Varga Zoltán

# A nevelő, a gyerek és a „rejtett szabályok”*

Az iskola sajátságos kis társadalom. Ennek a társadalomnak megvannak a maga írott és íratlan törvényei, követelményrendszere, szokásai, hagyományai, környezeti feltételei. Polgárainak – gyerekeknek és felnőtteknek egyaránt – akarva és akaratlanul is kapcsolatba kell lépni valamennyivel.

Az írott és íratlan szabályok nagy részét az iskolai életben a nevelők képviselik. E szabályok befolyásolják a gyerekeknek a nevelőkkel kialakuló kapcsolatát, azt a kapcsolatot, mely az iskolai élet egyik leglényegesebb hatótényezője.*

Részletesebben kell tehát foglalkoznunk az e kapcsolatot jellemző és meghatározó tényezőkkel, és elsősorban azokkal, melyek torzítják, károsítják e viszonyt. Meg kell vizsgálnunk a nevelői gyakorlatban ma is érvényesülő negatív nevelői elveket, s az ilyen nevelői elvekből következő nevelői magatartásmódokat, követelményeket.

Iskoláinkban a nevelő a gyerekekkel szemben fölérendelt helyzetben van. Ez a helyzet rendkívüli lehetőségekkel és előnyökkel jár mindaddig, míg a nevelői státusból következő „jogi fölényhelyzetet” olyan személyiség foglalja el, aki személyiségének értékeivel meg tudja tölteni e kereteket, mintegy annak igazolásául, hogy a kezében levő hatalmat jogosan birtokolja.

Természetesen létrejöhet olyan helyzet, amikor a nevelői pozícióba olyan személyiség kerül, akinek személyi értékei nem elégségesek arra, hogy jogi fölényhelyzetét hitelesítse.

Az ilyen helyzet pedagógiai szempontból megoldhatatlan, ezért most számunkra érdektelen. Ennek megoldása – elsősorban a megfelelő pályaalkalmassági szelekció útján – a közoktatási szervek feladata.

Az a sajátságos helyzet érdemel figyelmet, amikor a nevelő rendelkezik azokkal a személyi értékekkel, melyek megfelelően hitelesíthetnék státusából következő fölényhelyzetét, de olyan nevelői elképzelések alapján áll, és olyan módszereket követ, melyek a kívánt cél elérésére alkalmatlanok. Így eltorzul a nevelő-gyerek kapcsolat, s a nevelő a szocializációs folyamatban nem tudja betölteni pozitív szerepét. Nemcsak megfosztja a gyereket a számára nagy jelentőségű „pozitív mintától” – modelltől –, de negatív modellként, közvetett úton, legjobb szándékai ellenére károsítja a gyermek személyiségét.

A nevelő személyisége ugyanis – helyzetéből, szerepéből következően – mindenképpen hatással van a gyermeki személyiség alakulására.

Azokkal a nevelési elvekkel, módszerekkel kell tehát foglalkoznunk, melyek a jó szándék ellenére is negatív hatást eredményeznek.

Ezekről szólva vissza kell térnünk a már említett íratlan szabályokhoz.

Mit értünk íratlan szabály fogalmán?

Íratlan szabályként értékelhetünk, bizonyos – különböző mértékben elterjedt – nézeteket, értékítéleteket és meghatározott, de nem rögzített szabályokat, melyek a nevelő-gyerek viszonyban és a nevelőtevékenység során érvényesülhetnek.

Honnan erednek ezek az íratlan szabályok?

Minden társadalmi rendszer, minden kultúra kialakít valamilyen általánosan elfogadott igényrendszert a felnövekvő nemzedék számára. Egy adott társadalmi rend adott időszakában a társadalom minden teljes értékű tagja – és nemcsak a teljes értékűek! – képesnek érzi magát annak eldöntésére, vajon egy gyermeki személyiségvonás kívánatos-e, pozitív-e vagy éppen negatív. A szülő rendelkezik ilyen előre megformált, társadalmilag meghatározott igényekkel, saját gyerekeire vonatkozóan is.

Mind a gyermeki személyiségről alkotott vélemények, mind a gyermekek nevelése során alkalmazott eljárások kétarcúak tehát: Tartalmazzák egyrészt a nevelésben „illetékes” szaktudományok egy töredékét, másrészt magukba foglalják a korábbi generációk felhalmozott helyes és helytelen ismereteit, szabályait is, és ezeken alapuló – így nevezhetnénk – „rendelkezési rutinját”.

