyom.

DESDEMONA.
Nincs kedvem, ámde megcsalom magam,
S vidámnak látszatom. Mit mondanál
Dicséretemre hát?

JAGO.
Gondolkozom;
De mint ruháról a lép, melyen megragadt,
Agyamból nehezen válik ki a gondolat,
S utána akkor is agy s minden kiszakad.
Készen vagyok már.
A nő ha szép s eszes: furfangos is;
Szépsége jó, de esze vízre visz.

DESDEMONA.
Ez szép dicséret! Hátha rút s okos?

JAGO.
Ha rút mint éj, de a mellett eszes:
Elfedni rútságát, szépet keres.

DESDEMONA.
Rossznál rosszabb.

EMILIA.
S ha szép és ostoba?

JAGO.
Ha egyszer szép: nem lehet ostoba,
Kap örököst, akármilyen liba.

DESDEMONA.
Csupa régi badarságok; arra valók, hogy sörházakban nevessenek rajtok. Micsoda nyomorult dicséretet tudsz arra, ki rút is, ostoba is?

JAGO.
Legyen bármily bolond és bármi rút,
Több rosszat tenni szép s eszes se tud.

DESDEMONA.
Oh te balgatag; a legrosszabbról legtöbbet mondasz! De hát mi szépet tudsz mondani oly nőre, ki azt valóban megérdemli? ki önérzetében még a rossz akarat bizonyságtételére is bátran hivatkozik?

JAGO.
Ki szép s még a mellet nem is kevély;
beszélni tud s nagyon még sem beszél;
Bár dús, nem űz fényt s kéjben nem hever,
Fut a vágytól s csak néha mondja: jer!
Ha sértve van s boszút tud állani,
Bosszúságát el hagyja szállani;
Nem oly botor, hogy a házi kenyért
Eldobja úri hulladékokért;
magának tartja szívét s meg se látja,
Ha széptevők tolonganak nyomába;
Az, – ha ugyan szült is nőt a föld –:

DESDEMONA.
Nos az ilyen?

JAGO.
Jó lesz szoptatni, s árulni a sört.

DESDEMONA.
A vége sántit és következetlen. Ne tanulj tőle, Emilia, bár férjed. Mit mondasz, Cassio, nem vakmerő és rágalmazó biráló ez.

CASSIO.
Nyersen beszél. Jobb katona, mint tudós.

JAGO.
(félre)
Kezét fogja. Ah, jól van, suttogjatok csak! Ily kis hálóval mint ez, akkora legyet fogok, mint Cassio. Jó, jó! csak mosolyogj reá! Saját bókjaidban foglak meg! (fenn) Igazad van, valóban ugy van. (félre) ha ily apróság miatt hadnagyságodból kiesel, jobb lett volna nem csókolnod meg annyiszor három ujjadat, csakhogy uracsot játszszál. Igen jó, csinos csók; derék udvarlás! Úgy van, valóban megint saját ujjaidat csókolod? Inkább majd megmondom, mit vinnél ajkaidhoz! (Trombita hangzik) A mór! ismerem harsonáját.

CASSIO.
Valóban ő.

DESDEMONA.
Menjünk elébe, fogadjuk el.

CASSIO.
Itt van már.
Othello, Kiséret jönnek.

OTHELLO.
Oh drága hősnőm!

DESDEMONA.
Kedves jó Othellom!

OTHELLO.
Csodálom és örülök, hogy előttem
Megérkezél. Oh lelkem öröme!
Ha minden vihart ily szélcsend követ:
Csak hadd üvöltsön a szél, hogy sírok
Kinyíljanak; hágjon Olympmagas
Hullámhegyekre a küzdő hajó,
S bukjék megint oly messzi mélybe le,
Mint égtül a pokol! Ha a halál
Most jönne, milyen boldogan találna!
Félek, hogy üdvöm oly magasra ért,
Hogy a jövő nem adhat több gyönyört,
Ily kéj után!

DESDEMONA.
Oh mentsen ég! Sőt inkább,
A mint korunk növekszik, örömünk
Is nőjjön úgy!

OTHELLO.
Amen reá, egek!
E boldogságra szó nincs, az öröm
Elfojtja hangom. Oly sok e gyönyör!
(Megcsókolja.)
S ez még! Ne adjon szánk, szivünk, soha
Más hangot, egymás ellenébe, ennél.

JAGO.
(félre)
Könnyen beszélsz most, majd lehangolom
E húrokat, mik most ily szép zenét
Susognak, istenemre!

OTHELLO.
Jerünk a várba!
Újság, barátim! A török hajó
Mind elsülyedt. A hadnak vége van.
Nos? hogy vannak ismerőseim?
Édes! téged szeretni fognak itt,
Hisz engem is szerettek. Istenem!
Csak fecsegek, s semmit sem mozditok.
Jó Jago, kérlek, menj a kikötőbe
Málháimért. A kormányost vezesd
A várba föl. Derék legény s valóban
Minden kitűntetésre érdemes.
Jőj Desdemonám! Az isten hozott
Cyprusban, még egyszer, isten hozott.
(Othello, Desdemona, Kiséret el.)

JAGO.
(szolgához)
Menj a kikötőbe s ott várj reám! (Rodrigohoz) Mos mutasd meg, ha bátor ember vagy; azt mondják, a gyáva, ha szerelmes, rendkívül nemeslelküvé válik. Figyelj reám. A hadnagy ma éjjel a főőrön lesz. Először is tudtodra kell adnom, Desdemona világosan viszonyban áll vele.

ROGRIGO.
Vele? az lehetetlen!

JAGO.
Tedd szádra a kezedet s hallgass reám. Jegyezd meg, mily dühösen szerette előbb a mórt dicsekvései- s ábrándos meséiért. Folyvást fogná-e szeretni fecsegéseiért? Azt ne gondold. Egyszer csak jól kell lakni a szemnek, s ugyan mi gyönyörűsége volna abban, hogy mindig csak az ördögöt nézze? Ha a vér, kielégíttetvén, lecsillapul: hogy újra lángra gyúljon s az új vágy kielégíttessék, szeretetreméltóság, a kor egyezése, csinosság, szép arcz kellene; a mórban mindez hiányzik. No már a megkivántatóságok hiányozván, az elkényeztetett ízlés csalódást, s aztán undort érez, irtózni kezd a mórtól. Maga a természet kényszerítendi őt erre, s hogy új választást tegyen. Most már, Sir, ezt föltéve, – s pedig bizony igen feltehető, – ki állana inkább a szerecsen útjában, mint Cassio? hajlékony, ügyes ficzkó, kinek lelkiismerete csak annyiban kényes, hogy ártatlanság szép szine alá rejti falánk és vérmes vágyait. Senki, mondom, senki más. Kitanult, sima ficzkó. Minden jó alkalmat föl tud keresni. Mint a hamis pénzverő, úgy tud álelőnyöket csinálni, hol semmi valódi nincs is. Átkozott kölyök! A mellett a ficzkó szép, fiatal s minden megvan benne, mit a hígeszű asszonyok szeretnek. Veszedelmes ficzkó; s az asszony belebotlott már.

ROGRIGO.
Ezt nem hihetem el felőle. E nő csupa erkölcs.

JAGO.
Erkölcs! nevetség! Ő is szőlőből készült bort iszik. Ha valami felsőbb lény volna, nem szeretett volna a mórba. Nem láttad, hogy engedte oda kezét? Nem vetted észre?

ROGRIGO.
Láttam; de hisz ez csak nyájasság volt.

JAGO.
Bujálkodás, lelkemre mondom. Setét folyosó a tisztátalan bűn barlangjában. Ajkaik oly közel érték egymást, hogy lehelletök egybeolvadt. Aljasság, Rodrigo. Ha e kölcsönös egyetértés így halad, hamar megérjük a dolog vastagabb végét is. Piha! Azonban, Sir, bízd reám magad, én hoztalak ide Velenczéből. Vigyázz ma éjjel. Rád bízom az őrjáratot. Cassio nem ismer téged. Én sem leszek messze. Találja valami módot Cassiot ingerelni, vagy hangos beszéd, vagy rendeleteibe kötözködés, vagy akármi által. A többi önként jő.

ROGRIGO.
Jó.

JAGO.
Tudod, ő hirtelen; s ha megharagszik, igen indulatos. Meglehet, hozzád üt. Ingereld, hogy tegye azt; mert épen azzal akarom fellázítani ezeket a cyprusiakat, s oda vinni a dolgot, hogy Cassio tisztségét elveszítse. Akkor hamarább czélt érhetsz, mert módomban lesz elősegíteni azt, s az akadály örökre el lesz téve láb alól, mi miatt kinézésünk sem lehetett sikerre.

ROGRIGO.
Úgy teendek; csak jól el tudd intézni az alkalmat.

JAGO.
Biztosítlak. Keress föl addig is a várban. A mór pogyászát oda kell vitetnem. Isten veled.

ROGRIGO.
Isten veled.
(El.)

JAGO.
Hogy Cassio szereti, meghiszem.
Hogy ő viszont, azt is nagyon hiszem.
A mór, habár szivemből gyűlölöm –
Nemes, hű, szerető természetű,
S hiszem, belőle jó férj lenne a
Nőcskének; a kit magam is szeretnék,
Nem buja vágybúl egyedül, – holott
Nem volna tán természetelleni, –
De részint bosszúból, mert nagy gyanúm
Van, hogy e buja mór ágyamban is
Gazdálkodott, s ha arra gondolok
Eremben méreg forr s szaggatja belsőm,
S nem nyugszom, míg csak, – asszony asszonyért, –
A számadást tisztába nem hozom;
Vagy legalább oly féltékeny dühöt
Nem költök benne, mit a hideg ész
Nem gyógyítand meg. Czélt érek pedig.
Ha e silány Rodrigo, kit mikép
Vadászebet vezérlek nyomra, jól áll.
Körmöm között lesz Cassio uram
És könnyű a féltékeny mór előtt
Gyanúba hozni őt, sőt magam is
Tartok a szarvtól Cassio miatt.
Megérem azt is, hogy a mór nekem
Köszönni fogja forrón, hálaszókkal,
Hogy bolonddá tevém, fölzavarám
Házát s szivébe őrjöngést dobék.
Itt van – de még zavartan; majd a tett
Hozza tisztába e gaz terveket.
(El.)

II. SZÍN.

Utcza.
Hírnök, néptömegtől kisérve jő.

HIRNÖK.
Nemes és vitéz vezérünk Othello ezennel parancsolja, hogy most érkezett biztos tudósítás szerint a török hajóhad egészen elpusztulván, minden ember győzelmi ünnepet üljön; tánczczal, örömtüzekkel, kinek-kinek a mint kedve és hajlama hozza magával, mert a mondott örvendetes híren kívül egyszersmind nászát is ünnepli. Kegyes akarata, hogy ez közhírré tétessék, kamrái és éttermei nyitva állanak mindenkinek, most öt órától fogva egészen tizenegyig. Isten áldja meg Cyprus szigetét s nemes vezérünket Othellot!
(El.)

III. SZÍN.

Csarnok.
Othello, Desdemona, Cassio, Kiséret.

OTHELLO.
Nézz, jó Mihály! az őrjárók után,
Magunk mutassunk jó példát: nem űzni
Túl a vigalmat.

CASSIO.
Jago tudja már,
Hogy mit tegyen; azonban magam is
Utána nézek.

OTHELLO.
Jó éjt Mihály. Holnap mihelyt fölébredsz,
Keress föl engem. Jőszte kedvesem,
Sok baj után megérett a gyümölcs:
Édes szerelmünk, most szedjük meg azt!
Jó éjszakát! Othello, Desdemona, Kiséret el.)
Jago jő.

CASSIO.
Isten hozott Jago. Az őrjáratra kell mennünk.

JAGO.
Még nem, hadnagyom. Még nincs tíz óra. A tábornok csak Desdemonája kedveért utasíta el ily korán, s azon ne is ütközz meg. Még egy éj örömét sem élvezte vele, s e nő Jupiternek is méltó vágytárgya volna.

CASSIO.
Gyönyörű hölgy, valóban.

JAGO.
S fogadom, ingerteljes.

CASSIO.
Csakugyan finom és üde teremtés.

JAGO.
Mily szeme van; oly kihívó, mint egy harczi jel!

CASSIO.
Csábító szem, s mégis úgy tetszik, ártatlan tekintetű.

JAGO.
S ha szól, nem olyan-e, mintha szerelemtoborzót vernének?

CASSIO.
Igazán, csupa tökély.

JAGO.
Elmondhatjuk, hogy boldog ágy! Jöjjön hadnagy úr, egy kancsó borom van, s ide ki egy csoport cyprusi nemes vár, kiknek kedvök volna egy poharat ürítni a fekete Othello egészségére.

CASSIO.
Ma éjjel nem, jó Jago. Nagyon gyenge, haszontalan fejem van az ivásra; szeretném, ha a szivesség valami más nemét találná fel a mulattatásnak.

JAGO.
Mind jó barátok. Csak egy pohárkával. Majd iszom én ön helyett is.

CASSIO.
Csak egy pohárral ittam az éjjel, azt is jóformán vegyítve, s mégis nézd, mily zavart okozott itt. Szörnyű hamar elgyengülök, nem akarnám igen nagy próbára tenni gyengeségemet.

JAGO.
Eh! ember! ez rendkívüli éj! Aztán ezek az urak óhajtják.

CASSIO.
Hol vannak?

JAGO.
Itt kün; kérlek uram, szólítsd be őket.

CASSIO.
Megteszem, de bizony nem szívvel. (El.)

JAGO.
Ha egy pohárral rá tukmálhatok,
Azzal, mit már az éjen megivott,
Olyan tüzes lesz és garázda, mint
Egy csaholó öleb. Szegény bolond
Roderigo, kit majd kifordított
A szerelem, tudom, hogy jó adag
Italt magába vett a Desdemona
Egészségeért, s búelfeledésül.
Ő készen áll, s még három cyprusi,
Heves fiúk, kényes becsületű
Képviselői e harczos szigetnek.
Jól tartva borral, készen állanak.
Ez ittasok közt a jó Cassiot
Úgy kell vezetni, hogy a szigetet
És őket sértse meg. De jönnek is.
Ha tervem elsűl, s vágyam bételik:
Hajómat szél s hab vígan emelik.
Cassio, Montano, Nemesek jönnek.

CASSIO.
Istenemre, már is leitattak.

MONTANO.
Ej, ej, csak egy kissé. Nem volt több egy pintnél, katona parolámra.

JAGO.
Hej! bort ide!
(Dalol) Hadd csengjen, csengjen a pohár,
Hadd csengjen, csengjen a pohár!
Katona bár: ember maradsz,
S az ember élte egy arasz;
Ha katona vagy hát igyál.
Hej! bort ide!

CASSIO.
Istenemre, pompás dal!

JAGO.
Angliában tanultam, ott pedig jól értenek a kancsó jártatáshoz. A dán, a német, a potrohos hollandi, – igyunk! – csak semmi az angolhoz képest.

CASSIO.
Úgy értenek hát az angolok az iváshoz?

JAGO.
Meghiszem. Könnyű szerrel asztal alá issza a dánt. Meg sem izzad, míg túltesz a németen. A hollandi pedig már okádik, mire új kancsót töltenek.

CASSIO.
Tábornokunk egészségére!

MONTANO.
Ezért én is iszom.

JAGO.
Oh édes Anglia!
(Dalol.) István király derék király,
Egy tallér a nadrága.
Szabó olcsóbbat nem csinál,
De neki az is drága.
Lám pedig ő nagy úr vala,
S te koldus hozzá képest.
Gőg s fényüzés haszontalan;
Öltsd föl kopott mentédet!
Hej! bort ide!

CASSIO.
Ez még derekabb dal a másiknál.

JAGO.
Elfujjam még egyszer?

CASSIO.
Nem, mert azt tartom, tisztére méltatlan, ki ilyesmit tesz. Végre is fölöttünk van az isten, s némely léleknek el kell kárhozni.

JAGO.
Szent igaz, jó hadnagy.

CASSIO.
Részemről én nem bántom a tábornokot, nem bántok senkit, s remélem, idvezülök.

JAGO.
Remélem, maga is igen.

CASSIO.
De engedelmeddel, nem előttem. A hadnagynak előbb kell idvezülni, mint a zászlótartónak. Ne beszéljünk erről többet, menjünk a dologra. Bocsásd meg a mi vétkeinket! Uraim, nézzünk dolgaink után. Ne gondoljátok urak, hogy részeg vagyok, nem vagyok én részeg. Ez a zászlótartóm. Ez a jobb kezem, e meg a bal. Nem vagyok én részeg. Jól állok lábamon s nyelvem jól forog.

MIND.
Nagyon jól.

CASSIO.
Na ugyan jó. Ne gondoljátok hát, hogy részeg vagyok. (El.)

MONTANO.
Menjünk urak, nézzünk az őrjárathoz.

JAGO.
Látjátok e fiút, ki most kiment;
Oly katona, hogy Caesar oldalán
Állhatna bátran – s im mily bűne van!
Erényivel, mint a napéjegyen,
Szálig egyenlő! Szánni kell valóban.
Félek hogy a mily bizodalma van
A mórnak benne, egyszer nagy zavart
Csinál e gyengesége által.

MONTANO.
Istenem!
S gyakran van így?

JAGO.
Már el sem alhatik
A nélkül. Kétszer átvirrasztja az
Orák sorát, ha borral nem hoz a
Szemére álmot.

