Jules Verne - André Laurie

A “Cynthia” hajótöröttje

Gaál Mózes fordításában

TARTALOM
ELSŐ FEJEZET.
Malárius barátja.
MÁSODIK FEJEZET.
Egy noroëi halásznál.
HARMADIK FEJEZET.
Hersebom gazda valamit gondol.
NEGYEDIK FEJEZET.
Stockholmban.
ÖTÖDIK FEJEZET.
A karácsonyi vakáczió.
HATODIK FEJEZET.
Erik dönt a sorsa felett.
HETEDIK FEJEZET.
Vanda véleménye.
NYOLCZADIK FEJEZET.
O’Donoghan Patrick.
KILENCZEDIK FEJEZET.
Ötszáz font sterling jutalom.
TIZEDIK FEJEZET.
Tudor Brown.
TIZENEGYEDIK FEJEZET.
A «Végá»-ról írják nekünk...
TIZENKETTEDIK FEJEZET.
Váratlan utasok.
TIZENHARMADIK FEJEZET.
Menjünk délnyugatnak.
TIZENNEGYEDIK FEJEZET.
A meghamisított térkép.
TIZENÖTÖDIK FEJEZET.
A legrövidebb út.
TIZENHATODIK FEJEZET.
O’Donoghan Patrick eltünt.
TIZENHETEDIK FEJEZET.
Valahára!
TIZENNYOLCZADIK FEJEZET.
Ágyudörgések.
TIZENKILENCZEDIK FEJEZET.
Puskalövések.
HUSZADIK FEJEZET.
A sark-körüli út vége.
HUSZONEGYEDIK FEJEZET.
A Párisból jött levél.
HUSZONKETTEDIK FEJEZET.
Val-Féray-ban. – Befejezés.

ELSŐ FEJEZET.
Malárius barátja.
Aligha van általánosabban ismert tudós Európában, sőt az egész világon, mint Schwaryencrona, a stockholmi egyetem orvos-tanára. Az ő képmása ott van a csukamájolajos üvegeken, s millió meg millió példányban bejárja az egész kerek földet.
Hajdanában a halászok keresetforrása volt a csukamájolaj, de a mióta a hires-nevezetes Schwaryencrona kitalálta a módját, hogy miképen kell ezt a különös szagú, de egyébként egészséges folyadékot lehetőleg finomítani és szagát tűrhetővé tenni: azóta a norvég halászok keresete jócskán megcsappant.
A csukamájolajos zöld flaskók tudósának íme ez a képmása: hegyes szakál, élénken csillogó szemek, merészen kanyarodó sas-orr, prémes sapka és bunda. Az ismeretlen művész, a ki lepingálta, csodálatos módon eltalálhatta az eredeti vonásokat, a minthogy erről mindjárt meggyőződhetünk.
A norvégiai Noroë elemi iskolájában vagyunk.
Épen csengettek, mert délután két óra elmult. A fiúk és leányok mind együtt vannak: a balra álló padokban a leányok, a jobbra állókban a fiúk.
Malárius mester, a falu érdemes tanítója a fekete táblára holmi számokat irt és buzgón magyarázza, midőn az ajtó hirtelen kinyilik s a küszöbön megjelenik: egy prémes sapka, prémes bunda, és egy pár prémes keztyű.
A fiúk, leányok tisztelettudóan felugrálnak, mint a mikor az iskola hivatalos látogatói toppannak be nagy váratlanul. Az új vendéget soha egyikök sem látta, s íme összesúgnak, búgnak a fiúk s leányok:
- Schwaryencrona doktor úr!
A csukamájolajos zöld flaskók képének tehát nagyon kitünőnek kellett lennie.
Igaz ugyan, hogy a jeles doktor Noroëban született, illő vala tehát, hogy a falujabeli fiúk és leánykák ismerjék - a nevét, de mert reá ismertek elevenen is a képe után: vajjon nem lehetett-e méltán büszke a piktor, a ki arczképét remekelte?
Csakugyan a stockholmi hires-nevezetes doktor állott a noroëi iskolának a küszöbén: hegyes szakál; villogó kék szem, prémes sapka és prémes bunda. Malárius mester tanítványai akár a tűzbe tehették volna a kezöket, hogy nem tévedtek.
Legfeljebb azon ütköztek meg a noroëi fiúk és leánykák, hogy a világhírű Schwaryencrona alacsony termetű ember, alig magasabb öt lábnál és három hüvelyknél. Ejnye, ejnye, már hogy is elégedhetett meg ilyen kicsiny termettel. Alig ért föl Malárius mesternek a válláig, pedig a mester egy kissé meg is görbült, aztán jóval soványabb is a jeles doktornál: akár még egyszer olyan magasnak tetszik. Malárius mesternek a ruhája is sokkal egyszerűbb, szegényesebb, a szemei sem csillognak úgy, de van az ő tekintetében valami jóleső melegség, az emberszeretet két szelid tükre.
Maláriust az egész világ, már t. i. az a kis világ, mely ismeri, nagyon is szereti és becsüli. Csupa szív-ember a jó öreg. A noroëiak jól emlékeznek még arra, hogy hajdanában kitünő tanuló volt, igen szép reményeket fűztek a jövőjéhez, lehetett volna belőle akár egyetemi tanár is. 
Hanem az ő jó szive mást sugallt neki.
Volt egy beteges, árva huga: Katalin; ez a világ kincseért sem akart Noroëból elmozdulni, mert attól félt, hogy neki a városban meg kell halnia. A jó Malárius a testvérszeretetnek áldozatul hozta fényes jövőjét. Falusi tanító lett belőle, csakhogy ápolhassa beteg hugát, szép álmai lassankint szétfoszladoztak, a nemes, szép, de nagyon terhes foglalkozásba beletörődött, sőt igazán meg is szerette azt. Néhány évvel utóbb meghalt a huga, mehetett volna, hogy tanulmányait folytassa, de nem ment. Ott maradt Noroëban, s gyönyörűségét találta fiú- és leánytanítványainak előhaladásában. Ha néha-néha egyik-másik nagyon kiváló tehetségével felébresztette a figyelmét: azzal elbabrált, foglalkozott külön is; megtanította latinul, görögül, megismertette vele az irodalom jeles művelőit. Mert úgy gondolkozott, hogy a tudás áldásában gazdagnak és szegénynek egyaránt lehet részesednie.
Norvégiában vannak ilyen falusi tanítók s ott nem csodálkozik senki, hogy a falusi iskolákból kikerülő fiúk jóval többet tudnak, mint az egyszerű halászok és földmívelők gyermekei szoktak egyéb országokban tudni.
No lám, a hires-nevezetes Schwaryencrona doktorról szinte megfeledkeztünk, pedig most már ott állott Malárius mester előtt s karját ölelésre tárva ki, így szólalt meg:
- Édes öreg barátom!
- Uram, Isten hozta önt - fogadá Malárius mester kissé megzavarodva - engedelmet kérek... de... ha... igazán nem tudom ki...
- Mi a patvar! Hát annyira kivetkőztem a régi formámból? Nem emlékszel már, mikor együtt szaladgáltunk a hómezőn; s együtt szipákoltunk Christiániában hosszúszárú pipánkból? Elfeledkeztél már a Krauss-intézetről, s nekem kell megmondanom, hogy ki és mi vagyok?
- Schwaryencrona! - kiáltott fel Malárius mester. - Igazán te vagy? Csakugyan te... ó doktor úr...
- Ugyan, pajtás, ne komédiázzunk a titulusokkal! A te régi Roffod vagyok, senki egyéb, te pedig az én hűséges Olafom légy... gyermekkori legdrágább barátom te!... Harmincz esztendő nagy idő, egy kissé bizony megöregedtünk, de a szivünk fiatal maradt, ugy-e bár?
A jó Malárius szemét köny borította el. Édes könyei a gyermek-emlékeknek...
- Kedves barátom, érdemes, jeles doktor - kezdé aztán a szót - ez a nagy öröm annyira megzavart engem, hogy azt ki sem tudom mondani. Haza küldöm a gyermekeket, jerünk haza.
- Szó sincs róla - felelé a doktor - s a gyermekekhez fordult, kik a jelenetnek minden mozzanatát roppant érdeklődéssel kisérték, - világért sem akarlak téged megzavarni a munkában, a kedves gyermekeket sem a tanulásban. Örvendeztess meg engem azzal, hogy végig hallgassam tanításodat. Nézd, ide ülök melléd, te pedig folytasd az órát.
- Szivesen, de megvallom, még inkább szeretném, ha a híres-nevezetes Schwaryencrona doktor kegyeskednék egyet-mást kérdezni a tanítványaimtól, s aztán haza küldeném őket, hadd legyen a mai nap vakácziójuk.
- Derék egy ötlet! Helyes! No hát gyermekeim, melyik közületek a legjobb tanuló? - kérdé a doktor, minekutána leült a tanító székébe.
- Hersebom Erik! - kiálták harsány hangon a fiúk és leánykák.
- Hersebom Erik? No jól van, jöjjön ki tehát a padból az a Hersebom Erik!
Egy tizenkét éves fiucska jött ki az első padból, s a kathedra előtt megállott. Komoly kis fiú volt, arcza elárulta, hogy gondolkozni szeret, s mély tűzű szemeiből sugárzott az értelem; szőke fürtjei nagyon elütöttek a többi fiúk és leányok len-sárga hajától; arcza nem volt olyan piros-pozsgás, inkább barna, arczának vonásai sem voltak hasonlók a skandináv gyermekek nyers vonásaihoz - egészen más typus jellegét figyelte meg rajta a doktor.
Egyébként ruhája épen olyan durva, szürke posztóból készült, mint a Bergen kerület földmiveseinek és halászainak gyermekeié szoktak lenni. Egész egyénisége, arczélének finomsága, az értelem, mely vonásaiból kisugárzott: elárulták, hogy idegen a származása. Nem hiába volt Schwaryencrona olyan kiváló emberismerő, nyomban feltünt neki ez a sajátszerű különbség.
Mindazonáltal valami különös jelentőséget nem tulajdonított ennek eleinte. Néhány kérdést intézett a fiúhoz:
- Nos hát, fiam, miből kérdezzelek először? Talán a nyelvtanból? - kérdé a kis fiútól.
- A doktor úr tetszésétől függ! - felelé szerényen Erik.
Néhány kérdést intézett a fiúhoz, s bámulva tapasztalta, hogy nemcsak a svéd, hanem a franczia és az angol nyelvre vonatkozólag is szabatos, világos és értelmes feleletet ad. Hja, ez már a Malárius mester külön érdeme volt.
- Hogyan, barátom, te megtanítottad őket a franczia és angol nyelvre is? - kérdé a doktor Malárius felé fordulva.
- Csak nem cselekedtem rosszul? A latinról és görögről sem feledkeztem meg.
- Meghiszem azt! - mondá mosolyogva a doktor.
Felütötte Cicerót egy helyen, s odaadta a fiúnak. Hersebom Erik néhány mondatot ügyesen lefordított belőle. Aztán beszélt Sokratesről, s a mit mondott, az mind helyes és okos dolog volt. Aztán sorra került a növénytan, a geometria. Erik pompásan megfejtette a háromszög tantételeit.
A doktor bámulata nőttön-nőtt.
- Hát a földrajzból?... Meg tudnád-e mondani, fiam, hogy melyik tenger érinti éjszakról Skandináviát, Oroszországot és Szibériát?
- Az északi Jeges-tenger.
- Minő tengerekkel van ez összeköttetésben?
- Az Atlanti és a Csendes-óczeánnal.
- A Csendes-tengernek egy-két jelentékeny kikötőjét említsd meg!
- Japánban van Yokohama, Ausztráliában Melbourne és Californiában San-Francisco.
- Helyes. Az imént azt mondád, hogy az északi Jeges-tenger egyfelől az Atlanti, másfelől a Csendes-tengerrel van összeköttetésben: vajjon nem lehetne San-Franciscóból Yokohamába ezen az északi Jeges-tengeren át jutni a leghamarabb?
- Mindenesetre, ez az út volna a legrövidebb, doktor úr - felelé Erik, - de ezen az úton még nem juthatott át egyik hajós sem. A jég-sivatag mindenkinek elállta az útját, a ki megpróbálta, vagy visszatért feleútról, vagy ott veszett.
- Hát megkísérlették ezt az átjárást?
- Háromszáz év alatt ötvenegyszer próbálták meg, - de mindannyiszor hiába.
- Egyik-másik expediczióról tudnál egyetmást elmondani, fiam?
- Az első expedicziót Cabot Ferencz-Sebestyén rendezte 1532-ben, a három felszerelt hajó Hugh Willoughby kapitánnyal együtt a lappok földén veszett el... - 1580-ban két expediczió indult útra, de ezeknek sem volt eredménye. - 1596-ban a hollandok három izben kisérlették meg az északnyugati átjáró felfedezését, Bareutz kapitány ott veszett Nowaja-Semlja környékén. - Tíz évvel utóbb a Hudson-társaság, majd 1653-ban a dánok jártak szerencsétlenül, - 1676-ban Wood John veszett el nyomtalanul...
- S azóta nem kísérlették meg az átjárót fölfedezni?
- Főleg az oroszok buzgólkodtak, mert nekik, valamint a többi, északon lakó népeknek nagyon fontos érdekeik függenek ettől az útvonaltól. Mindezek a rettentő fáradságos expedicziók hiábavalók voltak, sőt a tudósok utóbb úgy vélekedtek, hogy ezen a «jégsivatagon» hajóval át nem lehet jutni.
- Így hát szó sem lehet arról, hogy az északnyugoti tengeri átjárót valaha felfedezzék?
- Az eddig tett számos kisérlet feljogosít minket arra a véleményre, hogy a Jeges-tengeren hajóval nem juthatni át. Egyébiránt azt mondják, hogy Nordenskiold, a mi nagy utazónk újabban expedicziót szándékozik szervezni, s ha ő forgatja az elméjében, akkor bizonyára hiszi is, hogy lesz eredménye, az ő véleménye mindenesetre számot tesz.
Schwaryencrona esetleg nagy tisztelője volt Nordenskioldnak, természetes tehát, hogy a fiú felelete szörnyűmód tetszett neki. A legnagyobb érdeklődéssel nézett a tizenkét éves Hersebom Erikre.
Mikor a fiú elhallgatott, a doktor hosszas szünet után kérdezé tőle:
- Hol tanultad mindezt, fiam?
- Itt tanultam, doktor úr, - felelé Erik, csodálkozva azon, hogy ilyesmit kérdezhetnek tőle.
- Másutt nem jártál iskolába?
- Nem jártam.
- Malárius mester méltán büszke lehet reád - folytatá a doktor a tanító felé fordulva.
- Nagyon meg vagyok veled elégedve, Erik, - mondá Malárius. - Immár nyolczadik esztendeje, hogy tanítványom, egész csöppség volt, mikor kezem alá került... mindig az első volt az osztályában.
A doktor hallgatott. Különös érdeklődéssel nézett a fiú arczára. Valami titok megfejtésén törte a fejét. Végül így szólott:
- Jobban már nem is lehet megfelelni a kérdéseimre, mint ez a fiú felelt. Azt hiszem, fölösleges folytatnom a vizsgálatot. Gyermekeim, ha Malárius mesternek nincs ellene kifogása, menjetek haza, játszodjatok.
A tanító egyet tapsolt. E jelre a növendékek felugrottak, gyorsan összeszedték könyveiket, aztán négy sorban felállottak a padok előtt.
Malárius másodszor tapsolt. A gyermekek katonás rendben, lépést tartva indúltak ki a tanteremből.
A harmadik tapsra szétoszlottak, s vidám lármával szaladtak haza. Néhány percz múlva hirök-hamvok sem volt az iskola környékén.

MÁSODIK FEJEZET.
Egy noroëi halásznál.
Hersebom halászgazda egyszerű hajlékában aznap este a tűzhely körül telepedett az egész család. A vén karosszékben a gazda szorgalmasan kötötte a hálót. Napsütötte arcza, gondbarázdálta homloka és deresedő haja tanúskodtak arról, hogy valami kényelmes nem lehetett az élete. Legidősebb fia, Ottó, már tizennegyedik évében járt, nagyon hasonlított az apjához, segített is neki a foglalkozásában, s majdan majd helyébe lép, ha az apa kivénül a munkából. Ezúttal szörnyű buzgón számítgat, valami számtani feladványnyal gyült meg a baja. Erik az asztal mellett ül, s egy nagy históriai könyv olvasásába mélyedt; Malárius mestertől kapta kölcsön. Közvetlenül mellette Kata asszony, Hersebom érdemes hitvestársa fonogatott, lábánál egy zsámolyra telepedve a tíz-tizenkét éves, szöszke Vanda gomolygatott egy hatalmas gombolyag vörös pamutot. Mellette hasalt a bozontos fejű négy házőrző eb és békességesen szundikált.
A hal-olajos lámpa szelid fénye vetődött a csendesen foglalkozók arczára. Mintegy óra hosszáig csend volt a kis hajlékban, kiki a maga dolgát végezte.
Az igazat megvallva Kata asszonynak terhére volt ez a hosszas hallgatás, többször meg akarta szakítani.
Végre megszólalt:
- Elég már ma este a munkából, fiam. Ideje, hogy vacsoráljunk.
Erik rögtön felkelt, s a tűzhely mellé kuporodott a könyvével, hogy anyja megteríthesse az asztalt. Vanda sem késlekedett, futott ki a konyhába, hogy az evőeszközöket behozza.
- Te azt mondtad, hogy a mi Erikünk pompásan megfelelt a doktor úr kérdésére - mondá a leányka.
- Meghiszem azt! - lelkesedék Ottó... Úgy beszélt, mintha valami tudós könyvből olvasta volna ki... az ám! Honnan szedte azt a sok tudományt?... Minél többet kérdezett tőle a doktor, annál okosabban dűlt Erikből a szó... de hogy dűlt a szó... hogy dűlt!...
- Bezzeg örvendett is Malárius mester.
- Én is nagyon meg voltam elégedve Erikkel - tevé hozzá nagy komolyan Vanda.
- De mindnyájunknak elállt a szeme-szája..., édes anyám, ha maga hallotta volna!... Csak attól féltünk, hogy utána majd reánk kerül a sor... Erik ugyancsak nem félt, úgy prédikált, mintha ő lett volna a mester.
- Ugyan, hallgassatok - szólalt meg Erik, mert már megsokalta a dicséretet - a mi mesterünk bizonyára tud annyit, mint a doktor, ha többet nem!
Az apa, mintha mosolygott volna e szavak hallatára.
- Igazad van, fiacskám - veté közbe a szót. - Malárius mester, ha akarná, kiállana akármelyik városi tudóssal. Aztán ő a tudományával nem ront meg senkit, mint mások teszik.
- Hát Schwaryencrona doktor megrontott valakit? - kérdé Erik kiváncsian.
- Hej... hej!... Hiszen ha nem tette volna... Hanem hát nem ő az oka!... Anyád megmondhatja, fiam, hogy a régi jó időkben a csukamájolaj nekünk évente sok szép pénzt hajtott a konyhára... Most már vége annak!... Ki az ördögnek kell a mi barna olajunk..., meg kell elégednünk azzal, ha a májat potom áron eladhatjuk... Mióta a doktor előállott a finomított olajjal, nincs többé keresetünk... Bizony okosabban cselekedett volna, ha a betegei után néz Stockholmban, mint megrontani minket, s kivegye kezeinkből a keservesen megszolgált kenyeret!
E keserű szavakra csend lőn a szobában. Eriket apja szavai nagyon gondolkozóba ejtették. Száz meg száz gondolat támadott az agyában, egyik kergette a másikat.
- Édes apámnak igaza van - szólalt meg nagy-sokára, - hogy sajnálja a régi jó kereset megcsappanását, de abban talán még nincsen egészen igaza, hogy Schwaryencrona doktort vádolja e miatt. Nemde az az olaj, a mit ő gyárt, jobb, mint a halászoké volt?
- Há’szen, igaz... igaz - tisztább! Nem is olyan rossz a szaga, mint a miénknek, az is igaz, legalább úgy mondják... De hát az emberek beteg tüdőjének aligha válik inkább javára, mint a miénk...
- Szóval egy vagy más tekintetben különb, s az emberek inkább megvásárolják azt, a melyiknek kellemesebb az íze... Nem kötelessége-e az orvosoknak, hogy könnyebben bevehetővé tegyék az orvosságot, ha módjukban áll?
Hersebom gazda vakarta a füle tövét.
- Bizony úgy van az, fiam... az már szent igaz; de azért a szegény halászok kezéből nem kellett volna kivenni a kenyeret.
- Jerünk vacsorálni, asztalon az étel! - szólalt meg ekkor Kata asszony; s a kis család letelepedett a terített asztal mellé.
- A doktor úr és Malárius mester tegeződtek, talán gyermekkori barátok? - kérdé Erik.
- Ugy van - felelé Hersebom - mindakettő Noroëban született. Én még jól emlékszem arra az időre, mikor az iskolatéren játszodtak, alig lehettek tíz-tizenegy évesek. Maláriusnak az apja orvos volt, a doktoré pedig magamfajta egyszerű halászgazda. Hja, azóta felvitte Isten a dolgát. Azt mondják, hogy rengeteg gazdag ember, milliói vannak, Stockholmban egy valóságos palotában lakik... Hja, a tudomány szép dolog...
E pillanatban valaki megzörgette kívülről az ajtót.
- Bejöhetek, Hersebom gazda? - szólalt meg valaki a sötét pitvarban.
Aztán meg sem várta a feleletet, hanem belépett.
- Schwaryencrona doktor úr! - kiáltá a három gyermek.
E szavakra a gazda és felesége felállottak, hogy fogadják a váratlan vendéget.
- Kedves Hersebom gazda, ugyancsak régóta nem láttuk egymást, kezdé a hires-nevezetes doktor, mindkét kezével szorongatva a halászgazda kezét; - de az ön derék apjának az emléke még élénken él lelkemben, s ha jól emlékszem, gyermek-koromban voltam a maguk házánál is.
A jóravaló házigazda egy kissé zavarban volt. Restelte, hogy az imént oly keserűen kifakadt a doktor ellen, s ime most szemtől-szemben áll vele... Nem is igen tudta, hogy mit mondjon. Kérges tenyerével megszorította az úri vendég kezét, s vendéglátó szivességgel mosolygott.
Bezzeg a háziasszony hamarább feltalálta magát.
- Ottó, Erik, izibe, segítsetek a doktor úrnak, vegyétek le a bundát! Vanda, siess, hozz még egy tányért... Doktor úr, nagyon megörvendeztetne, ha velünk tartana... Csak egy falatkát?
- Isten ments, hogy visszautasítanám, ha az én kedves barátomnál, Malárius mesternél már nem lett volna részem benne... Ezelőtt alig egy órával vacsoráltunk... Világért sem zavartam volna, ha tudtam volna... Kérem, üljenek le és folytassák a vacsorát, mintha itt sem volnék... Kérem!
- Legalább egy csésze theát, doktor úr? - Könyörgött a derék asszony.
- Jól van, azt szivesen veszem és megköszönöm, de csak azzal a feltétellel, ha önök most rögtön folytatják a vacsorájukat.
A család tovább evett, a doktor pedig a nagy karosszékbe ült a kandalló mellé, s nemsokára egészen otthonosan érezte magát.
Elmondta, hogy mióta szülő falujában nem járt, mennyi minden megváltozott itt, beszélt a régi időkről.
Ezalatt a háziasszony elkészítette a híres norvég «snorgas»-t, ezt a thea-itató és étvágygerjesztő nemzeti ételt, mely után hét-nyolcz csésze theát is meg kell innia az embernek, akkora szomjúsága támad.
Hersebom gazda pedig egy hatalmas pipát nyomott úri vendégének a markába, megtöltötte jóféle dohánynyal, úgy füstölt, mint egy kémény.
Így aztán csakhamar felmelegedtek a szivek, s a doktor világért sem érezte magát a szegény hajlékban kényelmetlenül. Mintha ő is a családhoz tartozott volna, csevegtek, nevettek, fogyasztották a theát pipaszónál, míglen a fali óra tizet ütött.
- Lám, lám, kedves barátaim, hogy eltelt az idő! - szólalt meg ekkor a doktor. - Nem lenne szíves a gyermekeket aludni küldeni? Valami komoly szóm volna.
Kata asszony intett a gyermekeknek, s azok illedelmesen jóéjszakát kivánva átmentek a másik szobába.
Kis vártatva így kezdé a doktor:
- Ön méltán kérdezhetné tőlem, Hersebom gazda, hogy mi járatban vagyok itt?
- Szegény házamnál mindig szivesen látott a vendég, - felelé ünnepélyesen a halász.
- Tudom, tudom, hogy Noroëban nem hal ki soha a vendégszeretet... De mégis, bizonyára eszébe jutott már, mióta itt vagyok, hogy ok nélkül nem hagytam otthon az én öreg barátomat, Maláriust, volt valami czélom, mikor ide bekopogtattam. Nem sejtik, hogy mi?
- Ha a doktor úr megmondja, akkor tudni fogjuk mi is - jegyzé meg mosolyogva a háziasszony.
- Isten neki, ha nem jönnek segítségemre, el kell magamnak mondanom... Hersebom gazda, tudja-e, hogy a maga fia, az az Erik, kiváló egy gyermek?
- Nincs okom panaszra - felelé a gazda.
- Korához képest szerfelett sokat tud, az esze bámulatosan éles - folytatá a doktor. - Egyetmást kérdeztem tőle az iskolában, s őszintén megvallom, bámulatba ejtett értelme és tudása rendkívüli érettségével... Annyira meglepett, hogy mikor a nevét megtudtam, hajtott a kiváncsiság: vajjon szüleihez és testvéreihez mennyire hasonlít arczban, mert a noroëi fiúk- és leányokétól nagyon elüt a fiú arcza.
A halász és felesége megrezzentek e szavak hallatára.
- Szóval ez a fiú nemcsak szörnyű mód érdekel engem, hanem valóságos talánynak tűnik fel. Beszéltem róla Malárius barátommal, megtudtam tőle, hogy maguknak nem édes gyermekük, hogy valamelyik zátonyra jutott hajóról menekült meg csodálatos módon, maga Hersebom gazda kifogta, felnevelte, fiává fogadta, nevet adott neki. Nemde mindez így történt?
- Úgy történt, doktor úr - felelé Hersebom komolyan.
- Ha vér szerint nem is a mi édes gyermekünk, de az szivünk és szeretetünk szerint! - kiáltott fel Kata asszony reszkető ajakkal és könybelábadt szemekkel. - Soha sem éreztettük vele, hogy nem a mi gyermekünk, úgy szerettük, úgy ápoltuk, úgy gondoztuk, mintha az édes miénk lett volna.
- Becsületükre válik, a mit cselekedtek, Kata asszony - viszonzá a doktor, kit meglepett Hersebomné szeretete. - Jó emberek, mondják el nekem a gyermek történetét... Higyjék el, javát akarom neki is, maguknak is.
A halászgazda megvakarta a fületövét, mintha egy pillanatig nem akarózott volna, hogy elmondja. Végül is ráadta a fejét, s így kezdé:
- Hát szó, a mi szó, Erik csakugyan nem a mi gyermekünk, ezt nem tagadhatjuk... Ez előtt tizenkét esztendővel kimentem a tengerre halászni... Nem sok szerencsém volt, már behúztam a hálókat, s vissza akartam evezni a partra, midőn a tenger hátán valami fehér tárgyat pillantottam meg. Mintegy ezer lépésnyire lehetett bárkámtól. A tenger csendes volt, nem kellett nagyon haza sietnem. Kaptam magam, s a fehér tárgy felé irányoztam a bárkát. Tíz percz mulva már elértem. Egy kis bölcső volt, fehér csipkés pólyában egy alvó csecsemő feküdt benne. A bölcső egy bojéhoz volt erősítve, az tartotta fenn a víz színén. Kihalásztam, bizony-bizony reszketett a kezem, mikor kihúztam, s az alvó gyermeket - hét-nyolcz hónapos lehetett szegényke, - megpillantottam. Sápadt volt és fázott, egyébként nem szenvedhetett sokat, mert mihelyt felrezzent álmából, olyan élénken csillogtak a szemei. Haza hoztam; aztán úgy, a hogy tőlünk telt, felneveltük... Sokáig tünődtem azon, hogy miként kerülhetett a tengerbe... Hajótörött bizonyára, de akkortájban a mi vidékünkön nem tudott senki hajótörésről... Vajjon ki és miért tette ki bölcsőstül a tengerre?... Kik és hol lehetnek a szülei? Hja, a kis ártatlan nem tudott ezekre a kérdésekre felelni... Máig sem tud ő sem, más sem... Aztán olyan kedves, olyan vidám, mosolygó kis portéka volt, hogy első látásra megszerettük én is, meg az asszony is... Szeretjük most is... mintha a miénk volna, ... igaz-e, anyjukom?
- Drága kicsike! - mondá a háziasszony, s újra megeredt szeméből a köny. - Hiszen a fiunkká fogadtuk, nem is tudom miért mondta el Malárius mester?...
- Malárius mestert nem illeti vád, jó emberek, - szólalt meg a doktor. - Nekem tűnt fel a gyermek arczának sajátsága, a többiektől elütő volta, bizalmasan tettem szóvá, s úgy mondott el egyet-mást a mester... Elmondta azt is, hogy Erik nem tud semmit a dologról, hogy a noroëiak is az önök gyermekének tartják őt... Attól sem kell félniök, hogy én hirré teszem; azért kértem, hogy küldjék aludni a gyermekeket... Nemde hét-nyolcz hónapos lehetett, mikor a tengerből kifogta?
- Aligha több annál; már négy fogacskája volt...
- Ó micsoda szép egy gyermek volt! - kiáltott fel lelkesedve Kata asszony - tej-arczú, kövér, erős!... Micsoda karocskái és czombocskái voltak... Mintha...
- És a ruhája? - kérdé Schwaryencrona doktor.
Hersebom hallgatott, de a felesége közlékenyebb volt.
- Igazi kis herczegfiucska volt... Képzelje csak, doktor úr, fehér piké-ruha, telidestele drága csipke-szegélylyel, selyemmel bélelt bundácska, a király fiának sem lehet különb, kék selyembársony sipkácska!... Csupa gyönyörűség volt reá nézni.... Várjon csak; mindjárt megmutatom, mert eltettem emlékül.
A derék asszony elővette a ládából, s büszkén mutogatta rendre a doktornak...
Valóban drága ruhácskák voltak, gazdagságra és izlésre mutattak. Mindeniken E. D. betük voltak himezve. A doktor éles szeme rögtön reá vetődött ezekre a betükre.
- Ah, tehát ezért nevezték el Eriknek, nemde?
- Természetesen, - felelé az asszony élénken. - De nézze csak, ez a legszebb... ez a lánczocska volt a nyakán a csöppségnek... színarany és piros kövecske van benne és ez a kis aranypénz...
Az arany-érem egyik oldalán E. D. betük, a másik felén pedig ez a latin jelszó: Semper idem.
- Eleinte azt hittük, - folytatá Kata asszony, - hogy talán a gyermek neve van reá vésve. Megmutattuk Malárius mesternek, s ő azt mondta, hogy latin szavak, s ezt jelentik: Mindig ugyanaz.
- Malárius mester helyesen mondta, - viszonzá a doktor. - Nyilvánvaló, hogy a gyermek valami gazdag családnak az ivadéka. Nem sejtik maguk, hogy honnan való lehet?
- Hogy tudhatnók, mikor a tengerből fogtam ki, - jegyzé meg Hersebom.
- Igaz, de az imént azt mondta, hogy a bölcső egy bojéhoz volt erősítve; már pedig a bojékon rendesen rajta van annak a hajónak a neve, a melyhez tartozik, - folytatá a puhatolózást a doktor, s átható szemeit Hersebom arczára szegezte.
- A bizony úgy van, - felelé a halász, s fejét lehorgasztotta.
- Nos, tehát micsoda név volt azon a bojén?
- Patvarba uram, nem káptalan az én fejem!... Svédül még csak ki tudom az irást betűzni, de idegen nyelven!... No hiszen állhat ott akármi... Régen is történt az egész dolog.
- De talán vissza emlékszik reá... Gondolkozzék csak!... Talán Malárius mesternek is megmutatta azt a bojét, mi?... No, hátha mégis csak eszébe jut valahogy? Nem volt Cynthia?
- Talán valami efféle lehetett... nem tudom biztosan.
- A bojé nyomra vezetne... meg van még...
- No hiszen, régen elégettük már! - kiáltá mintegy diadalmasan a halász.
- A mint Malárius emlékszik, latin betükkel volt rá irva, nem gót betükkel, - mondá a doktor, inkább fenhangon gondolkodva, mint Hersebomhoz intézve szavait, - német hajó tehát nem lehetett; azt hiszem angol hajó volt... nos, Hersebom, ön is azt hiszi?
- Mit bánom én, akármi volt... akár angol, akár orosz, akár patagoniai... nem fáj érte a fejem. Az óczeán régen eltemette ezt a titkot.
- Végre is önnek nem jutott eszébe, hogy közhirré tegye, feljelentse a bergeni hatóságnál, hogy egy gyermeket talált a tengeren; a hatóság hirdette volna az újságokban.
- Már mint én?... Nem tettem én egy lépést sem... Isten tudja, honnan jött a gyermek?... Van én nekem annyi pénzem, hogy effélét tegyek... Hiszen hiába való lett volna minden... Isten nekünk adta... felneveltük... és nagyon szerettük, ... édes gyermekünk volt... Kiméltük...
- Sokkal jobban, mint a másik kettőt, - tevé hozzá Kata asszony, szemét köténye szélével törülgetve. - Csak abban hibáztunk, hogy olyan nagyon, de nagyon szerettük...
- Hersebomné asszony, - szólalt meg a doktor - Isten ments, hogy valami szemrehányást akarnék tenni,... bűnt követnék el; a mit a szegény kis hajótöröttel tettek, az engem igazi bámulattal tölt el... De látják, épen ez a mértéken felül való szeretet vakította el magukat, s elfeledtette abbéli kötelességüket, hogy erejüktől kitelhetőleg puhatolózzanak a gyermek igazi szülői után...
E szavakra hosszú hallgatás következett.
- Igaza lehet, - mondá később Hersebom gazda fejét lehorgasztva. - Hanem hát, a mi megtörtént, az megtörtént... Erik a mi gyermekünk, miért tennők szóvá előtte a multat!...
- Ne féljenek, én ezt a titkot el nem árulom... De már nagyon későre jár az idő... El kell mennem... Jó éjszakát, kedves barátaim, ... adja Isten, hogy nyugodalmas jó éjszakájuk legyen, - tevé hozzá nyomatékkal.
Felvette a bundáját, s távozott.
A halász hosszan nézett utána, s fogai közt dörmögé:
- Furcsa egy ember!... Vajjon mi lehet a szándéka?...