Hogy a mindennapos nevelési gyakorlatban a szaktudományok újabb felismerései kezdetben egyáltalán és később is csak kismértékben érvényesülnek, az természetes jelenség. Bármely szaktudomány laboratóriumi eredményeinek sorsát figyeljük meg, tapasztalhatjuk, hogy a felfedezés és gyakorlati alkalmazás időben nem esik egybe, s a közgondolkodás csak lassan veszi át, fogadja el és alkalmazza.

Nyilvánvaló tehát, hogy mindaddig, míg az új felismerések nem válnak általánosan ismertté és elfogadottá, addig a korábbi ismeretek határozzák meg a nevelői gyakorlatot is. Az átmeneti történelmi időszakban a korábbi idők „rendelkezési rutinja” tehát sokkal általánosabban ismert, és sokkal jobban bevésődött a közösségi gondolkodásba, mint az új ismeretek.

Ezt az íratlan szabályrendszert, ezeket az ismereteket az idősebb generáció tagjaitól – főként szüleinktől, nevelőinktől – vesszük át, túlnyomórészt tapasztalati úton, hiszen bennünket is így neveltek. E szabályrendszerrel mintegy együtt növekszünk, beépülnek saját személyiségünkbe. Öntudatlanul is befolyásolják gondolkodásunkat, magatartásunkat.

E könyvben most azokról az íratlan „rejtett szabályokról” szólok, melyek az iskolában a leggyakrabban torzítják a nevelő és a gyerek kapcsolatát, melyek alkalmazása nem vezet – a jó szándék ellenére sem – értékes eredményhez, sőt rendszerint kárt okoz.

## „A felnőttnek mindig igaza van”

A rejtett szabályokat vizsgálva induljunk ki gyakorlati példákból.

1. eset

Nyolcadik osztályosok tanítás végeztével sorban vonulnak az iskola kijárata felé. A kapualjban – elköszönés után – egyik gyerek elővesz egy szájharmonikát, és játszani kezd rajta. A nevelő magához hívja, kiveszi a kezéből a harmonikát és elteszi, a következő indokolással: „Iskolába ilyent nem hozunk!” A gyerek ezt mondja: „Erről nem tudtam. Különben is már mentem hazafelé. Tessék szíves lenni visszaadni.”

A nevelő elkéri a gyerek ellenőrző könyvét, és a következő üzenetet intézi a szülőkhöz: „Szemtelen és fegyelmezetlen magatartásáért megintem.”

2. eset

Az általános iskola negyedik osztályában a gyerekek magatartását „magatartási betétlapokkal” minősítik. Aki fegyelmezetlenül viselkedik, annak elveszik egy betétlapját. A betétlapok „adminisztrációjával” két tanulót bíz meg a nevelő, akik közül az egyik „manipulál” a betétlapokkal. Így történik, hogy haragosától a jogosan elvett betétlapon kívül egy másikat is elvesz, jogtalanul. Amikor hét végén a magatartás értékelése folyik, a nevelő megrója ezt a tanulót, aki feláll, és így szól: „Engem a betétlapok nem érdekelnek, mert J. csal a lapokkal.” A nevelő: „Igen? Akkor ezért a szemtelen hangért most elveszek tőled még egy betétlapot, és kapsz egy egyest magatartásból.”

3. eset

Hetedik osztályban folyik az óra. A táblánál, az osztálynak hátat fordítva áll a nevelő. Csörömpölésre néz hátra: valaki bedobta az ablakot. A nevelő az ablak közelében álló gyerek testtartásából arra következtet, hogy ő lehetett a tettes. (A nevelő nem ismeri jól a gyerekeket, mert csak helyettesít az osztályban.) A fegyelemsértés miatt bosszúsan elkéri a gyerek ellenőrző könyvét. A vélt tettes bátortalanul, de igaza tudatában ezt mondja: „Nem én voltam.” A nevelő még ingerültebb lesz, és megismétli a felszólítást. A gyerek még mindig vonakodik, és állítja, hogy nem ő volt. „Még feleselsz is?” – mondja most már méregbe gurulva a pedagógus, és pofonüti a gyereket, aki sírva mondja: „Akkor se én voltam.”

Közben a tettes jelentkezik, mert társai kényszerítik. A nevelő ennek ellenére elveszi a vétlen gyerek ellenőrző könyvét, és beírja: „Szemtelen magatartásáért megintem.” (Az óra végén a tettes is büntetést kap.)

A vétlen gyerek apja másnap felkeresi a nevelőt, és elmondja: Őt az apja nagyon sokat verte gyerekkorában, és ezért erősen elhatározta, hogy soha nem fogja megütni a gyerekét. (A gyerek jó magatartású, kitűnő tanuló.) Kéri a nevelőt, hogy ő se üsse meg.