MONTANO.
Értésére kell
A tábornoknak adni. Mit se’ tud
Tán a dologról, vagy jó szíve csak
A szebb erényt akarja látni, és
A vétekre szemet húny. Igazam van?
Rodrigo jő.

JAGO.
Nos? Rodrigo.
A hadnagynak nyomába légy. Eredj.
(Rodrigo el.)

MONTANO.
Nagy baj pedig, hogy ily tisztség, mely a
Vezér után a második, legyen
Rábízva egy ily megrögzött ivóra.
Jó dolgot tennél, ha a mórnak ezt megmondanád.

JAGO.
Nem én, e szigetért sem!
Szeretem Cassiot, s kigyógyítni őt,
Kész volnék bármire. De ha! mi zaj?

HANG.
(künn)
Segítség! Segítség!
Cassio, jő Rodrigot űzve.

CASSIO.
Te czudar, te bitang!

MIND.
Mi dolog hadnagy úr!

CASSIO.
Te gyáva! s engem még tanítni mersz?
Várja csak! Egy palaczkba szorítlak.

ROGRIGO.
Csak üss meg.

CASSIO.
Ejnye! még henczegsz, kölyök.
(Megüti.)

MONTANO.
Ne, hadnagy úr! Kérlek uram, szelidűlj!

CASSIO.
Hagyj békét nekem! különben béverem a fejedet.

MONTANO.
Eredj, részeg!

CASSIO.
Mit? Részeg én!
(Vívnak.)

JAGO.
Hej, mondom! (Rodrigohoz titkon) El! kiálts tüzet hamar! (Rodrigo el.)
Jó hadnagyom, oh kérlek, Montano úr!
Jó uraim, az istenért! Segítség! –
No ez derék őrjárat, mondhatom. (Harangszó.)
Ki húzza a harangot? A pokolba!
Fölzaklaták a várost! Hadnagy úr!
Az istenért, örökre oda lesz
Becsületünk!
Othello, Kisérettel jő.

OTHELLO.
Mi zaj? mi dolog ez?

MONTANO.
Vérzem… halálra sebze, azt hiszem.

OTHELLO.
Megálljatok, ha mondom.

JAGO.
Szűnjetek!
Hadnagy! az égre! Uram, Montano!
Feledtek helyet és szolgálatot,
Az égre! Szűnjetek! – Tábornok úr szól –

OTHELLO.
Mi ez? Hogyan? Mikép eredt e harcz?
Törökké lettetek, s egymás iránt
Vadabb szivűek, mint a rút pogány?
Hagyjátok abba e veszett vitát;
Halál fia, ki még moczczanni mer;
És olcsó élte, mert egy mozdulat
Halált hozand rá. Hagyassátok el
A vészharangot. Az egész sziget
Fölijed arra. Nos urak, mi baj?
Becsűletes Jago, ki bú miatt
Halálra sápadál: mond el, mikép
Eredt e lárma? Semmit el ne hallgass.

JAGO.
Én nem tudom. Jól voltunk az imént,
Mind jó barátok, és oly egyetértők,
Mint férj s ara. S egyszerre, mintha csak
Balcsillag vette vón’ el eszöket,
Csak kard-ki-kard! s egymás szivét keresve
Vért ontanak. Bizisten, nem tudom,
Miből eredt ez a bolond dolog.
Oh bár dicsőbb csatában kell vala
Ott hagyni lábam, mely ide hozott!

OTHELLO.
Mihály! mikép feledhetéd el így
Magad

CASSIO.
Bocsánat, – szólni sem tudok.

OTHELLO.
Derék Montano, hisz te máskor oly
Szelid természetű vagy. Ifju bár,
Higgadt komolynak ismer a világ,
És semmi vád se terhelt még soha;
Mért mocskolod be így jó híredet,
S becsűleted kincsét koczkáztatod
Verekedéssel? mi dolog? felej!

MONTANO.
Vitéz Othello, meg vagyok sebezve.
Jago helyettem mindent elbeszél,
– Mert nehezemre esik, szólanom –
Mit én tudok; s valóban nem tudom,
Ha mondtam-e vagy tettem valamit,
Mit nem szabad? ha csak önvédelem
Megtámadóink ellen, tiltva nincs.

OTHELLO.
Az égre mondom, vérem forrni kezd,
S a szenvedély, elnyomva eszemet
Haragra gyújt. Ha egyet mozdulok,
S fölemelem karom, közűletek
A legvitézebb is a földre hull.
Eh! tudni akarom: mikép eredt
E balga harcz? Ki indította azt?
Mert a ki bűnös abban, esküszöm,
Habár ikertestvérem volna is,
Jaj lesz fejére! Mit? Egy várhelyen,–
Éjjel, veszélytől félő nép között,
Magán ügyért a kardot rántani,
S az őrhelyen! Szörnyű! Jago, ki kezdte?

MONTANO.
Ha barátság- vagy más tekintetért
Több- vagy kevesbet mondasz, mint igaz,
Katona nem vagy.

JAGO.
Oh kérlek, ne sérts meg.
Bár kész volnék nyelvem kimetszeni,
Mintsem gyalázzam Cassiot, – azonban
Azt gondolom, valót ha mondok, őt
Nem sértem. Így volt uram, a dolog:
Montano és én itt beszélgeténk,
Egyszerre csak egy ficzkó beszalad
Segélyt kiáltva. Cassio nyomon,
Vont karddal, azt leszúrni. Ez az úr
Megfogja Cassiot és kéri őt,
Hogy csöndesedjék. Én a más után
Futék, nehogy bőgése által a
Népséget fölzavarja; az se rest,
És megszökött. Mikorra visszaértem,
Már itt a kardok csattogának, és
Nagy lárma volt. Mihály káromkodott,
– Mit tőle addig nem hallék soha, –
És ketten összetűztek, épen úgy,
Mint most, mikor te választád el őket.
Én semmi többet ennél nem tudok.
Hanem az ember ember; gyakran a
Legjózanabb felejti el magát
– Mint Cassio is megsérthette őt –
S dühében azt üti, a kit szeret.
Bizonynyal, a ficzkó, ki megszaladt,
Oly sérelemmel illeté Cassiot,
Mit el nem tűrhetett.

OTHELLO.
Tudom, Jago,
Jó szived ezt a dolgot szépiti,
Hogy Cassiot mentsd. Cassio, szeretlek,
De hadnagyom tovább is – nem lehetsz.
Desdemona, Kisérettel jő.
Urak, vigyázzunk, szép szerelmemet
Ne rémítsük meg. – Majd példát adok!

DESDEMONA.
Mi baj?

OTHELLO.
Nincs semmi már. Lefekhetünk megint.
(Montanohoz) Uram, magam leszek seborvosod.
Vigyétek el. Jago, te nézz körül,
Nyugtasd meg, a kiket felzaklatott e
Csúf lárma. Desdemonám, mehetünk,
Katona élet: meg kell szokni azt,
Lágy álmainkból sokszor zaj riaszt.
(Othello, Desdemona, Kiséret el.)

JAGO.
Meg van ön sebezve hadnagy úr?

CASSIO.
Gyógyulás reménye nélkül.

JAGO.
Isten mentsen!

CASSIO.
Becsület, becsület, becsület! Ah oda becsületem! Elvesztettem halhatatlan részemet, s a mi maradt, csak baromi! Becsületem, Jago, becsületem!

JAGO.
Becsületemre mondom, azt hivém, valami testi sebet kapott ön, az érzékenyebb volna, mint a becsületen ejtett sérelem. Becsület! hiú és üres képzelet. Érdem nélkül nyerjük gyakran érdemtelenűl veszthetjük is el. S ön nem is vesztette el becsületét, ha becsületbe járó dolognak tartja azt elveszteni. Micsoda! hisz van elég mód ismét megnyerni a tábornokot; csak most hevében űzte el önt s tán inkább eszélyből tette, mint rossz czélzattal, mint mikor valaki ártatlanúl kutyáját megveri, hogy egy hatalmas oroszlánt megrémítsen. Járjon egy kissé után s ismét öné.

CASSIO.
Inkább legyek megmentve, mintsem ily jó parancsnokot megcsalják, magamforma haszontalan, iszákos, semmiházi tiszttel. Részeg! S fecsegni, mint a szajkó! Veszekedni! Hetvenkedni! Káromkodni! Dölyfösen vitázni saját árnyékommal! Hah, bor láthatatlan szelleme! ha még nincs elfogadott neved, hadd nevezzelek – ördögnek!

JAGO.
Kicsoda volt az, a kit ön kardjával űzött? mivel bántotta meg?

CASSIO.
Nem tudom én.

JAGO.
Lehetetlen!

CASSIO.
Emlékszem egy csomó badarságra, de semmire sem tisztán. Összevesztünk, de nem tudom, mi fölött. Oh isten! hogy az ember ellenséget vegyen be saját szájába, mely ellopja agyvelejét! hogy örömmel, kéjelegve, vetekedve tegyük magunkat barmokká!

JAGO.
De hisz ön most egészen jól van; hogy jött így helyre?

CASSIO.
Az ördög Részegség méltóztatott helyet adni az ördög Dühnek. Egyik bűn a másikat követi, hogy megutáljam magamat.

JAGO.
Ej! ön igen is szigorú erkölcsbíró. Tekintve a helyzetet, időt s az itteni körülményeket, szivemből óhajtanám, vajha ez ne történt volna! De miután megtörtént, lehetőleg jóvá kell tenni.

CASSIO.
Hozzá megyek, helyemet kérem újra tőle, azt fogja mondani: iszákos vagyok! Ha annyi szájam volna is, mint a hydrának, ez a felelet bedugná valamennyit. Hogy az ember néha józan, máskor bolond majd meg részeg! Oh különös! Mértéken túl minden pohár átkozott, s tartalma – ördög!

JAGO.
Ej, ej, a jó bor jó barát, csak jól kell vele élni. Ne szóljon ön ellene. S jó hadnagy, azt hiszem: hiszi ön, hogy szeretem?

CASSIO.
Volt alkalmam tapasztalni, Jago. – Én részeg!

JAGO.
Ön, vagy akárki más, lehet részeg néha. Megmondom én, mit tegyen. Tábornokunknak neje most a tábornok. Úgy értem ezt, hogy most a mór egészen neje szépsége s erényei szemléletébe s bámulatába van merülve; vegye körül az asszonyt, nyilatkozzék előtte helyzetéről, kérje pártolását. Ő visszasegítendi önt tisztségébe. Ő oly szíves, szelid, nyájas, áldott teremtés, hogy jóságában bűnnek tartaná többet nem tenni, mint a mire kérik. Kérje őt, hogy e marjulást, férje s ön közt, hozza helyre, s minden vagyonomat föl merném tenni egyre, hogy e törés – önök szeretetében – még erősebbé teszi azt, mint valaha.

CASSIO.
Valóban, tanácsod jó.

JAGO.
Jó indulatból s őszinte szeretetből eredt.

CASSIO.
Meg vagyok győződve róla. Még ma reggel megkérem a jó Desdemonát, hogy vesse közbe magát érettem. Kétségbe kell esnem, ha ez így marad.

JAGO.
Igen jó. Jó éjszakát hadnagy úr, az őrhelyre kell mennem.

CASSIO.
Jó éjt, becsületes Jago. (El)

JAGO.
Ki mondja még: hogy gazember vagyok?
Tanácsom jó, becsületes; sikert
Igérő, és ez az egyetlen út
Megnyerni a mórt. Jószívű nejét
Rábirni könnyű lesz, hogy jót tegyen,
Hiszen természetében áll az áldás,
Mikép az elemeknek. Férjivel
Bármit kivisz, megtagadja még
Keresztvizét s az üdvösséget is,
Mert úgy lelánczolá szerelme, hogy
Korlátlanúl uralkodik szivén,
Szeszélye istent játszhatik fölötte.
Mikép volnék tehát gazember én,
Ki Cassionak ily derék tanácsot
Adok, javára? Istenes pokol!
Ha undok bűnét ránk akarja kötni
Az ördög, ily kegyes pofát mutat,
Mint én, Míg e becsületes bolond
Desdemonánál könyörög, s amaz
A mór előtt jó szót tesz érte, én
Fülébe majd mérget csöpögtetek,
Mi megfagyasztja vére ingerét.
S minél hevesebben kéri majd a nő,
Annál gyanusbbá teszi önmagát.
Piszkos szurokká feketítem én
E szűz erényt – s jó szíve idegéből
Hálót fonok, mely mind a mennyire
Ráhurkolódik. –
Rodrigo jő.
Mi baj, Rodrigo?

ROGRIGO.
Úgy vagyok ebben a hajtásban, mint a kutya, mely nem fog semmit, csak ugat. Pénzem majd mind oda; jól meg is páholtak az éjjel, s a vége, azt hiszem, a lesz, hogy ennyi bajon tapasztalást vásárlok, – s pénz nélkül, de valamivel több ésszel megyek vissza Velenczébe.

JAGO.
Mily koldus az, kinek türelme nincs!
Egyszerre nem, csak lassan gyógyul a seb.
Csak észszel dolgozunk és nem varázs
Erővel, és az észnek, lásd, idő kell.
Nem jól megy-é? Lám, téged Cassio
Megvert s azért te elcsapattad őt.
Virág a puszta napfénytől fakad,
De csak virág után várhatsz gyümölcsöt.
Légy türelemmel. Már reggel van. A
Munka s gyönyör gyorsítja az időt.
Eredj; maradj szállásodon; hamar
Fogsz rólam hallani, csak légy nyugodt. (Rodrigo el.)
Még két dolog, mi most előttem áll:
Nőm menjen úrnőjéhez, kérni a
Jó Cassioért, – addig én a mórt
Veszem külön, – s majd akkor ugratom be,
Ha Cassio a nőnél érzeleg. –
Jó! üsd a vasat, Jago, míg meleg.

HARMADIK FELVONÁS.

I. SZÍN

A vár előtt.
Cassio, Zenészekkel jő.

CASSIO.
Itt játszszatok, fiúk. Megfizetek.
Valami kurtát. S aztán mondjatok
Egy szép köszöntőt. (Zene.)
Bolond jő.

BOLOND.
Ej! tán Nápolyban voltak ezek a hangszerek, hogy orrból beszélnek?

1. ZENÉSZ.
Hogyan? Mit akarsz mondani?

BOLOND.
Kérlek, fuvó hangszerek ezek?

1. ZENÉSZ.
Az ám.

BOLOND.
Hm. Minden dolognak két széle van.

1. ZENÉSZ.
Miféle szélről beszélsz?

BOLOND.
No hát arról, a mi e fuvó hangszerekbe szorult. Hanem itt van a fizetés, a tábornok úgy szereti muzsikátokat, hogy az istenre kér, ne lármázzatok többet.

1. ZENÉSZ.
A mint akarod uram.

BOLOND.
Ha tudtok valami oly zenét, a mi nem hallatszik, kezdjétek azt; mert hallani nem igen szereti a tábornok.

1. ZENÉSZ.
Olyat nem tudunk.

BOLOND.
Úgy hát dugjátok széles tarisznyátokba szeles sípjaitokat s eredjetek! oszoljatok levegőbe!
(Zenészek el.)

CASSIO.
Hallod-e becsületes barátom?

BOLOND.
Becsületes barátod’ nem hallom, csak téged hallak.

CASSIO.
Kérlek, hagyj fel élczeiddel. Fogd, itt van egy kis borravaló; ha azon asszonyság, ki a tábornokné szolgálatában áll, felkelt: mondd meg, hogy bizonyos Cassio nehány szóra találkozást kér.

BOLOND.
Felkelt már uram, s ha le akar ide szállani, majd tudomást adok.

CASSIO.
Tedd azt barátom. (Bolond el.)
Jago jő.
Éppen jókor, Jago!

JAGO.
Le sem feküdt talán ön?

CASSIO.
Nem biz én.
Még el se váltunk, már szürkült az ég
Bátor valék nődet hivatni. Meg
Akarom kérni őt, legyen szives
Találkozásra bírni Desdemonát.

JAGO.
Kiküldöm én őt s úgy intézem el,
Hogy nőmmel s asszonyával szabadon
Szólhasson ön.

CASSIO.
Oh köszönöm. (Jago el.)
Soha
Enyéim közt se leltem ennyi jó
Indulatot.
Emilia jő.

EMILIA.
Jó reggelt, hadnagy úr.
Mint szánom önt! No, minden jóra fordul.
A tábornok nejével már beszélt,
Jó nője védi önt. A mór csak azt
Mondá: hogy a kit megsebzett kegyed,
Nagy hírü s összeköttetésü úr,
S azért ugyan tiszt nem lehet tovább,
De ő szereti önt. Erősité,
Hogy szereti; s az első alkalommal
Örömmel fogja visszatenni önt
Rangjába.

CASSIO.
Mégis kérem, asszonyom,
Ha jónak látja ön, s ha úgy lehet,
Oh eszközöljön asszonyátul egy
Rövid találkozást, pár szóra csak.

EMILIA.
Jöjjön be ön, majd módját ejtem én,
Hogy szólhasson szive szerint vele.

CASSIO.
Oh mint lekötelez! (Bemennek.)

II. SZÍN.

Szoba a várban.
Othello, Jago, Nemesek.

OTHELLO.
Add a hajósnak ez írásokat,
S köszöntsed a tanácsot általa.
Ha végezéd: keress föl újra, ott a
Bástyán leszek.

JAGO.
Parancsaid szerint. (El.)

OTHELLO.
Ne nézzük-é meg az erődöket.
Urak?

1. NEMES.
Mi kisérjük nagyságodat. (Mind el.)

III. SZÍN.

A vár előtt.
Desdemona, Cassio, Emilia jönnek.