HARMADIK FEJEZET.
Hersebom gazda valamit gondol.
Hersebom gazda nagyon nyughatatlanul töltötte ezt az éjszakát. Soha sem érezett világéletében semmiféle lelkifurdalást, de a mióta Schwaryencrona doktor nála járt, mintha valami belemarkolt volna a szivébe. Óra óra után telt el s az álom nem szállott le szemére.
- Anyjukom, az a doktor megzavarta a fejemet. Folyton arra gondolok, a miket mondott.
- Én sem tudom kiverni a fejemből, - felelé az asszony.
- Amondó vagyok, hogy igazsága volt a doktornak, - mondá csendes hangon a gazda. - Nem cselekedtünk egészen helyesen. Hátha csakugyan valami nagy szerencsétől fosztottuk meg hanyagságunk miatt a fiut?... Hátha tizenkét év óta siratják őt a szülei, s méltán vádolhatnak minket, hogy hirt nem adtunk az elveszett fiuról...
- Hiszen éppen ezen aggódom én is... Hátha szegény fiúcskának él az édes anyja, s tizenkét év óta gyötrődik elveszett gyermeke miatt. Bizony borzasztó lehet!... Istenem-uram, hátha az én Ottómmal történt volna meg?... Sohasem vigasztalódtunk volna meg!...
- Az anyja miatt nem aggódom én, mert az bizonyosan odaveszett - jegyzé meg Hersebom. - Hogyan is lehetne elképzelni, hogy a kis portéka anyja nélkül került volna a szerencsétlenül járt hajó fedélzetére... Mondom, az anya bizonyosan odaveszett.
- Igaz,... igaz, de hátha mégis megmenekült, csodálatos módon megmenekült... Az ember nem tudhatja.
- Arra is gyakran gondoltam, hogy elrabolták tőle a fiúcskát - mondá Hersebom. - Valami gonosz szándék vezérelhette a gazembereket, mert másként csak nem teszik ki a tengerre... Akkor mi kezére dolgoztunk a hitványoknak, bűntársaik vagyunk... Irtózatos még csak elgondolni is.
- Ki merné azt mondani rólunk!... Hiszen mi apailag-anyailag gondoskodtunk róla...
- Mind úgy van, s mégis helytelenül cselekedtünk, hátha jöhet idő, mikor Erik szemünkre lobbantja...
- A felől biztos vagyok, ő sohasem fog nekünk szemrehányást tenni, apjukom... soha... soha!...
Másnap reggel felvette Hersebom gazda az ünneplő köntösét, s elment Malárius mesterhez, hogy a doktortól tanácsot kérjen: mi tévő legyen, hogy helyre hozza azt, a mit eddig tenni elmulasztott.
A doktor nagy jóakarattal fogadta Hersebom gazdát. Olybá tekintette a látogatást, mintha udvarias viszonzása lett volna az ő tegnapi látogatásának. Hétköznapi dolgokról beszélgetett vele, s a fiú dolgát egy árva szóval sem érintette.
Végre Hersebom állott elő vele:
- Doktor úr, a feleségem meg én tegnap egész éjjel alig tudtuk behúnyni a szemeinket. Únos-untalan arra gondoltunk, a mit doktor úr mondott nekünk... Eszünk ágában sem volt soha, hogy mi nem cselekedtünk helyesen, mikor a fiucska ügyét felfogtuk... A doktor úr felnyitotta a szemeinket... Eljöttem, hogy tanácsot kérjek... Mit gondol: vajjon nyomára jöhetnénk Erik szülőinek?
- Sohasem késő a kötelesség teljesítése, Hersebom gazda - felelé a doktor - bár ez idő szerint kissé nehezebben fog menni, mintha annak idején tette volna meg a kellő lépéseket... Bízik bennem? Magamra vállalom, hogy kipuhatoljam, de csak egy feltétellel... hogy addig a fiú nálam, Stockholmban lesz és én gondoskodom a neveléséről...
Hersebom gazdának e szavak hallatára nagyon elszorult a szíve, mintha egy nagy követ hengerítettek volna reá...
- Eriket elviszi... Stockholmban neveli... és miért, doktor úr? - kérdé elfogódottan.
- Megmondom, hogy miért. Látja, Hersebom gazda, mikor én Eriket az iskolában először láttam, s feltünt, hogy mennyire különbözik az arcza, egész mivolta a noroëi többi fiúktól és leányoktól; s aztán mikor hallottam okos feleleteit, s meggyőződtem kiváló, mondhatnám rendkívüli tehetségéről: mindjárt az a gondolatom támadt, hogy valóságos bűn volna ezt a ritka tehetséget parlagon hagyni, s ki nem művelni, hiszen ez a fiú arra született, hogy valami kitünő ember váljék belőle. A noroëi iskolában még olyan derék mester vezetése alatt sem vihetné sokra, mint a minő Malárius barátom. Egészen máskép állana a dolog, ha Stockholmba kerülne, ott vannak középiskolák, van egyetem, múzeumok... ott tanulhatna sokat... Mikor pedig megtudtam a fiú történetét, hogy bizonyára valami gazdag, előkelő családnak lehet a sarjadéka: elgondolkoztam, hátha feltalálja majdan a szüleit, nem lesz-e szomorú, ha annyira elüt tőlük nevelésének a hiányossága miatt?... Ugy-e, maga is belátja, hogy a fiú nem maradhat ebben a környezetben?
Hersebom gazda szótlanul állott... Két öreg köny gördült alá becsületes arczán.
Aztán megszólalt:
- De doktor úr, hiszen akkor egészen elszakadna tőlünk!... Hátha nem találják fel a szülőit!... Tőlünk elidegenednék...! Fáj nekünk ez a gondolat... Hiszen ő nagyon boldog nálunk... Miért fosztanók meg őt ettől a boldogságtól... hátha az a fényes jövő aztán nem vár reá?... Akkor?...
- A miatt ne aggódjék, Hersebom gazda! Olyan eszű gyermek, mint Erik, hamarább boldogul az életben az esze munkája, mint Noroëban a keze munkája után. Bizvást elhiheti nekem, hogy igazat mondok.
- Higyje el, doktor úr, ez a mi foglalkozásunk nem olyan nagyon becsmérelni való! Ha nekünk jó, miért ne lenne jó neki is?
- Szó sincs róla, hogy becsméreljem! - kiáltott fel tűzzel a doktor, - nincs a becsületes munkának nagyobb tisztelője, mint én vagyok. Avagy azt hiszi, Hersebom gazda, hogy én már elfelejtettem: honnan származtam?... Az én apám és nagyapám is halászok voltak, mint maga... Neveltettek, taníttattak engem és boldoggá tettek, nos hát éppen így szeretném én is boldoggá tenni ezt a derék fiút... Csak az ő jó volta lebeg szemem előtt...
- Elhiszem!... De ha Erikből «urat» nevel, s aztán a szüleit nem sikerül a doktor úrnak megtalálni... s vissza kerül hozzánk: bezzeg elég gondot okoz majd nekünk... No meg a halászok élete világért sem olyan megvetendő, többet ér az sok egyéb foglalkozásnál... Azt hiszi az úr, hogy Erik nem lesz boldog és megelégedett, ha belőle halászt nevelek... Bocsásson meg, de én másképpen gondolkozom. Igaz, hogy módfelett szereti a könyveket, de én jobban ismerem őt; a tengert Erik mindennél jobban szereti, s ha ettől elszakítják őt, a világ minden múzeuma sem tudja őt kárpótolni.
- Hiszen Stockholmban is megtalálja a tengert, jó ember!
- Elvégre is mi a szándéka vele a doktor úrnak? - kérdé a halász, - hadd hallom, mi a szándéka Erikkel?
- Nos hát, értsen meg engem jól, Hersebom gazda... Tegyük fel, hogy a fiú a maga édes gyermeke... nemde kiváló szellemi tulajdonságai vannak?... Próbáljuk meg, egyelőre bizza reám őt két esztendeig, hadd taníttassam őt, fényes tehetségeihez mérten adjuk meg neki a kellő nevelést. Ez alatt a két év alatt én puhatolózom a szülei után, minden eszközt megragadok, hogy feltaláljam őket; ha szülei jelentkeznek, a gyermek természetesen szüleihez kerül vissza, ha nem találom fel őket, akkor vissza küldöm Noroëba. Akkor tizenöt éves lesz, egyet-mást látott és tanult. Bizonyára nem kárára, hanem javára fog válni... Akkor majd elmondhatják neki, hogy nem a maguk gyermeke, s ő határozzon majd sorsáról. Ha akkor is halász akar lenni, ám hadd legyen halász, nekem nem lesz ellene egyetlen szavam sem; ha tanulmányait folytatni akarja, én továbbra is fel fogom az ügyét, s kiképeztetem őt azon a pályán, melyet tetszése szerint fog választani. No, nem ésszerű, a mit ajánlok?
- Sőt annál is több, - a tiszta bölcseség, kedves doktor úr! - kiáltott fel lelkesedve Hersebom. - Most már egyetlen árva szóval sem tudok ellene mondani... Hja, ez a tudomány hatalma!... Csak az lesz nehéz dolog, hogy miként értetem mindezt meg az asszonynyal?... Talán egy éj gondolkozási időt ad, doktor úr?
- Holnapig várhatok!... Mulhatatlanul vissza kell térnem Stockholmba.
Hersebom egy nagyot sóhajtott...
- Tehát holnapig!... Hja, jöjjön, a minek jönnie kell. Beszélek az asszonynyal.
- Helyes. Beszéljen Malárius mesterrel is. Meglátja, hogy ő is úgy gondolkozik, mint én.
- Bizonyára úgy - felelé a halász és szomorú mosoly játszott ajkai körül.
Estefelé a doktor még egyszer ellátogatott Hersebomékhoz. Az egész családot otthon találta. A gazda szomorúan ült a szögletben, ölberakott kezekkel, gondolataiba mélyedt. Kata asszony könnyes szemekkel szorongatta Erik kezét, a ki gyöngéd szeretettel nézett reá. Meglátszott a fiú arczán, hogy nagyon fáj a szíve ezekért a jó emberekért, a kiket két hosszú évre el kell hagynia. Vanda reá hajtotta szőke fürtös fejét a halász térdére. Ottó is szörnyen meg volt hatva, s ott állott némán öcscse mellett.
- Ejnye, hogy elszomorodtak mind! - kiáltott fel a doktor, a mint belépett a szobába. - Nem lehetne nagyobb a kétségbeesésök, ha Erik valami veszedelmes hosszú expediczióra indulna. Nincs okuk, hogy annyira elszomorodjanak, hiszen Stockholm nincs a világ végén, írhat maguknak, a mikor neki tetszik s két év mulva újra itthon lesz, okos, tanult, erős ifjú lesz belőle... Ugyan, ugyan miért siratják őt oly nagyon?
Kata asszony szedte össze magát legelőbb, s így szólott:
- Doktor úr, Isten tanum rá, hogy nagyon háládatosak vagyunk azért, a mit Erikért tenni akar... de ne csodálkozzék azon, hogy ilyen nehezen válunk meg tőle. Hersebom elmondta nekem, hogy ennek meg kell lennie. Belenyugszom, de fáj nagyon az elválás.
- Anyám, én itthon maradok, ha magának olyan nehezen esik - mondá Erik.
- Nem, fiam, nem - mondá Kata asszony a fiút szívére ölelve, - a tanulás nagy jótétemény, nem szabad megfosztanunk attól... Menj, lelkem, légy háladatos a doktor úr iránt, nagy jóakaródnak tekintsd őt mindig.
A doktornak a szemüvege e szavak hallatára nagyon elhomályosodott.
- Igy... így, ezt már szeretem hallani... ez már okos beszéd, Kata asszony... Holnap reggel indulunk. Nem kell semmi különös előkészület. A fiú öltözzék fel melegen. Bergenig szánon megyünk, onnan Stockholmig vasúton. A mire Eriknek szüksége lesz, azt Stockholmban készen találja...
- Minden rendben lesz, doktor úr - felelé Kata asszony.
- Nos, kis leánykám - fordula a doktor Vandához, - nem haragszol reám, hogy elviszem Eriket?
- Nem, doktor úr - felelé a leányka szelid, kedves hangon. - Ő a városban sokkal boldogabb lesz, mint itt falun. Lesznek könyvei, sokat fog tanulni és nagy tudós válik belőle.
- Hát te, boldogtalan leszel nélküle?
- Hát nagyon üres lesz nékem a ház, ha őt nem láthatom...
A doktor megcsókolta a kedves gyermek homlokát... aztán mondá:
- Te pedig örvendeni fogsz az ő szerencséjének, büszke leszel reá, mikor haza jön... Isten önökkel jó emberek, tehát holnap reggel!
- Doktor úr, valamit kérni szeretnék - rebegé halkan Vanda.
- Csak ki vele, te kis szöszke!
- Az imént azt mondta, hogy Bergenig szánon mennek. Ha apa és anya megengedik, szeretném Eriket egy darabig elkisérni...
- Szivesen elviszlek, s a szomszéd faluból vissza küldelek, kis lányom.
Másnap reggel Hersebomék kapuja előtt állott a szán útra készen. Erik érzékenyen elbúcsúzott apjától, Ottótól, s végül anyjának a nyakába borult. Az anya e búcsúszavakat intézte hozzá, bőségesen hullatván könyjeit:
- Isten, téged megáldjon, fiacskám! Soha se felejtsd el, a mit szegény szüleidtől tanultál. Légy becsületes és szorgalmas! Ne hazudjál soha! Dolgozzál a magad jóvoltára! Védd a gyengébbeket, s ha nem érzed magad boldognak, jer vissza szüleid szegény házába!
A szán elindult, a zörgők csilingeltek a lovak nyakán. A hóval borított vidékre a nap fakó sugarai szelid fényt hintettek. Néhány percz múlva Noroë eltünt a messziségben.

NEGYEDIK FEJEZET.
Stockholmban.
Schwaryencrona doktornak pompás háza volt Stockholmban, a Stadsholmen szigeten. Ez a városrész a bájos Stockholmnak legszebb és legélénkebb negyede. Nincs az a turista, a ki Stockholmban járva ezt a városrészt külön is meg ne nézné. Stockholm maga számtalan szigetecskén épült, se szeri se száma a sok hidnak, mely az egyes szigeteket összeköti. A propellerek és helyi gőzhajók kéményéből kavarog fel a füst, a lakosok nyüzsögnek az utczákon, szorgalmas, vidám nép lakik ebben a gyönyörű városban, mely műveltség dolgában is a legkiválóbbak közé tartozik.
Nyilvános kertek, könyvtárak, muzeumok, tudományos intézetek valósággal az Észak Athenjévé teszik Stockholmot, kereskedelme is rendkívül jelentékeny.
Erik nagyon nehezen vált el Vandától. Korukhoz képest csaknem feltünő volt a két gyermeknek mélységes meghatottsága és egymás iránt való gyöngéd szeretete.
A búcsú után sokáig szótalan volt a fiú. Midőn a stockholmi vasúti állomásnál kocsiba ült a doktorral, s a kocsi nemsokára megállott egy pompás, nagy ház előtt, melynek ablakaiból gáz-világa áradott ki: Erik nagyon megbámulta. Ilyesmit csak most látott először.
A márványoszlopos előcsarnok, a kis szobrok, a chinai-vázák mind az újság varázsával hatottak reá. Az inas lesegítette a doktorról a prémes bundát, s kérdezte, hogy minő volt az útja.
Ez alatt Erik a fényesen berendezett szobában járt ide s tova, sorjába szedte a megnézni valókat.
Hirtelen lábcsoszogás riasztotta fel bámulatából, s a mint megfordult, két nőt pillantott meg.
Az egyik idősebb volt, alacsony termetű és szürke hajú, az arcza meglehetősen hideg, a tekintete csaknem büszke. Csodálkozva nézett a parasztfiúra. Ez az érdemes hölgy a doktor házának a vezetője volt: Greta-Máriá-nak hívták, az összes szolgaszemélyzetnek ő volt a feje.
Mellette állott a másik, tizenegy-tizenkét éves leányka. Erik úgy nézett rá, mintha tündérkisasszony lett volna; kék selyem ruha volt rajta, a nyakán és vállán drága csipkedísz, dús szőke fürtjei alá omlottak vállára, haját rubinköves pillangó szorította össze, halavány arcza és ragyogó szemei sajátságos hatással voltak a fiúra.
- Örvendek, nagybácsi, hogy újra láthatom. Kellemes volt az útja? - kiáltá a leányka, s a doktornak a nyakába borult.
Eriket alig méltatta egy futó pillantásra.
A doktor szintén megölelte és megcsókolta unokahugát, az idősebb nővel kezet szoritott, s intett Eriknek, hogy jöjjön közelebb.
- Kajsa és ön Greta asszony, ime fogadják szeretettel Hersebom Eriket, a kit magammal hoztam Norvégiából... Te pedig, fiam, ne félj itt semmitől - tevé hozzá jó akarattal. - Greta asszony nem olyan szigorú, mint a minőnek látszik, unokahugom, Kajsa, pedig szintén jó indulattal lesz mindig irántad. Ugy-e, kis lányom? S a nagybácsi megczirógatta szeretettel a kis tündér arczát. A kis tündér mindössze megvetően rándított egyet a vállán. Ez volt a felelete. Greta asszony sem volt valami túlságosan elragadtatva a jövevény fiúcska láttára.
- Doktor úr, ha szabad kérdeznem, micsoda fiú ez? - kérdé Greta asszony.
- Majd elmondom apróra a dolgot, hanem előbb jó lenne valamit ennünk, mert éhesek vagyunk ám.
Fényesen és dúsan megterített asztal köré telepedtek. Erik egyik bámulatból a másikba esett, ő bezzeg nem volt ilyesmihez hozzá szokva Norvégiában. Bizony esetlen volt szegény ebben az új környezetben, s Kajsa kisasszony gúnyos pillantásai minduntalan reá vetődtek. A nagy ízléssel feltálalt gazdag ebédet jóformán úgy fogyasztották el, hogy egyik sem szólott egy szót sem. Ebéd után a doktor leült egy pamlagra, Kajsa zsámolyt tett a bácsi lába alá s reátámaszkodott nagybácsijának a térdére; ez alatt Erik az egyik ablakhoz ment, s kinézett az utczára.
- Jer, fiacskám, - szólalt meg a doktor az ő csengő hangján, - ülj le te is ide mellénk, s mondd el, hogy mi a véleményed Stockholmról?
- Az utczái nagyon sötétek, nagyon szürkék, a házai nagyon magasak - felelé Erik.
- Meghiszem azt, valamicskével magasabbak, mint a noroëi házak, - viszonzá a doktor mosolyogva.
- Nem láthatja az ember tőlük a csillagokat - jegyzé meg a fiú.
- Hja, mi az úri negyedben lakunk - veti közbe csipősen Kajsa. - Csak a hidon kell átmenni, ott láthat elég széles utczákat.
- Láttam, a mikor az állomástól bejöttünk, de a legszélesebb is sokkal szűkebb, mint a noroëi fiord! - vágott vissza Erik.
- Noroë valami szörnyű kis fészek lehet! - ingerkedék Kajsa.
- Szörnyű kis fészek! - méltatlankodék Erik. - A ki ilyet mond, Kajsa kisasszony, annak nincs szeme... Hja, ha látta volna a mi gránitszikláinkat, melyek a tengerpartján fölmeredeznek, a mi hegyeinket, a mi jégmezőinket, a mi fenyveseinket; aztán a végtelen tengert, a viharkorbácsolta hullámokat vagy a szeliden elsimuló tenger ringó tükrét, az ezer meg ezer tengeri madarakat, melyek a levegőég tengerében úsznak!... Ó be szép mindez... százszor szebb, mint a világ legszebb városa!
- Nem beszéltem a vidékről, hanem a házakról! - jegyzé meg Kajsa. - A parasztok házai csupa viskók, úgy-e, nagybácsi?
- Ugy van leányom, a parasztoknak viskóik vannak, s a te apád és nagyapád, valamint én ilyen viskóban születtünk - felelé komolyan a doktor.
Kajsa elpirult és hallgatott.
- Igaz, csak fából épült házikók vannak ott; de érnek annyit, mint ezek a paloták... Ha esténkint a tűz körül ültünk, édes apám foldozta a hálót, édes anyám pergette a rokkát, s mi: Ottó, Vanda meg én a kis lóczán összebujtunk és mesélgettünk, künn pedig ordított a szél, de nem árthatott a hazatért halászoknak, mi olyan boldogok voltunk együtt... ebben a szép házban sem lehetnénk boldogabbak - mondá egyszerű, de mély érzelemtől áthatott hangon a fiú.
- Ez nem a legszebb szoba, mutatok én önnek ennél még sokkal szebbet; ha a szalont látná, akkor bámulna még igazán!
- De itt nagyon sok a könyv!... Van a szalonban is?
- Eh, mit a könyvek!... Ki beszél itt könyvekről?... A bársonyszékek, a csipkés selyem függönyök, a franczia ingaóra, a keleti szőnyegek!
Erik ügyet sem vetett ezekre a pompás dolgokra. A könyves szekrényt nézte minduntalan. Neki sokkal jobban tetszettek a könyvek.
- Előveheted azt, a melyik neked tetszik, s olvashatsz! - mondá jóságosan a doktor.
Eriknek nem kellett ezt kétszer mondani. Csakhamar kikeresett egy vaskos kötetet, leült a szoba egyik szögletébe s belemerült a könyv olvasásába.
Nemsokára két idősebb úr érkezett. A doktor barátai voltak, a kikkel esténkint kártyázni szokott.
Az egyik Hochstedt tanár volt. Hideg arczú, roppant komoly és kimért úri ember. A másik egy mozgékony, jó kedvű, poczakos úr: Bredejord, úgy jött be a szobába, mintha puskából lőtték volna ki; Kajsának megcsókolta a homlokát, s a házigazdával melegen kezet szorított.
Bredejord a stockholmi ügyvéd-világ egyik legkiválóbb képviselője volt.
- Nini, kit látok ott... Egy csukamáj-halász fiút... avagy inkább egy bergeni bundást? Lám, lám... Gibbont olvassa angolul! Az ám, angolul, s egészen belemerült... Fiam, érdekel téged az a könyv? - kérdé Eriktől.
- Nagyon érdekel, uram, már régóta vágytam, hogy elolvashassam. Ez az első kötete a «Római birodalom hanyatlásának» - felelé gyermeki örömmel Erik.
- Lánczosadta... Úgy látszik a bergeni bundások szeretik a komoly olvasmányokat - kiáltott fel csodálkozva az ügyvéd. - Igazán Bergenből való vagy?
- Noroëi vagyok, Bergentől nem messze...
- Lám... lám...! A többi noroëieknek is ilyen barna haja és fekete szeme van, mint neked?
- Nem, uram, bátyámnak, húgomnak, s a többieknek mind olyan szőke a haja, mint a kisasszonynak - felelé Erik. - Csakhogy nincs olyan csipkeruhájuk - tevé hozzá mosolyogva - no meg nem hasonlítanak hozzá.
- Mit keresel itt Stockholmban, fiam? - kérdé tovább az ügyvéd.
- A doktor úr oly kegyes lesz és taníttatni fog engem.
- Lám... lám! - kiáltott fel az ügyvéd s egyet szippantott a burnótos szelenczéből.
Az ügyvéd szeretett volna még egyet-mást tudni, de a doktor intett neki titkon, hogy ne faggassa. A beszéd aztán rátért a stockholmi eseményekre, Greta asszony előkészítette a játszóasztalt, s a három jó barát el kezdett kártyázni.
Tíz órakor Kajsa theát készített az uraknak egy pompás szamovárban, s ügyesen felszolgálta nekik. Greta asszony hivta Eriket, hogy kövesse őt, elvezette egy csinos kis szobába, mely a második emeleten volt. Ez lesz az ő szobája.
A három jó barát egyedül maradt.
Bredejord kezdé a szót:
- Hát már megtudjuk valahára, hogy miként került a házadba ez a noroëi halászfiu, a ki Gibbont angolul olvassa? Avagy titok, melyet bolygatnunk még nekünk sem szabad?
- Éppenséggel nem titok, el is mondom szivesen nektek a fiú történetét, ha a szó köztünk marad - felelé Schwaryencrona doktor.
- Tudtam, hogy van valami a dologban; hadd halljuk, ne félj, nem adjuk tovább. Megvallom, az a gyerek reám nézve már most is valóságos rejtély. 
- Igazad van, egy eleven rejtély, melynek, ha Isten is úgy akarja, én leszek a megfejtője. Elmondok mindent; a mit róla megtudtam, s kiváncsi vagyok, hogy a végső következtetésben egyetértetek-e velem? A doktor elmondott mindent apróra. Hogyan találkozott Erikkel a noroëi iskolában, mit tudott meg Maláriustól és Hersebomtól, mikor fogta ki a halász a bölcsőt, hogy a bojén Cynthia név állott, a csecsemő ruháján E. D. betük, nyakán az arany-láncz, a korállkövek, a kis érem, rajta a latin jelszó, végül, hogy Erik mennyire különbözik külsőleg és belsőleg a noroëi gyermekektől.
- Nos, most már tudtok mindent, a mi ez élő rejtély megfejtéséhez szükséges. A kérdés az volna: honnan való ez a fiú? Miképpen kellene nyomoznunk a szüleit?
A tények, melyekből kiindulhatunk, a következők:
1. A gyermeken észlelhető faji-jelleg.
2. A bojén talált «Cynthia» név.
Az elsőre vonatkozólag megvan a felelet: kelta származású. Ezt kétségbevonni nem lehet.
A második tény: a Cynthia név; valószinűleg a hajó neve, melyhez a bojé tartozott. Lehet német vagy angol hajónak a neve egyaránt; csakhogy nem gót betükkel volt írva; tehát angol volt, vagy angol-szász, hogy egészen pontosan fejezzük ki magunkat. - Nos hát ebből én azt következtetem, hogy ez a fiú irlandi, kelta és angol-szász, ez a két tényező késztet reá. Mi a ti véleményetek, barátaim? Hochstedt, mit gondolsz?
A tudós tanár nem szerette véleményét könnyedén koczkáztatni, azért ünnepélyesen csak annyit mondott:
- Tagadhatatlan, hogy az irlandiak az árja-népcsalád kelta ágához tartoznak.
A doktor többet nem is faggatta barátait. Meg volt teljesen győződve arról, hogy jó nyomon van. Nagy-Britanniában kell a gyermek szüleit keresnie. Ha a «Times»-ben egy-két hirdetést tesz közzé, az nyomra vezeti.
Az ügyvéd mindez ideig egy árva szót sem szólt, csak nézett bizonyos gúnynyal az ő buzgó doktor barátjára.
- Bredejord, ha neked más a véleményed, csak ki vele, tudod, hogy nem ijedek meg a vitatkozástól - mondá a házi gazda.
- Nem szóltam egy szót sem - szólalt meg nevetve az ügyvéd, - Hochstedt a tanuságom, hogy egy szót sem szóltam.
- Jó, jó, de kiolvasom az arczodból, hogy más a véleményed.
- De mikor egy szót sem szóltam.
- Elég, ha reád nézek, már tudom hányadán vagy.
- No hát, kimondom azt, a mit az arczomból kiolvastál. Én nem hiszem, hogy a te Eriked irlandi származású. Fogadjunk, hogy nem találtad el az igazat! Felteszem a Quintilianus példányomat a te Plinius kiadásod ellenében; hogy nincs igazad!
- Áll a fogadás!
- Mennyi idő alatt akarod bebizonyítani állításodat?
- Azt hiszem, néhány hónap elég lesz; de hadd legyen két esztendő, a mint Hersebommal megállapodtunk.
- Legyen, tehát két esztendő. Hochstedt lesz a tanunk... Bármiként döntsön is, szent marad köztünk a barátság, úgy-e?
- Természetesen, féltem azt a te Quintilianusodat, barátom!
A jó barátok elbúcsúztak a doktortól és haza mentek.

ÖTÖDIK FEJEZET.
A karácsonyi vakáczió.
Másnap a doktor tetőtől talpig felöltöztette Eriket, vadonat új ruhát vett neki, beiratta a város egyik legjobb hirű középiskolájába. A klasszikai és modern nyelveket tanítják a svéd középiskolákban is, s ezeknek befejezése után főiskolák látogatására nyer képesítést az ifjú. A tandij ezekben a «Hogre elementar larovek»-ekben - így nevezik a svédek a gimnáziumot - igen csekély, jóformán semmi.
Erik csakhamar első lett az osztályában, gyorsan felfogott mindent, otthon alig kellett valamit tanulnia, mindent megtanult az iskolában. Ezért a doktor beiratta őt a stockholmi nagy ipariskolába is, a hol esténkint volt az előadás. Ennek az iskolának a neve «Sjoldskolan».
A kézügyesség fejlesztése itt a főczél, fizikai és vegytani kisérletekben gyakorolják magukat a növendékek; a mit a középiskolában elméletileg tanulnak, itt gyakorlatilag sajátítják el.
Erik mindenütt becsületére vált pártfogójának; mindenütt kivált, úgy a tanulásban, valamint a kézügyességben, a mechanikában, sőt a testgyakorlatokban is jóval túlszárnyalta társait, a nélkül, hogy megerőltetésébe került volna.
Ha vakácziója volt, elsétált a tenger partjára, s órákig elnézte a tengert, szóba állott a matrózokkal és a halászokkal, kezet szorított velök. Persze, hogy hamar megkedvelték. Gyakran vitt haza egy-egy szép halat Greta asszony nagy örömére.
Ez a jó asszony rövid idő alatt nagyon megszerette a szelid, szófogadó, s rendkívül előzékeny fiút, a ki komoly és buzgó volt a tanulásban; s a ki megismerte őt, annak meg is kellett szeretnie. Egy hét mulva már nemcsak Schwaryencrona doktornak, hanem Bredejordnak s Hochstedt tanárnak is a beczéje lett. Csak Kajsa nem tudott vele megbarátkozni. Ez a kényes kis tündér irigy szemmel nézett reá, féltékeny volt, mert látta, hogy a halászfiú kiturja őt nagybátyjának a kegyéből, s mindenkinek meghódítja a szivét. Egyébként Erik nem igen állott Kajsa kisasszonynak az útjában, kis szobájába zárkózva egész nap tanult vagy olvasott.
Igy telt az idő, röpültek a napok, s közeledett a második karácsony, mióta Erik a doktor házához került. Norvégiában a karácsonyi vakáczió tizenhárom napig tart: «tretten Yule dage» így hívják a svédek (a karácsonyi tizenhárom nap). Egész országszerte családi nagy ünnep ez, az emberszeretetnek megható ünnepe, megnyílnak a szivek, a vendégszerető svédek ajtaja nyitva áll mindenki előtt, minden jóval megkinálják azt, a ki küszöbüket átlépi. Szegény és gazdag egyaránt pazarló lesz a karácsonyi ünnepek alatt.
A fiúk és leányok csapatokba verődve felkötik korcsolyáikat (schneschuhe) s elmennek a közellevő falvakba, meg-megállanak egyik-másik háznál és üde, friss hangon elénekelik régi melódiájú szent énekeiket... mint nálunk a bethlehemjárók... A ház ajtaja nyomban kinyilik, s a házigazda szives vendéglátással behívja őket, megkinálja azzal, a mije éppen van, néha tánczra is perdülnek a fiúk és leányok, vidáman mulatnak. A bethlehemjárók aztán felkerekednek és tovább mennek egy házzal. Hersebomék ebben az évben nagy ünnepre készültek. Eriket várták haza...
Stockholmból levelet kaptak, a fiú irta, hogy karácsonyra haza jön. Sem Ottó, sem Vanda nem tudták helyüket lelni, minduntalan kiszaladtak a kapuba: vajjon nem jön-e Erik? Kata asszony sem tudta eltitkolni nagy türelmetlenségét. Csak Hersebom gazda pipált nyugodtan, gondolataiba merülve: nem tudta, örüljön-e vagy aggódjék, mert hátha Erik csak rövid ideig marad Noroëban?...
Ottó már legalább századszor ment ki a kapuba, midőn egyszer csak örömriadallal rohant be a házba:
- Édes anyám, Vanda!... Most már igazán jön!
Mindnyájan kifutottak, hogy lássák. A bergeni úton valami fekete pont látszott. Ez a fekete pont mind nagyobbodott, s lassankint emberi alakot öltött... Nini, leveszi a sapkáját, s int feléjök.
Két percz mulva Erik szüleinek a nyakába borult, ölelte, csókolta őket, Ottót és Vandát...
A viszontlátás boldogságát leírni sem lehet. Nem győzték eléggé ölelni, csókolni, bámulni, beczézni a rég nem látott fiút. Különösen Kata asszony egészen oda volt.
Hogyan?... Ez a szép, derék úri fiú volt az ő kedves csöppsége, a kit egykor a térdén ringatott... Ez a nyilt arczú, férfias vonású, széles vállú, finom ruhájú s már-már pelyhedző állú ifjú!... Hát csakugyan ez?
A derék asszony szinte tisztelettel nézett Erikre... Büszke volt reá, de még büszkébb a szeretet könyeire, melyek a fiú szemében csillogtak... Mert hát Eriknek is nagyon hevesen dobogott a szíve.
- Anyám,... hát újra láthatom!... Ó milyen boldog vagyok!... Nagyon hosszú volt a két esztendő! Érezték úgy-e a hiányomat, mert én nagyon éreztem a maguk hiányát?
- Bizony, fiam - szólalt meg Hersebom gazda - mindennap rólad beszéltünk... este a tűzhely mellett, reggel az asztalnál, mindig csak Erikről volt szó... Hát te, fiú, nem feledkeztél meg rólunk abban a nagy városban? Örvendsz, hogy a szegény öreg hajlékot újra láthatod?
- Hát lehet-e tőlem ilyet kérdezni is, édes apám! - felelé Erik, a ki szerette volna kebelére ölelni az egész világot. - Ó hányszor gondoltam apámra, főleg, ha a vihar zúgott... Kérdeztem magamban: vajjon hol lehet most?... Bizonyára már otthon... Aztán siettem a meteorologiai intézetbe, tudakozódtam, hogy Svédországnak melyik részén dühöngött a vihar! Hányszor szerettem volna, hogy ott legyek apámnak a halászbárkájában, segítsek neki a háló kivetésében... Mikor az ég kiderült, néha úgy éreztem, hogy a nagy város kalitka nékem, melyből szeretnék kirepülni... Nem adtam volna a világ minden kincseért, ha csak egy óráig ott lehettem volna a tengeren, s hajamat lengette volna az üde tengeri szellő fuvallata!
A vén halász arczán mosoly játszadozott.
- A könyvek nem feledtették el veled a tengert, fiam... Boldog ünnepeket, boldog új esztendőt, édes gyermekem! Nosza, üljünk le, készen az ebéd, még csak reád vártunk.
Asztalhoz ültek, Erik a régi helyét foglalta el, s aztán gyönyörködve nézett körül. Ez a két év nagyot változtatott a család egyik-másik tagján. Ottó erős legény lett, nem tizenhat, hanem húsz évest mutatott. Vanda is nagyon megnőtt és megszépült. Kedves vonásai megfinomultak, gyönyörű szőke haja dús fürtökben omlott vállára, mintha ezüst felhő lett volna, mely körülfogja arczát. Csendesen, szó nélkül gazdasszonykodott, mindenkiről gondoskodott.
- Vanda is egészen nagy leány lett - jegyzé meg az anya büszkén. - Hátha még azt is tudnád, Erik, hogy ez a leány milyen okos, hogy tanul, mióta te elmentél. Most már ő az első az iskolában. Malárius mester azt mondta, hogy csak Vanda tudja őt kárpótolni miattad.
- A kedves, jó mester, alig várom, hogy megölelhessem őt! - mondá lelkesedve Erik. - És a mi Vandánk okos, tudós leány lett...
Vanda mélyen elpirult.
- Az ám - folytatá a dicséretet Kata asszony - orgonálni is tanult, énekelni is igen szépen tud. Malárius mester azt mondja, hogy neki van a legszebb hangja.
- Ej, ej!... Ennyi mindent tud az én testvérkém!... No, holnap, remélem, gyönyörködni fogunk az énekében.
Aztán kérdezősködött a noroëi dolgokról. A pajtásairól, az iskoláról, a halászat eredményéről és százféle apróságról. Erik minden iránt érdeklődött. Ő maga pedig mesélt a maga életéből, a doktorról, Greta asszonyról és Kajsáról.
- No lám, szinte megfeledkeztem róla, a doktor úr levelet küldött édes apámnak. Itt van... Nem tudom, mit ir benne; a doktor úr csak azt kötötte a szivemre, hogy ügyeljek reá, mert rólam van benne szó.
Hersebom átvette a lepecsételt levelet, s maga elé az asztalra tette.
- Nos, édes apám, nem bontja fel? - kérdé Erik.
- Nem - felelé a halász.
- De hiszen rólam van benne szó! - sürgeté a fiú.
- Az ám, csakhogy a levél nekem van czimezve... Majd elolvasom később...
A norvég gyermekek tudnak engedelmeskedni. Eriknek nem volt több szava. Az asztaltól felkeltek; a három gyermek a tűzhely mellett a lóczára ült, s kezdettek beszélgetni, sok mindenfélét kérdeztek egymástól, s minduntalan ismételgették azt, a mit már százszor elmondottak.
Kata asszony Vanda helyett leszedte az asztalt; most az egyszer hadd pihenjen a leány, örvendjen Eriknek...
Hersebom gazda, mint rendesen, pipára gyujtott és csöndesen pöfékelt... Majd elővette a doktor levelét, s végig betűzte. Aztán összehajtogatta és gondosan zsebre rakta. Egy árva szót sem szólott, sem jót, sem rosszat.
Egész este szótalan volt.
Minthogy egyébként is kevés beszédű vala, épenséggel nem tünt fel senkinek az apa hallgatagsága.
Kata asszony is elvégezvén a dolgát, a gazda mellé ült, kérdezte, hogy mit irt a doktor úr, de a gazdából nem csalhatott ki egy árva szót sem. Igy aztán Kata asszony is elkomolyodott, csaknem szomorú lett. A gyermekek is, minekutána kifáradtak a sok beszédben, elhallgattak. A szülők nyomott hangulata őket is megszállotta.
Egyszerre csak az ajtó előtt megcsendült a karácsonyi ének, üde gyermekhangok kara énekelte... Eriket jöttek üdvözölni egykori tanulótársai.
Nosza, behivták őket, megvendégelték, s a fiúk és leányok szives szeretettel vették körül a stockholmi diákot... Erik nagyon boldog volt, hozzájuk csatlakozott ő is, Vanda is, meg Ottó is; a szülők megengedték, csak arra figyelmeztették őket, hogy nagyon messzire ne távozzanak el.
A két öreg egyedül maradt otthon.
Kata asszony szorongó szívvel kérdezte a gazdától:
- A doktor úr megtudott valamit?
Hersebom elővette a zsebéből a levelet, szépen kiteregette, s hangosan kezdé olvasni... egyik-másik czifra szónál természetesen megakadt... csak úgy sillabizálta...
- «Kedves Hersebom, - így szólott a levél - az alatt a két év alatt, hogy Erik házamnál volt, napról-napra meglepett a tanulásban s minden egyébben való bámulatos előhaladásával. Éles esze, nagy szorgalma, derék és nemes szíve van a fiúnak. A szülők, kik benne fiokat vesztették el, méltán sirathatják nagy veszteségöket.
Hogy kik voltak ezek a szülők, aligha nyomukra jöhetünk. Megállapodásunk szerint megtettem minden lépést arra nézve, hogy Erik szülőit feltaláljam, húsz angol és irlandi újságban tettem közzé, megbiztam a puhatolózással egy ügynökséget, de mind ez ideig hasztalan volt minden fáradozásom.
A Cynthia név az angol tengerészetben nagyon általános, tizenhét angol hajónak ez a neve most is, a mint engem értesítettek. Nekem az a meggyőződésem, hogy Erik szülei irlandiak lehetnek, s ettől a meggyőződéstől nem térít el soha senki és semmi.
Arról természetesen nem tudtam meg semmit, hogy ez az irlandi család él-e még, s ha él, hol tartózkodik jelenleg.
A másik sajátságos körülmény az, hogy Cynthia nevű hajó szerencsétlenségéről, legalább abban az időtájban, mikor Eriket ön a tengerből kifogta - nem tudnak semmit a tengerészeti tudósítások. Két Cynthia nevű hajó eltünt, de az egyik ezelőtt harminczkét esztendővel az Indiákon, a másik ezelőtt tizennyolcz esztendővel Portsmouth közelében.
Ezekből azt kell következtetnünk, hogy Erik nem hajótörésnek az áldozata... kétségkívül szándékosan bizták a tenger habjaira... És e miatt lehetett minden fáradozásom sikertelen.
Alig hiszem, hogy valaha kiderüljön ez a titok, s hogy megtaláljuk a fiúnak a szüleit.
Igy hát nincs egyéb tenni valónk, mint tudatni a fiúval a dolgot. Ebben állapodtunk volt meg ezelőtt két évvel. Remélem, emlékezik még erre a megállapodásra. Mondjon el neki mindent őszintén, s aztán bizza reá a választást. Elég nagy és elég okos fiú, határozhat a sorsa felett: vagy ott marad Noroëban, s lesz belőle halász, vagy folytatni kivánja tanulmányait, a visszatér Stockholmba, hol én továbbra is atyai szeretettel gondoskodom róla, s azon a pályán, melyet választ, kiképeztetem őt, mert ismételten megjegyzem, olyan észbeli tehetséget, mint a minő a fiúé, parlagon hagyni Isten ellen való vétek.
Vegyék ezt a dolgot komolyan fontolóra, beszélje meg érdemes és okos feleségével, kérjenek tanácsot Malárius mestertől is.
Őszinte jó kivánataimat adja át kedves feleségének és gyermekeinek. Mielőbbi válaszát várja
Schwaryencrona R. W.»
Kata asszony könyezve hallgatta végig, s aztán szívszorongva kérdezé a gazdától, hogy mit szándékozik tenni.
- A dolog nagyon egyszerű: beszélek a fiúval.
Erre aztán mind a ketten újra elhallgattak.
Éjfélen túl járt már az idő, mikor a gyermekek haza érkeztek. Csattogott az arczuk a pirosságtól, ragyogott a szemük az örömtől... A tűz köré telepedtek, s vidáman mesélték el, hogy merre jártak, s hogy fogadták őket...
A kandallóban pattogtak a hasábok... a vöröses fény még sugárzóbbá tette arczukat.