Az apa látogatása után néhány nappal a nevelő – nem szokása egyébként – valami okból ismét pofonüti a gyereket.

A szülők emiatt panaszt tesznek a nevelő felettes hatóságánál, és a nevelő írásbeli figyelmeztetést kap.

Ettől kezdve nem köszön vissza a gyereknek. A nevelőtestületben népszerű pedagógussal kollégái különös módon vállalnak szolidaritást: ők se fogadják a gyerek köszönését.

A gyerek súlyos szégyenhelyzetbe kerülve – meggyőződése szerint ártatlanul –, néhány hét múlva öngyilkossági kísérletet tesz.

Mind a három esetünk tanár-diák konfliktust mutat be.

A konfliktus során a három gyerek büntetést kapott. Ha így történt, szabályt kellett sérteniük, hiszen büntetés csak szabálysértésért jár. Mind a három véleményt nyilvánított, mégpedig a nevelőével ellentéteset.

A gyerekek véleménye mindhárom esetünkben helyes volt. Így a büntetés nem volt összefüggésben a vélemény helyes vagy helytelen voltával.

Mi lehetett tehát az a szabály, amelyet megsértettek, s melyet a nevelő szankcionált?

A nevelők magatartásából arra következtethetünk, hogy gyerek nem hangoztathat a nevelőével ellentétes véleményt. (Az iskola írott törvényei természetesen nem tartalmaznak véleménynyilvánítási tilalmat, sőt pedagógiánk mindinkább igényli a gyermek véleményformálását!)

Ezt az íratlan rejtett szabályt pontosabban is megfogalmazzuk.*

Első rejtett szabályunk így hangoztat: „A felnőttnek mindig igaza van.”

Megfogalmazása a következő:

Ha egy gyerek és egy felnőtt között véleménykülönbség jött létre, minden lehetséges eszközzel el kell érni, hogy a gyerek elfogadja a felnőtt álláspontját, függetlenül attól, melyiküknek van valóban igaza. Ha a gyereknél valóságos véleményváltozást nem lehet elérni, akkor legalább szóban el kell ismertetni vele a felnőtt igazát, s el kell érni, hogy a gyerek ellentétes véleménye miatt bűntudatot érezzen. Ha ez sem látszik elérhetőnek, akkor ellentétes véleményformálását „szemtelenségnek”, „feleselésnek” kell nyilvánítani, és célszerű a gyereket megbüntetni. E büntetés megszégyenítés is leltet. Érzékeltetni kell a tanulóval, hogy hasonló magatartás esetén ugyanilyen helyzetbe kerül.

„A felnőttnek mindig igaza van” szabály alkalmazása során – érvként használva – a következő kifejezésekkel találkozunk: „Ha én egyszer azt mondtam…”; „Korodhoz képest…”; „Na, most már aztán elég legyen!”; „Még egy szó és…”; „Te még túl fiatal vagy ahhoz…”; „Fogd be a szád!” stb.

A „véleményformálásról” beszélve utalni kell arra is, hogy véleményformálásnak és e vélemény közlésének nemcsak szóbeli formái lehetségesek. Közvetett módon is közölhetőek ezek, így mimikai eszközökkel, hangsúllyal, hanglejtéssel, hangerővel, gesztusokkal, hallgatással, testtartással stb. A szabály az ilyen közvetett véleményközlési formákra is vonatkozik.

Minden törvény vagy szabály valamilyen célt szolgál. Fel kell tehát tennünk a kérdést, milyen célt kíván elérni – vagy milyen irányba hat akaratlanul is – az a nevelői magatartás, melyet első „rejtett szabályunk” határoz meg.

Visszatérve példaeseteinkre, azt látjuk, hogy a nevelő mind a három esetben büntette a gyermeki véleményt. Mivel minden büntetés legfőbb célja – egyéb céljai mellett – az elrettentés, vagyis a megelőzés, nyilván a nevelő szándéka is az volt, hogy a gyerekeket elrettentse valamilyen veszedelmes tettől.

Úgy tűnik tehát, hogy a nevelő veszedelmesnek ítélte, hogy a gyerek vele ellentétes véleményt alakított ki, és azt hangoztatta is.

A veszély mindig valakit vagy valamit fenyeget. Kit és mit fenyeget eseteinkben?

A veszély a nevelő személyét fenyegette, és abban mutatkozott, hogy a gyerek nem fogadja fenntartás nélkül a nevelő ítéleteit, utasításait. Ha pedig a nevelő ebben veszélyt lát, abból az következik, hogy kívánatosnak csak olyan gyermeki magatartást tart, mely a nevelő személyétől eredő bármilyen késztetést elfogad.