DESDEMONA.
Hidd meg, jó Cassio, én megteszek
Mindent ügyedben.

EMILIA.
Oh tegyen meg asszonyom; férjemnek is úgy szivén fekszik a dolog, mintha rajta esett volna.

DESDEMONA.
Oh, ő igen becsületes fiú.
Bizz’ Cassio, hogy téged s uramat
Barátokká teszlek megint.

CASSIO.
Nemes hölgy!
Akár mi legyen Cassio Mihályból:
Mindig alázatos szolgád marad.

DESDEMONA.
Tudom s köszönöm. Hisz te szereted
Uramat, őt jól ismered s magad
Gondolhatod: hogy nem lesz ő tovább
Irántad idegen, mint meddig az
Eszély kivánja

CASSIO.
Ah de, asszonyom,
Ez az eszély sokára nyulhatik,
Vagy tápot oly sovány okból nyerend
Vagy annyiszor felújuland esetleg,
Míg végre én távol, s tisztségemet
Más foglalandja el, s feledve lesz
Hűségem és szolgálatom.

DESDEMONA.
Ne félj.
Emilia tanum, hogy helyedet,
Biztositom. Légy bizonyos, hogy én
Barátságot fogadva, mindörökre
Megtartom azt. Uramnak nem hagyok
Békét, alunni nem hagyom, türelmét
Kifecsegem, ágyából iskolát
És asztalából gyónóhelyet csinálok;
Bármit tesz, abba Cassio nevét
Belészövöm. Légy nyugton Cassio,
Mert pártfogód előbb meghalna tán,
Mint ügyedet föladja.
Othello, Jago távolról.

EMILIA.
Asszonyom, itt jő urunk.

CASSIO.
Távozom, asszonyom.

DESDEMONA.
Maradj, s lásd mint beszélek.

CASSIO.
Nem asszonyom, most. Elfogult vagyok.
Magamnak ártanék.

DESDEMONA.
Tégy, mint akarsz. (Cassio el.)

JAGO.
Hah! ezt nem szeretem.

OTHELLO.
Mi? Mit beszélsz?

JAGO.
Semmit uram, vagy – mondtam valamit?

OTHELLO.
Nem Cassio, ki nőmtől most megy le?

JAGO.
Úgy, Cassio? Nem gondolnám valóban,
Hogy mint a bűnös, úgy suhanjon el,
Ha téged jönni lát.

OTHELLO.
De úgy hiszem,
Csakugyan ő volt.

DESDEMONA.
Jó reggelt, uram!
Egy esedező volt itt az imént,
Kit haragodnak súlya földre nyom.

OTHELLO.
Ki az?

DESDEMONA.
Hadnagy, szegény Cassio.
Oh jó uram, ha engemet szeretsz,
S van valami hatalmam szíveden,
Bocsáss meg Cassionak; Mert ha ő
Nem hű tehozzád, s nem olyan, ki csak
Gyarlón, de nem rossz czélból vétkezett,
Úgy én nem értek a becsületes
Hű arcz vonásihoz. Hívd vissza őt.

OTHELLO.
Most távozott?

DESDEMONA.
Most, s oly levert kedélylyel,
Hogy búja rám is elragadt. Úgy-é
Lelkem, te visszahívod őt?

OTHELLO.
Ma nem,
Majd máskor édes Desdemonám.

DESDEMONA.
Hamar?

OTHELLO.
Kedvedért minél hamarabb.

DESDEMONA.
Ma este úgy-e?

OTHELLO.
Nem, ma este nem.

DESDEMONA.
Hát holnap délre?

OTHELLO.
Délre nem leszek honn,
A tiszturaknál, a várban leszek.

DESDEMONA.
Úgy holnap este? Vagy kedden korán?
Vagy kedden délre? este? Szerda reggel?
Oh tégy határidőt, csak ne legyen
Három napon túl. Ő megbánta tettét,
S hibája, együgyű eszem szerint,
– Bár harczidőben példát kell mutatni –
Olyan csekély, hogy négyszem közt elég
Megfeddened. Szólj hát, mikor jöhet;
Mondd, jó Othellom! Lásd, én nem tudom
Mit kérhetnél te tőlem, a mit én meg
Tagadni tudnék, vagy habozni rajta!
Mit? Cassio, – Kivel együtt jövél
Megkérni engem, – a ki annyiszor,
Ha kedvezőtlen szóltam rólad, ő
Pártod fogá, – s most ennyibe kerül
Kibékülnöd vele? Hidd, kész vagyok –

OTHELLO.
Hagyj, kérlek; jöjjön, a mikor akar,
Éretted mindent megteszek.

DESDEMONA.
Nem érttem;
Ez épen olyan, mintha téged én
Kérnélek, hogy keztyűt viselj hidegben,
Vagy jól egyél, vagy őrizd magadat, –
Ez mind természetes, de majd ha egyszer
Szerelmedet teszem próbára, oly
Kérés lesz az, mit megadnod nehéz,
S gondolkodóba ejt.

OTHELLO.
Mit sem fogok
Tetőled megtagadni. Arra kérlek,
Tégy most meg egyet érttem: hagyj magamra.

DESDEMONA.
S én megtagadnám? Nem; isten veled.

OTHELLO.
Isten veled, szivem. Mindjárt követlek.

DESDEMONA.
Emilia, jöjj! Legyen mint akarod,
Szeszélyeidben is szolgád vagyok.
(Desdemona, Emilia el.)

OTHELLO.
Kedves teremtés! Kárhozat reám,
Ha nem szeretlek! S majd ha nem szeretlek:
A régi chaosz újra visszatér!

JAGO.
Uram!

OTHELLO.
Mit akarsz, Jago?

JAGO.
Mikor nőd után
Jártál, tudá-e Cassio Mihály
Szerelmedet?

OTHELLO.
Igen, kezdettül óta.
Mért kérdezed?

JAGO.
Csak úgy kiváncsiságból, semmi másért.

OTHELLO.
S mért vagy kiváncsi rá?

JAGO.
Nem gondolám,
Hogy tudta volna azt.

OTHELLO.
De tudta, és
Ő volt a közbenjárónk.

JAGO.
Igazán?

OTHELLO.
Igen, igen. Látsz ebben valamit?
Vagy nem becsületes?

JAGO.
Becsületes?

OTHELLO.
Igen; nem becsületes Cassio?

JAGO.
A mennyiben tudom –

OTHELLO.
Mit gondolsz?

JAGO.
Mit gondolok?

OTHELLO.
Mit gondolok? Manóba!
Viszhang vagy-é te? Mintha valami
Rút szörny laknék agyadban, mely magát nem
Merné mutatni. Rejtesz valamit.
Hallottam, azt mondád imént, hogy ezt
Nem szereted, – midőn ő távozék
Nőmtől. Mi az, mit nem szeretsz? Midőn
Mondám, hogy ő titkunkba volt avatva,
És közbejáróm volt, te felkiáltál:
Valóban? s összehúztad homlokod,
Mintha agyadban szörnyet rejtenél.
Beszélj világosan; szólj, ha szeretsz.

JAGO.
Te tudod, uram, ha szeretlek-e?

OTHELLO.
Valóban azt hiszem. S épen mivel
Hűnek s becsületesnek tartalak,
Ki megfontolja, míg kimondaná
A szót: azért ijeszt meg habozásod.
Mert csalfa, kétszínű ficzkókban ily csel
Szokott fogás, de a becsületes
Ajkán: a szív önkéntelen szava,
Mit el nem nyomhat.

JAGO.
Cassio Mihályt
Becsületesnek tartom, esküszöm.

OTHELLO.
Én is.

JAGO.
Kiki a minek látszatik,
Olyannak kéne lennie; s ha nem –
Bár ne is lássék jobbnak, mint minő.

OTHELLO.
Való. Az ember az legyen, minek
Magát mutatja.

JAGO.
Azért hiszem is,
Hogy Cassio becsületes.

OTHELLO.
De mégis,
Te többet is tudsz. Kérlek, mondd ki mind,
A mit felőle gondolsz; min magadban
Kérődzik elméd, – s ha a legrosszabb,
Válaszd a legrosszabb szót.

JAGO.
Megbocsás,
Bár engedelmességgel tartozom,
Nem azzal: miben a rabszolga is
Szabad. Mit gondolok? S ha tán silányul
Csalódom: hol oly tiszta palota,
Hová mocsok ne tévedhetne? Hol
Oly tiszta szív, hová szennyes gyanú
Ne férne néha, széket ülni az
Erény fölött?

OTHELLO.
De így elárulod
Barátodat: hiszed, hogy sértve van,
S előle mégis titkolod.

JAGO.
De kérlek,
Ha tán csalódás, a mit gondolok –
(S megvallom, életemnek átka ez:
A bűnt kutatni és féltékenyen
Rosszat gyanítni ott is, hol valóban
Nincs semmi rossz) alaptalan gyanúm,
Vesd félre bölcsen, és bizonytalan
Zilált beszédemet bocsásd a szélnek.
Nem volna jó, hozzám sem illenék, mint
Becsületes, vigyázó férfihoz,
Ha szólanék.

OTHELLO.
Mit gondolsz? mondd ki csak.

JAGO.
A tiszta hírnév, férj és nő között,
Szivöknek drága kincse, jó uram.
Ki pénzem ellopá: rongyot lopott,
Valami semmit; az enyém vala
És most övé, s még száz kézen foroghat.
De a ki jó hírem rabolja el,
Ő maga azzal meg nem gazdagul,
És koldussá tesz engem.

OTHELLO.
Istenemre!
Akarom tudni, mit gondolsz.

JAGO.
Nem azt, ha
Szivem kezedbe volna is; nem addig,
Míg kebelembe őrzöm.

OTHELLO.
Hah!

JAGO.
Uram,
Oh őrizd a féltéstől szívedet.
Zöld szemű szörny az, mely játékot űz
A vérrel, a melylyel táplálkozik.
Még boldog, a ki tudva csalatását,
Meggyűlöli a csalfát; de minő
Kínperczeket számlál, ki hőn szeret,
S gyanútól rágva mégis csak szeret!

OTHELLO.
Oh gyötrelem!

JAGO.
Az elégült szegény
Gazdag lehet, sőt túlgazdag. De a
Kincs végtelen kín annak, a ki fél,
Hogy elveszíti. Őrizd, istenem,
A féltéstől minden barátomat!

OTHELLO.
Mi ez? Hiszed, hogy én féltékenyen
Fognék epedni? S a hold változásit
Új s új gyanukkal jegyzem? Nálam egy
Lesz a gyanú s az elhatározás!
Gidó legyek, ha engem ily silány,
Légből kapott, csalóka buborék
Nyugodt szivemből kiforgatni tud!
Én még avval féltővé nem leszek, hogy
Nőm szép, mulat, vagy társalgást szeret,
Vidám beszédű, tánczol, énekel;
Mind ez csak szebbé tészi az erényt.
Attól se’ félek, hogy hiányimért
Ő csalfa lesz vagy hozzám hűtelen,
Mert szeme volt mikor megszeretett.
Nem, Jago, nem! Látnom kell, mielőtt
Gyanút merítnék. A gyanú után
Bizonyitékot! S ha bizonyiték van:
Egyszerre vége, féltés- s szerelemnek!

JAGO.
Örülök. Így okom van, szabadon
Bebizonyítnom szeretetem és
Hűségemet. Csak ennyit hallj tehát,
Bizonyítékot még nem adhatok:
Nézz nődre; vigyázd Cassioval őt,
Kövesd elfogulatlan szemmel és
Féltéstelen; rossz volna, ha nemes,
Gyanútlan szíved áldozatja lennél.
Csak arra kérlek: ébren légy, vigyázz!
Velenczét én igen jól ismerem,
Oly dolgokat lát sokszor ott az ég,
Mit nem szabad a férjnek látnia.
Nem arra van gond: meg nem tenni a
Rosszat, csak azt titokba’ tartani.

OTHELLO.
Azt gondolod?

JAGO.
Atyját megcsalta, úgy
Lett nőd; midőn téged kerülni és
Rettegni látszék, akkor szeretett
Legjobban.

OTHELLO.
Úgy van.

JAGO.
Ebből már itélj!
Ki olyan ifjan ily kétszínű volt,
Hogy apját elvakítá, megbűvölte
Boszorkánysága által, – megbocsáss,
Vagy bár neheztelj, bűnöm: hogy felettébb
Szeretlek.

OTHELLO.
Ezzel csak lekötelezsz.

JAGO.
Félek, nyugalmadat fölzavarám.

OTHELLO.
Nem, legkevésbbé –

JAGO.
Félek, azt tevém.
Remélem, a mit mondék, úgy veszed, mint
Szeretetből jövőt. Fölindulál;
De kérlek, e szók lelkedet, tovább
Az őrködő gyanúnál ne vigyék.

OTHELLO.
Nem.

JAGO.
Mert ha többre mennél általok:
Szavamban a nyíl messzebb szállna, mint
Czélzám. Nekem barátom Cassio.
Úgy látom, uram, ingerülve vagy.

OTHELLO.
Nem én. Hiszem, hogy Desdemona hű.

JAGO.
Soká maradjon az, s te élj soká
E hitben!

OTHELLO.
És mégis! ki egyszer így
Eltántorodhatott –

JAGO.
Ez itt a baj.
Mert, – vakmerőn ne vétsek ellened –
Ki ellenszegül a természetesb –
Egy vérű – sorsú – és hozzávalóbb
Házasfrigyeknek: ezzel valami
Bujább ösztönt, vagy kéjvágyat mutat,
Szokatlan – és természetelleni
Inger iránt. De nem czélzok reá;
Bár félek attól, hogy higgadand
S természetesb izlése visszatér,
Övéivel majd téged összevet
S megbánja tettét.

OTHELLO.
Mos elég. Eredj.
Ha többet is vészsz észre még, tudasd.
Bízd nődre, hogy figyeljen. Most eredj.

JAGO.
Uram ajánlom magam. (Indul.)

OTHELLO.
Mért vevém
Nőül? Ez a becsületes fiú
Még többet is tud, mint mennyit kimond.

JAGO.
(visszatér).
Uram, szabadjon kérnem tégedet,
Ne űzd a dolgot többre. Várj időtől
S bár visszahelyezd Cassiot utóbb,
(Mert ő a tisztnek jól meg is felel)
Nem árt, ha kissé még függőbe’ tartod.
Így őt s utait kitanulhatod.
Vigyázz: vajjon nőd türelmetlenűl
Esd-e ügyében? Ezt jelűl vehet’d.
De addig is gondold, hogy engemet
A félelem túlzóvá tett (s valóban
Félek, hogy úgy van) és nyomd el gyanúd,
S tartsd hűnek a nőt, kérlek, jó uram.

OTHELLO.
Ne félj, magamnak ura leszek én.

JAGO.
Még egyszer hát ajánlom magamat. (El.)

OTHELLO.
Ez a fiú talpig becsületes,
És telve józan emberismerettel.
Ha e nő tőlem elvadult sólyom:
Egy fütytyel a szélnek bocsátom őt,
Sorsára bízva! Tán mert fekete
S szelíd szavakban járatlan vagyok,
Vagy mert korom az évek estelére
Kezd már hajolni – ez nem tesz sokat;
De vége már! Megcsalt! Vígasztalásom:
Gyűlölni őt. Oh házasélet átka:
Hogy egy ily gyönge, kényes nő mienk,
S vágyának, ah! még sem parancsolunk!
Jobb: béka lennék pincze gőziben,
Mint annak, a kit szeretek, szivében
Más birjon egy zúgot. Különben ez
Köz sorsa a nagyoknak; a midőn
Fogantatánk, már akkor ránk tapadt
A kettős szarvnak átka. Itt jön ő –
Desdemona, Emilia jönnek.
Ha ő is csalfa – úgy az ég magát
Gúnyolja! Nem hiszem.

DESDEMONA.
Hogyan, vitéz Othellom!
Ebéded és a meghivott urak
Várnak reád.

OTHELLO.
Igen, hibás vagyok.

DESDEMONA.
Mi bágyadtan beszélsz. Beteg vagy-e?

OTHELLO.
Fölötte fáj – emitt a homlokon.

DESDEMONA.
Álmatlanságtól. – Elmúlik megint.
Jer, hadd kötöm be. Nem lesz semmi baj.

OTHELLO.
Kendőd igen kicsiny; hadd annyiban.
(Desdemona elejti kendőjét.)
Jerünk be, én is elmegyek veled.
(Othello, Desdemona el.)

EMILIA.
Örülök, hogy e kendőt meglelém.
Első ajándok volt a mórtul ez,
S csudás uram már százszor bízta rám,
Hogy lopjam el. De úgy szerette és
Úgy őrizé e zálogot (mivel
Megesküdött, hogy megtartandja azt)
Hogy mindszünetlen csókolgatta és
Beszélt vele. Most mását varrom és
Jagónak adom ezt. Mert tudj’ az ég,
Mi czélja van vele. Szeszély lehet,
Én kielégítem.
Jago jő.

JAGO.
Te mit csinálsz itt egyedül?

EMILIA.
No csak
Veszekedj’; valami vár reád.

JAGO.
Valami vár rám, ez mindennapi.

EMILIA.
Mi?

JAGO.
Egy sületlen asszony.

EMILIA.
Igazán?
No hát e kis kendőért, – nézd, mit adsz?

JAGO.
Miféle kendő?

EMILIA.
Úgy! miféle kendő?
A mórnak első nászajándoka,
Mit annyiszor kértél, hogy lopjak el.

JAGO.
S te ellopád?