HATODIK FEJEZET.
Erik dönt a sorsa felett.
Másnap a halász az egész család jelenlétében így szólott Erikhez:
- Erik, a doktor úr levelében csakugyan rólad van szó. Azt irja a doktor úr, hogy becsületére váltál tanítóidnak mindig és mindenütt. A doktor úr szeretné, ha tovább tanulnál, de ezt tőled teszi függővé. Neked kell sorsod felett döntened, vagy itt maradsz közöttünk Noroëban, a minthogy mi is szeretnők, vagy vissza mégy Stockholmba... Mielőtt határoznál, valami nagy titkot kell neked elmondanom... Mi ezt a titkot szivesen elhallgattuk volna, de hát nem lehet...
Ekkor Kata asszony zokogni kezdett, nem tudta tovább tartóztatni könyjeit. Megfogta Eriknek a kezét és szivére szorította...
Hersebom gazdának nagyon reszketett a hangja, a mint folytatá:
- Meg kell neked vallanunk, Erik, hogy te nekünk csak fogadott fiunk vagy... A tengerből fogtalak ki, fiam,... akkor te nem lehettél több nyolcz-kilencz hónaposnál... Isten látja lelkemet, mi neked ezt sohasem akartuk megmondani, úgy szerettünk mindig, mintha édes gyermekünk lettél volna... De hát Schwaryencrona doktor kivánja... Tudd meg tehát, hogy mit irt rólad a levélben!
Eriknek az arcza halott-halvány lőn... Ottó és Vanda csodálkozva, megütődve kiáltottak fel. Aztán Erikhez mentek, s egyik jobbról, másik balról átkarolta őt. Erik kezébe vette a doktor levelét, s elejétől-végig olvasta.
Hersebom elmondta a fiúnak, hogy mit beszélt meg Schwaryencrona doktorral, mikor itt járt Noroëban, Kata asszony előszedte a ládából azokat a szép holmikat, melyekben Eriket a gazda a bölcsőben találta... és a fiú nézte... nézte sokáig... A lelke messze kalandozott... Kereste az ismeretlen édes anyát, a kitől olyan hamar elszakadt... Vajjon él-e még, vagy régen meghalt már...! Ha él, siratta-e őt sokáig, avagy elfeledte...
Fejét lehorgasztva eltünődött hosszasan szegény fiú. Kata asszony szerető szavaira eszmélt fel.
- Erik, te mindig a mi gyermekünk maradsz! - mondá a jó lélek s aggódva nézett az elmélázó fiúra.
A fiú sorra nézte ezeket a derék, jó lelkű embereket: az anyát, a ki gyöngéd szeretettel gondját viselte, Hersebom gazdának egyszerű, becsületes arczát, Ottót, a ki igen meg volt hatva és a komoly, szomorú arczú Vandát... Kiolvasta az arczukból, hogy tele vannak kinzó aggodalommal... Mint egy csodás álom, úgy vonult el lelki szemei előtt az ő története... Látta a tenger hullámain ringó bölcsőt, benne a kis csecsemőt... Az öreg halász kihúzza, haza viszi, a csecsemőt áldó szeretettel gondozzák, fölnevelik, saját nevüket adják az apátlan-anyátlan gyermeknek, nem szólanak egy szót sem arról, hogy nem édes gyermekük... és most, mikor tudtára adják, halálos rettegéssel várják, hogy ő mit mond rá, mintha az halálos itéletök volna...
Ó, a jó fiú szívében túláradt az érzelem, két szeméből patakzott a köny; egész lénye felolvadt nagy, kimondhatatlan szeretetben. És megfogamzott lelkében a szent, a nagy elhatározás, hogy közöttük marad, megosztja sorsukat, s legalább némi részben vissza fizeti nekik jóságukat és szeretetüket.
- Anyám! - kiáltá reszkető ajakkal, - anyám, hát azt hiszik, hogy elhagyhatnám magukat most, a mikor mindent tudok... Irni fogunk a doktor urnak; megköszönjük az ő jóságát, de nem fogadom el; itt maradok Noroëban és halász lesz belőlem, mint a minő atyám és Ottó... Adjatok továbbra is egy kis helyet nekem a tűzhelyeteknél... Míg gyermek voltam, áldott kezeitekkel gondoztatok, öreg napjaitokra hadd viselhessem én is a ti gondotokat!...
- Áldassék Isten szent neve! - fohászkodék fel Kata asszony és boldogságtól sugárzó arczcal ölelte szivére Eriket.
- Tudtam én, hogy a fiú jobban szereti a tengert, mint a könyveket - veté oda Hersebom gazda. Mert neki fogalma sem volt arról, hogy minő nagy áldozatot hozott Erik. - Most pedig, hogy rendben van a dolog, ne is beszéljünk többet róla!... Örvendjünk a karácsonynak.
A család apraja-nagyja ölelte, csókolta egymást és fogadkozának, hogy míg a világon élnek, sohasem válnak el egymástól.
Mikor Erik egyedül volt, fájdalmasan sóhajtott fel... Érezte, hogy a lépés, melyet tett, nagyon nehéz volt...
- Végre is ők így szeretik... hadd teljesedjék a kivánságuk... Dolgozni fogok érettük, megosztom velök azt a sorsot, mely nekik jutott osztályrészül... Ők itt boldogok és megelégedettek... megpróbálom, hogy az legyek én is; a munka sok mindent feledtet... Isten veletek könyveim!... Éljen a tenger!
És igen sokszor eltünődött azóta, hogy történetét ismerte: vajjon élnek-e szülői? Hol lehetnek? Van-e testvére?... Gondol-e reá valaki, reá, az elveszett csecsemőre?
Stockholmban, a Schwaryencrona doktor házában is megünnepelték rendkívüli módon a karácsonyt. Emlékezünk, hogy annak a bizonyos fogadásnak is most volt a határideje a doktor és Bredejord között, melynél az érdemes Hochstedt tanár szerepelt tanuként.
Két év óta sem a doktor, sem az ügyvéd nem beszéltek erről a tárgyról. Legfeljebb az ügyvéd czélozgatott hébe-korba a doktor pompás Plinius példányára, mely méltán büszkesége a könyves polcznak és sajna, mégis csak elkerül ma-holnap onnan, s békességben megfér majd valahol másutt a - Quintilianus mellett...
A fogadás eldöntésének a napja elérkezett. Mihelyt a három jó barát egyedül maradott az ebédlőben, a doktor egészen őszintén bevallotta, hogy fáradozásának, puhatolózásának éppenséggel nem volt semmi eredménye.
- Mindazonáltal - folytatá Schwaryencrona - igazságtalan volnék magam iránt, ha éppen oly őszintén ki nem jelenteném azt, hogy fogadásomat éppen nem vesztettem el. Igaz, hogy Erik szülőit nem sikerült feltalálnom, de minden újabb adat, minek birtokába jutottam, még jobban megerősít abban a régi meggyőződésemben, hogy a fiú föltétlenül irlandi származású. Bebizonyítani egyelőre nem tudom, de a faji jelleg ezer apró vonása a napnál fényesebben tanuskodik arról, hogy ebben a tekintetben sem tévedek. Nos, érdemes barátom, Hochstedt, ezek után szeretnők hallani a te itéletedet.
Az érdemes tanár ugyancsak nagy zavarban volt, elvégre akár az egyik, akár a másik javára dönti el a fogadást, a rövidebbet ő húzza, no meg a lelkiismerete se lehet egészen nyugodt. Egyébként nyugodt elméje úgy eviczkélt ebben a nehéz itélkezésben, mint a horogra került hal.
Mindazonáltal a tekintélyét minden áron meg kellett őriznie, fölemelte tehát a fejét, s kimért lassusággal, tudós nyomatékkal hangsulyozván az egyes szavakat, ilyeténkép hozott itéletet:
- Tagadhatatlan, hogy a Cynthia név, mely tizenhét angol hajónak a neve ez idő szerint is, nyomós bizonyítéka kiváló barátunk abbeli állítása mellett, hogy a szóban forgó ifjú irlandi származású; ugyancsak nem megvetendők az ethnográfiai érvek sem, melyek a kelta-tipus mellett szólanak: ámde a mily valószinű ez, épp oly valószinű lehet Bredejord érdemes barátunk állítása is, hogy a szóban forgó ifjú nem irlandi származású, mert sem az egyiket, sem a másikat ez idő szerint még bebizonyítani nem lehet. Vagyis végső eredményében a fogadás eredménye meddő.
Ezzel az itélettel sem a doktor, sem az ügyvéd nem volt megelégedve.
Bredejord nyomban fel is ugrott a székről s harsány hangon mondá:
- Hochstedt barátom, ne hamarkodjuk el a következtetések levonását... Bizony ne! Csak lassan a testtel! Mit szólana ön ahhoz, ha én most nyomban bebizonyítanám, hogy a Cynthia nem angol hajó?
- Hogy mit mondanék? - kérdé a professzor kissé meghőkölve e váratlan támadástól. - Valóban, nem tudnék semmit mondani...
- Nos hát, én mindjárt megmutatom nektek az okmányt, mely összes okoskodástokat halomra dönti. Ime itt van! - - kabátja belső zsebéből kihúzott egy iratot. Első pillanatra rá ismertek, hogy Amerikából jött. Oda adta a doktornak.
A doktor fenhangon olvasá:
Bredejord ügyvéd úrnak Stockholm.
New-York, október 27.
«Uram, folyó hó 5-dikén kelt becses levelére válaszolva, van szerencsém a következőkről tudósítani:
1. Egy Cynthia nevű hajó, melynek kapitánya Borton volt, s a «Kanadai Általános Szállító-Társaság» tulajdonát képezte, mintegy tizennégy évvel ezelőtt tünt el nyomtalanul a Feroë szigetek tájékán.
2. Ez a hajó a new-yorki «General Steam navigation insurance Company»-nál három millió hétszázezer dollárra volt biztosítva.
3. A Cynthia eltünését kinyomozni nem lehetett, s e miatt fent nevezett biztosító társaság és az eltünt hajó tulajdonosa között perre került a dolog: a per az előbbi javára dült el.
4. A per elvesztése a «Kanadai Szállító-Társaság»-ot csődbe juttatta.
Ujabb megbízásait várva, kiváló tisztelettel vagyunk
Smith Jeromos, Walker és Társa
tengerészeti ügynökök.»     
- Nos, mit szólasz ehhez, doktor? - kérdé Bredejord diadalmasan. - Ennek az érvnek van úgy-e súlya?
- Van... van...! De hát hogy a patvarba szerezted meg?
- Nagyon egyszerű a históriája. Mikor te erőnek erejével rá fogtad a Cynthiá-ra, hogy az angol hajó és Nagy-Britanniában kerested, én mindjárt Amerikára gondoltam. Az idő telt, a te nyomozásodnak teljességgel nem volt semmi eredménye... Akkor én kaptam magam és irtam New-Yorkba. A harmadik levelemre jött ez a válasz... Beláthatod, hogy a Pliniusodtól el kell búcsúznod, a fogadást én nyertem meg.
- Hohó!... Csak ne oly gyorsan.
- Hát nem világos ez a dolog? Bebizonyítottam, hogy a hajó amerikai hajó volt, hogy a Feroë szigetek táján, tehát a norvég partokhoz közel merült el, ezelőtt tizennégy évvel, tehát éppen akkor, mikor Eriket kihalászták a tengerből... Hát téged még ez sem győz meg okoskodásod helytelen voltáról?...
- Legkevésbé sem, barátom,... Jegyezd meg jól, hogy én a te okmányodat nagyon fontosnak tartom; a mi nekem nem sikerült, te reá akadtál az igazi Cynthiá-ra... Nos hát, engedj meg barátom, de éppen te szolgáltattad az én véleményem megerősítéséhez a legerősebb érvet. Figyelj csak ide: a hajó kanadai volt, vagyis más szóval angol, a minthogy Kanadában túlnyomó az irlandi elem, a fiú mégis csak irlandi származású!...
- No nézze csak meg az ember, mit nem olvas ki a levelemből!... Hiszen elvégre azt is kiolvasod, hogy a Pliniusodat nem vesztetted el!
- Természetesen...!
- Esetleg azt is, hogy a Quintilianusomat megnyerted?
- Az is meglehet, ha vársz még két évig, s addig megújítjuk a fogadásunkat.
- Itt a kezem reá.

HETEDIK FEJEZET.
Vanda véleménye.
Erik eleinte szívvel-lélekkel az új foglalkozásnak élt. El akarta feledni, hogy valaha egyébbel is foglalkozott. Mindennap ő kelt fel a leghamarabb, a halász-bárkát előkészítette, mire Hersebom gazda kijött a házból, már mindent készen talált. Elkisérte apját, segített neki, s nem riadt vissza a legfárasztóbb munkától sem; Erik kedvvel dolgozott; s mindenre reá járt a keze, nemcsak buzgó, hanem rendkívül ügyes is volt. Ottó nem győzte öcscsét eléggé bámulni.
Egyszer így szólott hozzá:
- Hogy is tudtál te a városban élni! Hiszen te csak a tengeren vagy igazán boldog.
Valahányszor erről folyt a beszéd, Erik nagyon hallgatag lett.
Máskor megint ő hozta szóba, s dicsérte a halászok életét. Ilyenkor Ottó felkiáltott:
- Ez aztán a beszéd!
Erik elfordult, hogy bátyja ne vegye észre keserves sóhajtását.
A fiú keservesen szenvedett, mióta a tanulást abba kellett hagynia és csupán keze munkáját láthatta. Ha eszébe jutott stockholmi élete, valósággal küzdött gondolataival; erőnek erejével el akarta űzni. De hiába, szívében ott volt a keserűség, azt onnan ki nem irthatta. Nem éreztette senkivel, eltitkolta. A tavasz folyamán történt valami. Ettől az időtől kezdve az elégedetlenség mind inkább erőt vett rajta.
Egy napon Hersebom gazda egymaga ment ki a tengerre halászni. Eriket és Ottót megbizta azzal, hogy a készletben levő halat tonnákba rakják. A mint szorgosan foglalatoskodtak, egyszer csak megszólalt Erik:
- Sajátságos hangokat hallok,... úgy dübörög valami, mintha egy léghajóban volnék ötezer méter magasságban.
Eriknek megeredt az orra vére. Ottó is nagyon furcsán érezte magát.
- Azt hiszem, hogy a barométer nagyon alászállott - jegyzé meg Erik. - Ha ráérnék, elszaladnék Malárius mesterhez, hogy megnézzem.
- Hogy ne érnél reá, eredj csak - biztatá Ottó, - lásd, mindjárt készen vagyunk a munkánkkal. Különben is elvégezném én, ha később találnál haza jönni.
- Jól van, akkor hát sietek... Nem tudom miért, de aggódom... Bárcsak apánk itthon volna már.
Útközben találkozott Maláriussal.
- Áh, te vagy Erik! - szólítá meg a mester. - Örvendek, hogy itt látlak, s hogy nem vagy most a tengeren. Éppen hozzátok siettem, hogy tudakozódjam utánad. Fél óra óta szörnyen alászállott a barométer. Soha ilyet nem tapasztaltam. Most 718 milliméter. Vihar lesz nemsokára.
Alig hogy Malárius szavait befejezte, távolról mennydörgés hallatszott, mintha gyászos nyöszörgés lett volna.
Az ég csodálatos gyorsasággal minden oldalról beborult. Nyomban reá irtózatos erővel kitört az orkán.
A szél kiszakította az ablaktáblákat, leszedte a házak tetőit, fosztogatta a pajtákat. A cyclon körülbelül egy óráig dühöngött.
Hersebomék, valamint a többi noroëi halászcsaládok minden gondolata azoknál időzik, a kiket a tengeren talált az irtózatos vihar. Hersebom gazda leggyakrabban egy nagyobbacska sziget nyugati partjánál szokott halászni. Körülbelül ezen a helyen látta meg hajdanában Eriket is. Azt hitték ugyan, hogy a vihar kitörése előtt menedéket keresett a szigeten; de azért Eriknek és Ottónak nem volt nyugta.
A szomszédtól egy halászbárkát kértek kölcsön, s a hozzájuk csatlakozó Maláriussal elmentek, hogy Hersebom gazdát felkeressék.
Kata asszony és Vanda aggódó szivvel néztek utánok.
A fjordon már elült az orkán, mint egy órai kerülőt kellett tenniök, hogy a halászbárkát a tengerre bocsáthassák. A viharkorbácsolta tenger úgy örvényzett a parton, hogy még gőzhajó sem szállhatott volna vizre, nem hogy egy törékeny halászbárka.
Vissza kellett menniök Noroëba.
Hersebom gazdát hiába várták haza a szokott időben. A többi noroëi halász sem tért aznap este haza.
Szomorú egy este volt ez a Hersebom családnál. Aggódásuk nőttön-nőtt. Nem feküdt le egész éjjel senki sem. Az éjszaka hosszú óráit kinos várakozásban virrasztották át, a tűz körül ültek némán.
Másnap a noroëi halászok, kik tegnap otthon maradtak volt, közös erővel felkészülődtek, hogy társaikat felkeressék. Valóságos kis hajó-raja volt a halászbárkáknak. Útközben számos halász bárkáját pillantották meg, de a Hersebomé nem volt azok között. Mind megmenekültek szerencsésen...
Hol maradt Hersebom? Nem tudott róla senki semmit. Bizonyára vége van szegénynek, mert azok is, a kik megmenekültek, szörnyű dolgokat meséltek a cyclon dühöngéséről.
Elhatározták, hogy Hersebomot felkeresik. Malárius mester is velök tartott, Erik és Ottó szintén, s még egy nagy barna kutya szegődött hozzájuk: Klaas, a Hersebomék hűséges házőrző ebe.
A mint a bárkákat a tengerre bocsátották, különféle irányban elszéledtek azok, egyik jobbra, másik balra, hogy a noroëi fjord körül elszórt számtalan szigetet kikutassák.
Mikor déltájban az öböl déli részén újra találkoztak, Hersebomról nem tudtak semmit, egészen nyoma veszett szegénynek. Abban állapodtak meg, hogy haza mennek.
Erik hallani sem akart a hazamenetelről. Azt mondta, hogy a délre eső szigeteket már átkutatta, most az éjszakiakat veszi sorra. Malárius és Ottó helyeselték a szándékát. A halászok szerencsét kivántak nekik és haza mentek.
Két óra tájban, a mint egy szigetecskéhez közeledtek, a kutya dühösen elkezdett ugatni, kiugrott a bárkából s a szirtes sziget felé uszott.
Erik a sziget felé irányította a bárkát, s a kutya nyomán haladott, utána a többiek, Klaasnak üvöltése mind erősebbé lett, s végre megpillantották őt egy sziklaháton... valami emberi test feküdt a földön.
Hersebom volt.
Vér borította, sápadt volt, mozdulatlan és hideg - talán meg is halt már... A hű kutya nyalta a kezét és keservesen nyűszített.
Erik leborult hozzá, s szíve fölé tette a fülét. Hallgatózott.
- Él!... A szíve dobog! - kiáltá.
Malárius az eszméletlenül fekvő halász jéghideg kezét fogva, szomorúan rázta a fejét... No de nem akart semmit elmulasztani, hogy eszméletre hozza, elkezdte a lábát, karját, mellét hatalmasan dörzsölni, hogy a vért újra keringésbe hozza...
A szíve csakugyan dobogott, melle emelkedett, s ajkai közül gyönge sóhaj lebbent el.
Malárius és a két ifjú felemelték a földről, s gondosan a bárkához vitték... Mikor a bárka fenekére lefektették, Hersebom felnyitotta a szemét.
- Vizet! - rebegé alig hallhatóan.
Erik pálinkát öntött a szájába... Ettől kezdett lassacskán magához térni, reá ismert a körülötte lévőkre, de nemsokára lehúnyta szemeit. Újra visszaesett aléltságába.
Szerencsésen haza értek Noroëba.
Hersebomot lefektették, jó erős levest készített neki Kata asszony, azt megette, egy üveg sört ivott... s aztán lassankint magához tért teljesen. Nem sérült meg halálosan, csak az alsó karja ficzamodott ki, s egész teste érzékeny zúzódást szenvedett. Malárius megtiltotta a sok beszédet, hadd pihenjen.
Csakhamar csendes álomba merült.
Másnap röviden elmondta, hogy a hirtelen támadó vihar őt még a tengeren érte; sietett a part felé, de már késő volt; bárkáját iszonyú erővel csapta a sziklához, ő maga pedig a partra vánszorgott ki, s ott elvesztette az eszméletét.
Szegény öregnek keserves gondolatai támadtak, a mint az ágyban feküdt, később is, mikor már felkelhetett, de nyomorék karját felkötve kellett hordania. A bárkája oda van, ujat nem csinálhat, pénze nincs, hogy a gyárból vegyen... Mi lesz a családjával... Megrohanták a gondok... Eltöltötték kimondhatatlan keserűséggel.
Erik is látta, hogy minő komor jövő vár arra a családra, melynek ő olyan sokat köszönhet. Néhány napig még csak éltette szivét az az öröm, hogy megmentőjének az életét ő is megmentette... de aztán újra a régi gondolatok gyötörték.
Sokat törte a fejét azon, hogy mi módon könnyíthetne a család gondjain. Arra gondolt, hogy elmegy Bergenbe, s beáll valamelyik hajóra matróznak, a mit keres, azt haza küldi.
Előbb tanácsot akart kérni Malárius mestertől.
Elmondta neki őszintén, hogy mi a szándéka: Bergenbe megy és beáll matróznak.
A derék öreg így szólott hozzá:
- Helyén van a szíved, fiam, de ez a te szándékod még sem helyes. Míg itt akartál maradni Noroëban, s meg akartad osztani azokkal a jó emberekkel a sorsukat, nem szóltam semmit ellene, de miért mennél te matróznak, hiszen akkor is távol kellene tőlük lenned... Nem volna sokkal okosabb tovább tanulni, fényes pálya nyilnék meg előtted. Gondolkozzál, édes fiam, nem szabad könnyelműen határoznod ebben a fontos dologban.
Azt persze nem mondta meg Eriknek a jó Malárius, hogy ő már tudatta stockholmi derék barátjával, a doktorral, hogy mi történt Noroëban.
Harmadnapra megjött a válasz. Sietett vele Hersebomékhoz, s felolvasta nekik.
A levél így hangzott;
Stockholm, márczius 17.
«Kedves Malárius!
Nagyon szépen köszönöm, hogy tudattál engem arról a szerencsétlenségről, mely Hersebom gazdát sujtotta a folyó hó 3-dikán dühöngő orkán alkalmával. Boldoggá és büszkévé tesz annak a tudata, hogy Erik ezúttal is, mint mindig, derekasan viselte magát. E levélhez mellékelve küldök ötszáz koronát, kérlek, add át Eriknek. Mondd meg neki, hogy vegyen Bergenben egy szép halászbárkát, ha a pénz nem volna elég, tudasson engem haladéktalanul. A bárka neve Cynthia legyen, hadd emlékeztesse őt mindig fiúi kötelességére. Házam minden időben nyitva áll Erik előtt, ha kedve van tanulmányait folytatni. Biztos adataim vannak, s erős hitem arra, hogy szüleit fel fogom találni. A te öreg, hű barátod
Schwaryencrona.»
El lehet képzelni, hogy minő öröm szállotta meg az elszomorodott családot. A doktor igen jól ismerte Hersebom gazdát, tudta, ha egyenesen neki küldi a pénzt, aligha elfogadja... Egészen másként nézi, ha Eriktől kapja, mintegy emlékeztetőjéül annak, hogy a Cynthia hajótöröttje az ő fia...
Sokáig hallgattak... Kiki magába mélyedt... Erik lelke újra álmokat szőtt... Ha újra tanulhatna... de nem mert szólani, hogy apját valahogy meg ne szomorítsa.
Vanda törte meg a kinos hallgatást.
- Erik - mondá lágy, komoly hangon - neked nem szabad visszautasítanod a doktor úr ajánlatát!... Nem teheted, mert háládatlanság volna tőled ennyi jótéteménnyel szemben; vétkeznél magad ellen is. Neked ott van a helyed a tudósok és nem a halászok között... Régóta gondolok én már erre... Ha senki sem akarta neked ezt szemedbe mondani... én megmondom!...
- Vandának igaza van! - mondá Malárius mester mosolyogva.
- Vandának igaza van! - ismétlé Kata asszony.
Igy dűlt el másodszor az Erik sorsa.

NYOLCZADIK FEJEZET.
O’Donoghan Patrick.
Schwaryencrona doktor nyomára jött annak, hogy ama bizonyos Canadai Társaságnak az igazgatóját Churchill Józsuénak hivták.
Az ám, csakhogy hová lett ez a Churchill Józsue, mióta a társaság csődbe jutott?
Ha valahol rá akadhatna, tőle talán megkaphatná a Cynthia utasainak a névjegyzékét, ebben bizonyára benne lenne a kis csecsemőnek a családi neve is... Milyen fontos volna, ha ezt tudnák...
Churchill Józsuéról tiz év óta nem tudnak semmit.
Aztán arra gondolt az érdemes doktor, hogy átböngészi a régi amerikai lapokat, melyekben fel szokták sorolni azoknak a nevét, a kik valamely hajón Európába indultak...
Ezzel sem boldogult, mert a tizennégy évvel ezelőtt megjelent lapok már teljesen elkallódtak, a későbbiekben a Cynthia utasairól szó sem lehetett.
Erik már tizedik hónapja volt újra Stockholmban, mikor a doktor szavahihető forrásból megtudta, hogy Churchill Józsue éppen hetedik esztendeje meghalt egy kórházban, nem maradtak törvényes örökösei, - s valószinűleg hagyatéka sem volt. A megbukott társulat üzleti könyveit pedig rég eladták a new-yorki dohányárusoknak.
Bredejord nem győzte a derék doktort kesernyés megjegyzéseivel bosszantani ebben a nevezetes ügyben.
Az Erik története ebben az időben mindennapi beszéd tárgya volt a doktor házánál. Minduntalan szőnyegre került, most már Erik füle hallatára is szóba hozták, nem is sejtvén, hogy a jó fiú szivében minő fájdalmas húrokat pengettek meg.
Mennyit eltöprengett a komoly ifjú a maga sajátságos sorsán!... Neki nincsenek szülei, .... nem is fogja talán soha megtudni, hogy ki volt az apja, hogy ki volt az anyja... Milyen szomorú dolog az, hogy még a hazáját sem ismeri.
- Még a legnyomorultabb csavargó, a kinek nincs hajléka: tudja, hogy melyik hazának a gyermeke - - és én nem tudom... Ezen a kerek földön apátlan-anyátlan, hontalan csak én vagyok!... A szélűzte porszem és falevél nem árvább, mint én vagyok... Hol születtem, ki ringatta bölcsőmet; hova zarándokoljak el, hogy sírhalmukra boruljak az én ismeretlen szüleimnek!
Úgy fájt ennek a derék ifjúnak ez a tudat!
És mégis a hála és szeretet meleg érzése öntötte el szívét, mikor a norvégiai egyszerű családra gondolt... arra a jóságos asszonyra, ki anyja helyett édes anyja, arra a csendes, komoly emberre, a ki apja helyett apja, s a két jószívű gyermekre, a kik testvérei helyett szerető testvérei voltak.
Ezt sohasem fogja elfeledni.
Belemerült a történelem, földrajz és ethnográfia tanulmányozásába, mintegy kutatni akarta, hogy minő faj a kelta, melyhez neki Schwaryencrona szerint tartoznia kell.
Ez is elszomorította, mert íme ő a kelták közül a legnyomorúságosabb, a legelnyomottabb nemzethez, az irlandihoz tartozik.
Be más volna az, ha franczia lenne...! Ha ennek a dicsőséges nemzetnek volna a fia; hiszen a francziák is kelták! Minő története van ennek a nemzetnek, mily gyönyörűség töltötte el a szívét, midőn Francziaország mozgalmas történetét olvasgatta. A nagyok példáin mennyire lelkesült, s tudatában annak, hogy születése titkát soha meg nem tudja, a lelkesedés helyett mélységes szomorúság szállotta meg.
Észrevétlenűl új irányt adott ez a töprengés, ez a beható tanulmány egész törekvésének; nem az orvosi pálya csábítgatta, hanem a világjáró nagy utazók sorsa érdekelte; a tengerészet ragadta meg figyelmét, mert valami azt súgta, hogy előbb-utóbb neki kell a titok megfejtésének nagy munkájához fognia.
- Majd leteszem a hajóskapitányi vizsgálatot, eljutok New-Yorkba, s a Cynthia ügyében megkezdem a puhatolózásomat.
Erik sorsa iránt nemcsak Schwaryencrona, hanem Bredejord és Hochstedt is a legnagyobb mértékben érdeklődtek, mintha Eriket ők fogadták volna örökbe, mert a derék ifjút teljes szívükből szerették.
Egy szép napon kapták magukat, s a három jó barát meg Erik felszálltak egy Amerikába induló hajó fedélzetére és elutaztak New-Yorkba.
Tíz nappal utóbb New-Yorkba érkeztek, s nyomban ellátogattak a Schmith Jeromos, Walker és társai czég irodájába, honnan az első tudósítást kapták.
Ez alatt Erik is megtette a magáét. Eljárt naponta a kikötőbe, szóba elegyedett a matrózokkal, elment a korcsmákba, hova a tengerészek szoktak befordulni.
- Nem ismer valakit; a ki a Cynthián szolgált hajdanában, akár tisztet, akár matrózt vagy esetleg utast, a ki ezelőtt tizennégy évvel Európába indult? - kérdé egyiktől is, másiktól is.
Nagyon szépen beszélt angolul, aztán olyan kedves, nyájas arcza volt; tisztességtudó és szerény a magaviselete: a komor, nyers ficzkók megszerették, válaszoltak szívesen a kérdésére... Jó ideig azonban nem tudott egyik sem számot adni arról; a mit éppen tudni szeretett volna. Erik nem csüggedett el, tovább kérdezősködött.
Végre megtudott annyit, hogy valami O’Donoghan Patrick nevű matróz a hajótörött Cynthiá-ról szerencsésen megmenekült. Járt is azóta gyakrabban New-Yorkban. Hajós-inas volt akkortájban a Cynthián, s az I-ső osztályú utasokat szolgálta ki. Ennek tehát okvetetlenül kell tudnia a «bojé»-ra kitett úri gyermekről...
Másnap Erik újra járt-kelt a kikötőben, az utczákon, a korcsmákban, s kereste azt a bizonyos O’Donoghan Patrickot. Úgy irták le neki, hogy irlandi, Innishannonban született (Cork grófságban); 33-35 éves körül lehet, alacsony termetű, haja rőt, szemei feketék, az orra belapult.
- Húsz ezer ember közül is megismerném őt az első pillantásra - mondá a matróz, - a kivel Erik aznap szóba állott, - pedig ide s tova hét esztendeje mult, hogy utoljára láttam őt.
- Itt New-Yorkban találkozott vele utoljára? - kérdé Erik.
- New-Yorkban is, másutt is! Legutoljára itt New-Yorkban.
- Nem tudná azt megmondani, hogy ho1 tudakozódhatnám bővebben utána?
- Bizony aligha,... de várjon csak, menjen el a «Red Anchorn» korcsmába... Ott ült egész nap O’Donoghan Patrick, ha New-Yorkban volt... Bowles, a vén tengeri medve mesélhet róla eleget.
Erik egy perczet sem késett, sietett a nevezett korcsmába. A korcsma ajtajában egy öreg asszony burgonyát hámozott nagy buzgóan.
- Bowles úr itthon van; tisztelt asszonyom? - kérdé szokott udvariasságával Erik.
- Itthon,... itthon ... csakhogy most alszik - felelé az öreg asszony, s kíváncsian sandított az úri vendégre. - Ha valami mondani valója van, csak ki vele... én vagyok a felesége.
- Asszonyom, ön is tud bizonyára felvilágosítást adni nékem, kérem, szíveskedjék megmondani, hogy valami O’Donoghan Patrick matrózt ismer-e? Itt lakik-e most, s ha nem, hol találhatnám?
- O’Donoghan Patrickot?... Ismerem. Lehet már öt vagy hat éve annak, hogy nem járt nálunk... Azt, hogy hol van most, csak a jó Isten tudná megmondani.
Erik arcza nagyon szomorú lőn e szavak hallatára. Az öreg asszony észrevette.
- Úgy látszik, hogy nagyon a szívén fekszik ez az O’Donoghan Patrick... - jegyzé meg szánakozással.
- Nagyon, de nagyon a szívemen fekszik, asszonyom - viszonzá Erik. - Csak ő tudná megfejteni azt a titkot, mely -
- Titkot?... Hogy is mondta csak, titkot? - kérdé módfelett kiváncsian az öreg asszony...
- Ugy van... Nagy titok az... O’Donoghan Patrick az egyetlen ember, a ki a Cynthiáról megmenekült ezelőtt mintegy tizenhét évvel; akkor én csak hét-nyolcz hónapos lehettem... egy bölcsőben menekültem meg a hajóról, a bölcsőt rákötötték egy bójéra. O’Donoghan Patrick talán meg tudná mondani, hogy kik voltak a szüleim, ezért keresem őt...
Bowlerné nagyot sikoltott, s aztán felkiáltott:
- Egy bójéra? Azt mondá, hogy egy bójéra? 
Azzal kapta magát, futott fel a lépcsőn:
- Bowles!... Bowles!... Jere le hamar!... A bójéra!... Ön a bójé-gyermek?... Ki hitte volna!... Ki hitte volna!
Erik arcza elsápadt az örömtől és reménytől.
Hátha most lehull a titok leple!
Bowles otromba, nehéz léptei hallatszottak már a falépcsőn... Kövér, tulipiros ábrázatú, rezes orrú ember volt, a szemei tele álommal...
- No, no! Mi a tatár?... Mit akarsz, asszony? - kérdé szemeit dörzsölgetve.
- Ide jere, szükségünk van reád, ülj le, s hallgass az ifjú urra... Hadd mondja el neked is, a mit nekem az imén elmondott.
Bowles szót fogadott az asszonynak, Erik pedig neki is szóról-szóra elmondott mindent.
Bowles telehold arcza mind szélesebbé vált, lapos mosoly húzódott el a szája két szélén, s hunyorgott a feleségére.
- Most már tudja, Bowles úr, hogy miről van szó - mondá Erik remegő szívvel.
Bowles megvakarta a füle tövét, lógatta nagy töksi fejét, végül megszólalt:
- Tudom is, no meg nem is tudom; az asszony is éppen annyit tud belőle, mint én.
A mit ezenkívül mondott, az éppen oly érthetetlen, mint zavaros volt. Szegény Eriket majd elemésztette a nagy izgatottság. De hát Bowles úr nem született szónoknak; különben is szerfölött álmos volt, mert lefekvés előtt egynehány pálinka-féle nedvességgel telt flaskót szokott alaposan beszopogatni.
A felesége jól ismerte drága urát, mert hamarosan két üveg hasonló nemű folyadékot tett elébe az asztalra.
Ez már megoldotta Bowles úr nyelvét. Két álló óráig járt a szája. Rengeteg sok mellékes dolgot elmondott, lényegest keveset, a mint hogy erről egyet-mást a következő fejezetben mi is megtudunk.