Példáinkban azt is megfigyelhettük, hogy ha a gyerek ilyen magatartást belső meggyőződéstől indíttatva nem tanúsít, a nevelő még mindig előnyösebbnek – és kevésbé veszedelmesnek – ítéli e magatartás formai kikényszerítését, mint az önálló véleményt.

Mindezek alapján „A felnőttnek mindig igaza van” szabály s az általa irányított nevelői magatartás célja kezd kirajzolódni előttünk:

Úgy tűnik, védelembe kíván venni egy világképet, olyan világképet, melyben a felnőtt emberek tévedhetetlenek, sérthetetlenek, s feltétlen tiszteletre és követésre méltóak: felsőbbrendűek.

Abból, hogy a nevelő az e világképet támadó gyermeki megnyilatkozásokat büntette, az is látható, hogy e világkép – legalábbis azokban az életkorokban, melyekből példáinkat vettük – védelemre szorul.

Tegyük félre egyelőre annak a rendkívül fontos kérdésnek a vizsgálatát, mi lehet a célja egy hamis világkép védelmének, s hogy e törekvés egyáltalán elérheti-e célját, s nézzük tovább gyakorlati példáinkat. Tartalmaznak-e olyan elemet, mely első rejtett szabályunk szempontjából figyelmet érdemel?

Mindhárom esetünkben találkozunk a „szemtelen” kifejezéssel, harmadik esetünkben pedig megjelenik a „felesel” szó is. E szavakat a gyermeki magatartás minősítésére használjuk. Vizsgáljuk meg most e minősítéseket „A felnőttnek mindig igaza van” szabály tükrében.

Példánkban – a 3. esetnél – a gyerek, igazsága biztos tudatában – támadó él nélkül – hangoztatja véleményét. A nevelő azonban nem e vélemény tartalmára, hanem a véleménynyilvánítás tényére reagál, mégpedig megszégyenítő büntetéssel.

A „szemtelen” kifejezés 1., 2., 3. esetünkben is előfordul, s láthatjuk, hogy a nevelő ezekben az esetekben sem a vélemény tartalmára, hanem az ellentétes véleményformálás tényére reagált.

„A felnőttnek mindig igaza van” szabály az ilyen gyermeki magatartás esetén a következőkben határozza meg a nevelő tennivalóját:

A gyerek „…ellentétes vélemény-formálását, »szemtelenségnek«, »feleselésnek« kell nyilvánítani, és célszerű a gyereket megbüntetni”.

Eseteinkben a nevelők szigorúan e rejtett szabály értelmében jártak el. A gyerekek véleményét – valóságtartalmuktól függetlenül – „szemtelenségnek” nyilvánították, és valamennyit megbüntették.

Példáink alapján tehát határozott tartalommal tudunk megtölteni két; a gyerekek minősítésére használt kifejezést, összefüggésben „A felnőttnek mindig igaza van” szabállyal. Ezek: a „felesel” és a „szemtelen”, s megfogalmazásuk a következő lehet:

Felesel („visszabeszél”, „szájaskodik” stb.) az a gyerek, aki a nevelő valamilyen ítéletét, utasítását, helyes vagy helytelen, méltányos vagy méltánytalan voltuktól függetlenül, nem fogadja el, vagy fenntartásának ad kifejezést azokkal kapcsolatban, s eltérő véleményét, fenntartásait vagy szándékát a nevelővel szemben szóban is megfogalmazza.

A szemtelen gyerek szemtelenségének leggyakoribb formája a feleselés. A szemtelen gyereknek azonban a feleselés állandó személyiségvonása, és szemtelensége nemcsak feleselésben, de különböző, a nevelői felsőbbrendűség eszméjét sértő magatartásformákban, tevékenységben, gesztusokban, mimikában stb. is megnyilatkozhat.

A szemtelenség lényege a nevelői felsőbbrendűség eszméjével szembeni oppozíciós beállítottság.

A gyermeki véleménynyilvánításra adott nevelői reakciókkal kapcsolatban saját vizsgálatainkból kiemeljük a következő részadatot: 124, mindkét nemből való középiskolás tanulónak elmondtunk egy olyan konstruált történetet, melyben egy gyerek a nevelővel ellentétes véleményét az egész osztály előtt közli a tanárral. Arra a kérdésre, hogy véleményük szerint mit tenne ilyen helyzetben „általában egy pedagógus” – saját tapasztalataik alapján –, a válaszok a következőképpen oszlottak meg: 124 gyerek közül 94 állította, hogy ilyen esetben a nevelő feltétlenül büntetéssel reagál. 2 gyerek szerint ez a büntetés verés, 16 gyerek szerint pedig megszégyenítés lett volna. 4 fiú és 6 leány vélekedett úgy, hogy a pedagógus nem a véleménynyilvánítás tényére, hanem annak tartalmára reagált volna, s ez a reakció pozitív lett volna. (2 válasz nem értékelhető.)