EMILIA.
Nem, ő hullatta el
Esetleg, és én, hogy közel valék,
Fölvettem. Itt van.

JAGO.
istenemre, jó
Derék egy asszony vagy. Csak add ide.

EMILIA.
De mit akarsz, hogy így rá éhezél
E kis ruhára?

JAGO.
Mi bajod vele? (Elragadja.)

EMILIA.
Ha újra nem lesz szükséged reá,
Add vissza. Ah, szegény jó asszonyom,
Mi búja lesz e veszteség miatt.

JAGO.
Ne tudj felőle. E kendő nekem
Mulhatatlanúl szükséges. Most eredj. (Emilia el.)
Majd Cassionál ezt elhullatom,
Hadd lelje meg. Ily párakönnyű tárgy
Fontosb tanú a féltékeny szemében
A bibliánál. Mily hatása lesz!
Már érzi a mór mérgem erejét,
Mert a gyanú méreg magában is.
Ízén előbb nem érzik a veszély,
De hogyha egy kissé a vérbe hat –
A kén-ereknél jobban ég, lobog.
Jól számiték. De épen jő a mór.
Othello jő.
Többé se mákony, sem beléndek, a
Természet semmi altató-szere
Nem adja vissza édes álmodat,
Mi tennap ringatott.

OTHELLO.
Hah! csalfa ő!
S hozzám!

JAGO.
Uram, nyugodj’ meg hagyjuk ezt már!

OTHELLO.
Pusztulj! Bocsáss! kínpadra feszitél!
S pedig egészen megcsalatni jobb,
Mint félig tudni csak.

JAGO.
Nem értelek.

OTHELLO.
Mit tudtam én az ő paráznaságát?
Nem láttam, nem hivém, gyanum se’ volt.
Én nyugton alvám, gondtól szabadon,
Cassio csókját ajkán nem lelém!
A ki nem érzi, hogy meglopva van:
Ne mondjátok meg, s semmi kára nincs.

JAGO.
Fáj ily beszédet hallanom.

OTHELLO.
Boldog lehetnék, bár egész sereg
S a közlegény is ölelné meg őt,
Csak én ne tudnám! Ah de így oda
Örökre nyugtom, megelégedésem!
Isten veled már, harcz vidám zaja,
Holott a nagyravágyás szép erény!
Isten veled már, tüsszögő lovam,
Pergő dob, éles síp, vad harsonák,
Királyi zászló, villogó aczél,
Fény, pompa, minden harczi készület!
S te szörnyű ágyú, mely vad torkodon
Az ég haragját durván dörgeted,
Hallgass! Othello napja már lejárt!

JAGO.
Mi ez, uram? ugyan, az istenért!

OTHELLO.
Ficzkó! tanút rá, hogy nőm szajha volt,
Bizonyítékot, kézzel foghatót!
Vagy, halhatatlan lelkem üdvire,
Ebnek születned jobb lett volna, mint
Hogy ingerelj!

JAGO.
Hát ennyire jutánk!

OTHELLO.
Látnom kell; vagy oly bizonyságot adj,
Min kételyemnek egy foszlánya se
Akadjon föl; különben jaj neked.

JAGO.
Nagyságos úr…

OTHELLO.
Ha őt rágalmazod s engem gyötörsz,
Ne könyörögj, se önvádat ne érezz,
Iszonyra halmozz új iszonyt, beszélj,
Hogy sírjon a menny, reszkessen a föld,
Mert ennyi kárhozathoz nem tehetsz már
Szörnyebbet.

JAGO.
Ég bocsássa meg nekem!
Hát férfi vagy? nem bírsz-e józan észszel?
Isten velünk, – vedd el tisztségemet!
Oh én bolond, kinek hűségemért
Ez a jutalmam! Oh czudar világ,
Hol a becsűletesség kész veszély!
No köszönöm a tanuságot! Eztán
Barátimat szeretni nem fogom,
Kik a hűséget sértésnek veszik.

OTHELLO.
Megállj, maradj. Csak légy becsűletes.

JAGO.
De bölcs leszek. Az igazság: bolond,
Ki elhibázza czélját.

OTHELLO.
Istenemre!
Én hűnek tartom e nőt – és csalárdnak,
Téged igaznak s hazugnak viszont.
Bizonyítékot! Neve tiszta volt,
Mint szűz Diána arcza. – S most setét
S szennyes, mikép enyém. De míg kötél,
Tőr, méreg, és tűz s fulasztó folyam van:
Nem tűröm el. Bizonyítékot adj!

JAGO.
Már látom, őrült szenvedély emészt;
Bánom, hogy lángra gyújtám benned azt.
Bizonyíték kell?

OTHELLO.
Istenemre, az!

JAGO.
Jól van. De szólj, mi győz meg? Önszemeddel
Vágyod kilesni, míg bujálkodik,
És rajta kapni –

OTHELLO.
Oh kárhozat, pokol!

JAGO.
Nem volna könnyű: őket így, a nyilt
Rút bűnben érni. Veszszenek meg inkább,
Mintsem kivülök más is lássa e
Paráznaságot. Mit tegyünk tehát?
Mit mondjak? Hol van a bizonyíték?
Mert az lehetlen ám, hogy rajta kapd,
Ha csak nem oly falánkok, mint majom,
Nem oly vadak, mint nősző farkas és
Oly ostobák, mint a vak szenvedély.
De hogyha józan ész, alapos ok,
S okadatolt gyanú nyomon vezethet:
Azt adhatok.

OTHELLO.
Nyújts egy valószinű
Érvet s elég lesz.

JAGO.
Bár utálatos tiszt,
De minthogy én vivélek ennyire,
Botor jóságból s hűségem miatt:
Tehát legyen. Cassionál valék
A minap éjjel. Fogfájás gyötört,
S nem alhatám el. Vannak emberek,
Kiknek kedélyük léha és zilált,
Hogy álmaikban mindent kibeszélnek.
És Cassio ilyen. Hallám, midőn
Álmában így szólt: „édes Desdemona!
Oh rejtsük el szerelmünk titkait.”
Majd megfogá s szorongatá kezem,
Sohajtva: „angyal! édes!” s oly heven
Csókolt meg engem, mintha gyökerestűl
Vágynék a csókot tépni ajkaimról.
Aztán, a lábát lábamhoz szorítva,
Nyögött, sohajta, csókban fuldokolt
S mondá: „ah átok, a mely téged a
Mórhoz csatolt!”

OTHELLO.
Oh szörnyű! Szörnyűség!

JAGO.
Mind ez csak álom volt.

OTHELLO.
De a valót
Mutatja, a mi történt. Súlyos és
Szörnyű adat, habár csak álom.

JAGO.
És
Súlyt ad sok oly gyanúnak, mely magában
Erőtlen volna tán.

OTHELLO.
Széttépem őt!

JAGO.
Ne! Térj eszedre! Még nem bizonyos,
Még hű lehet. Csak azt kérdem: talán
Láttál vagy egyszer nőd kezében egy
Kendőt, eperkék voltak rá hímezve?

OTHELLO.
Tőlem kapá, első ajándokom. –

JAGO.
Azt nem tudám. De egy ily kezkenőt
Én Cassionál láttam a minap,
Arczát törülte véle.

OTHELLO.
Oh! ha az –

JAGO.
Ha az, s ha nődé volt, ez ellenök szól
A többi jelekkel együtt!

OTHELLO.
A czudar!
Bár volna negyvenezer élete,
Mert egy kevés, – bosszúm lehűteni.
Most már hiszem. Jago, tekints ide,
Minden szerelmem így fúvom ki a
Végtelen űrbe – s oda van! Bosszú,
Te szörnyű rém, föl, kelj ki a pokolból!
Szerelmem, add át tiszta trónodat
A gyűlöletnek! Dagadj meg, kebel,
Mert mérges kígyók sziszegő lakóid.

JAGO.
Légy csendesen.

OTHELLO.
Vért, vért, vért!

JAGO.
Türelem,
Megváltozik még elméd, úgy lehet.

OTHELLO.
Soha! mikép a pontus árja, mit
Apály medrébe vissza nem szorít,
Feltarthatatlan omlik a Propontus
És Hellespont szűk partjain keresztűl:
Úgy véres elmém vissza nem tekint,
S bárányszerelme nem hoz rá apályt, míg
A végtelen bosszú be nem nyeli. (Térdel.)
Az ég magas boltjára esküszöm,
S a megszeghetlen eskü erejére
lelkem kötöm le!

JAGO.
(térdel.)
Várj, ne kelj föl. Oh légy
Tanum te mindig égő csillag, és ti
Minket karolva tartó elemek!
Hogy íme Jago, szíve ereit,
Eszét, karát a megbántott Othello
Szolgálatára szenteli. Uram!
parancsolj – és én mindent megteszek,
Bár vért kivánj.

OTHELLO.
Hűséged’ nem csupán
Hiú szavakkal, – tettel fogadom,
S azonnal ím igénybe is veszem.
Három napod van, hírül hoznod azt, hogy
Cassio nem él.

JAGO.
Barátom halva van!
A mint kivánod – úgy lesz. De a nőt,
Kérlek, kíméld.

OTHELLO.
Oh! kárhozat reá!
Kövess. Valami jó halálnemen
Gondolkozom e szép ördögnek is.
Jer. Hadnagyon vagy.

JAGO.
Hű szolgád örökre.
(Elmennek.)

IV. SZÍN.

Ugyanott.
Desdemona, Emilia, Bolond jönnek.

DESDEMONA.
Hé! tudod-e, hol van Cassio hadnagy szállása?

BOLOND.
Hogy a hadnagyságról leszállott, azt tudom, de hova szállott, az nem hallottam.

DESDEMONA.
Nem úgy. Hol lakik?

BOLOND.
Ha megmondanám, hol lakik, hazudnék.

DESDEMONA.
Ki okosodjék el ezen a bolondon?

BOLOND.
Én nem tudom, hol lakik, s ha csak úgy ráfognám, hogy itt vagy amott lakik, hazudnék.

DESDEMONA.
Utána tudsz-e járni, s felelsz-e, hogy okosan kérdezősködöl?

BOLOND.
Én kérdezzek is, feleljek is? Megkatekizálom az egész világot, azaz kikérdezem s megfeleltetem?

DESDEMONA.
Keresd fel őt s hívd ide. Mond meg neki, hogy férjemet részére hajtottam s remélem, minden jó lesz.

BOLOND.
Ez a feladat nem haladja túl az emberi tehetséget, azért megkisértem, ha sikerülne. (El.)

DESDEMONA.
Hol veszthetém el azt a kezkenőt?

EMILIA.
Nem képzelem.

DESDEMONA.
Inkább erszényemet
Vesztettem vón’ aranyaimmal el!
Még jó, hogy a nemes mór oly nyugodt
Kedélyű, rút gyanú nem fér szivéhez.
Féltésre sokszor ennyi ok elég.

EMILIA.
Hát nem féltékeny őt?

DESDEMONA.
Ki? Ő? Honában
Ily gőz a nap hevén elpárolog.

EMILIA.
Nézd épen itt jő.
Othello jő.

DESDEMONA.
Most nem hagyandom el, míg Cassiot
Nem hívja vissza. Hogy vagy, jó uram?

OTHELLO.
Jól, asszonyom. (félre) Oh tettetés gyötrelme!
(Fenn) S te hogy vagy Desdemona!

DESDEMONA.
Jól, jó uram.

OTHELLO.
Add kezdet. Mily nedves ez a kéz.

DESDEMONA.
Nem érze még kort, sem búbánatot.

OTHELLO.
Ez bőkezüségre, jó szívre mutat.
Forró, mi forró, s nedves! ez a kéz
Bőjtöt kiván s imát, elvonulást;
Sanyargatást és hosszú ájtatot,
Mert ifjú s égő ördög él alatta,
Mely lázadásra kész. Jótékony és
Nyilt kéz.

DESDEMONA.
Igazán mondod, jó uram.
E kéz adá a szívemet neked.

OTHELLO.
Nyilt kéz. De hajdan szív adott kezet.
Most más a czég: a kéz és nem a szív.

DESDEMONA.
Ehez nem értek. – Tudod, mit igértél?

OTHELLO.
Igértem, piczikém?

DESDEMONA.
Most küldtem le,
Hogy Cassiot hívják elé.

OTHELLO.
Nehéz
Unalmas nátha kínoz. Kérlek, add
Kendődet.

DESDEMONA.
Itt van.

OTHELLO.
Azt, mit én adék.

DESDEMONA.
Nincs nálam az.

OTHELLO.
Nincs?

DESDEMONA.
Igazán –

OTHELLO.
Hiba.
A kezkenőt czigány jósnő adá
Anyámnak, ki szivekben olvasott.
Azt mondta: míg a kendő nála lesz,
Bájos leend s magához lánczolandja
Apám szivét; de ha elvesztené,
Vagy másnak adná, – őt apám azonnal
Meggyűlölendi s új élvet vadász.
Halálos ágyán átadá nekem
S kért, hogy ha nőm lesz, adjam annak azt.
Én úgy tevék. Kérlek, vigyázz reá,
Őrizd szemednek fényekint. Ha elvész,
Vagy másnak adnád, helyrehozhatatlan
Csapás követné.

DESDEMONA.
Lehetséges-e?

OTHELLO.
Úgy van. Bűbáj van szövetében. Egy
Sybilla, a ki kétszáz körfutását
Számlálta meg a napnak, – szőtte azt
Ihlett dühében; selymet szent bogár
Fonott ahoz; festéket szűzleány
Bemúmiázott szívéből szivott
A jósnő.

DESDEMONA.
S ez való?

OTHELLO.
Egy szóig az.
Őrizd azért jól.

DESDEMONA.
Jobb lett volna hát,
Ha soha sem is láttam volna!

OTHELLO.
Hah!
S miért?

DESDEMONA.
Uram! mért szólsz oly zordonan?

OTHELLO.
Oda van? Elveszett? Szólj, nincs elé?

DESDEMONA.
Isten segíts!

OTHELLO.
Szólj!

DESDEMONA.
Nem, elveszve nincs
S ha veszve volna?

OTHELLO.
No’s!

DESDEMONA.
De megvan, mondom.

OTHELLO.
Hol van? add elé.

DESDEMONA.
Bár megtehetném – most nem akarom.
Ez cselfogás csak, másra vinni át
A szót. Kérlek, hívd vissza Cassiot.

OTHELLO.
Elé a kendőt! Rosszat gyanitok.

DESDEMONA.
Alkalmasabbat nála nem találsz.

OTHELLO.
A kendőt!

DESDEMONA.
Kérlek, szóljunk Cassioról.

OTHELLO.
A kendőt!

DESDEMONA.
Ő, szegény, minden reményét
Benned veté csak. Jó indúlatod
Minden bizalma.

OTHELLO.
A kendőt!

DESDEMONA.
Valóban
Nem bánsz velem jól.

OTHELLO.
Pusztulj! (Elrohan.)

EMILIA.
Ez az ember
Ne volna féltő?

DESDEMONA.
Még nem láttam így.
Bizonynyal a kendőben valami
Bűbájnak lenni kell. Oh! hogy tudám
Azt elveszítni!

EMILIA.
Egy-két év kevés
Egy férfit kitanulni. Valamennyi
Tátott torok, mi nők az eledel,
Mohón befalnak – és ha jóllakának,
Kiköpnek újra.
Jago, Cassio jönnek.
Itt jő Cassio.
És férjem.

JAGO.
Itt nincs semmi mód. Neki
Kell szólnia. No rajta, vedd körül.

DESDEMONA.
Jó Cassio, szólj, miben áll ügyed?

CASSIO.
Mind abba’ még. Könyörgök, asszonyom,
Nagy befolyásod fordítsd arra, hogy
Jussak megint kegyébe, mely iránt
Oly tisztelettel van szivem tele.
Ügyem halasztást nem tűr. Ha bünöm
Oly szörnyű, hogy se mult szolgálatim,
Se a jelenben bánatom, sem a
Feltétel: arra érdemet szerezni
Jövőben is, nem ád engesztelést:
Jobb lesz egyszerre tudni sorsomat,
S a megadás mezét felöltve, más
Pályán zörgetni a sors ajtaján
Alamizsnáért.

DESDEMONA.
Ah! jó Cassio!
Ügyvédkedésem nem hozott sikert.
Uram nem az, ki volt. Nem ismerek rá,
Bár arcza az, s csupán kedélye más.
Úgy áldjon ég és minden angyalok,
Hogy érdekedben mindent megtevék,
Sőt haragának kitevém magam,
Szabad beszédem által. Várni kell.
Mi rajtam áll, én mindent megteszek,
Mint magamért. Ah, ezzel érd be most.

JAGO.
Urunk haragszik?

EMILIA.
Most megy innen el,
Szörnyű haragban.

JAGO.
S ő haraghatik?
Láttam, midőn az ágyú csatasort
Kapott a légbe s épen oldalán
Saját testvérét szerteszaggatá,
Mikép az ördög. S ő haraghatik?
Csak egy pillanatnyi lesz. Hozzá megyek,
Ha ő haragszik, történt valami

DESDEMONA.
Tedd kérlek azt. (Jago el.)
Valami államügy
Hazúl; vagy itt egy még idő előtt
Kisült gaz ármány, a mi ennyire
Fölindítá. A férfi ily esetben
Kisebb személyen tölti bosszuját,
Habár nagyobb az ok. Így lesz valóban.
Ha csak kis ujjunk fáj: a többi ép
Tagokra is a fájdalom kihat.
A férfiak sem istenek. Ne várjuk,
Hogy vőlegényi gyöngédségüket
Örökre tartsák. Szidj, Emiliám!
Mint hebehurgya hadbíró, törék
Pálczát fölötte egy rossz szó miatt;
De látom már, hamis volt a tanú
S megsemmisítem az itéletet.