KILENCZEDIK FEJEZET.
Ötszáz font sterling jutalom.
O’Donoghan Patrick - a mint Erik a Bowles zűrzavaros beszédéből kihüvelyezhette - épenséggel nem volt feddhetlen előéletű ember. A Red Anchor korcsmárosa ismerte őt a Cynthia hajótörése előtt és azután is ismerte, mint hajósinast, mint matrózot. A Cynthia hajótöréseig O’Donoghan Patrick szegény volt, mint a templom egere; a hajótörés után egy csomó bankó nyomta a zsebét, azt hiresztelte, hogy Irlandban örökölt egyik rokonától, ezt persze senki sem hitte el.
Bowles sem hitte el. Inkább elhitte azt, hogy a Cynthia hajótörése alkalmával Isten tudja mi úton-módon, de pénzhez jutott... A mi elvégre is nem szokatlan dolog a matrózoknál. No meg az is feltűnt neki, hogy O’Donoghan Patrick sohasem beszélt arról a hajótörésről, mindig boszusan másra terelte a beszélgetést, ha valaki a Cynthia esetét találta szóba hozni. Abban az időben, mikor a biztosító társulatok ellen a pert megindították, O’Donoghan Patrick kapta magát, s valamerre eltűnt, senkinek sem mondta meg, hová megy. Nyilván azért távozott el, hogy elő ne állíthassák őt tanu gyanánt, mint a Cynthia elsülyedésének egyedül élő bizonyságát.
Bowlesnek soha sem jutott eszébe, hogy mindennek az okát kutassa; neki csak az tűnt fel, hogy O’Donoghan Patricknak, ha New-Yorkba visszakerűlt, mindig bőven volt pénze. Ha valamicskével többet ivott a kelleténél - ez pedig gyakortább történt meg - eldicsekedett, hogy van neki egy titka, mely valóságos fejős tehén... Ilyenkor mindig e szavakkal végezte beszédét:
- Hja, az a «bójés gyermek», Bowles! - s reá csapott az öklével a korcsma asztalára. - A «bójés gyermek» aranyat ér ám!...
Aztán röhögött, s meg volt magával szörnyen elégedve. Soha senkinek sem sikerült, hogy kivegye belőle a «bójés gyermek» titkát, pedig eleget faggatták.
E miatt sikoltott fel örömében Bowlesné, mikor Erik elmondta neki, hogy ő volt a bójéhoz kötött bölcsőben az a kis gyermek.
O’Donoghan Patrick négy év óta nincs már New-Yorkban. Akkor történt, hogy váratlanul benyitott hozzá egy ismeretlen úr. Az ajtót bezárták, s egy óránál tovább beszélgettek. E látogatás után O’Donoghan Patrick keveset beszélt, másnap kifizette a tartozását, nem mondta senkinek, hogy hová, csak eltávozott New-Yorkból.
Azóta nem látta őt senki.
Bowles úr és a felesége nem tudták e hirtelen eltávozásnak az okát. Annyi bizonyos, hogy nyomós oka lehetett, az is bizonyos, hogy a titkos látogató mondta meg neki, hogy el kell rögtön tünnie.
Erik mindezt elmondta barátainak, mert olybá tekintették őt már a doktor, az ügyvéd s a nagytudományú tanár. Végre sikerűlt tehát nyomára jönniök egy embernek; a ki tud valamit Erik szüleiről. Igaz, hogy hirtelen eltűnt, de fel fogják, fel kell találniok.
Azonnal táviratot menesztettek Bowles úrhoz és feleségéhez, megrendeltek nála hat személy számára ebédet. Az ügyvéd indítványozta ezt; mert remélte, hogy a derék Bowles-familiának ebéd közben megnyílik a szíve, megoldódik a nyelve s egyet-mást megtudnak tőlük a Cynthia hajósinasáról.
Erik jobban ismerte Bowles urat, hogysem valami vérmes reményeket fűzött volna hozzá, ámde Bredejord, mint ügyvéd bizonyára jobban ért a vallatáshoz, mint ő, hátha érdemleges vallomásokra bírja Bowleséket.
Bowlesné ugyancsak kitett magáért. Az első emeleti parádés szobában terített, ott várta úri vendégeit, még pedig ebéddel. Nagyon jól esett neki, hogy őket is meghívták s készségesen felelt ő is, meg Bowles úr is a kiváló ügyvéd kérdéseire.
Egyet-mást csakugyan megtudtak újra. Igy többek között kétségtelenné vált az, hogy O’Donoghan Patrick azért tűnt el hirtelen, hogy a biztosító társaság ellen indított perben tanúként ne állíthassák elé, s ne legyen egyetlen élő tanu se, a ki a hajótörés részleteiről felvilágosítást adhasson.
Továbbá az is kiderűlt, hogy a titokba beavatott másik embernek vagy New-Yorkban, vagy New-York közelében kell tartózkodnia, mert O’Donoghan Patrick rendesen üres zsebbel jött Bowlesékhez, s másnap csodálatos módon pénzmagra tett szert, s jócskán kezdett költekezni.
Bowlesék elbeszélése szerint az a titokzatos idegen, a kinek látogatása után O’Donoghan Patrick nyomtalanúl eltűnt New-Yorkból, valószínüleg titkosrendőr volt. Annak kellett lennie, mert épen akkor jelentek meg a Schwaryencrona doktor hirdetései a lapokban s így újra felelevenedett a Cynthia-ügy, mely évekig nem került volt szóba. Ennek a két jelenségnek tehát bizonyára volt valami összefüggése.
Mintha némi fény vetődött volna a titokra!... Erik szomorú történetéhez valami bűntény fűződik, a Cynthia elmerülése nem volt tiszta dolog... Ennek a bűnnek a szerzője tartotta bizonyára pénzzel O’Donoghan Patrickot, a ki vagy tudója, vagy részese volt a titkos bűnténynek.
Erik és jóakarói azzal a biztos tudattal búcsúztak el Bowleséktől, hogy nemsokára meg fogják a titkot fejteni.
Másnap Bredejord elment az amerikai svéd nagykövethez és a new-yorki rendőrkapitányhoz, elmondott mindent, mit a Cynthia-ügyről tudott; a sutba vetett periratokat előkerítették, az ügyet újra folyamatba hozták, de kézzelfogható érvre nem találtak, élő tanút előállítani nem tudtak, így hiábavalónak bizonyúlt minden buzgólkodásuk. Az iratokban nyoma sem volt a Cynthia utasainak, egy árva sor sem emlékezett meg arról, hogy a Cynthián akkor egy kilencz hónapos gyermek is lett volna.
Néhány napig eltartott az ujra megindított vizsgálat. Mikor ezt befejezték, a rendőrfőnök nagy sajnálkozással adta Bredejordnak a tudtára, hogy nem tudott kideríteni semmit. Egy lélek sem tudja, hogy az a bizonyos O’Donoghan Patrick hol van. Annyi bizonyos, hogy négy év óta az Egyesült-Államok területére nem tette a lábát. Különben is az egész ügy annyira elavult már, hogy a törvényszék aligha bocsátkoznék tárgyalásába még abban az esetben sem, ha O’Donoghan Patrick hirtelen előkerűlne.
Így hát nem tehettek okosabbat, mint hogy visszatérjenek Svédországba. Útba ejtették Irlandot, abban a hiszemben, hogy O’Donoghan Patrick egyet gondolt és haza ment szülőföldjére.
A New-York - Liverpool között járó gőzhajó Corkig vitte őket. Innen Innishannen már nem volt messze. Kikérdezték a falubelieket, s megtudták, hogy O’Donoghan Patrick tizenkét éves korában szakadt el hazulról, s azóta nem hallottak róla semmit. Él-e, meghalt-e, annak csak a jó Isten a tudója.
- Már most hol keressük őt? - kérdé a doktor, a mint újra hajóra szállottak, hogy Stockholm felé vegyék az útjokat.
- A kikötőkben, még pedig nem az amerikaiakban, - jegyzé meg Bredejord, - mert tudjátok meg, hogy az ilyen tengeri medve, az ilyen megcsontosodott matróz harminczöt éves korában még nem tud búcsút mondani a tengernek. Patrick most bizonyára valamelyik hajón van; a hajók pedig egyik kikötőből a másikba járnak. Ott kell őt keresnünk, sehol egyebütt. Nos, Hochstedt, ön nincs ezen a véleményen?...
- Valóban én is ezt tartom a legvalószínűbbnek, bár egyéb eshetőség sincsen kizárva - felelé méltósággal teljesen a tudós professzor.
- Nos hát, tegyük fel, hogy O’Donoghan Patrick valósággal megijedt, a mikor hallotta, hogy a rendőrség nyomozza, el akart tűnni minden áron, vajjon nem hihető-e, hogy olyan kikötőt keresett, a hova amerikai hajók nem járnak, a hol régi czimboráival nem találkozhatik? - Nos hát, vajjon nem cselekszünk-e helyesen, ha minden kikötőben tudakozódunk utána, főleg mióta tudjuk, hogy minő jellegzetes a külseje? Hátha valaki nyomára vezet?
- Nem volna egyszerűbb dolog, ha közhirré tennők az ujságokban? - kérdé Schwaryencrona.
- Az ám, csakhogy az egyszerű matrózok kezébe aligha jut el az újság, a többi újságolvasó pedig nem tudhat semmit O’Donoghan Patrickról.
- Hátha valami jutalmat tűznénk ki annak, a ki hírt ad nekünk O’Donoghan Patrickról? - Erik, mit szólasz hozzá?
- Azt hiszem, hogy számos újságban kellene hirdetnünk, még pedig több számban ismételten hirdettetnünk. - Az pedig sok pénzbe kerűlne, azonkívül könnyen elriaszthatná O’Donoghan Patrickot is, ha valamelyes módon neszét venné a dolognak, hogy az ő fejére díjat tűztek ki. Legjobb lenne egy embert megbízni ennek a kiderítésével.
- Jó, jó, de vajjon akad-e ember, a ki ilyesmire vállalkozik?
- Akadt is már, kedves mesterem - felelé Erik... Itt vagyok én.
- Te, édes fiam, te? - Hát a tanúlmányaid?...
- Majd folytatom az alatt. - Útra kelek... igen, hosszú útra, meg kell vallanom, hogy ezt a szándékot már régen forgatom az elmémben.
- Hogy hogy? - kiálták egyszerre nagy meglepetten Schwaryencrona, Bredejord és Hochstedt.
- A dolog nagyon egyszerű, elkészűltem a hajóskapitányi vizsgálatra a magam szorgalmából, titkon. Ha kell, akár holnap leteszem a vizsgálatot; ha aztán kezemben lesz a diploma, valamelyik hajóra elszerződöm hajó-tisztnek.
- Micsoda?... S te erről nekem mindez ideig egy árva szót sem szóltál, fiam? - kérdé a doktor látszólag bosszankodva, míg az ügyvéd és a tanár mosolyogva néztek Erikre.
- Nem gondoltam, hogy valami nagy bűnt követtem el, mikor ezekre a tanulmányokra reá adtam a fejemet! - Arról még csak nem is álmodtam, hogy az ön jóváhagyása és beleegyezése nélkül reá lépjek az új pályára...
- Jóváhagyom, beleegyezem, te, te haszontalan ficzkó! - mondá szeretettel a doktor. - Arról azonban szó se legyen, hogy most mindjárt s egymagadra ereszszelek útra. - Várd meg, a míg nagykorúvá leszel...
- Megvárom... meg! - felelé Erik a hála és gyermeki engedelmesség szerető hangján.
Mindazonáltal megmaradt a doktor előbbi szándékánál, hogy jutalmat tűz ki annak, a ki neki O’Donoghan Patrickról hírt ad. A legközelebbi városnál kiszállottak, a doktor elsietett a helyi lap szerkesztőségébe, s hét nyelvre lefordított hirdetését feladta. Hadd repűljenek másnap a világ minden részébe.
A hirdetés szövege így hangzott:
«O’Donoghan Patrick matróz négy évvel ezelőtt eltűnt New-Yorkból. Száz font sterling jutalomban részesűl az, a ki hírt ad róla. Ötszáz font sterlinget kap O’Donoghan Patrick maga, ha e hirdetés közzétevőjével érintkezésbe lép. Nincs oka félni semmitől.
Dr. Schwaryencrona. Stockholm.»
A doktor és barátjai október 20-dikán érkeztek haza. Néhány nap múlva a világ minden nagyobb újságában megjelent a hirdetés. Mikor Erik elolvasta, a szíve olyan nehéz lőn szegénynek.
Bredejord azt mondta, hogy ennél bolondabb dolgot a doktor nem tett soha életében. Ezzel - úgymond - a titkot örökre eltemette. Most az egyszer Bredejord csakugyan elvetette a sulykot. A mint erről a következő fejezetben mindjárt meggyőződünk.

TIZEDIK FEJEZET.
Tudor Brown.
Májusban történt. Egyik reggel a doktor dolgozószobájában ült, midőn inasa névjegyet hoz be. A névjegy sajátságos kicsiny formája első látásra elárúlta, hogy Angolországban készült. Ez a név állott rajta: M. Tudor Brown,	
     alatta pedig on board the Albatros.
Magyarul: Tudor Brown, az «Albatros» fedélzetén.
- Tudor Brown?... tünődék a doktor, vajjon hallotta-e már életében valaha ezt a nevet.
- Ez az úr szeretne a doktor úrral beszélni - mondá az inas.
- Jöjjön a rendelő órámon!
- Magánügyben jött, azt mondta.
- No hát ereszd be!
Érdeklődéssel várta azt az embert, kinek a neve olyan sajátságosan volt megválasztva: az ősi Tudor, s a legújabb demokrata világ hétköznapi neve: Brown... Honnan szedhette?
Különös egy ember is volt az, a ki belépett a doktor szobájába. Bizalmatlan, sőt kellemetlen arczú, sovány, hajlott orrú és viseletében otromba úri ember volt Tudor Brown. Úgy jött be, mintha a vasúti állomás ebédlőjébe jönne, még a fejét sem biczczentette meg. Orrhangon beszélt, csaknem reszelte az ember fülét ez a rekedtes, tompa hang:
- Maga Schwaryencrona doktor?
- Én vagyok - felelé a doktor, elképpedve ezen az otromba viselkedésen.
Már-már csengetni akart, hogy vezessék ki az otromba parasztot, midőn az újra megszólalt, s felkeltette szavaival a doktor érdeklődését.
- Olvastam az O’Donoghan Patrickra vonatkozó hirdetését. Azt hiszem, hogy szeretné hallani, a mit róla tudok.
- Uram, szíveskedjék legalább leülni - viszonzá a doktor.
Brown tette magát, mintha nem is hallotta volna. Kikeresett egy kényelmes széket, azt közelebb tolta az ablakhoz, belevetette magát, a két kezét beledugta a nadrága zsebébe, a lábát pedig felrakta az ablak fájára.
- Úgy látszik, hogy az úrnak nagyon a szívén fekszik, hogy arról a matrózról egyet-mást megtudjon, különben nem ígért volna ötszáz font sterlinget. No hát én ebben a dologban jöttem.
Az orvos bólintott a fejével.
- Természetesen mindenekelőtt azt szeretné tudni, hogy én ki és mi vagyok. Megmondom azt is. Olvashatta a névjegyemen, hogy Tudor Brownnak hívnak. Angol név...
- Talán irlandi? - kérdé a doktor érdeklődve.
Az idegen meglepetve nézett a doktorra... egy pillanatig habozott, vajjon megmondja-e? Aztán folytatá:
- Nem, skót! - Tudom, hogy arczom után itélve yankee-nek tart a világ. - Mindegy, azért mégis csak skót vagyok.
Ezeket mondván, reá nézett a doktorra. A szemeiből ezt lehetett kiolvasni:
- Bánom is én, akármit gondolsz rólam, oda se neki.
- Invernenből való talán? - kérdé a doktor.
Az idegen megint gyanakodva nézett a doktorra.
- Nem, edinburgi vagyok - felelé... - Különben, mit törődik azzal az úr, nem tartozik a dologra. - Magam gazdája vagyok, nem tartozom senkinek számadással. - Magának is csak azért mondom meg, a mit megmondok, mert hát nekem úgy tetszik. - Nem tartozom vele.
- Engedelmet kérek, uram, én önt nem kértem arra, hogy elmondja - jegyzé meg az orvos finom mosolylyal.
- Nem; annál jobb; akkor hát ne kotyogjon bele a szavaimba, mert soha sem végzünk. Maga azt szeretné úgy-e tudni, hogy hova lett O’Donoghan Patrick? - Én tudom, hogy mi történt vele.
- Ön tudja?
- Tudom hát. Mielőtt azonban megmondanám, hogy mi történt vele, előbb azt szeretném tudni, hogy miért tudakozódik utána?
A doktor nagyon természetesnek tartotta ezt a kérdést; elmondta röviden az Erik történetét. Brown szemmel láthatólag feszült figyelemmel hallgatta.
- Él az a fiú még? - kérdé Tudor Brown.
- Él bizony. Egészséges és derék fiú, nemsokára megkezdi az upsalai egyetemen az orvosi tanúlmányokat.
- Lám! lám! - jegyzé meg Brown eltünődve. - Mondja csak, egyéb érdek nem ösztönzi önt, hogy ezt a titkot leleplezze? O’Donoghan Patricktól is csak a fiú szüleit szeretné megtudni?
- Mi egyebet akarhatnék még tőle megtudni? Hosszas puhatolózás után nyomára jöttem annak, hogy O’Donoghan Patrick tudja a Cynthia eltünésének a titkát, elmondhat egyet-mást nekem Erik szüleire vonatkozólag. Szükségem van reá, s találok majd módot arra, hogy megszólaltassam.
- Vajjon?
- Biztosan számítok rá. Nyomós oka lehet annak az O’Donoghan Patricknak, hogy rejtőzködjék. Ott lappanghat valamelyik kikötőben. Intézkedtem, hogy a rendőrség ott nyomozza őt.
A doktor nagyon jelentős hangsúlyozással mondotta ezeket a szavakat, mert észrevette, hogy az ő sajátságos viselkedésű látogatója kissé izgatottan hallgatja, bár erőlködik, hogy érdeklődését leplezze.
- Nos hát, doktor, bármilyen nagyon bizakodik is abban, hogy O’Donoghan Patrickot előkeríti, tudja meg, hogy minden fáradsága kárba vész, mert O’Donoghan Patrick meghalt.
A doktort megrendítette ez a váratlan hír, de azért uralkodott magán, még a szemöldöke sem rándúlt meg.
- Az ám, O’Donoghan Patrick meghalt, s ott pihen a tenger fenekén. A véletlen úgy akarta, hogy ez a titokzatos multú ember ezelőtt három évvel az én hajómra, az Albatrosra kerűlt, árboczőrnek fogadtam fel. Nemsokára, midőn épen Madeira környékén jártunk, O’Donoghan Patrick a tengerbe esett. Én rögtön megállíttattam a hajót, a mentőcsolnakokat lebocsáttattam, kerestük, kihúztuk, de hiába élesztgettük. O’Donoghan Patrick halott volt már. Visszadobtuk a hullát a tengerbe. Az esetről természetesen jegyzőkönyvet vétettem fel. Itt van a jegyzőkönyv hiteles másolata; azt is elhoztam.
Tudor Brown elővett a zsebéből egy összehajtogatott írást, s átadta a doktornak.
A doktor elolvasta, jól megvizsgálta. El kellett ismernie, hogy hiteles másolat volt. Mindazonáltal szokott udvariasságával így szólott az idegenhez:
- Szabad valamit kérdeznem öntől?
- Csak rajta!
- Miért gondoskodott ennek az okmánynak hitelesítéséről? S miért tartotta szükségesnek, hogy azt elhozza hozzám?
- Először is azért, hogy állításom igazságában senki se kételkedhessék, másodszor azért, hogy a hirdetésben olvasott kívánságának teljesen megfeleljek: O’Donoghan Patrick meghalt, s így sem róla más, sem ő magáról egyéb felvilágosítást nem adhat. Ez csak érthető dolog...
- Az Albatros-sal van itt Tudor Brown úr? - kérdé a doktor.
- Azzal.
- Van a hajón egy-két matróz, a ki O’Donoghan Patrickot ismerte.
- Nem egy, de többen is vannak.
- Beszélhetnék velök?
- Csak tessék! - Eljön velem rögtön a hajóra?
- Ha megengedi.
- Hogyne engedném meg.
A doktor csengetett; az inas behozta a bundáját, a kalapját. Tudor Brownnal együtt ment el hazúlról. Öt percz múlva az Albatros fedélzetén voltak.
Ekkor az «Albatros» tulajdonosa megszólított egy matrózot:
- Hé, Ward, ez az úr szeretne önnel O’Donoghan Patrick-ról beszélni!
- O’Donoghan Patrickról? - felelé a matróz, nyugodjék békével! Elég bajunk volt vele, mikor kihalásztuk a tengerből valahol Madeira környékén.
- Ismerte őt régebb idő óta? - kérdé a doktor.
- Azt a kötélrántót? - Úgy másfél év óta. - Ha jól emlékszem, Zanzibarban kerültünk össze először. Igaz-e, hé, Duff Tamás?
- Alighanem, Ward úr - felelé egy ifjú matróz. - Az az O’Donoghan Patrick úgy-e, a ki a tengerbe fúlt Madeira környékén?
Schwaryencrona doktornak nem volt oka arra, hogy kételkedjék. A matrózok arcza nyilt és becsületes volt, szavaik megerősítették Tudor Brown állítását.
Megköszönte Tudor Brown szívességét, s meghívta őt ebédre, a ki fel és alá járt a hajó fedélzetén s fütyörészett.
A hajó tulajdonosa egészen kurtán azt mondá:
- Szó sincs róla, hogy elmenjek... sohasem ebédelek a városban.
Ezzel aztán elváltak egymástól. A doktor sietett Bredejordhoz, elmondott neki mindent, majd Erikkel közölte a sajátságos kalandot, s elhatározták, hogy együtt még egyszer elmennek az Albatros-ra...
Csakhogy az Albatros-nak délután már csak hült helyét találták:
Bredejord éppenséggel nem hitte, hogy Tudor Brownnak igaza van. Az egész dolog fölötte gyanús volt neki. Nem is halogatta sokáig, utána járt a stockholmi és edinburgi tengerészeti hivatalnál; s megtudta, hogy Tudor Brownnak még a nevét sem ismerik.
Egyébként a hirlapi hirdetéseknek sem volt semmi eredménye. E szerint O’Donoghan Patrick megtalálásáról szó sem lehetett, vagyis Erik származásának titkát még mindig sűrű homály borította. Ebben akár volt inyökre, akár nem, meg kellett nyugodniok.
Így hát Erik őszszel a doktor kívánságára beiratkozott az upsalai egyetem orvostanhallgatói közé. Pedig titkon még mindig arra vágyott, hogy letegye a hajóskapitányi vizsgálatot.
Volt még valami egyéb oka is ennek az ő utazási vágyának. Nem szólott róla senkinek, de annál inkább bántotta a lelkét. Kajsa kisasszony bántó viselkedése volt ez vele szemben. Erik a világ minden kincseért sem panaszolta volna el szíve keserűségét a derék doktornak.
Erik most is, hét évi egy fedél alatt való tartózkodás után olyan szemmel nézett a «kis tündér»-re; mint az első nap, mikor a doktor házába került. Őt tartotta a báj és eleganczia megtestesülésének.
Végtelenűl bámulta, s mindent elkövetett, hogy vonzalmát megnyerje. Barátja szeretett volna lenni, de Kajsa mindig csak «jött-ment»-nek tekintette Eriket. Irígy szemmel nézte, hogy nemcsak a doktornak, hanem a ház két érdemes barátjának is csakhamar szemefénye lett, s őt csakhamar kiszorította a szivükből. Féltékeny volt a «kis tündér» módfelett. Legkivált pedig azt nem tudta Eriknek soha megbocsátani, hogy elvégre mégis csak közönséges halász-fiú, vagyis paraszt. Olybá tekintette őt, mint az előkelő Schwaryencrona-ház szégyenfoltját, ki miatt Kajsának a «társaság»-ban pirulnia kell.
Hát aztán mikor azt is megtudta, hogy Erik tulajdonképpen - talált gyermek. Ez egyszerűen borzasztó dolog volt Kajsa kisasszonyra nézve: ennél becstelenebb dolgot nem is tudott képzelni. A talált gyermek Kajsa kisasszony szerint az emberi társadalom legalábbvaló söpredéke - a kutya és macska után következik. Minden pillantása elárúlta ezt az ő mélységes megvetését. Ha Erik megszólította, ajkát kicsinylőleg bigygyesztve, hallgatott. Még csak feleletre sem méltatta. Ha társaság gyűlt össze a doktor házánál, Kajsa semmi áron sem akart Erikkel tánczolni. Az asztalnál egy árva szóra sem méltatta, olybá vette, mintha nem is léteznék. Minden módot és alkalmat felhasznált arra, hogy megalázza Eriket.
És a szegény ifjúnak mindezt szó nélkül kellett eltűrnie.
Nem tudta megérteni, hogy miért rójja fel neki bűnül Kajsa, hogy szüleit nem ismeri. Hát tehet-e ő arról? Egyszer odament hozzá, hogy felvilágosítsa őt igazságtalan, embertelen viselkedéséről, de Kajsa kisasszony feleletre sem méltatta, sőt meg sem hallgatta. Minél inkább felserdűltek, annál tátongóbb lőn közöttük az űr. Kajsát tizennyolcz éves korában elvitték a bálokba, nagy leány volt. Tömjéneztek neki, hódoltak a szépségének, mert hát a dúsgazdag Schwaryencrona egyetlen örökösének tartották.
Erik könyveihez menekűlt... Kalandos vágyak támadtak a szívében, szeretett volna elmenni messze... messze...
Majd égő vágygyal feküdt neki tanulmányainak, s azt akarta, hogy eszével és tudásával magas polczra küzdje fel magát, kényszerítse a világot arra, hogy előtte mindenki tisztelettel hajtson fejet.
El, el kell abból a házból minél előbb mennie, hol minden nap új, meg új megaláztatást kell tűrnie. Hanem a doktornak minderről tudomása sem volt.
Mikor az upsalai egyetemre beiratkozott, akkor már készen volt a terve: a legelőször kínálkozó alkalmat megragadja és tengerész lesz.

TIZENEGYEDIK FEJEZET.
A «Végá»-ról írják nekünk...
1878-ik év deczember havában történt. Erik húsz éves lett, s épen az első szigorlat előtt állott. Svédország, sőt mondhatni az egész tudós világ figyelme ekkor Nordenskiold észak-sarki expedicziójára irányult. A nagyhírű tudós utazónak hosszas tanulmány és előkészület után az volt a czélja, hogy az Atlanti és a Csendes-tenger között az észak-nyugati tengeri utat fedezi fel, melyet három századon át hiába kerestek.
A svéd kormány a híres-nevezetes Nordenskioldot bizta meg ezzel a nagy feladattal. Jó belátása szerint szervezze az expedicziót; álljon minden rendelkezésére, a mire szüksége van.
Nordenskiold 1878 július 21-ikén indult el a «Végá»-n a tromsoëi kikötőből, hogy Észak-Oroszország és Szibéria partvidékét érintve a Behring-szorosba jusson. A hajó kapitánya Palonders svéd tengerésztiszt volt, számos természettudós, geológus, orvos és csillagász csatlakozott Nordenskioldhoz. A hajó, melyen elindultak, kitünő gyártmány volt, bőségesen felszerelték mindennel, a mi az észak-sarki utazásoknál szükséges. Nordenskiold bizton remélte, hogy augusztusban már a Behring-szorosnál lesz.
Norvégiának legészakibb kikötőjéből indultak el; július 29-ikén Novoja-Szemljába érkeztek; augusztus elsején a Kara-tengerre, 6-ikán Jenize öblébe, 9-ikén a Tselynskin-fokig. Egy kábeltávirat, mely október 16-ikáról keltezve érkezett a «Végá»-ról, jelentette a világnak, hogy Nordenskiold expedicziójának első fele eredményes volt.
Elképzelhetjük, hogy Nordenskiold svédországi barátai és tisztelői minő izgatottsággal vártak minden tudósítást. Az első ilyen tudósítás csak deczemberben érkezett meg. Hja, a szibériai posta nem oly gyors, mint a villamos drót. Nordenskiold Irkutskban tette postára a levelet, s teljes tiz hét kellett arra, hogy Stockholmba érkezzék.
A svéd lapok legelőkelőbbje a deczember 5-iki számában közölte Nordenskiold első tudósítását.
Ennek a napnak a reggelén Bredejord nagy hévvel olvasgatta a négy nagy hasábra terjedő közleményt, midőn hirtelen felugrott, még egyszer figyelmesen elolvasta azt a részt... Aztán magára rántotta a bundáját s mint a forgószél rohant Schwaryencronához.
- Olvastad a «Véga» tudósítását? - kiáltá nagy tűzzel az ebédlő ajtaját hatalmasan becsapva. A doktor és Kajsa épen reggeliztek.
- Csak megkezdettem, majd reggeli után elolvasom.
- Micsoda, te még nem tudod, hogy mit ir Nordenskiold, ... hogy mit ir... - kiáltá a jeles ügyvéd nagy léhhel-péhhel.
- Nem - felelé nyugodtan Schwaryencrona doktor.
- No hát hallgass ide, most mindjárt... elolvasom neked:
«Július 30 és 31-ike. Bementünk a Jogoröbölbe, s partra szállottunk Chaborovo nevű szamojéd faluban. Egy szamojéd halásztól két gyönyörű lazaczot vettünk. Mikor a halász a hajóból kiszállott, véletlenűl beleesett a vízbe. Nagy ügygyel-bajjal kihúztuk; hatalmasan dörzsölni kezdettük hóval... Nagy bámulatunkra láttuk, hogy tulajdonképpen nem is szamojéd, hanem európai. Haja rőt, orra belapult, a mellén, éppen a szíve táján ez a név van tettoválva: O’Donoghan Patrick, Cynthia...»
Schwaryencrona doktor felkiáltott:
- Hallgasd csak tovább! - folytatá Bredejord.
«Nagysokára eszméletre térítettük őt. Itt tartjuk őt a«Végá»-n. Láza van és félre beszél.
Augusztus 3. A chaborovoi halász egészen jól érezi magát. Nagyon csodálkozott, mikor megtudta, hogy a «Véga» fedélzetén van; az a szándékunk vele, hogy magunknál tartjuk és tolmácsnak használjuk. Angolul olyanformán beszél, mint a yankee-ek, azt vallja magáról, hogy skót, s hogy őt nem O’Donoghan Patricknak, hanem Johnny Bowlesnek hívják. Novoja-Semlaji orosz halászokkal jött a szamojédek földjére, s már tizenkét éve, hogy köztük megtelepedett. Az az O’Donoghan Patrick, kinek a neve a mellén tettoválva van, állítása szerint, egyik barátjának a neve, a ki már nagyon régen meghalt»...
- Megvan, ez bizonyára a mi emberünk! - kiáltott fel izgatottan a doktor.
- No úgy-e, hogy jól sejtettem, mikor a te titkos látogatód meséjét hazugságnak mondottam, mondá Bredejord. - Eltagadta, hogy O’Donoghan Patricknak hívják s newyorki szállásadójának a nevét vette fel.
A két jó barát hosszasan eltünődött.
- Hogy ejtsük módját a vele való találkozásnak? - kérdé végre a doktor.
- A bizony egy kicsit nehéz dolog - felelte Bredejord. - Elvégre is jó tudnunk, hogy O’Donoghan Patrick él, s hogy hol van jelenleg. Hátha mindvégig a hajón marad s Nordenskiolddal visszatér, s itt Stockholmban lesz alkalmunk vele találkozni. Vagy egyebütt találkozhatunk majd vele. Novaja-Semljában gyakran járnak svéd hajók, no meg a svéd kormánynak is szándéka Nordenskiold expedicziójának a támogatására hajót küldeni a Jenize öblébe.
Ennek a kérdésnek tüzes vitatásába kezdett a két jó barát, midőn hirtelen és egészen váratlanúl Erik megérkezett Upsalából. Ő is olvasta a «Végá»-ról küldött tudósítást, s rögtön hazasietett. Nagyon izgatott és nyugtalan volt.
- Tudják önök, hogy mitől félek én? - mondá a doktornak és Bredejordnak... - attól félek, hátha valami szerencsétlenség történt a «Végá»-val... Gondolják csak meg, ma deczember 5-ike van. Nemde Nordenskiold azt mondta volt, hogy október elején már a Behring-szorosban lesz... Ha ez a reménye beteljesült volna, ő már rég Japán vagy a Péter-Pál-szigetek körül lehetne, vagy a Csendes-oczeán valamelyik szigetéről kaptuk volna tudósítását. Irkutskból küldött távirata és levele szeptember 7-ikéről vannak keltezve... s azóta három hónap telt el, a nélkül, hogy az expediczió sorsáról valami hír érkezett volna. Kérdés, vajjon elérkezett-e a Behring-szorosba... Avagy valami baj történt? A következtetés elég szomorú, de nem valószínűtlen.
- Nos mit kellene tennünk? - kérdé aggódva a doktor.
- Csak azt tudom, hogy én olyan sokáig nem várhatok. Nekem okvetetlenül látnom kell O’Donoghan Patrickot... Mindenáron látnom kell!
- De ha nem lehet! Bele kell nyugodnunk a megváltozhatatlanba.
- Talán még sem... Hátha elindulnék, hogy O’Donoghan Patrickot felkeressem... Szibériában partra szállanék, mindenütt tudakozódnám felőle, avagy a «Végá»-ról... Hogy hol jár, nem szenvedett-e hajótörést?... Hátha reá bukkannék Nordenskioldra és - O’Donoghan Patrickra?
- Most, tél derekán?
- Hát aztán? Szibériában és a sarkvidéken pompás szánút van.
- Csakhogy mire te oda érnél, már nem találnál szánutat... Addig nyár lenne.
- Igaz - felelé Erik, ez az érv szeget ütött a fejébe. Gondolataiba mélyedve sokáig hallgatott.
- Mindegy... Nordenskioldot fel kell keresni, őt és - O’Donoghan Patrickot. Ha addig élek is, felkeresem őket.
Irt névtelenűl egy czikket a stockholmi ujságban, s részletesen kifejtette, hogy Svédországnak kötelessége Nordenskioldot felkerestetni... hadd tudják: él-e vagy a jéghegyek közé szorult hajójával.
Nordenskiold expedicziója annyira szívén feküdt a svédeknek, hogy ez a czikk roppant feltünést keltett. Országszerte erről beszéltek. Minden ujság szóvá tette. A tudós világ, a kereskedők, a hajógyárosok - s íme, csakhamar közkivánattá vált, hogy Nordenskiold felkeresésére ujabb expedicziót kell útnak indítani. Egy gazdag hajógyáros ajánlkozott, hogy a saját költségén felszerel egy hajót, mélynek Nordenskiold legyen a neve.
A lelkesedés napról-napra növekedett, mindennap vártak tudósítást a «Végá»-ról, s hogy az nem érkezett, az expediczió lázasan szervezkedett. A költségek fedezésére gyüjtést indítottak meg. Az első aláírók Schwaryencrona doktor és Bredejord ügyvéd volt. Egyik is; másik is tiz ezer koronát irt alá. Bizottság alakult, melynek titkárává Eriket választották meg.
Egyébiránt a vállalat mozgató szelleme Erik volt. Az ő lángoló buzgalma, szakértelme, előzékeny, kedves modora mindenkit megnyert, s hova-tovább súlya lett minden szavának. Elejétől kezdve elárulta abbeli vágyát, hogy az expediczióban ő maga is részt akar venni... mindegy neki, ha egyszerű matrózként csatlakozik is az expediczióhoz, csak ott legyen. Éjjel-nappal dolgozott az előkészületi munkálatokon; az expediczió szervezésének valósággal ő volt a középpontja.
Elhatározták, hogy a Nordenskiold mellé még egy gőzös csatlakozzék, olyan fajta, mint a «Véga», mert az északi expedíczióknál fontos dolog, hogy ne csak a szelek jóakaró támogatására szoruljon a hajó, hanem esetleg szél ellenében mozoghasson; továbbá azért is szükség volt erre a gőzhajóra, hogy több irányban kutathassák a nyilt tengeren a «Végá»-t.
A bizottságnak számos gőzöst ajánlottak fel megvételre. A választás egy nemrégiben elkészült ötszáznegyven tonnás gőzösre esett, mely a követelményeknek minden tekintetben megfelelt. Tizennyolcz ember elég volt a hajó vezetésére. Nyolczvan lóerejű gőzgép hajtotta, teljes árboczfelszerelése volt, s így vitorla meg gőz egyaránt szolgálatára állottak. A hajó feneke nagyon tágas volt, hogy nagy mennyiségű kőszenet rakhassanak fel; továbbá törzsét aczél-lemezek borították, hogy a jégtáblák egykönnyen ne árthassanak neki.
Ezt a gőzöst megvette a bizottság s elkeresztelte Alaskának, mintegy nevével jelezvén a czélt, hova majdan meg kell érkeznie, hogy Nordenskiold «Végá»-ját megtalálja: t. i. Alaska szigetére, mely a Behring-szoros közelében van.
Erik sokáig töprengett azon, hogy a két hajó közül, melyikre szálljon: a «Nordenskiold» vagy az Alaská-ra, végül is ez utóbbit választotta.
Így okoskodott:
- A «Nordenskiold» azt az utat követi, melyen a «Véga» ment. Kérdés, vajjon olyan szerencsés lesz-e, mint a «Véga» volt útjának első felében. No meg nincs is úgy felszerelve, hogy a sarkvidék veszélyeit leküzdhetné, ha esetleg jéghegyek közé szorúl, s ott hónapokig kell vesztegelnie.
Erik nemcsak Nordenskioldot kereste, hanem O’Donoghan Patrickot is, már pedig ennek hamar kell megtörténnie, nem szabad visszariadni semmi akadálytól.
Az Alaska legénységét úgy választották meg, hogy a jégsivatagon akár szán-utaktól se riadjanak vissza, a legdermesztőbb fagyot is kiállják.
Gondoskodtak meleg ruhákról, a matrózok izlandi meg grönlandi halászokból kerültek ki. Kapitánya egy svéd tengerésztiszt volt, Marilosnak hívták, melléje Eriket választották meg első tisztnek, nemcsak azért, mert az expediczió szervezésében páratlan buzgóságot fejtett ki, hanem azért is, mert hajóskapitányi diplomája révén erre jogot tarthatott. A második meg harmadik tiszti állást két kipróbált tengerészszel töltötték be: Boslwitz és Kjellquist volt a nevök.
Az Alaska nem volt hijával semminek, a mi a sarkvidéki utaknál szükséges. A skorbutellenes szerek nagy bőségben valának a hajón; gondoskodtak olyan készülékről, mely egyenlő hőmérsékű meleget fejleszt; a főárboczon egy le és fel mozgatható megfigyelő állomáskát készítettek, amolyan kosárfélét, melyben egy ember elhelyezkedhetett, s a jéghegyeket nézhette, hogy a kellő időben jelt adván, a hajó kikerülhesse. Ugyanitt Erik javaslatára hatalmas villamos fény-lámpát helyeztek el, mely az Alaska útját éjjel megvilágította. Továbbá szánokat, grönlandi kutyákat, hó-talpakat szereztek be. Négy Gattling-féle ágyú volt a hajón, harmincz ismétlő puska és jó csomó lőszer meg golyó.
Minden készen volt már, midőn egy napon Hersebom gazda és Ottó Klaaszszal, a hatalmas grönlandi kutyával Stockholmba érkeztek. Kérték, hogy vegyék fel őket is az Alaskára matrózokul. Erik megirta nekik, hogy minő fontos érdek készteti őt erre az útra. Ők is osztozni akartak vele minden veszélyben. A doktor és Bredejord segítségével csakugyan felvették őket s a kutyának is helye akadt az Alaskán.
1879 február 1-én útrakészen állott az Alaska. Öt hónap mulva - úgy számították - tehát junius vége felé a Behring-szoroshoz érkezhetnek. Az út iránya, melyet megállapítottak, a következő lesz: Középtenger-Szuezi-csatorna-Indiai óczeán-Chinai tenger. Alkalmas kikötőkben megállapodnak, az elhasznált szenet új rakománnyal pótolják; s ha valamit megtudnak a «Véga» sorsáról, megsürgönyzik Stockholmba.
Az ám, csakhogy a költségek már mind felemésztették az összegyült pénzt. A bizottság tehát újabb felhívást intézett a közönséghez.
Február 2-án két pénzes levél érkezett. Az egyiket Malárius, a noroë községi iskola tanítója s a botanikai társulat tagja küldötte. Száz korona volt benne. Egyuttal kéri a bizottságot, hogy vegyék fel őt is az Alaska fedélzetére, mint botanikust.
A másik levélben huszonötezer koronáról szóló bankutalvány volt s ez a néhány sor:
«Az Alaska czéljaira.
Küldi Tudor Brown, azzal a föltétellel, hogy utasképen ő is felvétessék az Alaska fedélzetére.»