## „A gyermeki kritika – szemtelenség”

4. eset

(Ennél az esetnél meg kell említeni, hogy a gyerek sérült személyiség. Esetünk ennek ellenére – sőt éppen ezért – különösen alkalmas szemléltetésre.)

A középiskola első osztályába járó, igen félénk gyerek időszakosan súlyosan dadog. Dadogása kritikus helyzetekben fokozódik. Így minden felelésnél. Egyik nevelője az év kezdetétől fogva, több alkalommal úgy kezdi a feleltetést, hogy hangosan kiáltja a gyerek nevét, majd ujjával parancsoló mozdulattal maga elé mutat, jelezve, hogy felelni hívja.

A gyerek ilyenkor erős szívdobogást kap, rövidebb-hosszabb ideig nem képes megszólalni, dadogása a beszédképtelenségig fokozódik. A nevelő ujjával rámutat, feladatot ad neki, majd ezt mondja: „Halljuk!”

A gyerek – rövidebb hallgatás után – igen erősen dadogni kezd, de folyamatosan beszélni nem tud, elviselhetetlen szégyenérzet vesz erőt rajta, majd elhallgat. A nevelő ezt mondja: „Egyes. Helyre mehetsz.”

Ez a jelenet többször lejátszódik a félév során. A félénk, önértékelési zavarokkal küzdő gyerek, akit apja a rossz jegyekért megszégyenít, pánikszerűen kezd rettegni ezektől az óráktól és a nevelőtől.

Amikor a nevelő egyik alkalommal a leírt módon hívja felelni és küldi helyre, a gyerek rendkívüli feszültségében és dühében a helye felé tartva visszafordul, és ezt kiáltja a nevelőnek: „Maga nem tanár…” De ismét elakad, nem tudja folytatni, és sírva leül a helyére. A nevelő ezt mondja: „No lám! Megjött a hangja. Csak amikor felelni kell, akkor hallgat.”

A gyerek aznap otthon kijelenti: „Ha agyonütik, se megy többet iskolába.” Anyja faggatására beszámol a történtekről. Az asszony bemegy az iskolába, hangos jelenetet rendez, és „embertelennek” nevezi a nevelőt.

A gyerek helyzete ettől a naptól kezdve tűrhetetlenné válik az iskolában. Súlyos szorongásokkal, szélsőséges önértékelési zavarokkal, reaktív depresszióval kerül a pszichológus elé.

A pszichológus felveszi a kapcsolatot az iskolával, ahol a következő állásfoglalást hallja: „Nekünk már végképp elegünk van X-ből és a pimaszkodásaiból. Még az hiányzott, hogy maguk is a nyakunkra járjanak. Bejön ide az anyja, aki egy hiszterika, és jelenetet rendez. A kolléga, aki ellen vádaskodik, az iskola egyik legkiválóbb nevelője. Azért, mert X úr otthon össze-vissza hazudozik, nem fogjuk zaklatni. Tanuljon a gyerek, és ne cirkuszoljon, akkor nem lesz semmi baj.”

5. eset

Az általános iskola ötödik osztályában a tanterembe lépő pedagógust igen nagy rendetlenség fogadja. Az egyik gyereket a nevelő pofonüti. Az osztályban azonnal csend lesz, és ebben a csendben megszólal az egyik gyerek: „A tanár néninek jólesne, ha ütögetné a gyerekét egy idegen?”

A pedagógus méregbe gurul, elkéri a gyerek ellenőrző könyvét, és behívja a szülőket.

A szülők – szintén pedagógusok – felkeresik. A tanárnő rendkívül indulatosan adja elő az esetet, és a gyereket „határtalanul pimasznak” nevezi. A szülők nem értenek egyet vele, s az anya megjegyzi: „Én nem tartom olyan szörnyűségnek, hogy a gyerek egy barátja védelmére kelt, és még kockázatot is vállalt érte.” A nevelő felháborodik az anya kijelentésén, és ezt mondja: „Ja, ha te ezt így fogod fel, akkor nincs értelme, hogy tovább beszéljünk.”