EMILIA.
Oh adja ég, hogy államügy legyen,
S ne rút gyanú vagy féltékeny szeszély
Te ellened.

DESDEMONA.
Én Istenem! hisz én
Okot nem adtam arra soha sem.

EMILIA.
A féltés józan okot nem keres,
Gyanúit az nem okra épiti,
Félt csak – mivel félt. Szörny, mely önmagától
Fogantatik, mely önmagát szüli.

DESDEMONA.
Őrizd meg, ég, e szörnytől férjemet!

EMILIA.
Amen, asszonyom.

DESDEMONA.
Jer, keressük fel őt.
De, Cassio, maradj közel. Megint
Kérendem őt ügyedben.

CASSIO.
Köszönöm
Úrnőm! (Desdemona Emilia el.)
Bianka jő.

BIANKA.
Az ég megáldjon, Cassiom!

CASSIO.
Hogyan, Bianka, mit keressz te itt?
Valóban, szépem, hozzád készülék.

BIANKA.
Én meg tehozzád, Cassio. Mi ez?
Egy hétig elmaradsz. Hét nap s annyi éj,
És húszszor annyi óra, s szerető
Szívemnek húszszor olyan hosszu, mint
Az óralap mutatja! Szörnyüség!

CASSIO.
Bianka, megbocsáss! Nagy gond nyomott,
Mi tőled elvont. Ám hosszabb időt
Igérek – helyrehozni a mulasztást.
Édes Biankám, kérlek, varrd le ezt.
(Desdemona kendőjét átadja.)

BIANKA.
Oh Cassiom! kitől kapád e kendőt,
Tán új kegyelttől édes zálog ez?
Most értem, ah, a távollét okát!
Hová juték! Jó, jó.

CASSIO.
Eredj, te asszony!
Dobd vissza a manónak a gyanút,
Ki azt sugallta. Most már féltesz is,
S azt gondolod, szerelmi zálog ez?
Nem, nem Bianka!

BIANKA.
Mondd tehát, kié?

CASSIO.
Én nem tudom. Szobámban úgy lelém,
A rajzot megszerettem. S míg ura
– Mi hihető is – visszakövetelné,
Mását óhajtom. Tedd meg, s most eredj.

BIANKA.
Menjek? s miért?

CASSIO.
Othellot várom itt,
Nem volna jó ajánlat s nem kivánom,
Hogy itt találjon egy nővel.

BIANKA.
S miért?

CASSIO.
Nem mintha –

BIANKA.
Mondd ki csak, mert nem szeretsz.
Kérlek, kisérj el bár egy darabig.
S igérd, hogy eljősz, még ma este eljősz.

CASSIO.
Csak egy kevéssé mehetek veled,
Várnom kell itt. De nem sokára látsz.

BIANKA.
Jól van; hiszen lásd, megadom magam.
(Elmennek.)

NEGYEDIK FELVONÁS.

I. SZÍN.

Ugyanott.
Othello, Jago jönnek.

JAGO.
Mit mondasz erre?

OTHELLO.
Mit mondok? Mire?

JAGO.
Titokba csókolózni –

OTHELLO.
Bűn, tilos.

JAGO.
Vagy ott fekünni, levetkőzve, együtt
Egy órahosszant, szép ártatlanul –

OTHELLO.
Együtt, az ágyban és ártatlanul?
Képmutatás, megcsalni az ördögöt!
Ki szűz akar maradni s így teszen:
Az ördögt azt – és ő istent kisérti.

JAGO.
Ha mit se tettek, úgy nem nagy hiba.
Ha én a nőmnek egy kendőt adok –

OTHELLO.
Nos?

JAGO.
Az övé lesz, és ha az övé,
Úgy gondolom, másnak adhatja azt.

OTHELLO.
Övé erénye és becsülete is:
Szabad-e ezt is odaadnia?

JAGO.
A becsület nem kézzel fogható –
Sok bír vele és mégsem az övé.
Hanem a kendő –

OTHELLO.
Bár feledni tudnám!
Azt mondtad, – úgy kóvályg elmém körül, mint
Halálos ház körül hollósereg –
Rosszat jelentve, – kendőm nála van?

JAGO.
S aztán –?

OTHELLO.
De mégis az nem volna jó.

JAGO.
Hát még, ha mondom: hogy látám, azaz
Hallám, mikép gyaláza meg; tudod,
Van oly czudar, ki hogyha csábitással
Megnyert egy asszonyt, vagy ha ez magát
Önként megadta, – meg nem állja, hogy ne
Fecsegjen.

OTHELLO.
És ő mondott valamit?

JAGO.
Mondott bizony, de nem többet, csak azt,
Mit újra eltagadna.

OTHELLO.
Mit beszélt?

JAGO.
Hát azt, hogy ő –

OTHELLO.
Mit?

JAGO.
Nála –

OTHELLO.
Nála hált?

JAGO.
Úgy, nála, vagy vele, a mint akarod.

OTHELLO.
Vele hált! Szörnyűség! A kendő – a vallomás – a kendő! Valld meg s akaszszanak fel! Vagy előbb akaszszanak fel s azután vallj! Reszketek! A természet ily undok bűnt nem fog magára ok nélkül. Nem! ez csak hiú beszéd, mi engem megráz. Hah! orr – fül – ajak – minden! Lehetséges-e? Valld meg! A kendő! Oh pokol! (Elájul.)

JAGO.
Hass, méreg! Így, hass! Így fogják meg a
Könnyen hivő bolondot. Így jő sok
Ártatlan asszony hírbe, – tiszta bár.
Hej, jó uram! Othello! Jó uram!
Cassio jő.
Te Cassio!

CASSIO.
Mi baj?

JAGO.
Urunk elájult.
Ez tennap óta már a második.

CASSIO.
Dörgöld a vakszemét.

JAGO.
Nem, mentsem isten.
Ily görcsöket magokra hagyni jobb.
Máskép habot túr és őrjöngni kezd.
Nézd, mozdul is már. Távozz egy kicsit,
magához jő azonnal. Majd utóbb
Fontos beszédem volna még veled. (Cassio el.)
Hogy vagy, uram? Nincs sértve a fejed?

OTHELLO.
Gúnyolsz?

JAGO.
Gúnyollak-é? az égre, nem.
Bár tűrni tudd, mint férfi, sorsodat!

OTHELLO.
A rászedett férj szarvas vad barom.

JAGO.
Úgy városokban sok barom lakik
És sok szelid vadállat.

OTHELLO.
Megvallotta-e?

JAGO.
Légy férfi, jó uram.
Gondold, hogy minden férfi jármodat
Segíti vonni. Hej, sokan feküsznek
Tisztátlan ágyban minden éjtszaka,
Tisztának vélve azt! Te jobban állsz.
A vén pokol kedvencz tréfája az:
Csókolni bizton a parázna nőt
S azt hinni, hogy szűz; nekem: tudni jobb,
S tisztába lenni magammal s vele.

OTHELLO.
Bölcs, jó, bizonynyal!

JAGO.
Egy kissé vonulj el,
És türelemmel pánczélozd magad.
Míg téged itt a bánat elnyomott,
(Ily férfihoz nem illő szenvedély!)
Itt jára Cassio. Elküldtem őt
És görcseidnek jó okát adám.
Mondám, azonnal térjen vissza, mit
Ő megigért. Vonulj csak félre kissé;
S lásd meg, mi gúny, mi csúfság, káröröm
Ragyog minden vonásán. Mert vele
Mindent elébeszéltetek megint:
Hol, hogy, mikor, hány ízben ölelé
És fogja újra megölelni nődet.
Csak jól vigyázz reám. Most tűrelem!
Vagy azt hiendem még, hogy csupa düh
S nem férfi vagy.

OTHELLO.
Te Jago, hallod-e?
A tűrelemben most mester leszek.
De, hallod? – majd a vérengzésben is!

JAGO.
Úgy, úgy; minden a maga idején.
Most el! (Othello félre vonul.)
No majd Biankát kérdezem;
Az a szegény teremtés, míg magát
Eladja, abbul él s ruházkodik,
Most Cassioba szeretett. Az ily
Ringyóknak átka: hogy ha ők ezer
Férfit kijátsztak, őket egy kijátszsza.
Ha említem, Cassio nem állja meg,
Hogy ne nevessen. Jő. S ha ő nevet:
Cassio jő.
A mór dühöng s bolond féltése majd
Cassio mosolyát, kedvét, vidám
Vonásait mind rosszra magyarázza.
Hogy vagyunk, hadnagy úr?

CASSIO.
Annál rosszabbúl, mert oly czímet adsz,
Minek hiánya kínoz épen.

JAGO.
Ej!
Szorítsd csak Desdemonát, újra meglesz. (Halkan.)
Hahogy Biankán állna a dolog,
Jó volna úgy-e?

CASSIO.
A haszontalan!

OTHELLO.
(magában).
Oh mint nevet már.

JAGO.
Nem láttam ily szerelmes nőt soha.

CASSIO.
Szegény bohó! Engem szörnyen szeret.

OTHELLO.
(magában).
Már nem tagadja, s még kineveti.

JAGO.
Te Cassio!

OTHELLO.
(magában).
Most megvallatja őt.
Úgy kell, úgy, jól van.

JAGO.
Ő már dicsekszik, hogy te elveszed.
Szándékod az?

CASSIO.
Hahaha!

OTHELLO.
(magában).
Hah! gúnyolódol! Diadalmat ülsz!

CASSIO.
Nőül venni őt? Én egy kéjhölgyet? kérlek, légy egy kis türelemmel eszem iránt, ne tégy fel oly betegséget felőle! Hahaha!

OTHELLO.
(magában).
Úgy, úgy, úgy, úgy! A ki nyer, az nevet!

JAGO.
Valóban, híre jár, hogy elveszed.

CASSIO.
Kérlek, mondj igazat.

JAGO.
Kutya legyek!

OTHELLO.
(magában).
Megbélyegeztél? Jól van.

CASSIO.
Ezt maga híresztelte a majom. Azt hiszi, nőül veszem! Csak hiúsága verte a fejébe, nem én igértem.

OTHELLO.
(magában).
Jago int, most kezdődik a történet.

CASSIO.
Az imént is itt volt, mindenütt nyomomban van. A minap valami velenczeiekkel beszélgettem a kikötőnél, egyszer csak jő ez a báb, s lelkemre mondom, nyakamba esik.

OTHELLO.
(magában).)
Kiáltva: édes Cassiom, – vagy más ilyent; arczjátéka azt mutatja.

CASSIO.
Rajtam csüngött, sírt, csókolt, majd lehúzott a lábamról. Hahaha!

OTHELLO.
(magában).
Most elmondja, hogy voná be hálószobámba. Hah! orrodat látom már, de még a kutyát nem, melynek oda dobjam.

CASSIO.
Kénytelen vagyok egészen fölhagyni vele.

JAGO.
(halkan).
Lelkemre mondom! itt jő.
(Bianka jő.)

CASSIO.
A falánk görény. No mit kisérgetsz örökké?

BIANKA.
Kisérjen az ördög s a felesége. Minek adtad ezt a kendőt ide? Bolond voltam, hogy elvevém. S még levarrjam s tán bizony ilyen munkát lel az ember csak úgy a szobájában, a nélkül, hogy tudná, ki hagyta ott? Valami szeretőd adta – s én kínlódjam vele? Add a muczidnak, én tudom le nem varrom, akárkitől kaptad.

CASSIO.
Ej ej Biankám, szépem, csöndesedj’…

OTHELLO.
(magában).
Az égre, nem az én kendőm-e az?

BIANKA.
Ha vacsorára lejősz, jó; ha nem, jöjj máskor, mikor kedved van. (El.)

JAGO.
Utána, csak utána!

CASSIO.
Azt kell tennem valóban, különben tele kiabálja az utczákat.

JAGO.
Nála akarsz vacsorálni?

CASSIO.
Úgy szándékozom.

JAGO.
Talán ott találkozunk, mert valóban fontos beszédem volna veled.

CASSIO.
Kérlek, jöjj el. Eljősz?

JAGO.
Jó, jó. (Cassio el.)
Othello eléjő.

OTHELLO.
Mikép öljem őt meg Jago?

JAGO.
Vetted észre, mint nevetett bűnén?

OTHELLO.
Oh Jago!

JAGO.
Láttad a kendőt?

OTHELLO.
Az enyém volt?

JAGO.
Lelkemre mondom, az. S látod, mennyire becsüli a balga az asszonyt, nődet! Ő adta neki e kendőt s ő szajhájának adja!

OTHELLO.
Szeretném, ha kilencz évig mind gyilkolhatnám őt. Szép asszony! Derék asszony! Kedves asszony!

JAGO.
Eh! felejtsd el!

OTHELLO.
Rothadjon el, veszszen meg, menjen a pokolba éjszakára. Mert nem fog élni. Nem. Szivem kővé vált, reá ütök s kezem nem fájdul meg. Oh! a világon nem volt ily édes teremtés! Méltó, hogy egy király mellett pihenjen s az szolgáljon neki!

JAGO.
Ne gondolj rá.

OTHELLO.
Kárhozat reá! Csak azt mondom, a mi igaz. Oly gyönyörűn varrt! Mesterileg zenélt! Dalával a medvét megszelidítheté! Esze oly magas, oly találékony!

JAGO.
Annál rosszabb.

OTHELLO.
Oh! ezerszer, ezerszer! S aztán oly szivélyes, oly nyájas!

JAGO.
Ej, igen is nyájas.

OTHELLO.
Úgy van. De mégis kár. Oh Jago, mily kár mégis!

JAGO.
Ha bűnébe oly szerelmes vagy: adj neki szabadalmat reá. Mert hiszen ha téged nem bánt, másnak nem árt vele.

OTHELLO.
Izekre tördelem! Engem meggyalázni!

JAGO.
Az gyalázat tőle.

OTHELLO.
Saját tisztemmel!

JAGO.
Annál gyalázatosabb!

OTHELLO.
Adj mérget, Jago. Ma éjjel. Nem akarom kérdőre vonni, nehogy alakja, szépsége kiforgasson eszemből. Ma éjjel, Jago.

JAGO.
Ne méreggel öld meg. Fojtsd meg ágyában, épen azon ágyban, melyet meggyalázott.

OTHELLO.
Jó, jó. Ez igazság. Igen jó.

JAGO.
A mi Cassiot illeti, bízd reám. Éjfélre kész leszek vele. (Harsonák.)

OTHELLO.
Rád bízom. Mit jelent e harsona?

JAGO.
Talán Velencze küld hírt. Lodovico
Jő követül. Nézd, nőd is vele van.
Lodovico, Desdemona, Kiséret jönnek.

LODOVICO.
Üdvözlek, hős vezér.

OTHELLO.
Isten hozott.

LODOVICO.
A herczeg és tanácsa üdvözöl.
(Leveleket ad át.)

OTHELLO.
Levelöket hódolva csókolom.
(Fölnyitja a leveleket s olvas.)

DESDEMONA.
Mi hír van otthon, jó Lodovico?

JAGO.
Uram, örülök, itt láthatni önt,
Isten hozá Cyprusban!

LODOVICO.
Köszönöm.
S hogyan van Cassio?

JAGO.
Még él, uram.

DESDEMONA.
Férjem s közötte valami viszály
Esett; te majd kibékited.

OTHELLO.
Oly bizonyos?

DESDEMONA.
Mi, kedvesem?

OTHELLO.
(olvas).
„Semmit se késsél végrehajtani.”

LODOVICO.
Nem ide szólt, el van merülve most.
Viszály esett hát közte s Cassio közt?

DESDEMONA.
Fölötte nagy. Bármit megtenni kész
Volnék a békeért, mert Cassiot
Igen szeretem.

OTHELLO.
Kárhozat! pokol!

DESDEMONA.
Uram?

OTHELLO.
Hah! eszeden vagy?

DESDEMONA.
Mi bajod?

LODOVICO.
Tán a levél indítja föl. Mivel
Őt hazahívják, s helyét Cassio
Foglalja el.

DESDEMONA.
No annak örülök.

OTHELLO.
Valóban?

DESDEMONA.
Férjem?

OTHELLO.
Örülök, hogy így
Őrjöngni látlak.

DESDEMONA.
Oh férjem, mi ez?

OTHELLO.
(megüti).
Ördög!

DESDEMONA.
Ah! ezt nem érdemeltem.

LODOVICO.
Ezt
Hon senki nem hiendi, bár reá
Esküt tegyek. De ez sok is. No lásd,
Kérleld meg őt, sír.

OTHELLO.
Ördög! Ördög! Oh!
Ha női köny teherbe ejtené
A földet: ennek minden cseppiből
Egy krokodil születnék! El szememből!

DESDEMONA.
Ha bánt tekintetem, megyek. (Indul.)

LODOVICO.
Valóban,
Mily engedékeny nő. Hívd vissza őt!

OTHELLO.
Hé! asszony!

DESDEMONA.
Férjem?

OTHELLO.
(Lodovicohoz).
Mit akarsz vele?

LODOVICO.
Ki? Én?

OTHELLO.
Te mondtad: hívjam vissza őt.
Hisz visszatérhet, s újra vissza, és
Tovább mehet, – s tud sírni, sírni – oh!
És engedékeny, a mint mondod, az,
Oh szörnyen engedékeny! Sírj tovább!
Ezt illetőleg – oh! színlelni tud!
Im visszahívnak. Eredj csak haza,
Majd küldök érted. És én engedek –
Haza megyek. El innen! (Desdemona el.)
Helyemet
Majd Cassionak átadom. Ma este
Kérlek, legyen szerencsém vacsorán.
Légy üdvözölve Cyprusban uram! –
Hah! a falánk kecskék, a majmok! (El.)