TIZENKETTEDIK FEJEZET.
Váratlan utasok.
Másnap Malárius is megérkezett Stockholmba.
Jelentkezett az expedicziót rendező bizottságnál, s kérte, hogy vegyék őt is fel az Alaskára. Az egyszerű falusi tanítónak, mint botanikusnak kiváló hire volt a tudományos világban s így kérését szivesen teljesítették. Bezzeg másként állott a dolog a huszonötezer koronát küldő Tudor Brownnal.
Schwaryencrona doktor és Bredejord ügyvéd hevesen ellenezték, hogy Tudor Brownot, mint utast felvegyék az Alaskára. A dolog egy kissé kényes volt; először is nehéz vala oly tekintélyes összeget visszautasítani, másodszor még nehezebb lett volna okát adni annak, hogy kivánságát nem teljesítik. Igaz ugyan, hogy a doktor és Bredejord felhozhatták érvül Tudor Brown ellen az O’Donoghan esetét, kiről azt mondta, hogy meghalt, pedig él, de hát vajjon be lehetett-e ezt bizonyítani? Hátha ő is azért akart velök együtt útra kelni, hogy megbizonyosodjék a felől: vajjon csakugyan él-e O’Donoghan Patrick?
Szóval nagyon élénk vita fejlődött ki ebben az ügyben a bizottság ülésén, s végre elhatározták, hogy Tudor Brown kérését teljesíteni fogják. Schwaryencrona és Bredejord is beleegyeztek abban a reményben, hogy módjuk lesz ezzel a különös emberrel közelebbről is megismerkedni. Mert azt talán mondanunk sem kell, hogy az érdemes doktor és a jeles ügyvéd már eleve elhatározták, hogy Eriket követni fogják. Elvégre is érdekes út, rájuk nézve meg annál érdekesebb, mert azzal a bizonyos O’Donoghan Patrickkal is találkozhatnak, s az évek óta keresett titok kulcsa a kezökben lesz.
Stockholmban most már mindenki csak arra volt kiváncsi: vajjon Hochstedt tanár úr mikor jelenti ki, hogy ő is csatlakozik barátjaihoz. Mert azt csaknem lehetetlenségnek tartották, hogy a kiváló professzor elszakadjon annyi időre testi-lelki jó barátaitól. Hochstedt sokáig fontolgatta: menjen, maradjon-e? Az út mindenesetre érdekes tudományos szempontból, viszont nehéz és fáradságos; jó lenne elmenni, de mégis tanácsosabb otthon maradni... Addig hányta-vetette a dolgot, míg szépen otthon maradt. Az elindulás napját február 10-ikére tűzték ki. Erik 9-ikére várta Malárius mestert, jól esett szivének, midőn látta, hogy a derék öreggel Kata asszony és Vanda is eljöttek Stockholmba. Azért jöttek, hogy Eriktől elbúcsúzzanak. Egy korcsmában szállottak meg, de a doktor hallani sem akart erről, beszállásolta őket erőnek erejével magához. Kajsa kisasszony szörnyen fintorgatta az orrát, hogy ilyen közönséges vendégeket kellett fogadnia.
Vanda gyönyörű egy leánynyá fejlődött ez alatt a hét esztendő alatt. Bergenben letette a tanárnői vizsgálatot, s meg volt a képesítése ahhoz, hogy akármelyik középiskolánál tanári állást foglalhasson el. Hanem azért ott maradt édesanyja mellett Noroëben, s távolléte alatt helyettesítette Malárius mestert. Belső értéke daczára szerény volt, csodálatos báj ömlött el ezen a fiatal leányon; első tekintetre megnyerte mindenkinek a tiszteletét és szeretetét. Ha komoly tudományos dologról volt szó, nyugodtan és okosan szólott hozzá, nem kérkedett azzal, a mit tudott. Olyan volt, mint egy bájos virág, mely észrevétlenül nyílt a fjordok szélén, az okos, bölcs tanító gondjai alatt.
A doktor házánál utóljára gyült össze a társaság. Búcsúeste volt. Schwaryencrona, Bredejord és Hochstedt kártyáztak, Malárius, a ki szintén ért a nemes Whist-játékhoz, melléjük ült és nézte.
Kajsa kisasszonyt a «vegyes társaság» szörnyűképen lehangolta. A doktor felszólítására a zongora mellé ült ugyan, de nem nagy kedvvel játszott. Vanda gyönyörű éneke mindenkinek a szívét meghatotta, egy ó-skandináv népdalt énekelt el. Végül puncsot hordottak körül. Szives szeretettel kocczintottak, hiszen búcsúpohár volt. Erik szomorú szívvel vette észre, hogy Kajsa még ez alkalommal sem akar vele kocczintani. 
- Nem kiván énnekem még szerencsés utat sem, Kajsa? - kérdé halkan.
- Miért kivánna az ember olyasmit, a mit úgy sem remél - felelé szárazon a kisasszony.
Másnap egész Stockholm künn volt a kikötőben. Csak Tudor Brown hiányzott. Mióta a pénzt meg a levelet küldötte, nem mutatkozott.
Az Alaska elindulásának az idejét tiz órára állapították meg. Marilos intett, hogy jelezzék a hajó indulását.
- Isten veled, Erik! - mondá Vanda nehéz szívvel, s nyakába borult az ifjúnak.
- Isten vezéreljen utadon, édes fiam - rebegé Kata asszony, és szívéhez szorítá Eriket. 
- Ön, Kajsa, el sem búcsúzik tőlem? - kérdé fájdalmas szívvel Erik a leány felé közeledve, hogy őt is megölelje.
- Kivánom, hogy az orra ne fagyjon le, s hogy feltalálja szüleit, s megtudja, hogy ön tulajdonképpen herczeg-fiú - viszonzá Kajsa gúnyos mosolylyal.
- Akkor talán egy kissé jó szemmel nézne reám ön is, nemde? - felelé keserűségét mosolylyal leplezve Erik. Pedig szegénynek úgy a szivébe nyilaltak a gúnyos szavak. 
- Talán?... - ez volt az utolsó szava; nagybátyjához fordult a gőgös teremtés, s ott hagyta Eriket a faképnél.
Az otthon maradók a második harang szóra siettek le a hajóról, s ebben a nagy sürgésforgásban észre se vette senki Tudor Brownot, a ki az utolsó pillanatban érkezett meg.
A kapitányhoz sietett s követelte tőle a kabinját.
A gőzsíp átható füttye reszkettette meg a levegőt, a kürtőből hatalmas füstoszlop gomolygott ki, s az Alaska méltósággal teljesen indult ki a stockholmi kikötőből.
Ezer meg ezer ember szerencsekivánata zúgott fel a parton, kendőket lobogtattak, kalapjaikkal intettek búcsút.
Erik a kormányhidon állott s vezette a manővert.
A doktor és Bredejord a fedélzet korlátjához támaszkodva, búcsút intettek Kajsának és Vandának, Maláriussal, szegénnyel már forgott a világ, besietett a kabinjába s végig terült az ágyán.
Tudor Brown megérkezéséről a kapitányon kívül senkinek sem volt tudomása.
Schwaryencrona doktor nagyon elcsodálkozott, midőn hátrafordulva megpillantotta őt. Ugyanaz a hideg, bizalmatlan arcz, ugyanolyan parasztos viselkedés, zsebredugván kezét így szólott hozzá:
- Szép időnk van.
Ennyi volt az egész, ez volt a köszönése.
A doktor csak nézett reá, várta, hogy mond még valamit, hogy aztán hiába várt, ő kezdette meg a beszélgetést.
- No hát, uram, úgy látszik, hogy O’Donoghan Patrick még sem halt meg, a mint némelyek mondták?...
- Majd meglátjuk! Ezért szottyant kedvem erre az utacskára.
Ezzel aztán hátat fordított a doktor úrnak és fütyörészve tovább ment.
Erik és Bredejord roppant érdeklődéssel hallgatták ezt a rövid párbeszédet. Rájuk nézve Tudor Brown új ember volt. Nagy figyelemmel kezdették őt tanulmányozni, sokkal nagyobb figyelemmel, mint a doktor. Észrevették, hogy Tudor Brown erőltetett közönyössége daczára lopva egy-egy pillantást vetett rájok, mintha a hatást leste volna, a mit szavai tesznek rájok. Mihelyt Tudor Brown lement a kabinjába, a jó barátok összetanakodtak.
Vajjon mi lehetett a czélja Tudor Brownnak, mikor O’Donoghan Patricknak holt hirét költötte? És mi indíthatta őt arra, hogy az Alaskára felkéredzkedjék? Ki tudna ezekre a kérdésekre felelni. Annyit azonban sejthetnek, hogy mindkét körülmény fontos. A mellett szólanak, hogy Tudor Brownnak van tudomása a Cynthia meg a bójéra kötött bölcsős gyermek sorsáról. Nekik feltétlenül találkozniok kell O’Donoghan Patrickkal; az ám, de ime hivatlanul és váratlanul eljön az az ember, a ki O’Donoghan Patrick halálát igyekezett bebizonyítani. Nyilvánvaló, hogy őt nem az igazságérzet vezéreli, hanem valami titkos érdek. Mindaz, a mit eddig Tudor Brownról hallottak, megerősíti ebbeli hiedelmöket.
Tudor Brown bizonyára be van avatva abba a titokba, melynek fölfedezését O’Donoghan Patricktól várják. Vajjon, ha így áll a dolog, örvendeniök, vagy inkább nyugtalankodniok kell a miatt, hogy Tudor Brown velök együtt az Alaska fedélzetén van? Bredejord inkább örvendetesnek, a doktor inkább aggasztónak mondotta.
Erik hallgatott. Nem merte elmondani, hogy minő különös érzelmeket keltett föl benne ennek a titokzatos embernek a látása.
Undor, gyülölet - emésztő gyülölet szállotta meg... Szeretett volna reá rohanni, torkon ragadni és beledobni a tengerbe. Az a gondolat, hogy Tudor Brown is egyik okozója lehetett az ő szerencsétlen sorsának, mindinkább meggyőződéssé izmosult lelkében. Ha tőle függött volna, semmiesetre sem engedte volna meg, hogy az Alaskára felszálljon.
Hogy miként viselkedjenek vele szemben? E tekintetben megoszlottak a vélemények. A doktor azt ajánlotta, hogy legyenek előzékenyek, szivesek, hátha közlékenynyé tehetik. Bredejord és Erik azt mondták, hogy ne vegyék Tudor Brownt számba se, éreztessék vele megvetésüket.
Eközben ebédre hivta őket a hajó harangja. Bredejord és Schwaryencrona a hajóskapitány asztalához siettek. Tudor Brown már ott ült, kobakján a sapka, durva paraszt módjára épen nem törődött a szomszédjaival. Ez a határtalan faragatlanság általános megbotránkozást keltett. Belenyúlt a tálba, kikereste a legjobb falatokat, úgy evett és ivott, mint egy béres. A kapitány és doktor egyszer-kétszer kérdeztek tőle valamit. Még a fülét sem mozdította meg.
Mikor megtöltötte a hasát, rágyujtott, hátra veté úrmagát a székébe s ezeket a kérdéseket böffentette ki a kapitány felé:
- Mikor leszünk a Gibraltari-szorosban?
- Azt hiszem 19-én vagy 20-án.
Tudor Brown elővett egy zsebnaptárt és elgondolkozott.
- Hm, akkor 22-én Máltában, 25-én Alexandriában és a hónap végén Adenben lehetünk - dörmögé a fogai közt.
Azzal kapta magát, felkelt s a hajó hidjára ment, onnan nézett le a tengerbe.
- Jeles egy úri embert ültetett a hajónkra a bizottság - jegyzé meg a kapitány.
E pillanatban a hid lépcsője felől mérges kutyaugatás és káromkodás hallatszott. Mindenki oda szaladt. Ezt a nagy riadalmat Klaasz okozta, Hersebom gazda nagy grönlandi kutyája. A kutyának - úgy látszik - nem tetszett a Tudor Brown ábrázata, mert a mint egyszer-kétszer elhaladt mellette, morgott reá, s végül a lábának esett. Tudor Brown rögtön előrántott a zsebéből egy revolvert és leakarta nyomban lőni, csakhogy Ottó közbe ugrott s megakadályozta. Tudor Brown éktelen dühében vagy talán haragjában ki akarta tekerni a kutya nyakát. Hersebom tiltakozott ellene. A kapitány aztán igazságot tett. Tudor Brownt felszólította, hogy tegye el a revolvert, Hersebomnak pedig megparancsolta, hogy ezentúl tartsa lánczon a kutyát.
Lassankint mindenki megismerte Tudor Brown sajátságos, durva természetét. Az asztalnál számba se vették, szóra sem méltatták. Malárius is két nap múlva kiheverte a tengeri betegség nyavalyáját s azontúl a doktorral és Bredejorddal buzgón kártyázott. Eriket nagyon lefoglalta a szolgálat. A mi szabad ideje maradt, azt tanulmányainak szentelte.
Tizenhatodikán Hágába érkeztek. A rákövetkező éjjel mintegy tizenkét óráig Erik a kabinjában aludt. Hirtelen arra ébredt fel, hogy a hajó csavargőzöse megállott. Nem volt oka arra, hogy nyugtalankodjék, mert Kjellquisten volt az inspekcziós. Mindazonáltal felkelt, hogy utána nézzen a dolognak, már csak kiváncsiságból is.
A főgépész azt mondta, hogy a szivattyú tengelye eltört, azért kénytelenek voltak a vitorlákat felhuzatni.
A baj nem volt nagy. Elhatározták, hogy a legközelebbi kikötőben megállapodnak s a tengelyt megcsináltatják.
A kapitány beleegyezett. Ekkor Brest közelében járt a hajó. E nagy franczia kikötő felé vették tehát útjokat.

TIZENHARMADIK FEJEZET.
Menjünk délnyugatnak.
Másnap az Alaska horgonyt vetett a bresti kikötőben. A gép sérülése szerencsére nem volt nagyon jelentékeny. A gépészmérnök, kit oda hivtak, azt mondta, hogy három nap múlva rendben lesz minden. Az időt felhasználták arra, hogy kőszenet vegyenek. A késedelmet majd a Gibraltáron fogják kipótolni, ott nem állapodnak meg, hanem csak Málta szigetén. A hajón levők nem is aggódtak. Mindenki igyekezett úgy eltölteni az idejét, a mint neki tetszett.
A brestiek mihelyt megtudták, hogy az Alaska kötött ki, valóságos ünnepséget csaptak a svédek tiszteletére, mert jól tudták az ujságokból, hogy miért és hova mennek. Ünnepelték őket. A bresti tengerész-főnök, a város polgármestere, a révkapitány hivatalos látogatásukkal tisztelték meg Morilos kapitányt. Bankettet és tánczmulatságot rendeztek a bátor svéd utazók tiszteletére. Schwaryencrona és Malárius nevét Francziaországban is jól ismerték.
A préfetnél a svédek tiszteletére rendezett estélyen jelen volt egy komoly, csaknem szomorú arczú ősz franczia is. Durrieu volt, egykori nagykövet, a Földrajzi-Társaság jeles tagja, kinek kis-ázsiai és sudani utazásairól irt könyveit világszerte ismerik. Eriknek mindjárt első tekintetre feltünt a tiszteletreméltó szomorú arcza, nem tudta miért, hogy, de különös rokonszenvet érzett iránta. Mikor az ifjút bemutatták a tiszteletreméltó aggastyánnak, Erik lelkesedve beszélt a nagy tudós munkáiról, azokról a fölfedezésekről, a mit a földrajzi tudomány neki köszönhet. Az aggastyán jóindulattal, sőt szeretettel hallgatta az ifjú szavait, sőt szomorú arczát egy mosoly is deríté fel.
- Nincs ebben nekem olyan nagy érdemem, mint a világ hiszi - felelé komoly, szelid hangon - valami nagy, szivemen rágódó kín ösztökélt, hogy keljek útra, feledjem azt, a mi úgy fáj nekem. A véletlen egyben-másban kedvezett talán nekem; ennyi az egész...
A házigazda észrevette, hogy Durrieu s a svéd tengerésztiszt oly szivesen beszélgetnek egymással; gondoskodott, hogy az asztalnál is szomszédok legyenek. S valóban az érdemes aggastyán meg az ifjú mindvégig nagyon kedvesen beszélgettek egymással.
Mikor a fekete kávét hordozták körül, a svéd tengerésztiszthez egy kis termetű, élénk öreg jött, Kergoridec doktor volt, s udvariasan kérdezte tőle, hogy honnan való?... Erik csodálkozva nézett reá. Elmondta, hogy ő svéd, vagy igazabban norvég, családja Bergen tartományban lakik. Egyébiránt szeretné tudni, hogy miért kérdezte tőle ezt a doktor.
- A dolog nagyon természetes - felelé a franczia orvos - immár egy órája figyelem önt, s feltünt nekem, hogy arcza mennyire jellegzetes kelta tipus. Meg kell vallanom, hogy szenvedélyes etnográfus vagyok, s különösen a keltafajt tanulmányozom. S életemben most tapasztalom először, önnek az arczán, hogy a skandináv és kelta-faj között rokonvonások vannak. Nyilván volt hajdanában e két faj között érintkezés. Csak így fejthetem meg e sajátságos jelenséget.
Erik éppen meg akarta magyarázni a bresti tudósnak, hogy feltevése nagyon alapos, midőn Kergoridec orvos egy hölgyet pillantott meg, s hozzá sietett, hogy üdvözölje. Így hát annyiba maradt a társalgás.
Másnap, a mint Schwaryencrona doktorral sétált Brest utczáin, így szólott hozzá a doktor:
- Kedves fiam, ha eddig volt is valami kétségem a felől, hogy te kelta eredetű vagy, most már vége minden kétkedésnek. Nézd csak, a bretagneiak mind olyanok, mint te vagy. Már mondjon Bredejord bármit, neked keltának kell lenned! A te ereidben kelta-vér foly, Erik!
Erik szóba hozta, hogy mit mondott neki Kergoridec doktor az estélyen, s aznap Schwaryencrona egyébről sem beszélt, mint erről.
Tudor Brown is hivatalos volt a préfet estélyére, de a világért sem ment el. Mert hogy is lehetett volna tőle azt kivánni, hogy feketébe vágja magát, s levegye a fejéről a sapkát. Egész nap elcsatangolt a városban, s a mint Hersebom mondja, hét óra tájban visszatért a hajóra, s egyes egyedül ebédelt. Ebéd után bement a kapitány kabinjába, hogy megnézze a térképet. Nyolcz órakor pedig bezárkózott a kabinjába.
Másnap este öt órakor Tudor Brown beült egy csónakba, s partra szállott. Az Alaska fedélzetén levők mind jól tudták, hogy másnap felszedi a hajó a horgonyt s tovább folytatja az utat.
Tudor Brown a hajó elindulásakor nem volt az Alaskán. Mikor a kapitány az indulásra megadta a jelt, a kikötő felől egy csónak közeledett, még pedig nagyon gyorsan az Alaska felé. Mindenki azt hitte, hogy Tudor Brown siet vissza. Nem ő volt. A bresti csónak egy levelet hozott - Eriknek.
Durrieu, a volt nagykövet és a Földrajzi Társaság jeles tagja küldte a névjegyét; a melyen ez a néhány szó állott:
- Szerencsés utat!... A mielőbbi viszontlátásig!
Eriket a tiszteletre méltó tudósnak ez a rendkívüli figyelme erősen meghatotta. Könybe lábadt a szeme... Úgy tetszék neki, mintha ez a kedves föld, hol csak három napot töltött, az ő szülőföldje volna.
Eltette a franczia tudós névjegyét: Szentül hitte, hogy ez a néhány sor szerencsét hoz neki.
Két perczcel utóbb az Alaska elhagyta a bresti kikötőt.
Február 20-ika volt. A nap aranyszegélyzetű felhők mögé rejtőzött, lassankint beállott az éj. Sűrű sötétség borította az eget és a tengert. A hold feltünését csak tiz óra tájban várhatták. Erik a kormányhidon járkált alá és fel. Megkönnyebbült a szíve, mióta megtudta, hogy Tudor Brown nincs többé a hajón. Mintha gonosz szellemtől szabadult volna meg.
- Hátha Máltában vagy a Suezi-csatornában váratlanul ujra beállít hozzánk? - tünődék magában. 
Elvégre megtehetné, mert a míg az Alaska a nagy kerülőt megteszi a tengeren, ő vasuton hamarább oda juthat. No de legalább jelenleg nincs a hajón, nem kell gonosz, kellemetlen arczát látnia. Mindenki örömmel fogadta ezt a hírt.
Az éj nagyon sötét volt. Éjszak felől látszott a Szt. Máté-fok világítótornyának fénye. A kapitány nagy gonddal intézte a hajó járását. Veszélytől tartaniok épenséggel nem kellett. Az Alaska bal partjára vetődött a Seinszigeti világítótorony fénye. Éjszaknyugati szél fujt, s a hajó haladását előnyösen meggyorsította.
Midőn ebéd végeztével a kapitány és a többi urak a hajó hidjára léptek, így szólott a szolgálattevő matróz:
- Negyedóránkint tiz kábelnyi az út!
- Helyes! Jó lenne, ha ötven-hatvan napig igy haladhatnánk - jegyzé meg Schwaryencrona.
- Meghiszem azt - felelé a kapitány - nem kellene sok szenet fogyasztanunk, míg a Behring-szorosba érkezünk.
Azzal a kapitány lement a kabinjába s belemélyedt a térkép vizsgálatába. Hatalmas egy tengeri térkép volt az. Minden apró sziget, hegyfok, sekélyes hely, szirtes tájék a legaprólékosabb gonddal meg volt rajta jelölve. Az angol admiralhivatal készítette. Ebben meg lehetett bizni tökéletesen. Ezzel a térképpel és a delejtűvel akár egy gyermek is kormányozhatta volna a legnagyobb hajót is. Bizvást kikerülhet minden veszélyes utat.
A véletlen úgy akarta, hogy Marilos ezen a vidéken még sohasem járt. Inkább a partvidék hosszában igyekezett haladni. Egyelőre a Sein-szigetről feltünő fény volt az egyetlen pont, melyre támaszkodhatott. Mikor ez a fény elveszett az éjjeli homályban, a kapitány pontosan kijelölte a helyet a térképen, megállapította az útirányt, s azzal felment a fedélzetre, egy pillantást vetett a tengerre s megparancsolta, hogy huszonöt fokkal délnyugatra kell irányítani az Alaskát.
Erik állott a kormánykeréknél. A kapitány e rendeletének hallatára nagyon megütődött.
- Jól hallom? Csakugyan délnyugatra? - kérdé tisztelettel.
- Azt mondtam délnyugatra - ismétlé a kapitány kissé ridegen. - Talán nincs inyére önnek?
- Nos hát, ha kérdezi, kapitány, őszintén meg kell vallanom, hogy nem tetszik. Inkább szerettem volna, ha egyenesen nyugatnak veszszük az utat.
- Ugyan miért? Hogy még sűrűbben reánk szakadjon az éj?
Erik nem szólott többé egy szót sem. Megadta a kellő irányt. Végül is a kapitány tapasztalt tengerész volt, megbizhattak benne teljesen.
Alig hogy tovább haladt az új irányban a hajó, sajátságos hullámcsapások hallatszottak a tengerből; az Alaska majd jobb, majd bal oldalára hajlott. A doktor és Bredejord kezdették magukat furcsán érezni, siettek le a kabinjaikba. A kapitány is lement a fedélzetről. Alig hogy belépett kabinjába, Erik lépett be hozzá:
- Kapitány, gyanus recsegést hallottam a bal oldalon! Mintha szirtekhez csapódó hullámok lettek volna. Lelkiismeretem parancsolja, hogy jelentsem önnek: aligha jó uton haladunk!
- Uram, ön túlságosan makacs az aggoskodásában - rivallt rá csaknem durván a kapitány. - Nézzen ide, micsoda veszélytől kellene tartanunk?
S reá mutatott ujjával a térképre. A Sein-szigettől alig lehetünk három, legfeljebb négyezer kábelnyire. Nos, van itt valami szirt-vidék jelölve?
A térkép nem mutatott semmi aggasztót. A kapitánynak nyilván igaza lehetett. S lám, Erik mégis valami veszedelmet sejtett. Azok a hullámcsapások, melyeket balfelől hallott, nagyon gyanusak voltak. Sehogysem hagytak neki békét. Mintha emlékezett volna, hogy olvasott valamit erről a szirtes, sekélyes tengerrészről. De hát az angol térkép megczáfolta őt. Annak csak hitelesnek kell lennie. Tisztelgett a kapitánynak s távozott.
Vissza se ért a hidra, midőn zavart kiáltozást hallott a fedélzeten:
- Zátonyra jutottunk! Zátonyra jutottunk!
A gőzsíp bántó ijedelmet keltő hangja hasította ketté a levegőt. A fedélzet megtelt remegő alakokkal; ide s tova kapkodott mindenki, a mint ez már a veszély pillanatában szokott történni.
A kapitány hanyatt-homlok rohant fel a lépcsőkön. E pillanatban irtózatos recsegés-ropogás hallatszott, mintha az Alaska darabokra tört volna. Aztán halálos csend állott be, az Alaska megfeneklett.
Marilos kapitány arcza olyan volt, mint a halál. Leirhatatlan félelem szállotta meg a fedélzeten levőket. A matrózok a csónakok leeresztésén fáradoztak, a zátonyra jutott hajó törzsét minden oldalról haragosan csapkodták a hullámok.
Erik a padló korlátjához kapaszkodva lehajolt, hogy lássa, minő veszély érte az Alaskát.
- Uram, beszéljen hát, mi történt? - kiáltott rá izgatottan a kapitány.
- Az történt, kapitány, hogy az ön parancsára dél-nyugatnak tartottunk és a hajó zátonyra jutott - felelé Erik.
A kapitány egy árva szóval sem tudott erre felelni. Mit is mondhatott volna? Megfordult és kabinjába sietett.
A veszély, mely az Alaskát fenyegette, csak a zavar első pillanatában tünt fel olyan borzasztónak. Ha a hajó esetleg némi zúzódást szenvedett, közel lévén a szárazföldhöz, majd kijavíttatják. Hanem erre esetleg hosszú idő kell. Hátha sem a«Végá»-t, sem O’Donoghan Patrickot nem találhatják meg. Ettől félt Erik.
Azért sietett a kapitányhoz, hogy tanácskozzék a helyzetről, s aztán nyomban munkához fogjanak, hogy a hajót kellemetlen helyzetéből kiszabadítsák.
A mint a kabin felé közeledett, tompa durranás hangzott onnan ki. Az ajtóhoz futott, de ez be volt zárva. Neki feszítette a vállát és betörte.
Marilos kapitány a padlón hevert és vonaglott. Kezében volt még a füstölgő revolver, melylyel életét kioltotta.
Érezte, hogy ő az oka a hajó zátonyra jutásának, azért röpitett golyót a fejébe. Rögtön meghalt.
Erik a holttetem mellett az orvost és Bredejordot hagyván, sietett fel a fedélzetre, hogy az Alaska megmentéséről gondoskodjék.
Útközben találkozott Malárius mesterrel. Nagy ijedten szaladt ki a szobájából. A zaj őt is felriasztotta álmából:
- Mi.... mi történt?
- Az történt, kedves mesterem, hogy az Alaska szirthez csapódott, a kapitány pedig agyonlőtte magát.
- Oh!... No, fiam, akkor hát vége a mi expedicziónknak.
- Az megint más kérdés, mester - felelé nemes önérzettel Erik - én még élek s utolsó lehelletemig azt mondom: előre!