A beszélgetés megszakad, a nevelő és a magatartását bíráló gyerek között a kapcsolat teljesen elhidegül, lényegében megszakad, s csak a legszükségesebb, „hivatalos” érintkezésekre korlátozódik.

6. eset

Negyedik osztályos középiskolások klubdélutánt rendeznek az iskolában. Zenét hallgatnak és táncolnak. A felszabadult hangulatban egy fiú és egy leány – kölcsönös vonzalmuk közismert az osztályban – csókolózni kezd.

Ekkor nyit be az osztályfőnök, aki megpillantva a jelenetet, elzárja a magnetofont, leszidja a két gyereket, és büntetésből hazaparancsolja a társaságot.

A fiatalok nagyon elkeserednek és dühösek, s egyikük félreérthetetlen grimaszt vág az osztályfőnök felé. A nevelő leszidja a gyereket, aki a párbeszéd során ezt mondja: „Ettől még nem dőlt össze a világ, nem vagyunk már ötévesek.”

Másnap a diák elkéredzkedik az osztályfőnök órájáról, mert egy verseny döntőjébe került, s a döntőre csak így érhet pontosan. (Az elődöntőkre eddig mindig elengedték.) Az osztályfőnök nem engedi el a gyereket, félreérthetetlenül érzékeltetve, hogy az engedély megtagadása retorzió a tegnapi kritikus megjegyzésre. A diák engedély nélkül elmegy. Fegyelmi büntetést kap, és az év végén hármasra rontják magatartási érdemjegyét.

Az előzőkhöz hasonlóan e három bemutatott esetben is véleménykülönbség van a nevelő és a gyerekek között. A 4. és az 5. esetben a gyerekek véleménye helytálló, a 6. esetben vitatható.

Úgy tűnik, itt is „A felnőttnek mindig igaza van” szabály érvényesült. A nevelői reakció a véleménynyilvánításra itt is represszív.

Új eseteinkben azonban, a történteket figyelmesebben vizsgálva, a gyermeki magatartásban új elemet fedezhetünk fel. Ez az új elem a kritika.

4. esetünkben a gyerek – indulatosan bár, de – bírálja nevelőjét, azt állítja, hogy „nem tanár”, s e bírálatban összehasonlítás rejlik a gyerek tanárokról kialakított elképzelése és a vele szemben tanúsított nevelői magatartás között. Az összehasonlítás kétségtelenül az utóbbi kárára történik.

5. esetünkben a nevelőhöz intézett kérdésben ugyancsak bírálat rejlik. E bírálat a nevelő magatartását ítéli el, sőt e magatartást erkölcsileg minősíti, mintegy számonkérve a gyerek által helyesnek tartott magatartásmódot.

6. esetünkben a jogilag nagykorú diák a nevelő nemi magatartásra vonatkozó felfogását bírálja, túlzottnak és irreálisnak minősíti.

Célzatosan megválasztott eseteink közül különös figyelmet érdemel a 4. Itt ugyanis a nevelő magatartása védhetetlen. Számunkra e nevelői magatartás érdektelen is, egyedi, szélsőséges, egyáltalán nem általánosítható. Bizonyos, hogy miután e nevelő magatartásáról kollégái értesültek, maguk is elítélték azt. Ami azonban figyelemre méltó, az a nevelőtestület tagjainak magatartása a gyermeki kritikát magáévá tevő szülővel és iskolán kívüli személlyel szemben. A kollégák a védhetetlen magatartásmódot intenzíven védelmükbe veszik.

Fel kell tennünk, hogy a nevelői közösség támadva érzi magát, fenyegetést lát abban, ha elfogad egy gyerektől kiinduló bírálatot – legyen az jogos vagy jogosulatlan –, s ezzel mintegy „precedenst teremt”. Veszedelmesebb fenyegetésnek érzi ezt, mint azt a helyzetet, amit a morálisan és pedagógiailag elítélendő magatartásmód védelmezése jelent.

Sokkal kevésbé szélsőséges formában, de lényegében azonos nevelői felfogásra következtethetünk az 5. esetben szereplő nevelőnél. Ő megszegte a gyerekek előtt ismert rendelkezést: tiltott büntetési módot alkalmazott. (Megsértette az iskola írott szabályait.) A szülőket azért hívta be, hogy panaszt tegyen a gyerek magatartására. E panasznak aligha lehetett az a célja, hogy a gyereket otthon megjutalmazzák. Amikor pedig a család nem áll a pedagógus mellé, megszakítja a kapcsolatot mind a gyerekkel, mind a családdal. Közvetett retorziót alkalmaz, határozottan kiállva szabálysértése mellett.