LODOVICO.
Ez hát a mór, kiről egész tanácsunk
Olyan sokat tart? Ez hát a nemes
Kedély, mit meg nem ingat szenvedély?
S szilárd erény, mit sors dárdája és
Szerencse nyila nem szögezne át?

JAGO.
Megváltozott nagyon.

LODOVICO.
Eszén van-e,
Vagy megromlott agya?

JAGO.
Látod, milyen;
Jobb, hogy nem szóljak. Vajha lenne az,
A mi lehetne! Adná ég, de most
Nem az valóban.

LODOVICO.
Megütni nejét!

JAGO.
Nem jól tevé, de vajha lenne az
Ütés a legrosszabb!

LODOVICO.
Szokása ez?
Vagy a levél zavarta így meg őt?
Az tette ily hevessé?

JAGO.
Istenem!
Nem kéne mondanom, a mit tudok
S láttam. De kérlek, csak tartsd szemmel őt,
Viseletéből mind azt megtudod,
Mit én elhallgatok. Vigyázz reá
S jegyezd meg, mit teend még.

LODOVICO.
Fájlalom,
Hogy benne így csalódtam. (Elmennek.)

II. SZÍN.

Szoba a kastélyban.
Othello, Emilia.

OTHELLO.
Nem láttál egyebet?

EMILIA.
Nem én, nem is
Hallottam és nem is gyaníthaték.

OTHELLO.
De láttad őt és Cassiot együtt?

EMILIA.
Igen, de semmi rosszat nem tevének;
A legutolsó szót is hallhatám.

OTHELLO.
S nem suttogának?

EMILIA.
Nem, uram, soha.

OTHELLO.
Nem küldtek-e ki tégedet?

EMILIA.
Soha.

OTHELLO.
Kendő, legyező, vagy kesztyű után?

EMILIA.
Nem, soha sem.

OTHELLO.
Ez mégis különös.

EMILIA.
Erényeért lelkemmel kész vagyok
Jót állani. És hogyha van gyanud,
Ne higyj neki, merő alaptalan.
S a gazt, ki így elámított, az ég
Az ős kígyó átkával verje meg!
Mert hogyha e nő sem hű, tiszta, szűz:
Úgy férfi boldog egy sincs; mert a leg-
Hűbb asszony is rút, mint a rágalom.

OTHELLO.
Hívd őt ide. (Emilia el.)
Ez eleget beszél,
A keritőné mind ily együgyű.
Mást sem tud, mint fecsegni. Ámde ő
Kitanultabb, – gyalázatos bünök
Závára ő. S pedig térdelni és
Könyörgni tud. Magam láttam, nem egyszer.
Desdemona, Emilia jönnek.

DESDEMONA.
Parancsolál, uram?

OTHELLO.
Jöjj kis galamb!

DESDEMONA.
Szól, mit kivánsz?

OTHELLO.
Hadd nézzek a szemedbe!
Tekints reám.

DESDEMONA.
Mily iszonyú szeszély!

OTHELLO.
(Emiliahoz).
Tedd tisztedet. Hagyj csak magunkra most.
Zárd be az ajtót. Azután köhögj.
Vagy adj egyéb jelt, ha valaki jő.
Csak titkosan, csak titkosan. Mehetsz. (Emilia el.)

DESDEMONA.
Az égre kérlek, mindez mit jelent?
Szavadban a düh reszket, de a szót
Magát nem értém.

OTHELLO.
Te miféle vagy?

DESDEMONA.
Én nőd vagyok; hű, tiszta nőd, uram!

OTHELLO.
Esküdj’ meg erre s átkozd meg magad,
Különben angyalképedért az ördög
Megfogni nem mer. Kétszer átkozott!
Esküdj’, hogy hű vagy.

DESDEMONA.
Isten látja azt!

OTHELLO.
Az isten látja, hogy oly csalfa vagy,
Mint a pokol!

DESDEMONA.
Én csalfa? és mikép?

OTHELLO.
Oh Desdemona! El, el tőlem, el!

DESDEMONA.
Ah szörnyű nap! Férjem, te sírsz! Miért sírsz!
Én vagyok-e, uram, e könny oka?
Ha azt hiszed, hogy tán apám tevé,
Hogy visszahívnak: oh ne rajtam állj
Boszút! Ha te őt elvesztéd… Hisz én
Is elvesztettem őt.

OTHELLO.
Ha tetszenék
Istennek: engem búval látogatni,
S mint zápor hullna tar fejemre a
Csapás, veszély, gyalázat és nyomor,
S reményeimmel a sors foglya lennék:
Mégis találnék szívem egy zugában
Egy csöp türelmet. S így kitenni még
Czélpontul a gúny hideg mutató
Ujjának, – oh! – de ezt is elviselném
Nyugodtan. Ám – hol szívem kincseit
Leásta, a hol élnem kell, vagy épen
Nem élnem; hol a forrás van, miből
Létemnek árja foly, vagy végkép kiapad:
– Kiűzve lennem innen is, vagy ezt
Posvány gyanánt látnom, hol undokan
Rút békafaj költ, – oh! fordulj el itt
Szent türelem, szép rózsaarczú cherub!
S mint a pokol, oly zordan nézz te is.

DESDEMONA.
Férjem remélem hűnek tart?

OTHELLO.
Igen!
Mint mészárszéken a fajtalan legyet,
Mely alig született, már párosul.
Te gyom! Oly szép! oly bűvös illatú!
S oly kábító! Oh mért is születél!

DESDEMONA.
Tudtom kívül mi bűnt követtem el?

OTHELLO.
E tiszta könyv, e szép papír, azért
Van-e, arra „szajhát” írjanak?
Hogy mit tevél? Mit? Oh gyalázatos!
Forró kohóvá gyulna arczom, és
Hamvvá kiégne bennem a szemérem:
Ha elbeszélném, mit től! – Mit tevél?
Az ég undorral borul el; a hold
Elbú; a szél, e csélcsap léhütő is
A föld mélyébe rejti el magát,
Csakhogy ne hallja. Mit tevél? Eredj,
Gyalázatos!

DESDEMONA.
Az égre! Bántasz engem!

OTHELLO.
Hát nem vagy az?

DESDEMONA.
A szent keresztre nem!
Ha ez edényt, uram számára, hűn
Megóvni minden bűnös érintéstől:
Ha szűzeség ez, úgy én az vagyok.

OTHELLO.
S nem vagy parázna?

DESDEMONA.
Nem, üdvömre, nem!

OTHELLO.
Valóban?

DESDEMONA.
Ég irgalmazz!

OTHELLO.
Úgy bocsáss meg;
Mással vétlek össze; egy silány
Velenczei kéjhölgynek néztelek,
Ki Othelloval összekelt. – Hej, asszony!
Emilia jő.
Ki Szent Péterrel ellentétben állsz,
Mert a pokolnak őrzöd ajtaját:
Elvégezők; fogd, itt a díj. Nesze!
Zárd bé az ajtót; s tarts titkot, tudod? (El.)

EMILIA.
Oh asszonyom! Mi lelte az urat?
Hogy érzed magad édes asszonyom?

DESDEMONA.
Félálomban vagyok.

EMILIA.
Mi lelte uramat?

DESDEMONA.
Ki a te urad?

EMILIA.
A ki a tied.

DESDEMONA.
Nekem nincs uram! Menj, hozzám nem szólj,
Nem sirhatok – nem is felelhetek,
Csak könnyeimmel. Kérlek, éjszakára
Tedd fekhelyemre mátka-ágyneműm,
De ne feledd. Menj, hívd el férjedet.

EMILIA.
Mily változás! (El.)

DESDEMONA.
Ezt érdemeltem, ezt?
Mit is tehettem, mi a legkisebb
Gyanút költhette benne ellenem?
Jago, Emilia jönnek.

JAGO.
Mi tetszik asszonyom? Baj van talán?

DESDEMONA.
Nem mondhatom ki. – A ki gyermeket
Tanít: szeliden, szépen bán vele –
S ő engem megszidott. Valóban én rossz
Gyermek vagyok, kit szidni kell.

JAGO.
Mi az?

EMILIA.
Képzeld csak: őt szajhának nevezé,
És oly vadul, gorombán bánt vele,
Hogy tűrhetetlen.

DESDEMONA.
Hát az vagyok én?

JAGO.
Mi, asszonyom?

DESDEMONA.
Minek, hallod, szidott.

EMILIA.
Szajhának! Oh egy részeg koldus is
Nem mondja nyiltan annak kedvesét.

JAGO.
S miért tevé?

DESDEMONA.
Ki tudja? Azt tudom,
Hogy én az nem vagyok.

JAGO.
No csak ne sírj!

EMILIA.
Ezért adott ki annyi kérőjén,
Hagyá el apját, rokonit, honát,
Hogy ringyónak nevezzék? – Nem elég
Ok ez sírásra?

DESDEMONA.
Ah! balsorom ez!

JAGO.
Ördög vigye! De honnan is vevé?

DESDEMONA.
Az isten tudja!

EMILIA.
Én fogadni mernék:
Hogy valami gaz, cselszövő, czudar,
Ki hivatalt vadász s kétszínkedik,
Gondolta ezt ki. Veszszek el, ha nem

JAGO.
Ej az lehetlen. Ki is volna itt?

DESDEMONA.
Ha azt tevé, az ég bocsássa meg!

EMILIA.
Bocsássa a kötél! Pokol rágja meg!
Ő szajha? És ki látogatja őt?
Hol és mikor? mikép? hol a gyanú?
A mórt vagy egy gazember csalta meg,
Egy átkozott gaz, egy rongyos kölyök.
Oh ég! fedezd föl a gyalázatost,
S adj minden ártatlan kezébe egy
Korbácsot, őt kelettől nyúgotig
Egész világon által ostromolni!

JAGO.
Ne kiabálj, nyilt ajtónál vagyunk.

EMILIA.
Oh a cudar! Ily szép legény vala,
Ki egykor téged is megbóditott,
Hogy engem a mórral gyanúba végy.

JAGO.
Hallgass, bolond vagy.

DESDEMONA.
Oh Jago, tanácsolj!
Hogy nyerhetem meg újonnan szivét?
Keresd fel őt, mert én – a napvilágra –
Semmit sem értek ebből! Esküszöm:
Ha valaha vétettem ellene,
Tettel, szavakkal, vagy csak gondolatban,
Vagy, ha szemem, fülem, érzékeim
Kivüle másban kerestek gyönyört,
Ha most, vagy eddig, s mindig ezután,
– Bár űzzön el magától koldusul –
Őt nem szeretném: – átkozott legyek!
A szigorúság oly sokat tehet;
Megölhet az, – de nem rendíti meg
Szerelmemet! Nem mondhatom ki: szajha –
– Csakhogy kimondám: megborzaszt e szó –
De e nevet megérdemelni – nem!
Egész világ kincséért sem, soha!

JAGO.
Kérlek, nyugodj meg. Benne ez szeszély,
Az államügyek sértették talán –
S veled veszekszik. –

DESDEMONA.
Ha az volna csak!

JAGO.
S nem több, fogadni mernék. (Harsonák.)
Halld, vacsorára hívnak. A velenczei
Követ urak talán várnak reánk.
Eredj, ne sírj. Még minden jóra fordul.
(Desdemona, Emilia el.)
Rodrigo jő
Mi újság, Rodrigo?

RODRIGO.
Úgy veszem észre, nem bántál őszintén velem.

JAGO.
Hát, ellenkezőleg?

RODRIGO.
Napról napra valami kifogással kötöd be a szememet, s úgy tetszik, inkább minden jó alkalomtól elvonsz, mintsem reményeimet valósítni igyekeznél. Ezt nem tűröm tovább; sem azt ne hidd, hogy oly könnyen elviselem, mit miattad eddig kiállottam.

JAGO.
Kihallgatsz-e, Rodrigo?

RODRIGO.
Azt hiszem, eleget hallottam. Mert igéreteid s tetteid nem igen tartanak egy lépést.

JAGO.
Méltatlanul vádolsz.

RODRIGO.
A mint érdemled. Kifürösztöttem magamat minden pénzemből. Az ékszereknek, miket Desdemona számára tőlem átvettél, fele elég lett volna egy apáczát elcsábítani. Azt mondtad: ő elfogadta azokat s mielőbbi találkozásra nyújtott reményt. De abból semmit se látok.

JAGO.
Jó, folytasd. nagyon jó.

RODRIGO.
Nagyon jó! folytatsd! De mit folytassak? S aztán nem is nagyon jó. Sőt lelkemre mondom, nagyon czudar. Kezdem észrevenni, hogy te engem usztatsz.

JAGO.
Nagyon jó.

RODRIGO.
Mondom, hogy épen nem jó. Magam akarok nyilatkozni Desdemonának. Ha ékszereimet visszadja, mindennel fölhagyok, s kész vagyok megbánni tiltott kerítgetésemet. Ha nem: légy meggyőződve, hogy bőrödből veszek eleget.

JAGO.
Elvégezted?

RODRIGO.
El, s csak annyit mondék, mennyit tenni is elszánt vagyok.

JAGO.
Szép. Látom, hogy tüzes ficzkó vagy s mostantól fogva többet tartok felőled. Adj kezet, Rodrigo. Igen alapos ellenvetéseket hoztál föl ellenem; pedig, esküszöm, becsületesen jártam el ügyedben.

RODRIGO.
Nem volt látatja!

JAGO.
Azt megvallom, hogy nem látszott meg s gyanúd nem épen ok- és esztelen. De, Rodrigo, ha valóban megvan benned, mit most inkább hiszek, mint valaha, t. i. erély, bátorság és vitézség! ma éjjel mutasd meg. Ha holnap éjjel Desdemona tied nem lesz, olts ki engem a világból, akármi kínzó szerrel.

RODRIGO.
No’s mikép? van-e valami lehetség s valószínűség benne?

JAGO.
Barátom, határozott parancs jött Velenczéből, hogy a mór Cassionak adja át helyét.

RODRIGO.
Igaz volna? Úgy a mór s Desdemona visszatérnek Velencébe?

JAGO.
Nem. A mór Mauritaniába megy s magával viszi a szép Desdemonát, – ha csak elutazását valami véletlen nem késlelteti, mire leginkább szolgálna: ha Cassio eltétetnék láb alól.

RODRIGO.
Hogy láb alól?

JAGO.
No úgy, hogy foglalhassa el Othello helyét. Ha bevernék az agyvelejét.

RODRIGO.
S már hogy én tegyem azt?

JAGO.
Igen, ha hasznot és igazságot akarsz magadnak szerezni. Ma szeretőjénél vacsorál s én is odamegyek. Új előléptetéséről még mitsem tud. Ha meglesed, mikor odamegy, – mi körülbelől éjfél és egy óra között lesz, – kényelmesen elbánhatsz vele. Én is közel leszek, merényedet gyámolítni; ketten csak lebirjuk. No ne bámulj úgy rám, hanem jer velem. Halála szükséges voltáról úgy meggyőzlek, hogy kötelességednek tartandod őt megölni. Már vacsora ideje van s az éj múlik. Rajta!

RODRIGO.
Még több okot szeretnék hallani.

JAGO.
A mennyit kivánsz. (Elmennek.)

III. SZÍN.

Más szoba.
Othello, Lodovico, Desdemona, Emilia, Kiséret.

LODOVICO.
Oh kérlek, uram, ne fáradj tovább.

OTHELLO.
Bocsáss meg, a járás jót tesz nekem.

LODOVICO.
Jó éjt, s fogadd hálámat asszonyom.

DESDEMONA.
Örültem a szerencsén.

OTHELLO.
Indulunk
Uram? Oh! Desdemona –

DESDEMONA.
Férjem?

OTHELLO.
Feküdjél le rögtön. Azonnal visszatérek.
Bocsásd el társalgónődet. Tégy a mint mondom.

DESDEMONA.
Úgy teszek, férjem.
(Othello, Lodovico, Kiséret el.)

EMILIA.
Mi ez megint? Szelídebb, mint előbb.

DESDEMONA.
Azt mondja: rögtön visszatér. Nekem
Feküdnöm, – rólad azt parancsolá, hogy
Elküldjelek.

EMILIA.
Hogy elküldj engemet?

DESDEMONA.
Azt mondta. Add hát éji öltönyöm –
Emiliám – s aztán isten veled.
Nem volna jó, megharagítni őt.

EMILIA.
Vajha ne láttad volna őt soha! –

DESDEMONA.
Ne mondd! Szívemnek ő oly kedves így,
Hogy még dühét, haragját, zord daczát is,
– Jöjj, fűzz ki, kérlek – szépnek tartanám.

EMILIA.
Az ágyat úgy vetem, mint rendeléd.

DESDEMONA.
Mindegy talán. Ah, mily bohók vagyunk!
Ha én előbb halok meg, oh takarj e
Leplekbe!

EMILIA.
Ej, mi balgatag beszéd!

DESDEMONA.
Anyámnak egy szolgáló lánya volt,
Kit szeretője megcsalt s elhagyott.
A fűzről egy dús dalt tudott szegény,
Egy ócska dalt, de sorsához talált.
Azt dallva halt meg. Ez a dal, egész
Éjjel ki nem megy a fejembül; úgy jő:
Hogy hajtsam én is félre a fejem
S daloljam el, mint a szegény Boris.
Kérlek, siess.