TIZENNEGYEDIK FEJEZET.
A meghamisított térkép.
Az Alaska oly erővel csapódott a szirtekhez, hogy mintegy oda szegeződött, meg sem mozdult. A szirt köré torlódó hullámok vadul csapkodták, fel az árboczig tornyosodtak, mintha mindenestül el akarták volna nyelni. Egyébként nem sokat árthattak a megfeneklett Alaskának. Ha vihar nem támad, bizvást remélhették a hajótöröttek, hogy mind egy szálig megmenekülnek.
A hajó parancsnokságát természetesen Erik vette át, mint első tiszt. Mindenekelőtt kiadta a rendeletet, hogy minden nyilást, mely a hajó fenék-oldalain van, a leggondosabban zárjanak le, s a hol szükséges, tömjék be, hogy a viz be ne hatolhasson, lement barátjaihoz, a kik türelmetlenül vártak reá. Elmondta nekik, hogy az Alaska helyzete épen nem kétségbeejtő. Az árboczok, a vitorlák, a gép nem szenvedtek sokat, szerencsére a kazánnak sem történt baja, hála Istennek nem explodált. Holnap, ha szükségét látja, majd partra szállíttatja a hajó népségét, addig tehát legyenek teljesen nyugodtan.
Azután elrendelte, hogy ágyúlövésekkel adjanak hírt a veszélyről, s kérjenek segítséget Sein szigetéről. Továbbá a gőz-bárkát indítsák útnak Lorientbe.
Erik úgy gondolkozott, hogy Dél-Francziaországnak ez a hatalmas tengerész-városa a legbiztosabb forrás arra nézve, hogy segítséget nyujtson nekik.
Az Alaskán levők lassankint elkezdettek újra remélni. Erik rendíthetetlen akarata és erős lelke mindenkire biztatólag hatott.
Hiszen majd meglátjuk, hogy kell tennünk, csak az Alaskát újra tengerre bocsáthassuk - gondolá magában. Nem mondotta meg senkinek ezt a reményét, mert bizonyára agyrémnek tartották volna. Csupán annyit jelentett ki a hajó tüzetes szemléje után, hogy ez időszerint minden rendben van. Bizvást bevárhatják, míg valahonnan segítség érkezik. Elrendelte, hogy theát és rumot oszszanak ki a matrózok között.
Ezalatt a gőz-bárkát rendbe hozták, hogy útnak indítsák Lorientbe. A vész-lövések is elhatottak Sein szigetére, de felelet még nem érkezett. Egyszer csak a hajón levők egy csónakot pillantanak meg; mely egyenesen a zátonyra jutott Alaska felé tartott. Hat izmos halász ült benne. Az evezőcsapások mutatták, hogy nem első eset, hogy veszélyben forgó hajók segítségére sietnek. Hírül hozták, hogy a sein-i kisded kikötőben ez idő szerint nem horgonyoz jelentősebb hajó, s nem jöhet segítség onnan, de ők hajlandók Lorientbe menni, hogy ott tudtul adják a szerencsétlenséget. Erik úgy intézkedett, hogy az Alaska gőzbárkáján Hersebom gazda, Ottó és kettő a sein-i halászok közül induljon el, mihelyt a hold kisüt.
A halászok módfelett kiváncsiak voltak arra, hogy miként juthatott zátonyra az Alaska, holott ezeket a szirtes helyeket mindenki jól ismeri, s már eleve kikerülik.
Erik elhatározta, hogy mihelyt a gőzbárkát elindítja, kutatni fogja az okát annak, hogy mi vezethette a boldogtalan Marilos kapitányt annyira tévútra. Akaratlanul is sejtette, hogy valami gazságnak kell a dologban rejlenie.
A hold nemsokára kisütött, s a gőzbárka elindult Lorientbe. Ekkor Erik aludni küldte a legénységet, ő maga pedig lement barátjaihoz, kiket a kapitány holtteste mellett hagyott volt.
Mihelyt az Alaska új kapitánya a kabinba belépett, elébe siettek a doktor, Bredejord és Malárius:
- Édes fiam - kezdé a doktor - beszéld el már, mi volt ennek a tragikus esetnek az oka?
- Megfejthetetlen - felelé az ifjú - s újra nézegetni kezdette a térképet, melynek utasítása szerint a szerencsétlen Marilos más irányba, még pedig a veszélyes irányba térítette az Alaskát. - Mondtam én, hogy baj lesz; valami megsugta nekem, s mégis, nézzetek csak ide, ezen a térképen itt nincsen megjelölve a zátonyos, tehát a hajókra nézve veszélyes pont... Nincs és hiába keresem, nincs! Érthetetlen! Nem hihetem el, hogy az angol hivatalos térképen ilyen nagy tévedés lehetne, hiszen a legaprólékosabb gonddal van minden megjelölve.
- Hátha már előbb eltévesztette a hajó az utat? - kérdé Bredejord.
- Csaknem hihetetlen! Bresttől eddig nagyon rövid volt az út. Hiszen a partvidéket soha egy pillanatra se vesztettük el szemünk elől. Legfeljebb azt hihetném el, hogy a térképen megjelölt világító tornyok valamelyike nem világított. De ez sem valószinű, hiszen az útirányra roppant gondot fordítottunk. Szóval e szerint a térkép szerint mi jelenleg a mély tenger hátán veszély nélkül úszunk, holott valójában zátonyra jutott ugyanezen a helyen az Alaska.
- Hogy történhetett ez? - kérdé kiváncsian a doktor. - Ezt kellene valahogy megtudnunk.
- Nemsokára meg fogjuk tudni - viszonzá Erik. - Majd ha ebből a kellemetlen helyzetből kimenekülünk, utána járok a dolognak. Egyelőre tehát okosabbat nem tehetünk, mint azt, hogy szépen lefekszünk. Bátran alhatunk, mintha biztos kikötőben vetett volna horgonyt az Alaska.
Az ifjú kapitány nem feküdt le. Míg barátai aludtak, ő fenn virrasztott.
Másnap reggel Erik örömmel tapasztalta, hogy a veszély korántsem oly nagy, mint azt az éjjel gondolták. Az Alaska a tengeralatti szirtek két hatalmas foga közé rekedt, s mozdulni onnan nem tudott, annál kevésbbé, mert a szél ugyanebbe az irányba hajtotta, tehát a hullámok a szikla fogai közé szorították az Alaskát, vagyis biztosították attól, hogy szilánkokra ne törjék.
Ha a szél hirtelen más irányt vett volna, akkor az Alaska menthetetlenül elvész. Ez volt tehát szerencséjük a szerencsétlenségben.
Az ifjú kapitány hozzálátott a munkához, embereinek megmagyarázta, hogy mi módon szabadíthatják ki az Alaskát a sziklák közül, s azok nagy buzgósággal fogadtak szót a kapitánynak. Nem is került nagy fáradságba, s az Alaska újra szabadon úszott a tenger hátán.
Természetesen az idő is szerfölött kedvezett nekik.
Csaknem teljes szélcsend volt.
Dél tájban egy aviso-hajó közeledett az Alaskához. A hajó parancsnoka udvariasan bemutatta magát, s kérte, hogy rendelkezzék vele és embereivel.
Erik megköszönte szivességét és levezette a szalonba.
- Sziveskedjék, kapitány úr, megmagyarázni, hogy miként mehettek neki a sein-i zátonyoknak? Hiszen, ha jól hallottam, Brestből jöttek.
- Ez a térkép az oka, uram, nézze csak meg, ezen nyoma sincs a zátonynak azon a helyen, hol mi szerencsétlenül jártunk.
A franczia tengerész-tiszt eleinte kiváncsian, majd csodálkozva nézte a térképet.
- Az ám; itt nyoma sincs e veszélyes szirteknek! Hallatlan könnyelműség. Úgy van, a szin azt jelenti, hogy hajózható, mély víz, pedig szirtlánczok vannak itt, hisz ezt mindenki tudja. Micsoda? Ezt az angol tengerészeti hivatal készítette? Gyalázatos tévútra vezetés ez. Alávaló csalás! Nem hittem volna, hogy Angolországtól ilyesmi is kitelik!
- Vajjon bizonyosak vagyunk-e abban, hogy angol kiadás? - kérdé Bredejord. - Nekem valami egyéb gyanúm van; hátha valami gaz csaló hamisította meg, a ki a kapitány szobájába belopózott.
- Tudor Brown! - kiálta fel indulatosan Erik. - Mikor Brestben a préfetnél ebédeltünk! Bement a kapitány szobájába, hogy megnézze a térképet! Ó nyomorult gaz! Hát ezért nem jött vissza többé az Alaskára.
- Több mint bizonyos, hogy ő követte el ezt a gazságot! - jegyzé meg Schwaryencrona doktor. - De vajjon mi volt a czélja?
- Úgy van - folytatá nagy tűzzel Bredejord; - és kérdem: miért keresett fel téged Stockholmban, s hazudta, hogy O’Donoghan Patrick meghalt? Miért irt alá az Alaska czéljaira huszonötezer koronát? Miért szállott le Brestben a hajóról, hogy vissza többé ne térjen? Valóban az embernek vaknak kellene lennie, hogy ne lássa ennek az embernek az alávaló szándékát. Hogy miért teszi mindezt: még nem tudom; de a Cynthia-ügyben nagy bűn nyomhatja a lelkiismeretét. Szentül meg vagyok győződve, hogy a halálnak szánt minket mindnyájunkat.
A franczia tengerész-tiszt három-négy lényeges hibát, vagyis meghamisított helyet mutatott ki a térképen. Mindenik egy-egy veszélyes pontot tüntetett fel nem veszélyesnek a Szent-Vincze foknál, a Gibraltar-szorosban. Ebből nyilvánvaló volt, hogy a hamisító az Alaskát tévútra akarta vezetni és veszélybe akarta sodortatni. Ha az Alaska Sein-sziget zátonyait valamelyes mód kikerülte volna, bizonyára hajótörést szenved egyik vagy másik helyen, s Maltába aligha jut el.
A térkép az angol tengerészeti hivatal hiteles kiadása volt, csakhogy azokat a helyeket vegyi tintával a hamisító megváltoztatta. Közelebbről vizsgálva e hamis helyeket a térképen, könnyen rá lehetett ismerni, hogy hamisítások. No meg, hogy a legnyomósabb bizonyítékot említsük fel, az Alaska térképén rajta volt a svéd tengernagyi hivatal bélyege, ezt a hamisított példányon hiába keresték.
Ezek a tények mindenkit rettegéssel töltöttek el. Mélységes csend állott be. Erik szólalt meg először:
- Szegény Marilos kapitány, ő volt e gazságnak egyetlen áldozata. Okuljunk az ő gyászos esetén s ne bizzunk semmit a véletlenre. Az út előttünk nyitva áll, a hajóval, úgy a mint van, eljuthatunk Lorientbe, ott kijavítják, a mi megsérült.
Ezek a komoly, nyugodt szavak nagy hatással voltak mindenkire. A félig még gyermek-ifjú e pillanatban, mintha férfiúvá vált volna, még pedig egész férfiúvá, a ki teljes tudatában van annak, hogy minő nehéz feladat vár reá ebben a vakmerő vállalatban, de érezi, hogy meg tud felelni annak. Szemei ragyogtak, homlokáról sugárzott az értelem. A doktor és Bredejord büszke örömmel néztek reá.
Mikor az Alaska vitorlái segítségével - mert a gépet nem lehetett használni - elindult Lorient felé: örömrivalgás támadt a megmentett hajón.
Estére benn voltak a lorienti kikötőben.
Erik szakértőket hivatott, megvizsgáltatta tetőtül-talpig az Alaskát, s megkérdezte, hogy mennyi idő kell ahhoz, míg újra járhatóvá teszik. A világhírű Gamard Norris és társa czég kiküldött mérnöke azt mondta, hogy három hét múlva elindulhat nyugodt lélekkel az Alaska. Kicsit sok idő - gondolá magában az ifjú kapitány, de elvégre a késedelem nem lesz akkora, hogy kitűzött czélját el ne érhetné.
Negyedfél hónap mulva, tehát junius végén a Behring-szorosban lehet. Nem engedte meg, hogy Stockholmba megsürgönyözzék az Alaska hajótörését, mert attól félt, hogy őt visszahivják, Tudor Brown ellen bűnvádi keresetet indítanak, s akkor neki ott kell lennie Stockholmban. Nem, nem, neki egyéb czélja van, s azt el kell érnie.
Schwaryencrona meg Bredejord attól tartottak, hogy Tudor Brown még egyéb akadályokat is fog majd az Alaska útjába gördíteni. E véleményükben osztozott velök Malárius mester is; s bizony a mint hármacskán a lorienti vendégfogadó szobájában kártyázgattak, lassankint egymást alaposan elijesztették attól, hogy az Alaskán tovább folytassák az utat. Aggóskodásuk elkisérte őket sétáikra is, minduntalan arról beszéltek, no meg szegény Marilos tragikus sorsa is erősen hatott rájok.
Ha aztán Erikkel beszéltek, mint a ködpára, úgy szétfoszlott ijedtségük. Az ifjú kapitány törhetetlen bizalma, rendíthetetlen akarata beléjök is erőt öntött. Nem volt az az akadály, mely Eriket az út folytatásától visszariasztotta volna. Valóságos hőssé vált, kit a diadal biztos reménye éltetett. Leolvashatták ezt lelkes arczáról.
Azonközben pedig megint történt valami, a miből bizvást következtethették, hogy Tudor Brown még most sem hagy nekik békét.
Erik márcz. 14-én elment a hajógyárba s megnézte, hogy hányadán vannak a gép-munkálatokkal. Még csak egy szivattyú javítása volt hátra; azt mondták, hogy másnapra mindent elvégeznek.
Ámde a márczius 14-ikéről 15-ikére menő éjjel valaki ellopta a gépgyár műhelyéből a szivattyút. Hasztalan volt minden keresés; eltűnt nyomtalanul. Hogy és miként történhetett? Nem tudott senki nyomára jönni. Szigorú vizsgálatot indítottak, de sem a szivattyút, sem a tolvajt előteremteni nem tudták.
Ez annyit jelentett, hogy az Alaskának még tíz napig kellett a lorienti kikötőben vesztegelnie, míg az új szivattyú elkészül.
Eriket ez az eset sokkal jobban gondolkozóba ejtette, mint az Alaska zátonyra jutása. Nyilván láthatta, hogy egy titkos kéz fáradhatatlanul dolgozik az Alaska elindulásának késleltetésén. Eriket még lázasabb hév szállotta meg, hagy czélja felé törjön.
A tíz napot, melyet még a franczia kikötőben kellett tölteniök, arra fordította Erik, hogy fontolóra vett minden körülményt, a mi őt czélja elérésében elősegítheti vagy hátráltathatja. Napnál világosabban látta, hogy a Stockholmban kijelölt úton a meghatározott időben ennyi késedelem után nem érhet a Behring-szorosba.
Majd azon törte a fejét, hogy mi módon kellene megváltoztatni az Alaska úti programmját. Erről azonban egyelőre nem szólott senkinek, mert jól tudta, hogy a terv titokban tartása a győzelemnek fő-feltétele.
Barátainak feltünt, hogy Erik nem nyugtalankodik oly nagyon a késlekedés miatt; azt hitték: ő is a hazatérésre gondol.
Bezzeg csalatkoztak.
Márczius 25-ikén délben az Alaska elindult a kikötőből.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET.
A legrövidebb út.
A franczia partvidék eltünt a távol ködében, midőn Erik a társalgóban összehivta három barátját, hogy velök valami fontos ügyben tanácskozzék.
- Éretten megfontoltam mindazt, a mi velünk történt, a mióta a stockholmi kikötőt elhagytuk. Arra az eredményre jutottam, hogy még nem számoltunk le azzal a titkos ellenséggel, a ki a Sein-szigetnél romlásba akart mindnyájunkat dönteni. Valószinűleg ott ólálkodik reánk a Gibraltári szorosban, vagy Malta-szigeténél, esetleg egyebütt. Mindazonáltal eljuthatunk a Behring-szorosba, de csak nyár derekán, mikor az északi Jeges-tenger hajózható.
- Én is így vélekedem - jegyzé meg Bredejord. - Nem akarlak téged szándékodról lebeszélni, édes fiam, de megjegyzem, hogy háromszor akkora sebességgel kellene utunkat folytatnunk, mint eddig, hogy a kellő időben megérkezzünk a Behring-szorosba.
- Én is azt hiszem - szólalt meg a doktor.
Malárius bólintott a fejével, mintegy jelezve, hogy ő sem vélekedik máskép.
- Helyes - viszonzá Erik, - ha ugyan a kijelölt útirányt akarjuk megtartani.
- Már pedig meg kell tartanunk, ez kötelesség; avagy, ha látjuk, hogy hiába való minden fáradozásunk, egyszerűen visszatérünk Stockholmba. Te, fiam, megtettél mindent, a mi tőled kitelt; büszkén bevallom, hogy derekasan megfeleltél hivatásodnak.
- Köszönöm ezeket az elismerő szavakat - mondá mosolyogva Erik, - de nem fogadhatom el, mert nem szolgáltam reá... Nem! Nekem eszem ágában sincs, hogy visszatérjünk Stockholmba, ezt az expedicziót diadalra kell juttatnunk, mert bizony módunkban van. Mindenekelőtt ki kell a titkos cselszövény útjából térnünk, hogy meghiusíthassuk.
- Kitérni az útjából, de miként? - kérdé csodálkozva a doktor. - Hiszen ezzel még nagyobb akadályt gördítenénk utunkba? A kijelölt út a legbiztosabban czélra vezető. A Közép-tengeren és a Suez-csatornán át három hónap alatt eljuthatunk a Behring-szorosba, de a Jóremény-fokot megkerülni, s úgy törekedni a Behring-szorosba: ahhoz legalább is öt-hat hónap kellene.
- Más utunk is van, hogy Tudor Brown alávaló mesterkedéseit kikerüljük, sőt utunkat is megrövidítsük - felelé Erik nagynyugodtan.
- Más út? - kiáltott fel Schwaryencrona - hitemre, más utat nem ismerek... Ha ugyan nem a Panama-szorosra gondolsz,... de ha jól tudom, hajók ott még nem közlekednek, s bizonyára még sok idő eltelik, míg közlekedhetnek.
- Sem a Jóremény-fokára, sem a Panama-szorosra nem gondolok - viszonzá az Alaska ifjú kapitánya. - Az a tengeri út, melyen három hónap alatt a Behring-szorosba juthatunk: az éjszaki Jeges-tenger, vagyis az északnyugati átjáró.
Erik e merész szavainak hallatára barátai csaknem sóbálvánnyá váltak. Az ifjú kapitány nyugodtan folytatá:
- Az északnyugati átjáróról ma már komolyan beszélhetünk, nem mint hajdanán; nem réme az immár a hajósoknak. Tényleg megvan, s évente nyolcz-tíz hétig nyitva áll minden hajó előtt. A kitűnő tengeri térképeken pontosan meg van jelölve, s a czethalászok járják is javában. Igaz ugyan, hogy az Atlanti óczeánról nem mennek ezen az úton a hajók a Csendes-óczeánba, de minthogy jól tudjuk, hogy egyéb úton nem juthatunk a Behring-szorosba, s minthogy épen abban az időben érkezünk oda, mikor a vizi út akadálytalan: nos, hát tegyük meg! Kötelességünk is, hogy ezt az utat válasszuk, mert megbizóink a Behring-szorosba küldöttek, nekünk tehát oda bármi úton-módon el kell jutnunk. Ha az Alaska csak meleg égövi útra volna felszerelve, akkor joggal riadhatnánk vissza ettől az úttól, senki azt tőlünk zokon nem vehetné, de a sarkvidéki útra szánt Alaská-nak habozni egy pillanatig sem szabad... A mi engem illet, ime kijelentem, hogy talán visszatérnék Stockholmba a nélkül, hogy Nordenskioldot láttam volna, de soha vissza nem térnék, ha mindent el nem követtem volna, hogy a «Végá»-t feltaláljam!
Ezek az érvek olyan meggyőzőek voltak, hogy megczáfolni senki sem tudta. Mit is mondhattak volna a doktor, Bredejord és Malárius? Belátták, hogy az új terv megvalósítása szerfölött nehéz, de talán mégis megvalósítható, ellenben a másik úton biztos pusztulás vár reájok. Azt is belátták, hogy sokkal dicsőbb dolog neki menni a küzdelmes útnak, mint szégyenszemre fele útról visszatérni Stockholmba.
- Én részemről nem hozatok fel semmit érveid ellen, fiam, - szólalt meg a doktor hosszabb gondolkodás után. - Csak a szén miatt aggódom, honnan kerítünk ott a sarkvidéken szenet? Mert e nélkül kárba veszne ott minden fáradozásunk. Ugyancsak elszalaszthatnók könnyen a kellő időt, mikor az északnyugati átjárón hajók közlekedhetnek.
- Erről az egyetlen nehézségről is gondolkodtam - viszonzá Erik, - egyáltalában nem legyőzhetetlen. A helyett, hogy a Gibraltári szorosban, vagy Maltában kötnénk ki, hol reánk a pusztulás vár, útba ejtjük Londont. Ott a kábelsürgönyön megrendelünk Montréal-ban egy hajó szenet, melyet haladéktalanul indítsanak útnak a Baffin-öbölbe, ott várjon az reánk. Ugyancsak táviratilag egy másik hajórakomány szenet rendelünk meg San-Franciscóban, azt küldjék a Behring-szorosba. Míg mi odaérünk, mindkét hajószállítmány kényelmesen ott lehet, van idő reá elég, mert a Baffin-öbölben május végén, a Behring-szorosban junius végén ha lehet az Alaska... Szóval nekünk csak arra legyen gondunk, hogy az átjárót valahogy megtaláljuk, hogy azon keresztül vergődhessünk. Ha járhatónak találjuk, átjutunk, ha nem, akkor visszatérünk... Az a biztos tudat meg fog nyugtatni, hogy mindent elkövettünk, a mi tőlünk kitelt.
- Igazad van, fiam! - kiáltott fel Malárius, - a te érveid ellen nem lehet küzdeni.
- Csak lassan!... lassan! - veté közbe Bredejord. - Ne hamarkodjuk el a dolgot. Nekem volna ellenvetésem. Kedves Erikem, mit gondolsz, nem lesz veszélyes, ha az Alaska Londonban köt ki; a hajó megérkezését a lapok közhirré tennék, a tengeralatti táviró elvinné a hirt tovább, fülébe juthatna Tudor Brownnak... Ő aztán megtudná, hogy utunk irányát megváltoztattuk... Vajjon nem tenne róla, hogy újra utunkba álljon valahol?... Hátha megakadályozná, hogy a szénrakomány ne érkezhessék meg a kellő időben a kijelölt helyre? Már pedig szén nélkül ugyan mihez fognánk?
- Igaz, a dolgot minden oldalról alaposan meg kell vitatnunk... Nem megyünk Londonba, hanem Lissabonba. Ott közülünk valaki partra száll, Madridba siet, s Madridból rendeli meg a két hajó szenet. Nem mondja meg, hogy kinek és minő czélra kell. Hadd várjanak a kijelölt helyeken, s csak annak adják át, a ki egy bizonyos jelszóval kéri.
- Pompás! Igy már Tudor Brown nem jöhet a nyomunkba - jegyzé meg a doktor.
- Azaz, hogy az én nyomomba, nemde, ezt akarta mondani? - mondá Erik; - mert remélem, önök csak nem jönnek velem az északi jég-tengerre?
- No hiszen, még csak az kellene! - kiáltott fel a doktor. - Majd megijedünk attól a gaz Tudor Browntól.
- De mi sem! - kiálták Bredejord és Malárius.
Az ifjú kapitány kérte őket, hogy térjenek vissza Stockholmba, festette, hogy minő veszedelmes út vár rájok azon a zord vidéken; de hát hiába való volt minden fáradsága. Barátai nem tágítottak, meg akarták vele osztani a jót és rosszat, aminthogy eddig megosztották. Különben is az Alaska mindennel jól fel volt szerelve, a hideghez pedig a svédek és norvégek eléggé hozzá voltak szokva.
Szóval Eriknek be kellett adni a derekát. A hajó legénysége készséggel követte fiatal kapitányát a másik úton is.
Az Alaska április 2-dikán Lisszabonba érkezett. Váratlanul jött, a portugal újságoknak idejök sem volt, hogy megérkezését közhirré tegyék. Bredejord Madridba sietett, s a két előkelő montreali meg san-franciscoi czégnél megrendelte a két rakomány szenet. A jelszó, melylyel a szenet majd átveszik, a«Cynthia» hajótöröttjének a jelszava lészen: Semper idem.
Bredejord mindent ügyesen elintézett, s április 9-dikén újra az Alaska fedélzetén volt. A hajó nyomban elhagyta a kikötőt.
Ápr. 25-én szerencsésen megérkeztek Montréalba.
Szénnel megrakodtak, s minekutána megtudakolták, hogy a szállítás rendben van, 29-dikén felszedte az Alaska a horgonyt. Május 10-én Grönlandnak egyik kikötőjébe: Goldhavenba érkeztek.
Erik jól tudta, hogy ebben az időtájban még gondolni sem lehet arra, hogy az északnyugati tengeri átjárón keresztül mehessenek hajóval. De azt tudta biztosan, hogy talál olyan térképet, mely tökéletesen megbízható. Továbbá vett 12 szánhúzásra alkalmas és betanított grönlandi kutyát, ha esetleg szánokon kellene tovább folytatniok az utat.
A goldhaveni kikötőben tíz napig vesztegelt az Alaska; aztán neki vágott a Davis-szoroson átjutva a sarktengernek.
Május 28-dikán pillantottak meg először úszó jégtömböket a tengerben. 70°15’ északi szélesség alatt volt. A hajó útját nem állotta el semmi, a jégtömbök elsiklottak mellette, veszélytől egyáltalában nem kellett tartaniok.
Sajátságos egy új világ volt ez rájok nézve, mintha a körülöttük levő tárgyak mind színtelenek és a szó igaz értelmében testnélkül valók lettek volna. Éjjel az Alaska árboczkosarából a tenger tükrére vetődő villamos fény fantasztikus, bűvös világításban tüntette fel a sarktenger úszó jégtömbjeit, az ide-oda csapkodó hullámok mint vérvörös kigyók tekergőztek...
Majd a jégtömbök, a mint a Baffin-öbölbe érkeztek, mind nagyobbakká váltak, valóságos hegyek tüntek fel csupa jégből minden irányban; fel-felbukkantak, rettentő zuhanással összetördelőztek, s minduntalan megváltozott az alakjuk... A víz örvényzett, nyaldosta fehér tajtékos nyelvével a jégdarabokat... A tengeri madarak ezrei riadtak fel, s fülsiketítő lármát csapva seregestül szálltak a hajó árboczai felett.
Eriknek ugyancsak éber figyelemmel kellett kisérnie az árboczkosárból minduntalan a tengert, hogy a jéghegyek útjából a kellő időben elterelje az Alaskát, mert ezek a jéghegyek néha bámulatos sebességgel úsznak a hullámok hátán, sodorja őket a tenger árja, s jaj annak a hajónak, melyre egy-egy őrzetlen pillanatban reázúdulnak. Menthetetlenül eltemeti, vagy izzé-porrá zúzza, ha esetleg két jéghegy csap rá két oldalról. 
E minduntalan megújuló veszélyes helyzetben legalább a tenger árja segítette hathatósan az Alaskát, mert mintegy szárnyakat kölcsönzött neki, s néha szédítő sebességgel ragadta előre. Viszont volt nap, mikor alig másfél tengeri mértfölddel haladhattak előre a minduntalan előbukkanó jéghegyek útvesztőjébe sodródva.
Végre junius 11-dikén a Lancaster-szoros bejárójánál horgonyt vetett az Alaska. Erik eleinte azt hitte, hogy ott még várakozni kell, míg a tenger szinéről eltakarodik a jég, de szerencsére nem volt már befagyva. Nem sokáig tanakodott, hanem merészen neki vágott...
Nehéz volt az út, mert tovább jutva mind sűrűbben úszkáltak a jéghegyek a tengeren, de az Alaska éber kapitánya gondoskodott arról, hogy a kellő időben kikerüljék. 17-dikén a Bordow-szorosba, 19-dikén a Mellville-Soundhoz érkezett.
Ezen túl nem mehetett, köröskörül jégpánczél borította a tengert. A legénység eljárt fókavadászatra, Malárius mester buzgón gyűjtögette a sarkvidék füveit, ha mit talált; csak Erik nem nyugodott meg. Törte a fejét, hogy mi módon vághatná magát keresztül hajójával. Gondosan megvizsgálta a környéket, behasíttatott a jégbe, hogy vastagságát megmérje, aztán merész terv fogamzott meg az agyában.
Hétezer lépésnyire csatornát vésetett a jégtáblába, háromszáz-háromszáz méter távolságban guttaperchával kibélelt aknát furatott, s mindenikbe egy kiló dynamitot tett; sodrony-vezetéket húzott végig, s ezt egy villamos teleppel kötötte össze. Mikor minden rendben volt, felrobbantotta a jeget...
Minő rettenetes, eget-földet rázó mennydörgés volt az! Hogy recsegett-ropogott, egymásra tornyosult, millió szilánkba tördelőzött a rengeteg jégpánczél...
Hanem a vakmerő terv jól ütött ki... Másnap az út nyitva állott. Az Alaska kapitánya azt mondta:
- Előre!
Julius 14-dikén a Behring-szorosban voltak. A San-Franciscóból odarendelt hajó már várt az Alaskára.
Erik a csolnakot leeresztette és sietett a hajóhoz.
- Semper idem, - mondá a hajó-őrnek.
- Lisszabon, - felelé a yankee.
- Régóta vár a hajó reánk?
- Öt hete. Az ön táviratának kézhezvétele után egy hónappal indultunk el San-Franciscóból.
- Mi hir Nordenskioldról?
- San-Franciscóban nem tudnak róla semmi bizonyosat. Mióta itt veszteglünk, beszéltem néhány czethalászszal. Azok azt mondták, hogy egy európai hajó körülbelül kilencz-tíz hónapja ott rekedt a fok nyugati oldalán a jég közé. Azt hiszik, hogy a «Véga»... 
- Igazán? - kiáltott fel Erik kimondhatatlan örömmel. - S ön nem látta, hogy a szoroson áthaladt azóta?
- Biztosan tudom, hogy nem. Öt hét óta nem ment el egyetlen hajó sem errefelé a nélkül, hogy ne beszélhettem volna a kapitányával.
- Hála Istennek! Nem küzködtünk tehát hiába!... Megtaláljuk Nordenskioldot!
- Nem ön az egyedüli, a ki őt keresi - felelé a yankee gúnyos mosolylyal. - Egy amerikai yacht már megelőzte; három nappal ezelőtt ment erre elé, s Nordenskiold felől tudakozódott.
- Amerikai yacht? - kérdé Erik csodálkozva.
- Úgy van; az Albatros, Tudor Brown a kapitánya, Vancouverből jött. Megmondtam neki, a mit tudtam, s nyomban a Serdze-Kamen-fok felé vette útját.

TIZENHATODIK FEJEZET.
O’Donoghan Patrick eltünt.
Így hát Tudor Brown megtudta, hogy az Alaska irányt változtatott...
Eljutott a Behring-szorosba?... Minő úton juthatott oda?... Csaknem hihetetlen, s ime mégis tény.
Erik e kellemetlen hir hallatára szörnyen megdöbbent, de azért nem szólott róla senkinek. Mindent elkövetett, hogy a szenet minél előbb átrakassa az Alaskára, s aztán folytassa az utat a szibériai hegyfok felé.
Másnap szerencsésen elért oda, s megpillantotta a jég közé fagyott «Végá»-t. Hevenyében rakott padlót vezetett a szakadozott jégmezőn keresztül a «Véga» fedélzetére. Az Alaska kapitánya és barátai ezen áthaladva siettek honfitársaikhoz, s égtek a vágytól, hogy minél előbb szemtől-szembe láthassák Nordenskioldot.
A hajón egy ifjú tudós fogadta őket kitörő örömmel; Nordenskiold és a többiek épen kirándúltak Új-Szibériába, egy-két hét mulva, ha visszatérnek. Aztán elmesélte részletesen, hogy Svédországból elindulva nagyon szerencsés volt az útjok; a szibériai partvidékhez elérkezve rövid ideig pihenni akartak, hogy aztán nekivágjanak a Behring-szorosnak, midőn egy éjszaka köröskörül befagyott a tenger, s azóta aztán ki sem mozdulhatott a «Véga».
Immár tizedik hónapja vannak ebben a kényszerhelyzetben.
Elvégre nem is olyan nagyon borzasztó, mint a minőnek első tekintetre látszik. Érintkezhettek sűrűn a partvidéken lakó bennszülöttekkel, kitanulmányozták a nyelvöket; a vidék egyéb sajátosságait: a földrajzi, ethnográfiai, fizikai és asztronómiai jelenségeket mind alaposan megfigyelték. Ebből a tudománynak mind jelentékeny haszna lesz, s így világért sem kell sajnálkoznunk a miatt, hogy a jégkalitkában oly hosszas ideig kellett raboskodnunk.
A «Véga» legénysége és a hajón levő tisztek nagyon örültek, hogy honfitársaikat láthatják. Az érdemes Schwaryencrona doktort mindenik ismerte.
A «Végá»-n levők elmesélték, hogy ezelőtt három nappal egy amerikai yacht tulajdonosa, Tudor Brown látogatta meg őket. Egyet-mást elmondott arról, hogy mi történt Európában azóta, hogy a «Véga» elindult tengeri útjára; elmondta, hogy a svédek nagyon aggódtak a «Véga» sorsa miatt, s útnak indították az Alaskát. Ez a Tudor Brown Vancouverből jött, a Csendes-óczeán felől. Azt mondta, hogy három hónapja vesztegelt ott a yachtjával.
- Egyébként önöknek ismerniök kell őt - szólott közbe az ifjú orvos, - tőle hallottuk, hogy önökkel együtt indult el az Alaskán, hanem Brestben odahagyta önöket, mert kételkedett abban, hogy útjoknak jó vége lesz...
- Volt alapos oka arra, hogy kételkedjék - felelé komoran Erik.
- Aztán Brestből táviratozott a yachtjának, hogy várja őt Vancouverben, a Viktória-öbölben. Részint hajón; részint vasuton tette meg az utat Liverpoolból New-Yorkba, s onnan a nevezett kikötőig. Így magyarázta meg, hogy miként érhetett előbb ide, mint az Alaska.
- Nem mondta meg, hogy mit keres ezen a vidéken? - kérdé Bredejord.
- Felajánlotta a segítségét s úgy mellesleg tudakozódott valaki felől, a kiről a «Véga tudósításá»-ban megemlékeztem volt. Úgy látszik, különösen ez feküdt a szivén.
Erik és barátai jelentős pillantásokat váltottak.
- O’Donoghan Patrick, nemde?... Ez volt az a valaki? - kérdé Erik.
- Ugy van. Ez a név volt a mellére tettoválva, ámbár ő váltig bizonygatja, hogy őt Bowles Jánosnak hivják, s hogy O’Donoghan Patrick egyik barátjának a neve.
- Ha szabad kérdenem, itt van még a hajón ez az ember? 
- Már tizedik hónapja elment tőlünk. Eleinte azt hittük, hogy tolmácsként használhatjuk, de utóbb kiderült, hogy a szamojédek nyelvén csak egy nehány szót tud; különben is a bennszülöttekkel jóformán sehol sem érintkeztünk, mióta Chaborovát elhagytuk. A tolmácsra sem volt tehát semmi szükségünk. No meg az a bizonyos Bowles János, vagyis O’Donoghan Patrick lusta, veszekedő és rendetlen ember volt; sok kellemetlenséget okozott a hajó fedélzetén. Örömmel teljesítettük abbeli kivánságát, hogy tegyük őt partra Ljakow szigetén. 
- És önök partra szállították őt azon a puszta szigeten? - kiáltott fel Erik.
- Természetesen! - Azt hittük, hogy mamuth- és elefántcsontot fog gyűjteni a nyár folyamán, aztán tél beálltával felkéreződik valamelyik czethalász bárkájára, s elmegy Szibériába, hogy eladja azt, a mit összegyűjtött az orosz kereskedőknek.
- Mindezt Tudor Brownnak is elmondották O’Donoghan Patrickról? - kérdé Erik.
- El hát! elég messziről jött, hogy őt felkeresse - felelé a fiatal orvos, korántsem sejtve, hogy minő nagy érdeke forog koczkán az Alaska ifjú kapitányának, midőn ezeket a kérdéseket intézi hozzá.
Azután általános dolgokról beszélték: a «Véga» útjáról, az eddig tett megfigyelésekről, a tájék sajátszerűségéről; dicsérték Nordenskioldot... Az Alaska utazói együtt ebédeltek a «Véga» utazóival, aztán meghivták vacsorára vendéglátóikat az Alaska fedélzetére, már t. i. azokat, a kik nem voltak szolgálatban.
Hosszas ideig elbeszélgettek hazájukról s e rövid együttlét mindnyájuknak a szivét eltöltötte melegséggel.
Az Alaska másnap korán reggel elindult, s egyenesen Ljakow szigete felé vette az útját. Egyik czélját elérte: a «Végá»-t felkereste; a másik czél elérésére törekedett most Erik: O’Donoghan Patrickot kell a föld alól is előteremteni, hogy a titok kiderüljön valahára! Csak Tudor Brown ne jutna előbb nyomába, mert ha ő ebben is megelőzi az Alaskát, akkor méltán tarthatnak attól, hogy a titok mindörökre titok marad.
Vajjon előbb érkeznek ők Ljakow szigetére, mint Tudor Brown? Aligha. Három nappal előbb indult el, mint ők: Sebaj, csak előre!... Csak előre! Hátha az Albatros akadályokba ütközött, valahol megrekedt... A míg a reménynek csak egyetlen csilláma is biztatja őket, kétségbeesniök nem szabad.
Az időjárás a lehető legenyhébb volt, a tengeren nem halmozódott össze a jég, csaknem egészen szabad volt. Minthogy nyár közepén voltak, bizvást számíthattak arra, hogy legalább tíz hétig nyitva áll előttük az átjáró, s azon keresztül vehetik majd útjokat hazafelé. A szél iránya is szerfelett kedvező volt; így hát jó reménységgel indultak el, hogy a fiatal kapitány tervét megvalósítsák.
Mintegy tíz napig segítette az Alaskát a kedvező délkeleti szél, kimélhették a szenet, s az ép karban levő vitorlák hasznos szolgálatot tettek.
Naponta legalább kilencz-tíz mértföldnyi utat tettek meg, azonkívül a szél más irányba hajtotta a jéghegyeket is, e szerint nem kellett félniök, hogy egyikkel vagy másikkal összeütköznek.
A tizenegyedik napon vihar támadt. Sűrű pelyhekben hullott a hó, a szél iránya is váratlanul megváltozott, s az Alaska csak lassan haladhatott előre. Julius 29-dikén a felhőkön áttörtek a nap sugarai, az ég is lassankint kezdett kiderülni, s végre augusztus 2-dikán jeleztek, hogy Ljakow szigetéhez közeledik a hajó.
Erik nyomban kiadta a parancsot, hogy a szigetet körül kell hajózni. Mindenekelőtt meg akart győződni arról, vajjon az Albatros nem rejtezkedik-e a sziget valamelyik révében. Nem volt sehol. Ekkor egy alkalmatos helyen leeresztette a horgonyt, ő maga barátjaival egy csolnakba szállott, s félórával utóbb partra értek.
Nem hiába választotta Erik a sziget déli részét, hogy ott kössön ki. Úgy okoskodott, hogy O’Donoghan Patrick mindenesetre olyan pontján telepedett le a szigetnek, melyről a tengert folyton szemmel kisérhette, hogy a hajókat láthassa, mert hogy nem elefántcsontgyűjtés lehetett az igazi czélja: azt ugyancsak föl lehet érni észszel.
Ez az ő feltevése csakugyan alaposnak bizonyult. Alig haladtak a part mentén mintegy órányira, egy halmos-völgyes helyen holmi viskóhoz hasonló odút pillantottak meg. Kőből volt összerakva, még pedig nagyon ügyesen, hófehér kövekből... legalább így látszott messziről, de bezzeg mennyire csodálkoztak, midőn a halom tetejére felkapaszkodtak, látták, hogy a házikó csupa merő antidiluviális állatok fehérlő csontjaiból volt ügyesen összerakva.