6. esetünkben sajátságos helyzettel állunk szemben. Itt a nevelő véleményét bírálta a diák. A nevelő intézkedése, mellyel a mulatságnak véget vetett, semmiképpen sem szabálysértő, ez jogában állt a felügyelettel megbízott tanárnak. Hogy intézkedése pedagógiai szempontból a legcélravezetőbb volt-e, vitatható. Az intézkedést bíráló diák nem is kapott büntetést – látszólag. A valóságban rövidesen rendkívül súlyos büntetésben részesült. Ez a büntetés nincs formális oki összefüggésben a kritikus megnyilatkozással, közvetett, de a diákok előtt világos az igazi oki összefüggés. A retorziónak speciális formájával találkozunk itt, a közvetett büntetéssel. Ebben az esetünkben is megfigyelhető tehát, hogy a nevelő retorzióval felelt a kritikára, és nem annak tartalmára, hanem magára a bíráló aktusra reagált.

Előző eseteink tárgyalásánál azt állítottuk, hogy ha a gyerek büntetést kapott, szabályt kellett sértenie. Mivel pedig a gyerek írott szabályt nem sértett, íratlan szabály érvényesülésére következtethetünk. Milyen szabályt sértettek a gyerekek 4., 5. és 6. esetünkben? Kétségtelenül áthágták „A felnőttnek mindig igaza van” szabályt, de nemcsak ezt tették.

A nevelővel szemben hangoztatott véleményük nem egyszerűen ellentétes volt, de negatív értékítéletet tartalmazott a nevelő személyére vonatkozóan.

Úgy tűnik, a nevelő személyének bármilyen bírálata ütközik valamilyen íratlan szabályba. Ezt a szabályt így nevezhetnénk: „A gyermeki kritika: szemtelenség”. Példáinkból kiindulva fogalmazzuk meg a szabályt:

Ha egy gyerek nevelőjét szóban bírálja, akkor – függetlenül attól, hogy a bírálat jogos vagy jogosulatlan – nem a bírálat tartalmára, hanem a bíráló aktusra kell reagálni. A bírálatot el kell ítélni, annak érzékeltetésével, hogy a gyereknek arra nincs joga. Ha lehetőség van rá, célszerű a gyereket formális büntetésben részesíteni. Ha ilyen lehetőség nincs, közvetett tüntetést kell alkalmazni. Igyekezni kell a gyerekkel elfogadtatni, hogy ez a cselekedete erkölcsileg negatív, bűntudatot vagy szégyenérzetet kell ébreszteni benne. Elő kell idézni vagy meg kell erősíteni a gyerekben azt az evidenciaélményt, hogy ilyen megnyilatkozása képtelenség, és összeegyeztethetetlen a konfliktusmentes tanár-diák kapcsolattal. Érzékeltetni kell, hogy az ilyen megnyilatkozás hátrányosan befolyásolja iskolai minősítését.

„A felnőttnek mindig igaza van” szabály a felnőtt ember – esetünkben a nevelő – felsőbbrendűségének világképét igyekezett védeni.

„A gyermeki kritika: szemtelenség” szabály célja általánosságban megegyezik ezzel a törekvéssel, de kiegészül: Míg az előző íratlan szabály a nevelő jogi fölérendeltségének” védelmét erősíti, ez utóbbi a nevelő személyiségét a tévedhetetlen – és megfellebbezhetetlen – ítéletek forrásaként kívánja feltüntetni, s a nevelői ítéletek elleni racionális gyermeki oppozíciót a nevelői felsőbbrendűség rejtett elve elleni lázadásnak, „szemtelenségnek” tekinti.

A rejtett szabály ugyancsak azt a világképet védi, melyben a felnőtt emberek felsőbbrendűek, s e felsőbbrendűségük sui generis velejárója a tévedhetetlenség.

Újabb szabályunkkal kapcsolatban ismét utalunk a már felvetődött kérdésre: Mi lehet a célja egy hamis világkép védelmének, és elérhető-e egyáltalán ez a cél.

Újabb kérdést is megfogalmazhatunk: Milyen hatással lehet a gyerekek morális ítéletének fejlődésére az a tapasztalat, hogy más szabályok vonatkoznak a hatalom birtokosára, és mások a hatalommal nem rendelkezőre.

## „A gyermeki humor veszedelmes”

7. eset

A középiskolában az egyik nevelő igen gyakran használja a „lényegében” kifejezést. Olyannyira, hogy a gyerekek egymás között ezt a nevet adják neki, és a ragadványnév iskolaszerte általánossá válik, a nevelőt minden gyerek „Lényegében”-nek nevezi.