EMILIA.
Elhozom éjruhádat?

DESDEMONA.
Nem. Fűzz ki csak. Ez a Lodovico
Szép férfi.

EMILIA.
Szép s deli.

DESDEMONA.
Jól is beszél.

EMILIA.
Tudok egy asszonyt Velenczében, ki mezitláb zarándokolt volna Palestináig, ajka egy érintéseért.

DESDEMONA
(énekel).
A sycamor árnyában ült szegény,
Úgy ráhajolt, úgy rá, a fűz.
Homloka térdén, keze kebelén,
S mind dalla: fűz, szomoru fűz!
Dalában szólt a mormoló patak;
Olyan bús árnyat vet a fűz!
Hő könnyétől a kő is olvatag;
Szomoru fűz, szomoru fűz!
Kérlek, siess, mindjárt jő.
Fűzágból kötök főmre koszorút.
Nem!
Ne vádoljátok hűtlenségeért.
Nem, nem ez következik most. Ha! ki kopogtat?

EMILIA.
A szél.

DESDEMONA
(énekel).
Csalfának mondtam, s mit felelt? csak ezt:
Szomoru fűz, szomoru fűz!
Én lányokat, te meg legényt szeretsz.
No már mehetsz. Úgy viszket a szemem;
Sírást jelent ez?

EMILIA.
Ej, dehogy jelent!

DESDEMONA.
Úgy hallottam pedig. Oh férfiak!
Emiliám, mondd, de lelked szerint,
Igazán vannak olyan asszonyok,
Kik férjöket ily gyalázatosan
Csalják meg?

EMILIA.
Vannak ám, kétség kívül.

DESDEMONA.
S te megtennéd azt az egész világért?

EMILIA.
S te nem?

DESDEMONA.
Nem én, a fényes napvilágra!

EMILIA.
A napvilágra én sem, mondhatom,
De éjszakára, a mikor setét van.

DESDEMONA.
Te megtennéd azt, az egész világért?

EMILIA.
Hajh! Az egész világ nagy; drága bér
Ily kis bűnér’.

DESDEMONA.
Nem tennéd, azt hiszem.

EMILIA.
Biz én megtenném, s aztán ismét semmivé tenném, ha megtettem. Természetes, nem tenném egy karikagyűrűért, sem egynehány rőf szalagért, vagy ruháért, fejékért, vagy más ily semmiségért, De az egész világért, – istenemre! kinek ne volna kedve férje homlokára szarvat tenni, hogy a világ koronáját tehesse rá? Szivesen elszenvednék érte egy kis purgatóriumot.

DESDEMONA.
Én, veszszek el, ha az egész világért
Tennék ilyen bűnt!

EMILIA.
Ej! a bűn csak a világban bűn, – s ha fáradságodért a világot megnyernéd, saját világodba könnyen helyre hozhatád azt.

DESDEMONA.
Mégsem hiszem, hogy oly rossz nő legyen.

EMILIA.
Sőt tuczatonként. És azon felül
Még annyi, hogy betölthetnéd velök
A nagy világot, melyért versenyeztek.
De azt hiszem, hogy mind a férj hibás,
Ha elbukék a nő. Midőn hitet
Feledve, idegen keblen pazarlják
Kincsüket, – vagy féltés dühében a nőt
Rabbá teszik, vagy mint barmot verik,
Vagy elrabolják zsebpénzét s örökjét;
– Bennünk is epe van; szivünk szelid,
De bosszús is. Minden férj tudja meg:
Hogy nője is, mint ő, tud érzeni,
Lát hall, szagol, és édest s keserűt
Izlel, mikép ők. Mit tesznek, midőn
Elhagynak hűtlenül? kéjvágy-e az?
Úgy hiszem, az. Vagy szenvedély tevé?
Bizonynyal az. Vagy gyöngeség talán?
Az is lehet. S hát bennünk nincs-e kéj,
Nincs szenvedély, vagy gyöngeség, mi bennök?
Hát bánjanak velünk jól, mert különben
Példát nekünk ők mutatnak a bűnben.

DESDEMONA.
Jó éjt! Az isten adja, ne tanuljak
Bűnt más bűnéből, s azzal javuljak. (Elmennek.)

ÖTÖDIK FELVONÁS.

I. SZÍN.

Utcza.
Jago, Rodrigo, jönnek.

JAGO.
Itt áll e zúgban. Mindjárt erre jő.
Tartsd vonva kardod s forgasd ügyesen.
Semmit se félj, én is közel leszek.
Ez ad sikert vagy buktot. Erre gondolj!
S e gondolattal légy szilárd.

RODRIGO.
Maradj
Közel, ha én elvétném a csapást.

JAGO.
Kéznél leszek. Légy bátor s készen állj.
(Elvonul.)

RODRIGO.
Nincs kedvem e merényhez. Bár elég
Okkal van támogatva. S végre is
Egy ember csak egy ember. Ej, ki kard!
Haljon meg! (Elvonul.)

JAGO.
Ezt ugyancsak tűzbe hoztam.
Már most: hogy Cassiot az ölje meg,
Vagy Cassio ezt, vagy mindketten egymást,
Mind egyaránt jó. Rodrigo ha él:
Tőlem teljes kárpótlást követel
Az ékszer- s aranyért, mit Desdemona
Számára átvevék. Nem volna jó.
Ha Cassio marad meg: ő naponként
Egy-egy szépséget tűntet ellenembe,
Mi engemet rúttá tesz; s még a mór
Kiadhat. Innen veszély fenyeget.
Haljon meg! Úgy lesz. Úgy tetszik, jön is.
Cassio jő.

RODRIGO.
Ez ő, járását ismerem. – Czudar!
Halj meg! (Megtámadja Cassiot.)

CASSIO.
Nekem volt szánva e csapás,
De öltönyöm jobb, mintsem gondolád.
Hát a tied?
(Megsebzi Rodrigót.)

RODRIGO.
Jaj! meghalok, segítség!
(Jago hátulról megsebzi Cassio czombját, s el.)

CASSIO.
Örökre béna lettem! Gyilkosok! (Elesik.)
Othello távolról jő.

OTHELLO.
Ez Cassio. Jago megtartá szavát.

RODRIGO.
Oh én nyomorúlt!

OTHELLO.
Hallga! Úgy van, úgy.

CASSIO.
Gyorsan, segítség! Lámpákat! sebészt!

OTHELLO.
Ez ő. Derék Jago, becsűletes
Hű szív! mely érzed barátod baját.
Tőled tanúlok. Szajha! kedvesed
Vérébe’ fekszik, – rajtad most a sor.
Szivemben szemed bűvereje bágyad,
Véreddel mosom meg fertőzött ágyad’! (El.)
Lodovico, Gratiano távolról jönnek.

CASSIO.
Hej! nincs egy őr? Nincs senki? Gyilkosok!

GRATIANO.
Valami baj. Ez szörnyű ordítás!

CASSIO.
Segélyt!

LODOVICO.
Mi az?

RODRIGO.
Oh átkozott kölyök!

LODOVICO.
Itt kettő-három jajgat. Szörnyü éj!
De csel lehet csak. Nem tanácsos így
Közelgenünk, míg nem jő több segély.

RODRIGO.
Hát senki nem jön? El kell vérzenem.
Jago világgal jő.

LODOVICO.
Ki az?

GRATIANO.
Valaki jő, egy ingben, gyertya- és
Karddal.

JAGO.
Mi az? Ki ordít itt segélyt?

LODOVICO.
Nem tudjuk.

JAGO.
És mitsem hallottatok?

CASSIO.
Ide, ide! Az istenért, segélyt!

JAGO.
Mi baj?

GRATIANO.
Ez Othello zászlótartója.

LODOVICO.
Az ám; derék fiú.

JAGO.
Ki vagy, ki itt oly szörnyen kiabálsz?

CASSIO.
Jago! Ah a gaz gyilkosok! Leszúrtak,
Segíts!

JAGO.
Mit? Hadnagyon! Ki tette ezt?

CASSIO.
Egy, gondolom, sebében itt hever
S fölkelni nem bír.

JAGO.
Oh gazemberek!
(Lodovico és Gratianohoz.)
Ki jár amott? Ide, segítsetek!

RODRIGO.
Hozzám! Segítség!

CASSIO.
Ez lesz egyikök.

JAGO.
Te gyilkos, rút gazember!
(Megszúrja Rodrigot.)

RODRIGO.
Átkozott
Jago! gazeb!

JAGO.
Hah, éji gyilkosok!
Hol vagytok? És e város oly kihalt;
He! gyilkosok! ki az? ki jár amott?
Barát vagy ellen?

LODOVICO.
Úgy ítélj felőlünk,
A milyennek találsz.

JAGO.
Lodovico?

LODOVICO.
Ő az.

JAGO.
Bocsánatot! Itt valami
Gazoktól megsebezve Cassio.

GRATIANO.
Mit? Cassio?

JAGO.
Hogy érzed magadat?

CASSIO.
Lábam levágták.

JAGO.
Mentsen ég! Urak,
Gyertyát ide. Ingemmel bekötöm.
Bianka jő.

BIANKA.
Mi baj van itt? ki az, ki úgy kiálta?

JAGO.
Ki az?

BIANKA.
Oh Cassiom! Oh édes Cassiom!
Cassio! Cassio!

JAGO.
A szajha! Cassio, nincs-e gyanúd,
Ki volt a gyilkos?

CASSIO.
Nincsen, senkire.

GRATIANO.
Mint szánlak! Épen most nálad valék.

JAGO.
Adj egy kötőt. Így. Egy szék kellene
Elvinni őt.

BIANKA.
Ah ájul! Cassiom!

JAGO.
Urak, gyanúm van, hogy e kéjleány
A bűnbe’ részes. Türelem, Cassio.
Gyertyát ide. Ismerjük-e vajon
Vagy nem, az arczot? Hah mi ez! Nemes
Barátom, honfitársam, Rodrigo!
Nem! S még is ő. Nagy ég! Oh Rodrigo!

GRATIANO.
Mit? A velenczei?

JAGO.
Az, jó uram,
Ismerted őt?

GRATIANO.
Ej hogyne?

JAGO.
Gratiano!
Uram, bocsáss meg! e szörnyű eset
Mentsen ki, hogyha illetlen valék;
Most ismerek rád.

GRATIANO.
Semmi. Örülök,
Hogy újra látlak.

JAGO.
Hogy vagy, Cassio?
Széket, hamar.

GRATIANO.
Rodrigo!

JAGO.
Ő, ő, valóban. – Jól van, itt a szék.
Vigyétek gondosan, jó emberek! (Széket hoznak.)
Megyek s a mór sebészét elhivom.
Te lány, menj láb alól. Ez is, ki itt
Megölve fekszik, pajtásom vala.
Minő viszályotok volt?

CASSIO.
Semmi sem,
Nem is ismertem őt.

JAGO.
(Biankahoz).
Mi halovány vagy!
Vigyétek őket. (Cassiot és Rodrigot kiviszik.)
Kérlek, jó urak,
Maradjatok. Mint sápad e leány –
Látjátok-e, mily iszony űl szemében –
Reszketsz is? no majd mindent kitudunk.
Nézzétek őt, kérlek, nézzétek őt.
Látjátok ezt, urak! A bűn beszél,
Ha a meredt nyelv egy hangot sem ejt is.
Emilia jő.

EMILIA.
Jaj! jaj! mi történt? Férjem, mi dolog?

JAGO.
Hát, Cassiot orúl megtámadák,
Rodrigo s társai, kik elfutottak.
Őt megsebezték s Rodrigo halott.

EMILIA.
Jaj istenem! Jaj drága Cassio!

JAGO.
Lám a bujálkodás hová vezet.
Menj, tudakozd meg asszony, Cassio
Hol vacsorált ma.
(Biankahoz.) No hát mit remegsz?

BIANKA.
Nálam vacsorált, – én nem reszketek.

JAGO.
Nálad tehát? kövess, parancsolom –

EMILIA.
Te rút, gyalázatos!

BIANKA.
Az nem vagyok,
Sőt oly becsűletes, mint te magad,
Ki így gyalázsz.

EMILIA.
Mint én? Te szemtelen!

JAGO.
Menjünk urak! Tekintsünk Cassiohoz,
Hogy békötözzék. Jer, te szép leány,
Majd más hangon beszélünk. Menj hamar,
Emilia, a várba, és beszéld el
Az úrnak és úrnőnek, hogy mi történt.
Kérlek, megyünk-e? (félre) Ez éj, érezem,
Vagy fölemel, vagy semmivé teszen! (Mind el.)

II. SZÍN.

Háló szoba.
Desdemona az ágyon alszik. Gyertya ég.
Othello jő.

OTHELLO.
Van rá okod, van rá okod, szivem!
Oh! hadd hallgassam azt el tőletek,
Szűz csillagok! Van rá okod. – De nem –
Vérét nem ontom; meg se karczolom
E bőrt, – a mely fehérebb mint a hó –
S símább, mint a sírkő alabastroma.
De halnia kell – hogy mást meg ne csaljon!
Kioltom e világot; – azután –
Kioltom e világot. Tégedet,
Te szolgaláng, ha kioltottalak,
Előbbi fényed visszaadhatom,
Ha megbánnám. De egyszer lángodat
Kioltva, oh természet szép csodája!
Nincs oly prometheüszi szikra, mely
Meggyújtson újra! Ha egyszer letéptem
Rózsáidat: nem tehetem, hogy újra
Viruljanak. E kell hervadniok.
Hadd szívjam illatod még ágadon! (Megcsókolja.)
Oh balzsam! mely majd rábeszéled az
Igazságot: hogy kardját törje el.
Még egyet! Még egyet! Oh légy ilyen,
Ha halva vagy: megöllek – és szeretlek!
Még egy utolsót! Ily édes – soha
Nem volt ilyen halálos! Sírok – ah! de
Kérlelhetetlen e köny. Búm olyan,
Minő az égé: sújt, midőn szeret. –
Ébred.

DESDEMONA.
Ki az? Othello?

OTHELLO.
Én vagyok.

DESDEMONA.
Fekünni jösz férjem?

OTHELLO.
Imádkozál-e
Az estve, Desdemona?

DESDEMONA.
Igen, uram.

OTHELLO.
Ha tudsz magadban még valami bűnt,
Miért az éggel meg nem békülél:
Most kérd kegyelmét.

DESDEMONA.
Férjem! mit akarsz?

OTHELLO.
Egymás után! Én félre vonulok.
Nem akarnálak készületlenül
Megölni. Óvjon ég, hogy lelkedet
Megöljem.

DESDEMONA.
Megölni – mondod –

OTHELLO.
Azt.

DESDEMONA.
Az ég legyen
Nekem kegyelmes.

OTHELLO.
Ámen rá, szivemből.

DESDEMONA.
Ha így beszélsz, nem fogsz megölni.

OTHELLO.
Hm!

DESDEMONA.
Én mégis félek tőled. Szörnyü vagy,
Ha szemed így forog. S mért félek, – én
Nem is tudom, mert bűnvád nem gyötör –
De mégis félek, érzem.

OTHELLO.
Gondolj bűneidre.

DESDEMONA.
Bűnöm csak szerelmem.

OTHELLO.
Azért halsz meg.

DESDEMONA.
Természetelleni:
Szerelmeért megölni valakit.
Ah! ajkidat miért harapdosod?
Bősz szenvedély ráz téged, át meg át;
Gonosz jel ez; de remélem, remélem,
Nem czéloz énrám.

OTHELLO.
Hallgass. Szót se szólj!

DESDEMONA.
Jó, hallgatok. Szólj hát te, mit kivánsz?

OTHELLO.
A kendőt, mely oly drága volt nekem,
Mit neked adtam: Cassionak adtad.

DESDEMONA.
Nem, életemre s istenemre, nem!
Küldj érte s kérdd meg.

OTHELLO.
Jó lélek, vigyázz,
Csalfán ne esküdj, mert halálos ágyad,
Melyen vagy.

DESDEMONA.
Ah, tán még nem oly hamar?

OTHELLO.
Sőt inkább. Azért valld be bűnödet,
Mert bárha ízről ízre, esküvel
Mindent tagadnál: meg nem ingatod
Szándékomat, nem. Meg kell halnod itt.

DESDEMONA.
Uram! kegyelmezz.

OTHELLO.
Ámen.

DESDEMONA.
És te is,
Te is kegyelmezz. Nem véték soha
Ellened. Nem szerettem Cassiot,
Csak mint az törvénye engedé, mint
Felebarátot. Nem adtam neki
Szerelmi zálogot.

OTHELLO.
Hazudsz, az égre!
Láttam, szememmel, a kendőt kezében.
Oh hitszegő! Kővé edzed szivem,
S gyilkolni kényszerítsz, a midőn
Áldozni készülék. Látám a kendőt.

DESDEMONA.
Úgy hát találta. Nem adám neki.
Hivasd el őt, hadd valljon igazat.

OTHELLO.
Megvallotta már.

DESDEMONA.
Mit, férjem?

OTHELLO.
Hogy veled élt.

DESDEMONA.
Hogyan? törvénytelen?

OTHELLO.
Úgy.

DESDEMONA.
Nem mondhatja azt.

OTHELLO.
Nem, mert szava
Örökre elakadt. A hű Jago
Gondoskodott felőle.

DESDEMONA.
Istenem!
Meghalt tehát!

OTHELLO.
Ha minden szál haján
Egy élet volna, – elnyelné bosszúm.

DESDEMONA.
Elárulták őt – s végem van nekem.

OTHELLO.
Hah szajha! még szemembe siratod?