TIZENHETEDIK FEJEZET.
Valahára!
A kunyhó ajtaja nyitva volt. Bementek, s első pillantásra megitélhették, hogy ebben valaki lakott, még pedig nem is régen, talán még tegnap is itt volt. A tűzhely hamuja, a szögletbe leterített alom, mely még mutatta, hogy valaki hevert rajta, rajta volt csaknem a testnek a formája is.
A pokróczon a «Véga» bélyegjelzését pillantotta meg Erik.
Minden tárgy, melyet az asztalon találtak, elárulta, hogy valamely svéd-hajóról idekerülő ember hagyhatta itt.
Nyilvánvaló, hogy O’Donoghan Patricknak ez volt a tanyája, azt sem lehet kétségbe vonni, hogy legfeljebb egy-két napja mehetett el innen.
Vajjon elhagyta a szigetet? Avagy valahol a szigeten kószál? Semmi jelből sem következtethették sem az egyiket, sem a másikat. Meg kell erről győződniök. Be kell járniok a szigetet.
A kunyhó körül egész rakás mamuth- és elefántcsontvázat találtak felhalmozva, meglehetős rendetlenül. Úgy látszott, hogy O’Donoghan Patrick nem valami különös buzgósággal űzte új mesterségét. A mint a «Véga» orvosa, meg a «Red-Anchor» korcsmárosa jellemezte az irlandit: valami nagyon szorgalmas ember nem volt, sőt tunya és iszákos... Nyilván erre a munkás remeteségre is hamar ráunt, s leste-várta az alkalmat, hogy Ljakow szigetéről elmenekülhessen.
Keresztül-kasul járták tehát a szigetet. A középen egy kis tavacskát találtak, melynek a partján hamurakás volt; itt is járt valaki... Távolabb egy üres fémdoboz, karminvörös szinű... Ezekben a dobozokban árulják a húskonzerveket, melyek a hajósok előtt átalánosan ismertek.
Erik felvette a földről, s összerezzent, midőn az üres doboz felső fedelén ezt a felirást látta:
«Domingo Márton, Valparaiso.»
- Tudor Brown járt itt! - kiáltá fel rögtön. - Azt mondták nekünk a «Végá»-n, hogy yachtja Valparaisóban várakozott reá, oda táviratozott, hogy menjenek Vancouverbe, s várják meg őt!... Ez a doboz nem kerülhetett a «Végá»-ról ide!... Egészen új, legfeljebb két-három nappal ezelőtt nyitották ki...
A doktor és Bredejord túlságosan merésznek tartották ezt a feltevést. Erik azonban gondosan vizsgálta kívül-belül, hátha még valamit talál rajta, a mi nyomra vezeti... Hát a doboz aljára czeruzával ezt a nevet irta valaki: Albatros.
- Tudor Brown járt itt! - ismétlé Erik. - S ha itt járt, vajjon nem azért jött-e ide, hogy erővel vagy szépszerével elvigye O’Donoghan Patrickot? A fejemet tenném rá, hogy Tudor Brown tüntette el a szigetről az irlandit.
Akár abba is hagyhatták volna a tovább keresést, úgy sem találták ott O’Donoghan Patrickot. De nem, bejárták minden zegét-zúgát... Roppant mennyiségű mamuth, elefántcsontvázat találtak, valóságos halmok képződtek ez ősrégi maradványokból a szigeten.
Ámde O’Donoghan Patricknak csak hült helyét lelték. Visszatértek az Alaskára, s a hajó nyomban elindult.
Erik nem titkolta, hogy ez a csapás nagyon érzékenyen sujtotta. Napnál világosabb, hogy Tudor Brown itt is megelőzte őt, s elvitte O’Donoghan Patrickot. Most már kérdés: vajjon reájuk talál-e valaha?... Az olyan vakmerő ficzkótól, mint a minőnek ez a Tudor Brown látszik, minden kitelik. Ha ilyen vakmerő fortélylyal igyekezett az Alaska előhaladását meggátolni s útjába tudott vágni még akkor is, mikor nagy titokban kitértek előle most, hogy O’Donoghan Patrick a körmei között van, ugyan mi jót remélhetnek?... A világ nagy, s a tenger mérhetetlen síkján el lehet bárhova jutni... Ki tudja, a világ melyik részébe vitte el O’Donoghan Patrickot, hogy a titok mindörökre titok maradhasson?...
Ezek a gondolatok gyötörték az Alaska ifjú kapitányát, a mint a hajó hidján fel s alá járva kiadta a rendeletet, hogy nyugat felé vegye a hajó az útját. Kinos gondolatok voltak; azonkívül vádolta a lelkiismeret is, hogy derék barátait e kétséges, fáradságos út megpróbáltatásainak könnyelműen kiteszi. Kárba veszett minden fáradozásuk, mert először is nem az Alaska, hanem az Albatros találta meg a «Végá»-t; Ljakow szigetén is Tudor Brown járt előbb... Minő lelkiismerettel térnek vissza Stockholmba, ha ugyan visszatérhetnek... Keserves egy dolog volt mindez Erikre nézve. Most már nem tehetnek egyebet, minthogy a Tselnskin-fok felé törekednek, s onnan keletről nyugatra veszik az utat... Mindenáron ezt az utat kellett választaniok, hogy Svédországba hazatérjenek.
Az idő aránylag elég kedvező volt, a szibériai partok eltüntek a távol ködében. Augusztus 14-dikén sűrű köd ereszkedett le, a földrajzi helyzetet megállapítani nem lehetett. Csak úgy hozzávetőleg sejthették, hogy az ázsiai nagy előfokhoz közeledik a hajó. Erik éber figyelemmel vigyázta szüntelen a tengert, hogy valamiképen irányt ne tévesszenek. Este felé kiadta a rendeletet, hogy a hajót állítsák meg.
Másnap reggel megmérték a tengert, nem volt mély, e szerint szárazföldhöz közelednek. Nemsokára jelezték is a szárazföldet. Az Alaska egy öbölben horgonyt vetett.
Elhatározták, hogy itt vesztegelnek addig, míg a sűrű köd el nem oszlik. Másnap és harmadnap: 15. és 16-dikán még mindig tartott a köd. Erik Bredejorddal és Maláriussal partra szállott, hogy a hegyfokot megnézzék. A mint az öböl nyugati partjához érkeztek, valami emlékjel-félét pillantottak meg egy halom tetején. Oda siettek, hogy közelebbről lássák.
Kőből rakott «cairn» volt, tetején egy faoszlop, az oszlopon ez a két felirás:
Az egyik:
1878 augusztus 19-dikén e foknál kötött ki a «Véga», mely az Atlanti-óczeánról jött, s útban van a Behring-szoros felé.
A másik:
1879 augusztus 12-dikén e foknál kötött ki az Albatros, mely a Behring-szorosból jött, s útban van az Atlanti-óczeán felé.
Ebben is megelőzte az Alaskát Tudor Brown! Augusztus 16-ika volt... Tehát négy nappal ezelőtt járt itt!
Eriknek szívébe markolt a keserűség... Vádolta önmagát: Hiába való minden, de minden fáradságod!
Nordenskioldé a dicsőség, az Albatros mintegy ellenőrzője a «Véga» merész útjának... Te pedig senki és semmi vagy, nem jártál sehol, nem láttál semmit! Tovább akart menni... szó nélkül. Ámde Schwaryencrona elővette a zsebkését, s a faoszlop felső részébe a következő sorokat véste:
1879 augusztus 16-dikán e foknál kötött ki az Alaska, mely Stockholmból indult el az Atlanti-óczeánon, a Baffin-tengeren, az amerikai sarktenger szorosán, a szibériai tengeren jött, s útban van, hogy a jégtengeren keresztültörve jusson vissza hazájába.
Erik lelkében újra feléledt a hit, a bátorság és remény, midőn e hatalmas szavakat olvasá... Ám nagy a Nordenskiold dicsősége, hadd osztozzék ebben Tudor Brown, de volt-e eddig hajós, ki arra vállalkozott volna, hogy a jégtengeren áttörve a 360° szögű körív mentében tegye meg az utat?!...
Elvégre is tíz napig tartó hajózásról van szó...
A köd még nem oszlott széjjel, de az Alaska utazói nem törődtek vele, valami belső hév szállotta meg mindnyájukat.
Erik kiadta a parancsot, hogy induljanak.
Nyugat felé vették az utat, egész nap és egész éjjel szakadatlanul haladtak. 18-dikán reggel derülni kezdett a szemhatára, a köd szétfoszladozott.
Dél felé vitorlát pillantottak meg a távolban.
Erik rögtön felmászott az árboczkosárba, távcsövén át nézte sokáig a távolból közeledő vitorlás hajót. Kisebb fajta gőzzel és vitorlával járó hajónak látszott.
Mikor a hajó hidjára leszállott, az ifjú kapitány arcza nagyon sápadt volt.
- Azt hiszem, hogy az Albatros - mondá a doktornak.
A hajó eleinte más irányban haladt, de egyszerre csak irányt változtatott, s teljes gőzerővel ugyanabba az irányba térült, mint az Alaska.
- Most már biztos, hogy az Albatros! - mondá halkan Erik.
Fél óra múlva már közel járt egymáshoz a két hajó. Tisztán olvasható volt a név is: Albatros.
Erik felvonatta a svéd zászlót. Az Albatros ugyanabban a pillanatban az amerikai Egyesült Államok zászlóját huzatta fel.
Néhány percz mulva már néhány száz méter távolságra volt egymástól a két hajó.
Ekkor Erik átkiáltott angolul az Albatros fedélzetére:
- Megállj! - Beszélni szeretnék a kapitánynyal!
Valaki megjelent az Albatros kormány-hidján. Tudor Brown volt az a valaki.
- Az Albatros kapitánya és tulajdonosa én vagyok. Mit akar ön?
- Szeretném tudni, hogy az ön hajóján van-e O’Donoghan Patrick?
- O’Donoghan Patrick itt van a hajómon, ha tetszik, beszélhet vele - felelé Tudor Brown.
Egy intésére valaki megjelent a hidon.
- Itt van ni O’Donoghan Patrick - kiáltá az Albatros tulajdonosa. - Mit akar tőle kérdezni?
Erik évek óta sovárogva várta ezt a pillanatot, hogy szemtől szembe lehessen ezzel az emberrel. S mégis midőn látta gonosz arczát, rőt haját, betompult orrát, gyanus tekintetű szemeit, torkán akadt a szó... Végre megemberelte magát s így kezdé:
- Szeretnék önnel hosszasan és bizalmasan beszélni. Évek óta keresem mindenütt... Ezt a tengert is azért járom, hogy önnel találkozzam. Legyen szives, jöjjön át a hajómra!
- Nem tudom, ki légyen az úr, jó helyt vagyok ott, a hol vagyok - felelé az durván.
- De én önt jól ismerem. Megtudtam New-Yorkban Bowles úrtól, hogy ön a Cynthia fedélzetén volt, mikor az hajótörést szenvedett, hogy ön beszélt a bójéhoz kötött bölcsőről, melyben egy kis gyermek volt. Az a gyermek én voltam. Ime, erről a tárgyról szeretnék önnel beszélni.
- Keressen más embert, a ki majd beszél erről, nekem nem akarózik arról beszélni.
- Attól fél, hogy nem válik becsületére, a mit esetleg elmondana?
- Higyje az úr azt, a mi tetszik; mit bánom én!
- Okosabban cselekednék, ha jószántából elmondaná nékem, hogy sem akarva nem akarva, a törvényszék előtt kelljen majd bevallania.
- Szeretném látni, ki állít engem a törvényszék elé!... Kettőn áll a vásár - vágott vissza O’Donoghan Patrick.
Ekkor közbe szólott Tudor Brown.
- Ön láthatja, uram, hogy nem tehetek róla, ha kivánsága nem teljesül - mondá Eriknek. - Legokosabb lesz; ha ki-ki folytatja békességesen a maga útját.
- Miért ki-ki a maga útját?... Nem természetesebb, ha együtt megyünk, míg valamely művelt országba érkezünk, hogy a törvény előtt intézzük el vitás ügyünket? - viszonzá az Alaska ifjú kapitánya.
- Nekem magával nincs semmi vitás ügyem, ahhoz pedig, hogy együtt hajózzunk, se kedvem, se szükségem nincsen - felelé Tudor Brown, s le akart szállani a hidról.
Erik intett a kezével, hogy maradjon még ott.
- Albatros tulajdonosa - kiáltá harsány hangon - én, mint a tengerészeti rendőrség egyik tagja, felszólítom önt, hogy haladéktalanul igazolja magát... Bocsássa rendelkezésemre okmányait!
Tudor Brown szóra se méltatta ezt a felszólítást... egyszerűen lement a hid lépesőjén. A másik ember utána.
Erik várt két perczig, aztán folytatá:
- Albatros tulajdonosa, én önt azzal vádolom, hogy hajómat a Sein-szigetnél gonosz tervvel zátonyra juttatta, s követelem, hogy e gaztettéről törvényes fórum előtt számot adjon... Ha pedig erre nem hajlandó, majd elégtételt szerzek magam - erővel.
- Próbálja meg, ha van hozzá bátorsága! - kiáltá vissza Tudor Brown, s jelt adott, hogy a hajó tovább menjen.
Az Albatros gőzsípja megszólalt, s teljes gőzerővel indult az északi sark felé.
Az Alaska üldözőbe vette.

TIZENNYOLCZADIK FEJEZET.
Ágyudörgések.
Erik mihelyt kiadta a rendeletet, hogy az Albatrost üldözni kell, egyúttal azt is elrendelte, hogy a hajó előrészén elhelyezett ágyut meg kell tölteni, s lövésre előkészíteni. Ez természetesen hosszabb időt vett igénybe, s ez alatt az Albatros jócskán előre haladt. Pompás egy hajó volt az is; most tűnt ki ebben a hajszában. Azért Erik még nem süttette el az ágyut, mert a lőtávolon kívül eső Albatrosnak nem árthatott. Ő is teljes gőzerővel haladt előre, mindazonáltal a távolság az üldözött és üldöző hajók között több óra hosszán át nem csökkent.
Mindenesetre szerfölött koczkáztatott volt ez a merész támadás, mert rengeteg sok szénfogyasztással jár, s ha hogy sikertelen marad, a biztos pusztulásnak néznek elébe. Mindezt jól megfontolta Erik, s mielőtt e végső eszközhöz folyamodott volna, szóvá tette a hajó népsége előtt:
- Barátaim, tudjátok, hogy minő alávaló módon akart mindnyájunkat tönkretenni az Albatros tulajdonosa, midőn a Sein-sziget közelében levő szirteket eltüntette a térképről. Nyugton hagyjuk-e őt, hogy újabb ármánykodással törjön vesztünkre, vagy üldözőbe vegyük őt, s lehetőleg ártalmatlanná tegyük, mielőtt ő csalna minket lépre az éjjeli sötétségben? Nem titkolom előttetek, hogy minő koczkáztatott, sőt veszélyes ez a vállalat, ha esetleg meddő találna maradni, épen azért reátok bízom, hogy döntsétek el: üldözzük-e az Albatrost, vagy ne?
A matrózok egymás között halkan tanakodtak s végül megbizták Hersebom gazdát, hogy megállapodásukat adja a kapitánynak tudtára.
- A legénységnek az a kivánsága, hogy az Alaska üldözze tovább azt a gazembert - mondá nyugodtan Hersebom.
- Helyes! - kiáltott fel Erik. - Akkor hát előre, hogy egérutat ne vehessen.
Mihelyt az esti homály alászállott a tengerre, az Alaska villamos fényét reávetette a minden áron menekülni iparkodó Albatrosra, hogy egész éjen át folyton szemmel tarthassák. A két hajó között a távolság még mindig nem csökkent; az Albatros a sarkpont felé vette útját. Másnap délben az Alaska 78°21'14" északi szélesség és 98° hosszúság alatt volt.
Az úszó jéghegyek mind sűrűbben kezdettek mutatkozni. Az Alaska jégtörő pánczél-orrának jó hasznát vették, mint akkor, mikor a Baffin-tengeren jöttek keresztül. Erik úgy intézte a hajó menetét, hogy az Albatros ne vehessen egérutat kelet felé, minden áron oldalba akarta fogni.
Most már a Tudor Brown hajója sem haladhatott olyan gyorsan, minduntalan jéghegyek meredeztek ellenébe, s elül-hátul veszélyes ellenség ellen kellett védekeznie.
Erik csak várta, leste a kinálkozó alkalmat, hogy hirtelen neki szorítsa az Albatrost valamely jégtorlasznak.
Erik az árboczkosárból az Albatros minden mozdulatát figyelemmel kisérte, hogy a kellő időben intézkedhessék. Egyszer csak látja, hogy az Albatros egy öbölszerű nyilásba háttal befordul, s úgy les a közeledő Alaskára, mint a vadállat a zsákmányára.
Az ifjú kapitány még le sem ért a hajó hidjára, midőn egy golyó süvített el az árboczok felett.
Így hát az Albatros kezdette meg az ágyuzást.
- Annál jobb - mondá Erik - annál jobb, hogy ő kezdette meg.
Ágyuszóra ágyuszóval felelt ő is, de nem volt szerencsésebb Tudor Brownnál. A golyó nem ártott az Albatrosnak; magasan repült el felette. Az Albatros második golyója két matrózt ölt meg, viszont az Alaska ágyúja rést ütött a hajó oldalán.
Ezenközben a két hajó félelmesen közeledett egymáshoz, hogy élet-halál harczot vívjon egymással, midőn az ágyudörgések közé távoli mennydörgés zaja vegyült. Az ég kelet felől kezdett hirtelen beborulni.
Óriási vihar közeledett... Vajjon azért-e, hogy az Albatros elmenekülhessen? Erik szörnyen megijedt erre a gondolatra. Minden áron hozzá akart férni az Albatroshoz. A hajón levőket sietősen felfegyverzette, késeket, puskákat osztogatott szét közöttük, teljes gőzerővel rontott neki a yachtnak.
Tudor Brown folyton hátrált az Alaska elől, nyilván érezte, hogy a küzdelemben neki kell a rövidebbet húznia. A nyilt tengerre akart kijutni az öbölből, hogy nyakra-főre elvitorlázzon.
Erik látszólag nem tett e szándéka ellenében semmit, elnézte, hogy az öböl kijárata felé irányítsa a hajót, de a mint épen neki vágott a kijárónak, az Alaska nyilsebesen, iszonyú erővel oldalba fogta az Albatrost.
Irtózatos léket ütött rajta... Ezt ugyan ki nem heveri egyhamar a Tudor Brown yachtja... Az Alaskának nem történt semmi baja; hatalmas jégtörőjével a második támadásra készült, csakhogy erre már nem maradt ideje, mert a vihar rettentő erővel kitört.
Nem volt emberi hatalom, mely ezzel az orkánnal daczolhatott volna!... A hullámok szilaj erővel csapkodtak, jégdarabok hullottak a hajóra, az árboczok recsegtek-ropogtak, az egész hajó mintha reszketett volna minden porczikájában... A fülsiketítő zaj, a vak sötétség megremegtette volna még a legbátrabb embert is.
Az Albatrosnak nem volt se hire, se hamva a közelben. Ki tudja, mi történt vele? Erik belátta, hogy a harczot tovább folytatni lehetetlenség, igyekezett hajóját az öbölbe terelni, hogy ott bevárják az orkán lecsendesedését.
Nagyon tévedtek, mikor azt hitték, hogy ott teljes biztonságban lehetnek. A tenger sodró árja ez öbölbe halmozott össze rengeteg sok úszó jégtömböt, valósággal körültorlaszolta az Alaskát, sőt a torlasz hova tovább nőtt, s a hajó fedélzetére zúdult. Az iszonyú súly alatt mind alább sülyedt az Alaska bal oldala, félelmesen ropogtak a vitorlák.
Erik egy pillanatig sem késett, hanem kiadta nyomban a parancsot, hogy mindenki fogjon hozzá, ő maga volt az első és serény kézzel, szigonyokkal és vasrudakkal taszították le a jégtömböket. Emberi erőt meghaladó volt ez a munka, mert a min órák hosszáig fáradoztak, azt egy-egy rémítő szélfuvás mind meghiusította, mert újra reázúdult az Alaskára a jég, mindazonáltal öt óráig tartó szakadatlan, megfeszített munka után úgy, a hogy biztonságba helyezték a hajót újabb jégtorlódás ellenében.
A kimerült legénység vacsorához ült. Erik bőségesen osztatott ki közöttük theát és rumot. Éppen javában vacsoráltak, midőn az Alaska újfent alapjában megrendült, minden izében recsegett és ropogott.
A matrózok közül nehányan kimondhatatlan félelemtől üzetve a hajó körül torlódó jégrakásra ugráltak a hajó fedélzetéről... Kétségbeesett jajveszékelésük utóbb beleveszett az orkán üvöltésébe...
Ezeknek a szerencsétleneknek a megmentésére senki sem mehetett.
Az Alaska rettentő ide-oda ingadozás után visszanyerte súlyegyenét, s a veszély, melytől tartottak, hogy a hajó felfordul és elmerül, szerencsésen elmúlt. A tanuság intő például szolgálhatott a többi matrózoknak, hogy fejökvesztve ne cselekedjenek, hanem híven teljesítsék a kapitány parancsait, s legyen iránta több bizodalmuk.
Erik így szólott az Alaska legénységéhez:
- Láthatjátok, barátaim, hogy a hajót egyelőre nem hagyhatjuk el, csak a végső szükségben fogunk partra szállani, mert kötelességünk, hogy hajónk megmentésére mindent elkövessünk. Ha az Alaskát elveszítenők, siralmas sora várna reánk ezen a jégtömegen. Csak akkor hagyjuk el az Alaskát, ha alásülyedését immár emberi erővel meg nem akadályozhatjuk. Ettől egyelőre nem kell félnünk. Azért hát csak vacsoráljunk tovább, a helyzet majd eldönti, hogy mitevők leszünk.
Az ifjú kapitány e nyugodt szavai lelket öntöttek még a félénkekbe is. Visszatértek a hajóaljba és folytatták a vacsorát.
Ekkor Erik magához intette Hersebom gazdát, s azt mondta neki, hogy Klaaszt, a kutyáját oldozza el lánczáról, s kövesse őt.
- A jégmezőre megyünk, hogy azokat a szerencsétleneket visszahozzuk a hajóra. Nem szabad őket elhagynunk a nyomorúságban.
Hersebom rögtön engedelmeskedett a kapitánynak.
A jégtorlaszon áthaladva nehány ezer lépésre lehettek már az Alaskától, midőn irtózatos ropogás, zúgás állította meg őket. Tátongó feketeség látszott tőlük, mintegy húsz-harmincz lépésnyire... A tenger vize volt...
Mi történt?...
Rögtön megfordultak, keresték azt az odut, hová a vihar kitörése után élelmiszereket hordottak ki a hajóról... Azt megtalálták, minden rendben volt, aztán keresték az Alaskát, de nem látták sehol...
Nem akartak hinni a szemeiknek!... Talán gonosz álom rémítgeti őket?
Azt hitték; hogy az Alaska elsülyedt... Ebben ugyancsak nem lett volna semmi csodálni való...
Ámde a mint jobban körülnéztek, minden olyan újnak, különösnek tünt fel... Mintha más vidéken járnának. Sehol semmi nyoma annak a rengeteg jégtorlasznak, mely az öbölbe zárta az Alaskát...
Erik az öböl felé vette az irányt, gyorsan, izgatottan haladt, Hersebom némán követte őt.
Mintegy négy-öt kilométernyire haladhattak, sehol semmi jégtorlódás, a tenger tajtékzó hullámai verdesték a partot, a hegyfoknak, mely mellett az öböl volt - se hire, se hamva...
Erik megállott. Most már tudott mindent. Megragadta Hersebom kezét s így szólott hozzá:
- Atyám, önnek megmondhatom az igazat... Az a jégmező, melyen jelenleg állunk, elszakadt a hegyfoktól, el az Alaskától, s mi e jégmező hátán úszunk. Szigeten vagyunk, atyám, mely néhány kilométer hosszú, jégtalapzata pedig néhány száz méter vastag és ezt a szigetet hajtja a vihar karja!

TIZENKILENCZEDIK FEJEZET.
Puskalövések.
Éjfél után két óra tájban Erik és Hersebom holtramerülten tértek vissza oda, hova az élelmiszereket elrejtették volt, két tonna mögé húzódtak, a Klaasz meleg bundájához simulva igyekeztek kipihenni nagy fáradságukat a dermesztő hidegben.
Csakhamar elnyomta mindkettejöket az álom. Mikor fölébredtek, a nap már fenn ragyogott az égen, a szélvihar elült. A rengeteg jégtábla, melyen voltak, csaknem mozdulatlannak látszott. A tengeren jéghegyek úsztak, még pedig irtóztató gyorsasággal, egymásba csaptak, s a szilánkokra tördelőző jégkristályok csillogtak a nap fényében... Gyönyörű egy látvány volt!...
Hersebom gazdának egyébként valami túlságos fogékonysága nem volt a természet szépségei iránt, de most nem állhatta meg, hogy fel ne kiáltson:
- Be szép volna mindez, ha valamely hajó fedélzetéről nézhetné az ember!
- Nem gondolnám, - viszonzá Erik - ha ezt a hajóról látnók meg, elég gondunk volna, hogy valamelyes módon kikerüljük. Nem igen érnénk rá, hogy gyönyörködjünk bennök. Ezen az úszó jégszigeten nyugodtan nézegethetjük.
Hersebom gazda szomorúan mosolygott. Erik pedig erővel is tréfálni szeretett volna.
- Nemde, szerencsések vagyunk, hogy éléskamránk is van? Nem félhetünk attól, hogy éhen veszünk. Húsz tonna kétszersült, egy csomó szárított hús, pálinka annyi, a mennyi kell, - ráadásul van két derék puskánk, lőporunk és elegendő töltényünk... Ugyan bizony mitől félhetnénk? Legrosszabb esetben néhány hétig kell várakoznunk, míg hajó vetődik utunkba, s az majd felvesz... Ha ugyan úgy nem találunk járni, mint a «Hansa» hajótöröttjei!
- «Hansa» hajótöröttjei? - kérdé Hersebom nagy kiváncsian.
- Azok - felelé Erik. - 1869-ben indult el a Hansa a sarktengerre. A legénység egy része, szakasztott úgy, mint mi, efféle úszó jégszigetre került. Szenük és élelmiszerük bőséggel lévén, mintegy hat és fél hónapig éltek az úszó jégmezőn, s végül Észak-Amerika partjára vetődve, partra szállottak.
- Hiszen ha mi is olyan szerencsések lennénk! - mondá Hersebom nehéz sóhajjal. - Hanem úgy hinném, jó lenne, ha egyet-kettőt falnánk.
- Helyes, én is jócskán megéheztem már - viszonzá Erik.
Aztán hozzáláttak, az egyik tonnából kétszersültet, a másikból szárított húst vettek elő; Hersebom gazda bicskájával a pálinkás hordócska fenekét megfúrta: volt enni, meg inni valójuk is.
Evés közben megszólalt Hersebom gazda:
- Aztán a «Hansa» hajótöröttjeinek az a jégszigete volt akkora, mint a miénk?
- Szó sincs róla! Alig volt harmadfél kilométer hosszú, a miénk legalább is tíz-tizenkét kilométer - viszonzá Erik. - Aztán hat hónap alatt siralmasan megapadt; a hajótöröttek menedékhelyéig elhatoltak utoljára a hullámok. Csakhogy szerencsére volt egy meglehetős nagy csolnakuk, azon aztán egyik jégszigetről a másikra eveztek át, míg végre partot értek.
- Az már más, nekik hát csolnakjuk is volt, de nekünk nincsen!... Isten tudja, mi módon jutunk majd szárazföldre?...
- Az idő ad majd tanácsot - viszonzá Erik. - Egyelőre legokosabban cselekszünk, ha körülnézünk egy kissé új birodalmunkban.
Azonnal felszedelőzködtek, s egy jéghalom tetejére másztak fel, hogy onnan körülnézzenek. A jégsziget legalább tizenkét, sőt tizenöt kilométer is lehetett egyik végétől a másikig. Olyan formája volt, mint holmi óriási czethalé. Szélességét még csak hozzávetőleg sem lehetett megállapítani a számos jéghalom miatt, melyek mindenfelől elzárták a szem határát. A szigetet mindenütt hó borította, helylyel-közzel lékeket láttak. Nyilván fókák tanyáztak ott, s időközönkint kidugták a fejöket, hogy körülnézzenek, s hahogy veszélyt nem sejtenek, a napon sütkérezzenek.
Erik és Hersebom a sziget partjának mentében haladtak, hogy egyúttal a tengert is folyton szemmel tartsák. Klaasz előre szaladt, folyton szimatolva; Erik figyelmesen vizsgálta a talaj minőségét, mintegy kutatván, hogy vajjon mennyi ideig tart ki. Aggódva látott itt is ott is hatalmas repedéseket, melyek elárulták, hogy a tenger vizének romboló munkája egy perczig sem szünetel. Azért is vizsgálgatta oly gondosan Erik, hogy mihelyt a legszilárdabb pontot kiszemeli, oda viszi az élelmiszereket, mert azoknak biztonságba helyezése a szó szoros értelmében életkérdés volt reájok nézve.
Klaasz vidáman szaladgált előttük, igazi grönlandi kutya volt, e hóborította vidék tetszett neki módfelett, mintha emlékeztette volna Grönland hómezőire.
Egyszer csak megáll Erik, egy fekete pontra szegezte tekintetét, mely a hó között látszott. Azt hitte, hogy valamely fóka bukkant fel.
Nem volt az fóka, hanem - ember. Vérborította, eszméletlenül hevert a hóban. A ruhája nem mutatta, hogy az Alaska valamelyik szökevény matróza lehet. Erik hozzá sietett, felemelte az eszméletlen ember fejét, rőt haja arczára csapzott, belapult orra olyan volt, mint a szerecseneké...
Erik szive hevesen kezdett dobogni... Izgatottan gombolta ki a ruháját, az ingét, nem azért, hogy szive dobogását hallgassa; hanem azt a bizonyos nevet kereste a mellén... azt a nevet...
Ott volt... a kék pontok betűk alakjában sorakoztak a mellén:
«O’Donoghan Patrick Cynthia».
És annak az embernek a szíve még dobogott... élt még!... A fején vérző seb, a vállán és mellén erős zúzódás nyomai... Ezért vesztette volt el az eszméletét.
- Vigyük őt oda, hol az élelmiszerek vannak, s eszméletre kell mindenáron térítenünk! - mondá Erik Hersebom gazdának.
Aztán halk hangon, mintha félne, hogy O’Donoghan Patrick is hallja, hozzá tevé még:
- Apám, ez az, a kit évek óta keresek, ez O’Donoghan Patrick. Ez az... és már-már elhagyja őt az élet...
Sajátságos is az ember! Ime, Erik megfeledkezett a helyzet kétségbeejtő voltáról, mihelyt felcsillant a remény, hogy ezt a régóta keresett titkot megtudhatja. Bezzeg másképen gondolkozott Hersebom. Mit törődött ő ezzel a titokkal...
- Ugyan mi hasznát vehetnők most - dörmögé kedvetlenül.
Erik megfogta a fejét és vállát, Hersebom a két lábát, s megindúltak vele.
O’Donoghan Patrick felnyitotta a szemeit... Nagyok lehettek a fájdalmai, mert felsziszent... Aztán halk hangon rebegé:
- Inni!...
Erik lefektette őt, s neki támasztá egy jégtömbnek a hátát, s pálinkás kulacsából szájába öntötte az éltető - neki bizonyára éltető - nedvet.
O’Donoghan Patrick lassankint magához tért. Körülnézett s nagyot sóhajtva szólott:
- Hol van Jones?...
- Itt találtuk önt a jég hátán - felelé Erik. - Régóta fekszik itt?
- Nem tudom - mondá a sebesült nagy erőlködéssel. - Még inni akarok! - tördelé s reá szegezte szemeit mereven Erik arczára.
Újra ivott, s aztán hova-tovább beszélni is tudott.
- A vihar kitört, a hajó kezdett sülyedni... Néhányan elmenekültek a csolnakokon, a többiek odavesztek... Jones intett nekem, hogy menjek utána... egy kis lélekvesztőt eresztett le, abba szállottunk bele ketten... Pompás jószág volt... nem merült el... Csak mi értünk partra... mindenki elpusztult... A tenger nagyon gonosz volt... A hullámok minket ide-oda hánytak... eleget szenvedtünk... Végre kimászhattunk a partra... Ma reggel elment Jones, hogy fókát lőjjön, vagy madarat... Nagyon éhesek voltunk... Azóta nem láttam őt...
- Az a Jones talán az Albatros egyik tisztje, nemde? - kérdé Erik.
O’Donoghan Patrick szörnyen csodálkozott azon, hogy ilyesmit kérdezhet valaki.
- Nem, ő az Albatros gazdája és kapitánya.
- Hát nem a Tudor Browné az Albatros?
- Nem... nem tudom! - felelé akadozva O’Donoghan Patrick, - aztán gyanakodva nézett Erikre, mintha attól félne; hogy akaratlanul is eljárt a szája.
Erik többet is akart még tudni... Ó, még nagyon sokat akart ettől az embertől kérdezni.
- Látja, ön tegnap nem akart átjönni a hajómra, hogy együtt beszélgessünk, s a szerencsétlenség mégis csak összehozott minket, beszéljünk tehát komolyan és okosan! Látja, itt fekszik egy úszó jég-szigeten, meg van sebesülve, eszméletlenül találtam a hóban, azt hittem, hogy már halott. Mi ketten, a nevelő apám meg én mentettük meg önt, nekünk van élelmiszerünk, pálinkánk bőven. Nem kérdeztük, hogy ön ki és mi, gondját viseltük és gondját fogjuk viselni ezután is. Hát ennyi jóért ne érdemelnők meg, hogy őszinte legyen?
Az irlandi reá meresztette szemét Erik arczára, s észrevehették, hogy valami névtelen félelem, iszonyat szállja meg.
- Attól függ, hogy ön mit kérdez tőlem? - felelé hosszas hallgatás után.
- Arra magának könnyű lesz felelni! - mondá Erik mosolyt erőltetve ajkára, s a sebesültnek a kezét megfogta. - Hiszen tegnap is hallotta tőlem; a miért én erre a hosszú és nehéz tengeri útra keltem, az a titok. Ön jól tudja, hogy miről van szó! Lássa, O’Donoghan Patrick, ön engem boldoggá tehet; az a titok olyan drága nékem: úgy-e bár, tud valamit arról a «bójé»-ra kitett gyermekről? Vezessen engem nyomra, hogy hol találhatnám meg szüleimet?... Ne féljen semmitől! Nem félhet épen semmitől!
O’Donoghan úgy hallgatta Erik esdeklő szavait, mint egy darab fa: érzéketlenül és bután.
Aztán nagy-sokára megszólalt:
- De hátha olyan földre jutunk, a hol törvényszék van, a hol bírák vannak, s engem bajba találna keverni?
- Esküszöm, hogy soha sem teszem meg!... Mindenre esküszöm, a mi nékem szent! - kiáltá Erik izgatott hévvel. - Bárminő bűnt követett is ön el velem szemben, megigérem, hogy soha e miatt kérdőre nem vonom. De meg, ha esetleg tenni akarnám is, hiába való volna, mert húsz évvel ezelőtt történt dolgok a törvény előtt elavultak, azok miatt vádolni senkit sem lehet a törvény értelmében.
- Igazán? - kérdé O’Donoghan, s mintha e percztől kezdve a szíve is kezdett volna megnyilni. - Pedig Jones azt mondotta, hogy az Alaskát a rendőrség küldte, hogy engemet elfogjon, s törvény elé állítson, s ön is ilyesmit mondott tegnap.
- Jones csak rémítgetni akarta önt, mert neki bizonyára nagy szüksége van arra, hogy O’Donoghan Patrick hallgasson.
- Bizony van! - felelé az irlandi, - nagyon is szüksége van arra. Hogy tudta meg ön azt, hogy a titokba én is bele vagyok avatva? - kérdé Eriktől.
- Bowles, a Red Anchor korcsmárosa meg a felesége mesélték, hogy ön gyakran emlegette a «bójéra kitett gyermeket».
- Igaz!
O’Donoghan Patrick hosszasan eltünődött.
- Önt igazán nem a rendőrség küldötte, igazán nem? - kérdé jó idő mulva.
- Természetes, hogy nem! Még csak gondolatnak is badarság! Én a magam jószántából jöttem, égő vágy űzött, epedett a lelkem a bizonyosságért: hol a szülőföldem, kik a szüleim?
O’Donoghan Patrick ajkán álnok mosoly játszadozott.
- No lám; hát csak ezt szeretné megtudni? Nos, én erre csakugyan meg tudnék felelni. Az ám, én megmondhatnám.
- Mondja meg, ó mondja meg nekem, O’Donoghan Patrick! - kérte Erik reszketve az izgatottságtól. - Mondja meg, s én megbocsátom önnek mindazokat a kínokat, miket nekem okozott, elfelejtek mindent, mindent!
Az irlandi a kulacsra pillantott. Inni szeretett volna.
- Az ember torka kiszárad, ha annyit beszél. Szivesen kortyintanék, ha volna mit.
- Már nincs több benne, de mindjárt hozatok, két hordó pálinkánk van.
Intett Hersebomnak, a ki rögtön elsietett a kulacscsal, hogy megtöltse újra.
- Nemsokára itt lesz a pálinka - folytatá Erik a sebesülthöz fordulva. - Beszéljen, derék barátom, ne legyen irántam bizalmatlan! Képzelje el, minő helyzetben vagyok én! Soha sem ismertem hazámat, szüleimet; keresem őket évek óta, s íme most reá találok arra az emberre, a ki megmondhatja nekem. Hát van-e szív abban, a kit a haláltól mentek meg, s még most sem vezet nyomra, nem mondja meg? Hát nem rettenetes dolog ez? Hiszen nem kérek olyan dolgot, a mi lehetetlen? Nem kivánom azt, hogy bűnvallomást tegyen, ha ugyan nyomja valami a lelkiismeretét! Csak egy szócskát mondjon, melynek a révén megtudom, hogy hol keressem hazámat, szüleimet!
- Isten bizony, ennyit már csak megtehetek, ha örömét leli benne - szólalt meg O’Donoghan Patrick szemmel láthatólag meghatottan. - Ön bizonyára fogja tudni, hogy a Cynthián voltam hajóinas. - Ekkor hirtelen megállott.
Erik mohón leste minden szavát. Valahára megtudja tehát? A talány megfejtése következik? Megtudja szüleinek és hazájának a nevét?... O’Donoghan Patrick ösztönszerűleg is a kulacsot kereste... ekkor hirtelen szemei egy pontra szegződtek mereven, s mint az iskolás gyermek, oly félénken kiáltott fel:
- Jones!... ott!... - vége volt a beszélő kedvének.
Erik hátra fordult és Tudor Brownt pillantotta meg, a mint egy jéghalom mellől feltünt. Jones és Tudor Brown tehát egy és ugyanaz a személy volt.
Ebben a pillanatban nyomban egymásután két puskának a ropogása hallatszott.
Tudor Brown golyója O’Donoghan Patricknak a szivébe fúródott. Az irlandi lehullott a földre.
Mielőtt azonban másodszor elsüthette volna puskáját, egy másik golyó homlokon találta Tudor Brownt. Arczczal előre bukott.
- Jól cselekedtem, hogy útközben visszatértem, a mint a hóban megpillantottam a gyanús lábnyomokat - mondá Hersebom gazda, s közeledett Erik felé, kezében a puskája csöve még füstölgött.