DESDEMONA.
Oh férjem űzz el! Oh csak meg ne ölj.

OTHELLO.
Meg kell halnod, gyalázatos.

DESDEMONA.
Vagy holnap ölj meg, hagyj élnem ma még!

OTHELLO.
Ellenszegülsz?

DESDEMONA.
Egy fél órát csupán!

OTHELLO.
Az már lejárt, habozni nincs idő.

DESDEMONA.
Csak addig, míg elmondok egy imát.

OTHELLO.
Késő. (Megfojtja.)

EMILIA
(künn).
Uram! Hej, jó uram! Uram!

OTHELLO.
Mi zaj? Nem halt meg? Mégse halt-e meg?
Bár kegyetlen, – irgalmas is vagyok.
Nem akarom soká kínozni őt.
Így, így.

EMILIA
(künn).
Uram! Nagyságos úr!

OTHELLO.
Ki az?

EMILIA
(künn).
Egy szót akarnék szólni csak veled.

OTHELLO.
Igen. Emilia. Mindjárt. Halva van.
Tán Cassio halálát jó jelentni.
Nagy lárma volt. hah – nem mozdul? Nyugodt,
Mikép a sír! És bebocsássam őt?
Úgy tetszik, újra mozdul. Nem. Mi lesz
A legjobb? Mit tegyek? ha ez bejő,
Kérdezni fogja nőmet. Nőmet? Ah!
Nőmet? Miféle nőt? Nőm nincs nekem.
Oh szörnyű óra! Elviselhetetlen!
Miért nincs most nap- s holdfogyatkozás,
Hogy iszonyodva szétnyilnék a föld!

EMILIA.
Kérlek, bocsáss be. Egy szóm van veled,
Oh jó uram.

OTHELLO.
El is feledtelek.
No jöjj be, jöjj. Csak halkan, csöndesen…
Hadd húzom össze az ágy függönyét.
Hol vagy? Mi baj?
(Kinyitja az ajtót.)
Emilia jő.

EMILIA.
Uram, rettentő gyilkolás esett.

OTHELLO.
Mi? most?

EMILIA.
Csak épen most.

OTHELLO.
Mind ezt a hold
Bolond járása tette. Közelebb jött
A földhez, mint szokott; s miatta mind
Megvész az ember

EMILIA.
Cassio, uram, megölt egy nemes
Velenczeit, Rodrigot.

OTHELLO.
Rodrigo
Megölve? S Cassio megölve?

EMILIA.
Nem,
Még Cassio él.

OTHELLO.
Mit? Él Cassio?
A gyilkolás hát vétett hangot ad,
S az édes bosszú zordan zeng fülembe!

DESDEMONA.
Oh árulás!

EMILIA.
Mi az? Minő nyögés?

OTHELLO.
Mi?

EMILIA.
Istenem! Ez úrnőm hangja volt!
Segélyt, segélyt! Oh szólj még, asszonyom!
Oh édes Desdemona! Édes úrnőm!

DESDEMONA.
Ártatlanul halok meg.

EMILIA.
Ki tevé ezt?

DESDEMONA.
Ah! Senki, enmagam, – isten veled –
Ajánlj uramnak, – ah! isten veled. (Meghal.)

OTHELLO.
Ki ölheté meg?

EMILIA.
Oh! ki tudja azt?

OTHELLO.
Ő mondta, hallád, hogy nem én tevém.

EMILIA.
Úgy mondta s azt kell bizonyítanom.

OTHELLO.
Hazudva szállt a mély pokolra, mert
Én öltem őt meg.

EMILIA.
Annál angyalabb ő,
S te annál ördögebb vagy, iszonyú!

OTHELLO.
Ő bűnbe esett és parázna volt.

EMILIA.
Hazudsz, te ördög, rút rágalmazó!

OTHELLO.
Mint a víz, csalfa volt.

EMILIA.
S te mint a tűz,
Oly vad vagy, őt csalfának mondva, ki
Hűbb volt az égnél.

OTHELLO.
Cassio alá
Adá magát; kérdezd bár férjedet.
Oh! mély pokolra kéne szállanom,
Ha az igazság útján nem megyek
E végletig. Férjed jól tudja azt.

EMILIA.
Férjem?

OTHELLO.
Férjed.

EMILIA.
Hogy ő parázna volt?

OTHELLO.
Az, Cassioval.
Ha hű lett volna ő, s az ég nekem
Egy új világot ajánlt volna érte
Szeplőtelen gyémántból, – őt azért
Sem adtam vón’ cserébe!

EMILIA.
Férjem?

OTHELLO.
Ő
Intett először; s ő becsületes,
Ki hű szivében gyűlöli a gaz
Tettek iszapját.

EMILIA.
Férjem? Igazán?

OTHELLO.
Mért ennyi kétkedés? Már mondtam, ő.

EMILIA.
Nagy ég! Ah úrnőm! A gaz árulás
Gúnyt űz a szerelemből. S férjem azt
Állítja, hogy nőd csalfa volt?

OTHELLO.
Igen.
Férjed. Nem érted? Férjed, a derék,
Becsűletes Jago mondotta azt.

EMILIA.
Ha mondta, úgy rothadjon ízrül ízre
Naponkint lelke. Mert hazud. Szegény!
Silány felét igen is szereté!

OTHELLO.
Hah!

EMILIA.
Tégy, a mint akarsz. E rút bünöd
Csak úgy méltó az égre, mint te rá.

OTHELLO.
Jobb, hogyha hallgatsz.

EMILIA.
Nem tudsz engem úgy
Megsérteni, mint tűrni én. Bolond!
Őrült, eszetlen! A földnél butább te,
S a mit tevél! Mit bánom kardodat?
Elmondom, bár húsz éltem veszne is!
Segélyt, segélyt! A mór meggyilkolá
Úrnőmet! Erre! Gyilkosság! Ide!
Montano, Gratiano, Jago jönnek.

MONTANO.
Mi az, vitéz mór, mi történik itt?

EMILIA.
Jago, te is jösz? Jókor. Mások ím
Nyakadba tolják gyilkos tettöket.

GRATIANO.
Mi az? Mi történt?

EMILIA.
Hazudtold meg e
Gyilkost, ha férfi vagy. Rád fogta, hogy
Nejét előtte hűtlennek nevezted.
Tudom, te ily gazságot nem tevél.
Szólj, szívem oly nehéz.

JAGO.
Csak azt beszéltem, a mit gondolék,
Nem többet, mint a mennyit ő is elhitt.

EMILIA.
Mondottad-e, hogy nője csalfa volt?

JAGO.
Mondtam ám.

EMILIA.
Hazudtál; czudarul,
Lelkemre mondom, átkosan hazudtál.
Ő csalfa? Cassioval? Mondtad-e,
Hogy Cassioval?

JAGO.
Vele; fogd be a szád.

EMILIA.
De nem fogom; beszélni akarok,
Jó asszonyom megölve fekszik ágyán.

MIND.
Ég őrizz!

EMILIA.
Hazugságod okozá
E gyilkosságot.

OTHELLO.
Ne bámuljatok rám, urak. Való!

GRATIANO.
Rémes való, ha úgy van.

MONTANO.
Szörnyű tett!

EMILIA.
Gazság! Valódi gazság! Iszonyú!
Csak rá gondolni! Látom már, tudom!
Oh szörnyű gazság! megölöm magam.
Oh rémletes!

JAGO.
Bolond vagy? menj haza.

EMILIA.
Oh hagyjatok beszélnem! Bár tudom,
Hogy engedelmeskednem illenék,
De most nem! Ah Jago, még úgy lehet,
Sohasem megyek többé haza.

OTHELLO.
Oh! oh!
(Desdemonára borul.)

EMILIA.
Úgy! vesd magad le s bőgj! A leghivebb,
Legédesebb nőt, ki valaha élt,
Ölted meg.

OTHELLO.
Oh nem! Ő parázna volt –
Most veszlek észre, bátya. Úgy van, én,
Ez én kezem fojtá meg húgodat.
Tudom, hogy e tett szörnyű, rémletes.

GRATIANO.
Szegény hugom! Jó, hogy meghalt apád!
Férjhez menésed sebzé őt; a bú
Metszé el éltét. Hogyha élne még:
E látomány kétségbe ejtené,
Átokkal űzné el jobb angyalát,
És kárhozatba dőlne.

OTHELLO.
Az igaz,
Sajnos dolog. De Jago tudja jól,
Hogy csalfa volt és százszoros parázna
E Cassioval. Vallott a lator.
E nő szerelmi zálogul adá
A nászi kendőt, mit tőlem kapott.
Én nála láttam. Régi és becses.
Emlék vala; apám adá anyámnak.

EMILIA.
Oh ég, ne hagyj el!

JAGO.
Egy hangot se szólj.

EMILIA.
De szólanom kell. Én ne szóljak? Én?
Nem! szólok oly szabadon, mint a szél,
S ha ég s pokol s az ember s ördögök
Reám kiáltnak, mégis szólok én.

JAGO.
Ej légy okos s eredj haza.

EMILIA.
Nem én.
(Jago meg akarja szúrni.)

GRATIANO.
Nem szégyeled? Egy nőre kardodat?

EMILIA.
Te balga mór, kendőd, miről beszélsz,
Én leltem és férjemnek adtam át,
Mert sokszor és komoly parancs gyanánt
(Bár ily kicsinység meg nem érdemelte)
Mondá, hogy lopjam el.

JAGO.
Te semmi asszony!

EMILIA.
Nőd adta volna Cassionak azt?
Nem, én lelém meg s férjem vette el

JAGO.
Merő hazugság.

EMILIA.
Istenemre, nem!
Urak, higyétek el! Te vérszopó!
De minek is oly drága nő, az ily
Őrült bolondnak?

OTHELLO.
Nincs több kő az égben,
Csak a mi ott dörög? Oh a gazember!
(Jago leszúrja Emiliát s elszalad.)

GRATIANO.
A nő hanyatlik; ezt is megölé!

EMILIA.
Ah! asszonyom mellé fektessetek!

MONTANO.
A czímeres gazember! Vedd e kardot,
Mit én a mór kezéből csavarék ki.
Őrizd ez ajtót, s ne bocsásd ki őt,
Öld meg, ha máskép nem birnál vele,
Én a gazembert űzni indulok. (Montano és Gratiano el.)

OTHELLO.
Már nem vagyok vitéz, – minden kölyök
El birja venni kardomat! De mért
Élné túl a becsűlet az erényt?
Veszszen utána.

EMILIA.
Mit jelente a dal?
Ah! hallassz-é még? Mint a hattyu, én is
Dal közt halok meg: fűz, szomoru fűz!
Mór! tiszta volt ő, téged szeretett!
Úgy idvezüljek, mint igaz szavam,
S hitem szerint beszélve – meghalok. (Meghal.)

OTHELLO.
Egy kardom itt még e szobába’ van,
Spanyol aczél, jégben megedzve. Itt –
Itt van. Bocsáss ki bátya! én megyek.

GRATIANO.
(künn).
Próbáld csak azt; de drágán fizeted,
Fegyvertelen vagy és nem bírsz velem.

OTHELLO.
Tekints be csak, s szemközt beszélj. Ha nem:
Fegyvertelen bár, öklömmel leütlek.
Gratiano bejő.

GRATIANO.
No hát mi kell?

OTHELLO.
Nézd, kard van nálam is
Hős oldalán jobb kard nem volt soha.
Volt oly idő, midőn e karral és
E kard vasával húszszor annyi gátot
Törtem keresztül, mint a te erőd.
De hasztalan hetvenkedés! ki tudná
Intézni sorsát? Vége, vége van!
Ne félj, habár fölfegyverkezve látsz.
Itt útazásom vége, itt a czél,
Hajóm utolsó réve itt. Ne félj!
Nincs hátra mért húzódnod. Végy csak egy
Nádszálat és tartsd Othello szivének,
S ő hátralép. Hová is menne már
Szegény Othello! – Mit meredsz reám,
Balsors leánya! halvány, mint ruhád!
Ha ítéletkor így találkozunk,
Arczád az égből engem letaszít,
És a gonosznak martalékul ad.
Hideg, hideg vagy! Épen mint erényed!
– Oh átkozott gaz! Ördög, ostorozz el,
Ez égi képet ne lássam tovább.
Forgass viharba! gyújts kénlángot, és
Folyó tüzek aknáiban föröszsz meg!
Oh Desdemona! Desdemona! Oh!
Meghalt! Oh! Oh!
Lodovico, Montano, Cassio zsölyeszékben. Tisztek, Jago foglyul, Kiséret jönnek.

LODOVICO.
Hol e dühös, balsors-sujtolta ember?

OTHELLO.
Itt áll, ki egykor Othello vala.

LODOVICO.
Hol a kígyó? Hozzátok őt elé.

OTHELLO.
Lábára nézek, – ám az csak mese, –
Ha ördög vagy, kardom nem árt neked.
(Megsebzi Jagot.)

LODOVICO.
Vegyétek el kardját.

JAGO.
Megvérze csak,
Nem ölt meg.

OTHELLO.
Úgy akartam. Élj tovább,
Mert úgy hiszem: boldogság a halál.

LODOVICO.
Oh hős Othello! Egykor oly nemes,
S egy ily czudar hálóba ejthetett!
Minek nevezzelek?

OTHELLO.
Akárminek.
Becsűletes gyilkosnak: mert való.
Semmit se’ tettem gyűlöletbül én,
Csak a becsűletért.

LODOVICO.
Ez áruló
Részint kivallá már bűnét. Te is
Megegyezél, hogy haljon Cassio?

OTHELLO.
Meg.

CASSIO.
Oh uram! nem adtam rá okot.

OTHELLO.
Most elhiszem, s kérem bocsánatod.
Kérdezzétek meg e félördögöt:
Lelkem- s szivem miért hálózta be?

JAGO.
Semmit se vallok. Tudtok, a mit tudtok;
E percztül egy szót sem szólok tovább.

LODOVICO.
Imát se?

GRATIANO.
Majd a kínpadon beszélsz.

OTHELLO.
Legjobb, ha nem.

LODOVICO.
Halld mi történt, uram,
Mit tán te sem tudsz. Itt van egy levél,
Mit a megölt Rodrigonál lelénk,
S itt újra egy. Amabban Rodrigo
Fölhívatik megölni Cassiot.

OTHELLO.
Oh szörnyűség!

CASSIO.
Pogány vad indulat!

LODOVICO.
Emez meg egy panaszkodó levél,
Mit – úgy tűnik ki – Rodrigo e gaz
Jagonak akart küldni. Az alatt
Tán nála járt ez, és megnyugtatá.

OTHELLO.
Oh iszonyú csel! Szólj csak Cassio,
Mikép jutott hozzád nőm kendeje?

CASSIO.
Szobámban úgy lelém. De az imént
Jago kivallám: hogy szándékosan
Ejté el ott, gonosz czélzattal, azt.

OTHELLO.
Oh én bolond! Oh balga, balga én!

CASSIO.
És a levélből az tűnik ki még,
Hogy Rodrigot Jago tüzelte fel
Bosszantani engem, mikor őrön álltam,
Miért lecsaptak. S most, hogy ébredez
A tetszhalálból, most vallá be azt:
Hogy Jago vette őt e gyilkolásra
S aztán leszúrta.

LODOVICO.
Jönnöd kell velünk.
Parancsnokolnod nem lehet tovább –
Cyprusban Cassio parancsoland.
E gaz kölyöknek, ha van valamely
Hosszú kínokkal gyötrő büntetés,
Részébe az jut. Te foglyul maradsz,
A míg bűnödre majd Velencze mond
Ítéletet. Vigyétek őt.

OTHELLO.
Megállj!
Egy szót avagy kettőt, míg indulunk.
Hogy szolgáltam Velenczét, – tudva van.
Erről elég. – A levelekbe majd, ha
Megírjátok a gyásztörténetet,
Úgy írjatok rólam, minő vagyok,
Szépítve nem, de feketítve sem.
Úgy fessetek le: mint ki nem okos,
De hő szerelmű; nem könnyen gyanús,
De ingerelve, féltésben dühöng;
Ki mint tudatlan indus, botorul
Eldobja a gyöngyöt, mi többet ér,
Mint népe birodalma; kinek szeme,
Mely könyben olvadozni nem szokott,
Úgy önti most megáradt csöpjeit,
Mint gyógyerős nedvét a mézgafa.
Irjátok ezt. S tegyétek még után:
Hogy Alepóban egykor, egy czudar
Kontyos török vert egy velenczeit,
S Velenczét káromolta, – a körül-
Metélt kutyát torkon ragadtam, és
Leszúrtam – így! (Leszúrja magát.)

LODOVICO.
Oh véres végezet!

GRATIANO.
Itt hasztalan szavunk.

OTHELLO.
(Desdemonara borul).
Megcsókolám,
Mielőtt megölém. Még föltalálom,
S magam megölve csókban van halálom. (Meghal.)

CASSIO.
Tartottam ettől. Oly nagy szive volt!
De azt hivém, fegyvertelen.

LODOVICO.
Te eb!
Vadabb te, mint éhség, tenger, ragály –
Nézd itt az ágyon e gyászos tehert,
Ez a te munkád! Szem nem bírja nézni.
Fedjétek el. A házat Gratiano
Vedd át; a mórnak minden birtoka
Reád maradt. Kormányzó úr, öné az
Ítélet e pokolfajzat fölött.
Nem kell kímélni, kínja nagy legyen.
Én meg haza! Jelentni sietek
Bús szívvel ezt a bús történetet! (Mind el.)

Nyitóoldal