HUSZADIK FEJEZET.
A sark-körüli út vége.
Erik kétségbeesetten roskadt térdre O’Donoghan Patrick mellé, tapogatta a szíve táját, ó, ha életet lehelhetett volna beléje! Az irlandi most már igazán meghalt, s vele együtt az a titok.
Tudor Brown is rövid ideig vergődött, mindvégig görcsösen szorongatta kezében a puskát, meghalt egy árva szó nélkül.
- Atyám, mit tett ön? - kiáltott fel keserűen Erik. - Miért oltotta ki reményem utolsó szikráját? Nem lett volna jobb, ha ketten megrohanjuk és elfogjuk őt?
- Azt hiszed, hogy lett volna arra elég időnk? - felelé Hersebom. - A második golyót neked szánta, szentül meg vagyok arról győződve. Megboszultam ennek a szerencsétlen áldozatnak a halálát, s meglakoltattam őt a Sein-szigetnél elkövetett gazságért s még ki tudja mennyi bűnért, a mi lelkét nyomhatta. A mit tettem, azt jól tettem. A minémű helyzetben most vagyunk, mit törődöm a te titkoddal, fiam? Isten segítségére van most a legfőbb szükségünk.
Alighogy szavait befejezte, a tenger felől ágyúdörgés hallatszott. Az ember bizvást azt hihette, hogy a két puskaropogásra jött válaszul.
- Az Alaska ágyúja! Meg vagyunk mentve! - kiáltott fel Erik, s szaladott egy jéghalom tetejére, hogy a tengerre nézhessen. Erik a sok uszó jéghegytől nem láthatott semmit. Ezalatt Hersebom újra megtöltötte a puskáját s kilőtte a levegőbe. Csaknem nyomban reá újra ágyúdörgés hallatszott.
Erik nyugat felől vékony füstoszlopot pillantott meg, s nemsokkal utóbb az egyik jéghegy mögül előtűnt az Alaska. Teljes gőzerővel sietett a jégsziget északi része felé.
Erik és Hersebom egymás kebelére roskadtak, sirtak és nevettek örömükben; zsebkendőiket, sapkáikat lengették a hajó felé, s minden módon jelt akartak adni barátaiknak.
Az Alaska a part közelében horgonyt vetett, egy csónak a parthoz jött, s húsz percz mulva ők is a hajó fedélzetén voltak.
Szó ki nem mondhatja azt az örömet és boldogságot, mellyel Schwaryencrona doktor, Bredejord, Malárius és Ottó fogadták elveszettnek hitt barátaikat.
Mennyi elmesélni valójuk volt! Elmondták, hogy mekkora volt a hajón levőknek a kétségbeesése, mikor megtudták, hogy a jég-sziget az előfoktól elszakadt! Hogy kiáltozták a neveiket, hogy igyekeztek nyomukra jutni. Másnap a tenger egészen szabad volt az Alaska körül; a parancsnokságot átvette Bosewitz, a másod hajótiszt s nyomban kiadta a parancsot, hogy az úszó jégsziget irányába haladjon az Alaska. Nagyon veszélyes volt az út, mert számtalan úszó, rohanó jéghegy akadályozta az Alaskát előhaladásában, de a tenger árja segítségére jött, ragadta magával, s az ifju kapitány által kitünően fegyelmezett legénység derekasan viselte magát. A szerencse is kedvezett nekik, mert kilencz óra tájban jelezték, hogy az úszó jégszigethez közelednek, aztán a két puskaropogás nyomra vezette a hajón levőket. Igy kerülhetett csak vissza a hajóra a kapitány és Hersebom.
Hogy minő úton sietnek haza, a felől már nem volt kétség az Alaskán: egyenesen neki az Atlanti-oczeánnak, még pedig vitorlával, mert a szénnek meglehetősen híjával voltak már.
- Nem vitorlával! - mondá Erik. - Nekem egyéb tervem van, kettős is, ha kell. Egyik tervem az, hogy a jég-sziget úszó-hajójává tesszük az Alaskát mindaddig, a míg velünk egy úton halad. Így sem gőzre, sem vitorlára nem lesz szükségünk; a másik tervem az, hogy a szigeten szerezzük be a szükséges fütőanyagot azalatt, míg az Alaskát húzza maga után.
A doktor mosolygott.
- Csak nem fedeztél fel valami kőszénbányát ott, fiam?
- Azt nem, de fókát annál többet; a fóka zsirja pedig kitünő fütőszer, lehet azzal gőzhajót is fűteni. Szerencsére hoztunk magunkkal olyan készüléket is, mellyel a fókazsirt fütőanyagul használhatjuk.
Ebben hát megállapodtak. Azután a két halottat elsülyesztették a tengerben.
Ekkor az Alaskát odaerősítették az úszó sziget egyik végéhez. Így aztán se vitorlára, se gőzre nem volt szükségük, mégis gyorsan haladtak, no meg a jéghegyektől sem kellett félniök, az úszó-sziget megtisztította előttük a tengert. Idejök bőven akadt arra, hogy a szigeten fókákra halászszanak.
Néhány nap alatt roppant sokat ejtettek el. A szeneskamrákat a szó szoros értelmében fenékig megtöltötték. Volt tehát fütőanyaguk is elegendő.
Ez alatt a rengeteg jég-sziget napról-napra apadott, fogyott: a víz és a nap sugarai emésztették szüntelenül. Hova-tovább közeledett a pillanat, mikor az egész szétmállik, s a hatalmas szigetből úszó jégtömb lesz.
Erik nem várta be ezt a pillanatot, hanem idején gondoskodott arról, hogy Nowoja-Szemlján túl érve, nyugatnak vegyék az utat, s így szeptember 14-ikén szerencsésen kikötöttek Stockholmban, honnan ugyancsak az évnek februárjában indult el merész útjára az Alaska.
Így lőn vége a hét hónapig és négy napig tartó első sarkkörüli utazásnak, melyet egy huszonegy éves ifju vezetett.
A Nordenskiold-féle nagy expediczió daczára is óriási feltünést keltett ez a bámulatos utazás nemcsak Norvégiában, hanem az egész világon. Egyelőre még hallgattak róla az ujságok, mert hogy nagyon hihetetlennek tűnt fel, mindazonáltal nyiltan kételkedni benne csak egyetlenegy ember mert és ez - Kajsa kisasszony volt.
Látni kellett volna csak, minő kicsinylő ajkbiggyesztéssel hallgatta, mikor erről az utazásról volt a szó.
Nem is számítva azt, hogy mindjárt hazaérkezésükkor e szavakat kegyeskedett Erikhez intézni:
- Hála Istennek, valahára hát napirendre térünk a felett az unalmas tárgy felett, mert most már tény, hogy az a hirhedt irlandi meghalt.
Minő lelketlen, hideg szavak voltak ezek! Bezzeg más szavakkal, más szívvel várták Eriket Noroëban! Vanda elmesélte, hogy minő aggodalomban töltötték el az életüket, hogy minden gondolatuk a messze idegenben járó hajó utasainál járt; s hogy milyen kimondhatatlanul boldogok most, mikor szemtől-szemben láthatják őket. Erik nem érte el a czélját, igaz, de ha erre a kedves családra gondol, akkor nincs oka bánatra. Ezek az egyszerű emberek őt igazán, szivök-lelkük egész melegével szeretik...
Igen... igen, megbecsüli a szeretetüket, s nem fogja jóságukat elfeledni soha. Majd lel alkalmat rá, hogy hosszabb időre ellátogasson hozzájuk.
A fjord szőke virága, a kedves Vanda olyan drága volt az ő szivének; a Hersebom gazda egyszerű háza eszébe juttatta gyermekkorát és megtelt a szive igaz boldogsággal, megtelt szinültig.
Ezenközben pedig az Alaska csodálatos útja közbeszéd tárgya lőn. Épen oly tisztelettel beszéltek róla, mint akár a Végáról. Nordenskiold nagy nevével együtt emlegették az ifjú Hersebom Erikét is. Stockholm kikötőjébe eljöttek a világ minden tájékáról a hajók, az idegenek mind látni szerették volna a híres utazót; Erik valóságos ünnepeltetés középpontjává lett; a tudós társulatok testületileg tisztelegtek nála és szerencsét kivántak neki merész útjához; a politikai körökben arról beszéltek, hogy Eriket és az Alaska személyzetét nemzeti jutalomban kell részesíteni.
Ez a sok dicséret, ez a sok lárma kellemetlenül érintette Eriket.
Ő legjobban tudta, hogy expedicziójának tulajdonképen való czélja a maga személyes érdeke volt; s így a nyilvános ünnepeltetéshez neki semmi jogczíme nem lehet. Csak leste, várta az első kinálkozó alkalmat arra, hogy mindazt elmondhassa, a mi szivét nyomja, hadd tudja meg a világ az igazat: hogy a sarktengeren ő tulajdonképen születésének és a Cynthia hajótörésének a titkát kereste - s fájdalom, nem találta meg.
Ez az alkalom nemsokára kinálkozott. Stockholm legelőkelőbb lapjának a tudósítója elment az Alaska fedélzetére, s beszélni óhajtott a fiatal kapitánynyal. Nem akart egyebet, mint elkérni tőle életrajzának az adatait, mert a lap legközelebbi számában óhajtották megírni.
Nos hát Erik kapott az alkalmon. Most már megmondja az igazat, hogy a nagy dicsőítésnek valahára véget vessen, hogy ne tekintsék őt érdemetlenül második Kolumbus Kristófnak.
Elmondta leplezetlen őszinteséggel, hogy őt egy szegény noroëi halász fogta ki a tengerből, Malárius mester tanította, Schwaryencrona doktor Stockholmba hozta, iskolába járatta; aztán hogyan tudták meg New-Yorkban, hogy O’Donoghan Patrick ott volt a Cynthián, mikor az elsülyedt; hogy a Véga tudósítója irt erről az emberről; miként indult el az Alaska, miért változtatta meg az útját, hogyan jutott Lyakowba, szóval mindent őszintén elmondott, mert szégyelte, hogy őt a világ hősként dicsőíti, holott az egész dolog, a mit ő tett, nagyon egyszerű és nagyon természetes.
A reporter czeruzája csak szántotta, egyre gyorsabban szántotta a sorokat a papiron. Minden aprólékos adatot, évszámot, nevet feljegyzett. A tudósító szeme ragyogott és szíve dobogott... Hej, micsoda megható, érdekes tárczát fog ő ebből kanyarítani!
Másnap a legelterjedtebb svéd lap három teljes oldalon közölte az Erik életrajzát.
Az a szerénység, melylyel elmondotta, kettős értéket és érdekességet kölcsönzött egyéniségének, nem kicsinylették, hanem még inkább bámulták. Mohón olvasták mindenfelé, mint a legérdekesebb regényt, mert valóban regény volt az. A külföldi lapok mind szóról-szóra lefordították, s egy hét mulva Európa szerte olvasta millió meg millió ember.
Így jutott bele egyik párisi lapba is; ez a lap pedig a Varennes-utcza egyik régi házába, a második emeleti lakás szalonjának az asztalára került.
Egy gyászruhás, fehér hajú nő ült a szalonban, s egy tiszteletreméltó aggastyán. A hölgy nem volt öreg, haját a sok szenvedés festette időnek előtte fehérre; arczán végtelen szenvedés kifejezése. Előtte a himzőráma, keze gépiesen dolgozott, ó de lelke messze... messze kalandozott... Ki tudja, hol?
Az inas behozta a lapot s átadta az aggastyánnak.
Durrieu volt, az egykori nagykövet, s a Földrajzi Társaság egyik titkára: ugyanaz, a kivel Erik Brestben a préfet estélyén találkozott.
Nagyon természetes, hogy a midőn az ifjú svéd hajóskapitány életéről szóló tárczaczikk olvasásába kezdett, rendkívül érdekesnek találta azt, s roppant figyelemmel olvasta végig. Közben-közben mintha még sápadtabbá vált volna amúgy is elég sápadt arcza. Kezében reszketett a lap; annyira szemmel látható volt az izgatottsága, hogy a szalonban levő hölgynek is feltünt.
- Atyám, ön rosszul van? - kérdé tőle aggódva.
- Egy kicsit mintha nagyon meleg volna itt... tulságosan befűtöttek... Nincs semmi bajom... A szobámba megyek... muló baj, ne aggódjál, édes gyermekem - felelé Durrieu úr s azzal kiment a szalonból.
Az ujságot is elvitte. Nem akarta, hogy azt a dolgot olvassa, még ne tudjon róla semmit...! Mennyi remény és aggódás szállaná meg azt a sokat szenvedett; szegény jó szivet.
A hölgy néhányszor apja szobájának az ajtajához ment. Hallotta lépteinek zaját: az öreg fel és alá járt a szobájában; kinyitotta az ablakot, majd később valamicskével újra becsukta.
Körülbelül egy óra telhetett el. A hölgy benyitott apja szobájába, hogy meggyőződjék a felől: vajon nem komoly-e a baja.
Az aggastyán az iróasztala mellett ült és levelet irt.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET.
A Párisból jött levél.
És a mint irta, irta ezt a levelet, a szemei megteltek könynyel.
Erik azóta, hogy Stockholmba haza érkezett, minden áldott nap egy rakás levelet kapott a világ minden tájékáról. A tudós társulatok, valamint egyes emberek szerencsét kivántak neki, elhalmozták őt dicséretekkel, kitüntetésekkel, megválasztották dísz-tagnak.
Egy napon két levelet kapott Párisból. Az egyiket a Franczia Földrajzi Társaság küldötte, felajánlotta neki és társainak dísz-oklevelét abból az alkalomból, hogy a sark-körüli utat, a mely eddig még senkinek sem sikerült, megtették.
A másik levél pecsétje első pillantásra feltünt Eriknek.
E. D. betük, körülötte pedig ez a két szó Semper idem. 
Ugyanez a két betü és jelmondat állott a levélpapir egyik felén is. Durrieu úr irta ezt a levelet; szóról-szóra így hangzott:
- Kedves fiam, hadd szólítsam önt így már előre is. Épen az imént olvastam el az ön életrajzát, melyet egyik svéd lapból fordított valaki francziára. A mit olvastam, az egész valómból kiforgatott. Ha igaz, hogy önt ezelőtt huszonkét évvel egy noroëi halász fogta ki a tengerből Bergen környékén, hogy a bölcső, melyben feküdt, egy bójéra volt kikötve, s a bójén Cynthia név állott; s hogy ez a hajó 1858 október havában a Féroë sziget tájékán hajótörést szenvedett, s hogy önt főleg annak a matróznak a felkeresése vezérelte, midőn a sarki expediczióra elindult... Oh, ha ez mind szóról-szóra igaz, (s mit nem adnék, ha csakugyan igaz volna!) kérve-kérem, rögtön táviratilag tudasson engemet. Minden pillanat drága, ó siessen, siessen!
Mert ha igaz, úgy tudd meg, hogy te az én édes unokám vagy!... Kimondhatatlan gyönyörűség még csak gondolatnak is!... Az én unokám, a kit évek óta siratok, a kinek a halála martír-kínokkal töltötte el huszonkét év óta egyetlen, drága leányomnak a szivét... A Cynthia temette el keserves, hosszú özvegységének egyetlen napsugarát, reményét, vigaszát...
Ha te volnál... ó ha te volnál a miénk, te a dicső, jeles ifjú...! Boldogságnak talán igen sok is volna! Nem is merek addig reá gondolni, míg bizonyosságot nem tudok... Az életrajz minden adata megegyezik a szomorú esemény adataival. Igaznak kell lennie, hiszen néhai vőm szakasztott másának látszottál, mikor Brestben először megláttalak. Úgy megszerettelek első látásra..! Lehetetlenség, hogy ne lennél az én unokám.
Egyetlen szót kérek feleletül, de rögtön!... Míg az a szó meg nem érkezik, addig nem élek, nem akarok élni. Esdve kérlek, fiam, siess a válasszal. Huszonkét évi szenvedésünk nevében kérlek, tudass azonnal.
Durrieu E.                        
volt nagykövet. Paris, Varennes-utcza 104.
E levélhez a következő irat volt csatolva. Erik dobogó szívvel olvasta, mohó kiváncsiság szállotta meg.
«Új-Orleánsban voltam franczia nagykövet, midőn leányom: Katalin feleségül ment egy Durrieu György nevű franczia fiatal emberhez; távoli rokonunk volt, ő is bretagnei. Durrieu György bányamérnök volt. Azért jött Amerikába, hogy egy ujonnan felfedezett petróleumforrást kikémleljen; számított arra, hogy évekig ott marad. Eljárt a házamhoz, s mint honfitársamat, rokonomat, s különben is művelt ifjút szivesen fogadtam, apja gyermekkori kedves barátom volt. Később megkérte leányom kezét s én szivesen rájok adtam az áldásomat. Házasságuk után rövid időre engem váratlanul a rigai követséggel biztak meg, el kellett hagynom Amerikát, vőm azonban ott maradt az Egyesült-Államokban, fontos érdekek kötötték oda. El kellett leányomtól válnom. Kis fiuk született épen akkor, nagyapja és apja után Emil-Henrik-György névre keresztelték.
Hat hónappal utóbb vőm a bányában hirtelen meghalt. Szegény leányom husz éves korában özvegy sorára jutva, úgy a hogy rendezte az ügyeit s kicsiny fiával együtt felszállott a Cynthia nevű hajóra, mely Hamburgba indult. Haza sietett hozzám.
1858 október 7-ikén a Cynthia a Feroë-szigetektől keletre hajótörést szenvedett. A hajó eltünése nagyon gyanus volt, maig sem tudták az okát kideríteni. A hajón uralkodó zűrzavarban szegény leányom a mentőcsónak felé közeledett; a kis gyermeket bölcsőstül együtt egy mentő-bojéra kötötték, de mielőtt leányom vagy bárki is megakadályozhatta volna, a bójé kicsúszott vagy valaki erővel ellökte s a tengeren tova úszott.
Leányom a hullámok közé akart ugrani; akarata ellenére, erőnek erejével mentették meg az életét... ájultan feküdt a csónakban, csak akkor tért magához, mikor Feroë szigetén partra szállították. Élet és halál közt lebegett aztán... hála a derék matróz önfeláldozó jóságának, életben maradt, s a matróz hazahozta. Ezt a jólelkű embert Denmon Jánosnak hívták, a házamnál maradt holta napjáig, Kis-Ázsiában halt meg.
Sohasem mertünk józan elmével arra gondolni, hogy a szegény kis csecsemő életben maradt. Tudakozódtam Shetlandban, Bergenben, Feroë szigetén, mert egyáltalában nem hihették, hogy tovább juthatott volna az uszó bojé. A kutatásnak természetesen nem volt semmi eredménye. Noroë alighanem kívül esik a rendes közlekedés vonalán, különben tudomást szereztek volna ott is róla.
Mikor láttam, hogy unokámat fel nem lelhetem, minden gondom az én kétségbeesett leányomra irányult. Lelki és testi szenvedés sorvasztotta őt napról-napra. Megesett a szívem, ha reá néztem sápadt arczára. Kértem, hogy küldjenek keletre, magammal vittem őt, hogy feledje az irtózatos multat, én magam tudományos búvárkodásba merültem, hogy szintén feledjek... Hiába való volt minden buzgólkodásom, soha egy perczre sem tudtam elűzni lelkéből az árnyat. Két év óta itt élünk Francziaországban; vagy itt Parisban, vagy a Brest közelében levő Val-Férayban tartózkodunk, családunk ősi birtokán. Vajha a sors megengedné, hogy minél előbb itt ölelhetném szívemre az én drága unokámat; leányom pedig régóta elsiratott, most is mindig emlegetett fiát? Még nem merek neki szólani, addig nem, míg biztosan tudok mindent. Feltámadás napja lesz az szegény, megtört szivének! Ha most mondanám meg s aztán csalódnia kellene, talán... megölné őt a csalódás...
Ma hétfő van, szombaton itt lehet a válasz.»
Erik az utolsó sorokat már nem látta, patakzott szeméből a köny. A szive megtelt boldogsággal, s mégis, mintha félt volna, hogy hátha korán örül. És mégis, az adatok mind egy szálig megegyeznek, ó mily édes remény! Vajon elbizakodhatik-e benne? Van hazája, van édes anyja, s minő hazája! Erről álmodozott gyermek-elmével, erről a büszke, szabad hazáról, melynek története eltöltötte őt lelkesedéssel! Ez a haza a szabad eszmék főfészke, nagy szellemek szülőhelye, s a legujabb kor műveltségének zászlóvivője!
Attól félt, hogy talán mégis csak álmodik. Hiszen olyan sokszor kellett már az életben csalódnia. Sietett a doktorhoz, hogy tanácsot kérjen tőle.
A doktor figyelmesen végighallgatta a levelet és a melléje csatolt iratot. Gyakran tett egy-két megjegyzést s végül kitörő örömmel kiáltott fel:
- Itt a kétségnek még csak árnyékáról sem lehet szó; kedves fiam, te most az egyszer nem csalódhatol, föllelted családodat. Sürgönyözz rögtön nagyatyádnak.
- De mit?
- Azt, hogy holnap elindulsz, hogy minél előbb szivedre szorítsd nagyatyádat és keblére borulj édes anyádnak.
Az ifjú kapitány melegen szorította a jó doktor kezét dobogó szivére, s aztán kocsiba ült, s a táviróhivatalhoz sietett. Még aznap felült a vasutra, azon elment Malmöba, Svédország észak- nyugati határához, husz percz alatt átkelt a szoroson, Koppenhágában a belga-holland gyorsvonatra ült, Brüsszelen át Párisba sietett.
Szombaton este hét órakor, tehát hat nappal azután, hogy Durrieu a levelét megirta, az északi pályaudvaron várakozott izgatottan a brüsszeli gyorsvonatra... azon jött az unokája.
A vonat végre-valahára berobogott. A nagyapa és unokája ölelték-csókolták egymást. Az utóbbi napok óta szüntelen egymásra gondoltak, s íme úgy tűnt fel a viszontlátás örömében, mintha örökké együtt lettek volna.
- Hát édes anyám - kérdé Erik.
- Nem mertem neki mindent megmondani fiam, míg itt nem látlak téged... - s az aggastyán arcza boldogságtól ragyogott; ajkáról olyan édesen hangzott ez a te szó!
- Még nem tudja?
- Sejti, fél és remél! Mikor a táviratot megkaptam, egyet-mást óvatosan tudtára adtam neki, hogy a hirtelen öröm végzetessé ne váljék. Mondtam, hogy az a bizonyos svéd tengerésztiszt, a kivel Brestben találkoztam, némi nyomra vezet... ó sokszor emlegettelek, fiam, tégedet! Nem tud tehát semmi bizonyosat, de vár valamire; anyai szivének sejtése megszólalt. Ma reggel minden erőmet össze kellett szednem, hogy izgatottságomat leplezzem. Jól láttam, hogy minden mozdulatomra figyel. Egyszer-kétszer, mintha kérdezni akart volna valamit tőlem. Féltem, hogy baja történhetik. Ma nem is mertem otthon ebédelni, hátha faggatni kezd...
Így beszélgetve siettek a kocsi felé.
Ez alatt Durrieuné a varennes-úti ház szalonjában türelmetlenül várta atyja megérkezését. Elhatározta, hogy ebéd alatt felvilágosítást kér tőle. Már napok óta izgatottan látja apjának titkolózását, tudta, hogy Svédországból táviratot kapott, s az az egy-két szó, a mit atyjától hallott, a sejtések egész tengerét ébresztette fel benne. Nem tudta elképzelni, hogy miért titkolózik előtte az apja, holott eddig mindent megmondott neki.
- Talán valamivel meg akar engem lepni - tünődék magában.
Főleg tegnap és tegnapelőtt nagyon türelmetlen volt az apja; sajátságos örömtől ragyogott az arcza, hiába akarta titkolni, nem tudta. Vajon miért hozta szóba a Cynthia dolgát, holott arról sohasem szeretett vele beszélni? Hirtelen valami gondolat villant fel agyában; hátha nyomára jött a fiucskának... Neki ezt tudnia kell. Alig várja, hogy haza jöjjön. Megkérdezi tőle.
Mert Durrieuné sohasem mondott le teljesen arról a reményről, hogy fiát megtalálja. Ó az anyai szív nagyon makacs az ő reménykedésében! Ha ott látja gyermekét a ravatalon s tudja, hogy soha fel nem keltheti síri álmából: még akkor is hisz a csodában, hátha feltámad a kis halott...
Durrieuné szive féltékenyen őrizte a reményt, hogy látni fogja még régóta elvesztett fiacskáját... Olyan elevenen élt lelkében minden mozzanata annak a szörnyű katasztrófának! Mikor a Cynthia sülyedni kezdett... látta a gyermek kedves arczát, feküdt a bölcsőben, aludt... aztán reá erősítették a bojéra... hullám csapott a hajóra, nagy volt a zűrzavar, a matrózok fejöket vesztve szaladtak ide s tova; egyszer csak az ár elragadja a bojét, rajta a gyermeket!...
Aztán elsötétült előtte a világ. Eszméletlenül rogyott össze, többre nem emlékszik! Irtózatos volt a felébredés! A kétségbeesés kínos órái, gyötrelmes napjai, mind-mind megelevenedtek most, hogy átszenvedje ujra a kimondhatatlan kínokat... Csaknem egy negyedszázadig tartó mártiromság jutott ki szegénynek osztályrészeül.
Hányszor eltünődött e hosszú idő alatt! Ha most élne, már futkározna... most meg iskolába járó gyermek volna... aztán felserdült ifjú... Avagy talán valahol messze tőle él és olyan, mint a minőnek ő látja lelke szemeivel... És nem volt a világnak semmi hatalma, a mi szivéből a remény gyökérszálait ki tudta volna tépni.
Ezek a gondolatok foglalkoztatták elméjét most is, midőn atyját várta.
Durrieu úr belépett a szobába, s utána egy ifjú ember jött. Az aggastyán ezekkel a szavakkal mutatta be:
- Nézd, leányom, bemutatom neked Erik urat, a kiről neked annyiszor beszéltem, épen most érkezett Párisba. A Földrajzi Társaság díszoklevéllel tüntette ki őt. Itt tartózkodása alatt a mi szivesen látott vendégünk lesz:
Jövet a kocsiban úgy beszélték meg a dolgot, hogy Erik egyelőre Hersebom Erik marad. Később majd szóba hozza, hogy Noroëban a tengerről kifogtak egy gyermeket, s így aztán lassan a titokról lehull a lepel. Csakhogy a mint szemtől-szembe láthatta az édes anyját - megfeledkezett a szerepről, a mit játszania kellett volna. Halálos sápadtság lepte el az arczát, s mélyen meghajlott előtte. Egy árva szót sem tudott szólani.
A hölgy felkelt a székről, jóságos tekintettel nézett reá... s aztán szemeibe fény szökött, ajka remegett s ölelésre tárta karját:
- Fiam!... Ön az én fiam! - így kiáltott fel.
Aztán még közelebb lépett hozzá:
- Igen, igen, te az én fiam vagy! Szakasztott mása az édes apádnak!
Erik zokogott kimondhatlan boldogságában, térdre roskadt édes anyja előtt, a ki keze közé fogta fejét és végtelen meghatottsággal megcsókolta a homlokát.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET.
Val-Féray-ban. – Befejezés.
Egy hónappal utóbb Val-Féray-ban, Durrieu úr jószágán, Brest közelében találjuk a Hersebom családot. Durrieuné kivánta, hogy eljöjjenek, hogy ismerkedjék meg azzal a derék családdal, mely nemcsak hajlékát és kenyerét, hanem szivét is megosztotta fiával. A noroëi egyszerű emberekkel együtt még mások is eljöttek Francziaországba: Schwaryencrona doktor, Kajsa, Bredejord és Malárius mester. A bájos fekvésű falusi úri lakban bizonyára jobban érezték magukat a norvég vendégek, mint a varennes-utczai lakásban érezték volna. El-elsétálgattak az erdőben, beszélgetésük tárgya természetesen Erik és szülei voltak; a történetnek rejtelmes, titokszerű részleteit találgatták. Végül is bele kellett nyugodniok, hogy egészen sohasem fog kiderülni, no de azért váltig kérdezgették:
- Vajon ki és mi volt Tudor Brown? Mi készthette őt arra, hogy O’Donoghan Patrickot mindenáron elrejtse Erik előtt. A nyomorult irlandi matróz egyetlen szava megfejtette ezt a titkot: ugyanis Jonesnek szólította, midőn a háttérben megpillantotta volt, tehát valójában nem Tudor Brownnak hívták, hanem Jonesnek. Nos hát ez a Noah Jones volt Erik apjának az üzlettársa az ujonnan felfedezett pensylvániai petroleumforrások kihasználásában.
Erre vonatkozólag a következő felvilágosítást adta Durrieu úr Erik barátainak:
- Vőm néhány hónappal házassága előtt Harisburg mellett egy petroleum-forrást fedezett fel. Nem volt elegendő pénze arra, hogy azt kiaknázza, s így attól félt, hogy egészen elesik attól. A véletlen úgy akarta, hogy megismerkedett egy Noah Jones nevü emberrel. For-Westi marhakupecznek adta ki magát, de - a mint később kiderült - valójában rabszolga-kereskedő volt. Ez az ember vállalkozott arra, hogy a Vandalia nevű petroleum-forrásának kihasználásához szükséges pénzt belefekteti az üzletbe. Szabályszerűen szerződést kötöttek. Boldogult vőm az efféle üzleti dolgokban meglehetős járatlan volt; ő lelkiismeretesen elvégezte mindazokat a munkákat, a mikhez mint mérnök értett, az üzleti adminisztrácziót társa vezette. Az a bizonyos szerződés itt van nálam.
Ime a lényegesebb pontjai:
« ...3. §. A Vandalia forrás Durrieu György, a feltaláló és Noah Jones üzemvezető osztatlan tulajdona.
4. §. Az üzem vezetésének minden ágát Noah Jones intézi; ő gondoskodik a petroleum értékesítéséről, ő köt üzleteket s évenkint egyszer tartozik beszámolni, s a tiszta jövedelmet üzlettársával megosztani. A műszaki munkálatok vezetése a Durrieu kötelessége.
5. §. Ha az üzlettársak egyike vagy másika el akarná örökáron adni a maga részét, először a résztulajdonosnak kell megvételre felajánlania, a ki három hónap letelte alatt nyilatkozni tartozik, hogy megveszi-e vagy nem: ha megveszi, ő lesz a forrás egyedüli tulajdonosa.
6. §. Az üzlettársaknak csak gyermekei tarthatnak igényt, a tulajdonosok esetleges halála esetén apjuk jogára; ha egyik társ meghal, s törvényes gyermekei nincsenek; a forrás az életben maradt üzlettársra száll, mint egyedüli tulajdonosra.»
Ezek voltak a szerződés leglényegesebb pontjai; ezt írta alá megboldogult vőm akkor, a mikor még nem is gondolt házasságra, s esze ágában sem lehetett, hogy a Vandalia forrás igazi aranybánya lesz. Noah Jones aligha nem jól tudta, hogy így fog történni. Elég az hozzá, hogy a szerződés megvolt, s mikor a kezdet minden nehézségét legyőzték, s György már elvette feleségül a leányomat, sőt fiacskájuk is született: egyszerre csak megindult a Vandalia-forrás üzlete. Kimeríthetetlen volt. Nemsokára nekem Rigába kellett költöznöm. Itt kaptam a megdöbbentő hírt, hogy vőmet halva találták a bányában. Állítólag a gyilkos gázok ölték meg. Leányom reá bizta az ügy rendezését egy ügyvédre. Noah Jones kötelezte magát, hogy tovább folytatván a forrás kiaknázását, félévenkint letétbe helyezi a tiszta jövedelem felét volt üzlettársának fia javára az egyik newyorki banknál. Csakhogy az első félév letelte után egy krajczárt sem fizetett be. Leányom aztán hozzám sietett. A Cynthia elmerült, a csecsemő eltünt. Így aztán Noah Jones maradt a Vandalia egyedüli tulajdonosa. Évenkint mintegy százhatvanezer forint lehetett a jövedelme.
- Sohasem gyanakodtak reá, hogy neki is része lehetett a Cynthia elsüllyesztésében? - kérdé Bredejord.
- Gyanakodni gyanakodtam reá már az első pillanattól kezdve, de hát mit értem a puszta gyanúval? A törvény bizonyítékot kiván, azt pedig nem szerezhettem sehol. Perindítás sem vezetett volna czélhoz, mert nem lakván Amerikában, az igazságszolgáltatás nagyon bonyolódott az ilyen esetekben, de főleg szegény leányom sorsa tartóztatott ettől vissza. Miért izgassam őt minduntalan ezzel a dologgal, holott szerettem volna, hogy feledje némileg. Hallgattam tehát. Különben is talán helyesen cselekedtem így; aligha lett volna eredménye. Lám, még most is mily nehéz e szörnyű titok részleteit kinyomoznunk.
- Vajon mi szerepe lehetett mindebben O’Donoghan Patricknak? - veté fel a kérdést Schwaryencrona doktor.
- Én azt hiszem, hogy ennek a kiderítésén hiába törjük a fejünket. Legfeljebb sejthetjük. Annyit tudunk, hogy O’Donoghan Patrick abban az időben hajó-inas volt a Cynthián. Az első osztályú utasokat szolgálta ki; így valószinűleg tudta leányom nevét, s azt, hogy hova megy: nyomra vezethette volna tehát azt, a ki ez iránt kérdezősködik nála. Hanem örökké titok marad, hogy nem vett-e tényleges részt a Cynthia balesetében, nem ő volt-e azzal megbízva, hogy a bojét a tengerre kitaszítsa? szóval nem volt-e ő is részes a gaztettben? Annyi bizonyos, hogy a «bojéra kitett gyermeket» gyakran emlegette s ezért pénzt kapott titkon valakitől, s az a valaki Noah Jones volt, vagy a mint magát nevezte: Tudor Brown. O’Donoghan Patrick vallomása nagyon is terhelő lett volna Noah Jonesre, azért igyekezett őt New-Yorkból is oly hirtelen eltüntetni, mert alighanem ő volt az a titkos látogató, a ki figyelmeztette őt, hogy baj van, s jó lesz, ha egy időre nyomtalanul eltünik, míg a Cynthia dolgáról megint nem beszél a világ.
- Mindez nagyon valószinű - veté közbe Bredejord - minden adat megerősíti. Mikor Schwaryencrona barátom először tette közhirré a lapokban, akkor tünt el O’Donoghan Patrick. Mikor díjat tűzött ki a fejére, illetve neki magának jutalmat igért, ha jelentkezik: eljött Tudor Brown, vagyis igazi nevén Noah Jones, s okmányokkal igazolta, hogy O’Donoghan Patrick meghalt, a tenger fenekén aluszsza örök álmát. Nagy oka lehetett neki arra, hogy ezt tegye. Aztán jött a Véga tudósítása, hogy O’Donoghan Patrick él a szamojédek között. Az Alaska útra kelt, a Seinszigetnél Tudor Brown veszélybe döntötte, aztán megelőzte a sark-vidéken, s végül is kisiklott a körmeink közül - elnémult örökre a két bűntárs.
- Elvégre is czélhoz értünk - mondá örömtől sugárzó arczczal Schwaryencrona. - Erik megtette a csodálatos utat, melyért a világ dicsőíti, még pedig méltán; megtalálta azokat a kiket keresett, szüleit...
- Úgy van - szólalt meg Durrieuné, s fiának büszke anyai örömmel simogatta a fejét - a dicsőség adta őt vissza nekünk, a gazok bűne megfosztott tőle, s az önök jósága karjaimba vezette őt, s híres emberré tette.
- No meg elvégre is az alávaló Noah Jones is tett vele valami jót - tevé hozzá Bredejord - megtette őt Amerika leggazdagabb emberének.
Mindnyájan csodálkozva néztek Bredejordra.
- Természetesen - folytatá a kiváló ügyvéd - Erik apja után a kimeríthetetlen Vandalia forrásnak ez idő szerint egyetlen örököse. Huszonkét év óta a fele jövedelem őt illeti meg; s mindehhez nem kell egyéb, mint bebizonyítanunk, hogy Durrieu Györgynek a fia. Nos hát mi fáradságunkba kerül ez? Nem tanúskodhatunk e mellett mind, a hányan itt vagyunk? Ha Noah Jonesnek esetleg gyermekei vannak, kártérítéssel tartoznak Eriknek mindazért, a mivel őt atyjuk annyi éven át megkárosította. Nem marad az örökségből egy árva garasuk sem.
- Lám, lám a noroëi kis halászfiú egyszerre dúsgazdag emberré válik! - mondá jó akarattal mosolyogva Schwaryencrona doktor - kivánatos akár vőlegénynek is. A Földrajzi-Társaság dísztagja, világhírű utazó, ráadásul négyszázezer forint évi jövedelem ura, ilyen vőlegényt Stockholmban hiába keresnénk! Nos, Kajsa, mit szólasz te ehhez?
A kisasszony fülig pirult e szavak hallatára. A derék doktornak bizonyára sejtelme sem volt arról, hogy milyen kegyetlen szavakat mondott unokahugának. Mert bizony Kajsa kisasszony már szörnyen megbánta eddig is, hogy Erikkel olyan dölyfösen, sértőleg bánt évek hosszú során át. Csakhogy most már Erik nem törődött vele, most hogy megvetése többé nem fájhatott neki. Mióta tudta, hogy nem «talált gyermek», mintha a szemei is jobban felnyiltak volna, s jobban látta Kajsa szivének ürességét. Hideg udvariasságnál többet nem mutatott Kajsa kisasszony iránt, csupán annyit, a mennyivel Schwaryencrona unokahuga iránt tartozott.
Minő egészen más volt az érzelem, mely szivében mind bensőbbé és igazabbá vált Vanda irányában! Minő elragadóan bájos volt ez az egyszerű, de művelt lelkű leány; nehány nap múlva a falusias elfogultságot is egészen levetkőzte a finom és előkelő Durrieuné mellett. Szive jósága, egyenes, őszinte, szeretetre méltó egyénisége mindenkit meghódított; Durrieuné az első hét végén úgy nyilatkozott, hogy Vanda nélkül nem is tudna ellenni.
Erik rá akarta beszélni Hersebom gazdát, hogy háznépestül együtt maradjon Bretagneban, vagy legalább Vandát hagyja ott édes anyjánál. A jámbor halászgazda nem volt hajlandó, hogy hazát cséréljen; száz emlék fűzte őket Noroëhoz, no meg öreg is már, nekik jobb lesz, ha otthon maradnak. Azt azonban kikötötték, hogy Erik minden esztendőben látogasson el hozzájuk, úgy aztán Vanda is itt maradhat Durrieuné asszony mellett.
Erik legalább Ottót szerette volna még ott fogni, csakhogy Ottó a világ kincséért sem akart megválni a halász-élettől, főleg pedig a len hajú, kék szemű Requildtől, a szomszédék leányától, mert hát közeledik karácsony s akkor, - ha Isten is úgy akarja - oltár elé vezeti.
Malárius mesternek sem volt nagyralátó terve a hires utazás után; megmaradt továbbra is falusi tanítónak, buzgón készítette sajtó alá nagy botanikai munkáját: a «Sarkvidék flórájá»-t, mely a Linné-Társaság költségén fog megjelenni.
Bredejord ügyvéd utolsó pere az volt, melyet Erik öröksége tárgyában indított. A Vandalia petroleum-forrásnak valósággal Erik lett a tulajdonosa, mert a jeles ügyvéd megnyerte a pert.
Erik dúsgazdag emberré lett, megvette az Alaskát s ez volt az ő kéj-yachtja. Minden esztendőben elment anyjával és Vandával Noroëba, hogy Hersebomékat meglátogassa. Törvény értelmében Durrieu Emil lőn a neve, de övéi ezentúl is Eriknek hivták.
Anyjának is, meg neki is az volt a legédesebb óhajtása, hogy Vandát feleségül vegye; nos hát ez maholnap meg is fog történni.
Kajsa addig várt, addig várt - míg vén leány maradt. Schwaryencrona doktor, Bredejord és Hochstedt tanár minden este kártyázgatnak.
A doktor még most is olyan ügyetlenül whistezik, mint hajdanában; Bredejord boszantja egyszer:
- Nos öregem, mikor szándékozol már elküldeni nekem a Pliniust? - kérdé tőle hamiskás szemhunyorgatással. - Remélem, most már nem vitatod többé, hogy Erik irlandi származású?
A doktor megzavarodva néz reá egy pillanatig. Nyomban reá felkiált:
- Eh mit, a franczia köztársaság egyik volt elnöke az irlandi királyok családjának a sarjadéka volt. Abban sem volna semmi csodálni való, ha ugyanezt mondanók a Durrieu-családról is!
- Világos! - felelé Bredejord, - sőt annyira valószínü, mint az, hogy nemsokára elküldöm neked a Quintilianusomat!

-&-