Egyik óráján Bunsen-láng felett melegít egy vegyi anyagot, és az osztályhoz fordulva megkérdezi: „Mit csinálunk most tulajdonképpen?”

Egyik diákja jelentkezik, és azt mondja: „Lényegében főzzük.”

A nevelő, ha ragadványnevéről nincs is értesülve, gyakori szóhasználatának tudatában van, abbahagyja a kísérletet, és a diákhoz fordulva ingerülten ezt mondja: „Vigyázz a szádra édes fiam, mert nem a pajtásoddal beszélsz! Megértetted?”

8. eset

Április elsején a középiskolában az első órán női ruhába öltözve jelenik meg az egyik fiúgyerek. A fiú jelmeze kifogástalan, a vicc kitűnően sikerül. A gyerekek és a nevelő nagyszerűen mulatnak néhány percig. A fiú kimegy, átöltözik, és az óra jó hangulatban telik el.

A diákokkal igen jó kapcsolatban levő, jó humorú nevelő elmondja a történteket kollégáinak, és így az eset az igazgató fülébe jut.

Az igazgató beszél a nevelővel. Kijelenti, hogy magatartását elfogadhatatlannak tartja, a diákok erkölcsi nevelése szempontjából pedig károsnak. Az esetet a nevelői tekintély lejáratásának és a fegyelmi szabályok megsértésének tünteti fel.

Fegyelmi eljárást helyez kilátásba a nevelővel szemben.

7. esetünkben úgy tűnik, áttételes, speciális formában gyermeki kritikával találkozunk. A kritikát így lehetne megfogalmazni: „A tanár úr túlságosan sokat használja a lényegében szót.” Valójában a gyerek nem támadja nevelőjének mikroszkopikus emberi gyengeségét, hanem közeledési kísérletet tesz. Kijelentését így fordíthatjuk le: „Ugye, nem haragszol, hogy egy ilyen apró emberi esendőségre felhívom a figyelmed? Becsülsz annyira, hogy elfogadod a közeledést, és bízol bennem annyira, hogy nem tartod támadásnak. Ugye, van annyi humorérzéked, hogy magad is méltányolod a helyzet komikumát?”

A gyereket a nevelő válasza a következőkről tájékoztatta: „Csak az alá-fölérendeltség normái szerint vagyok hajlandó érintkezni veled. Minden olyan megnyilatkozásod, mely nem ennek a viszonynak kialakult szabályai szerint történik, elfogadhatatlan számomra. Nem méltatlak arra, hogy személyes kapcsolat is kialakuljon közöttünk. Erre irányuló kísérletedet visszautasítom, elítélem.”

8. esetünkben a nevelő elfogadja a közeledési kísérletet. Az áprilisi tréfát így fordíthatjuk el: „Ugye, olyan ember vagy, aki az alkalomnak megfelelő, jó humort méltányolni tudja, és különbséget tud tenni a mindennapos, kötelező érvényű magatartási szabályok pillanatnyi felfüggesztése és a valódi rendbontás között.” A nevelő magatartása igazolta a gyerek feltételezését, a nevelő a közeledési kísérletet pozitívan fogadta. Az osztályközösség és a nevelő kapcsolata a közös élmény következményeként megerősödött.

A nevelőtestület vezetője azonban a gyerek magatartását rendbontásként, az írott – és íratlan – szabályok megsértéseként értékelte, a nevelő hatású helyzetmegoldást a tanári tekintély lejáratásaként fogta fel. Felfogását vizsgálva, a következőket láthatjuk: A diák valóban sértette az iskola írott szabályait, hiszen az öltözködés előírásait megszegte. E magatartása – burkoltan – azt a véleményt tartalmazza, hogy az iskola írott szabályai nem abszolút értékűek, s a mindennapi élet szabályai, szokásrendszere felettük áll.

A komikum egyik forrása éppen ez a burkolt vélemény. Ezt utasítja vissza az igazgató, és felfogása mögül előttünk e vélemény ellenkezője: Az iskolai élet írott szabályai abszolút értékűek, csak elfogadni lehet őket. Kritika vagy komikum forrásai semmiképpen sem lehetnek.

A gyermeki humort visszautasító és morálisan negatívan minősítő nevelői magatartás alapján ismét arra a következtetésre juthatunk, hogy az ilyen nevelői felfogás veszélyt sejt a gyermeki humorban, veszedelmesnek tartja azt.

Mi lehet ez a veszély? Nos, a humor egyenrangúságot, sőt gyakran időszakos fölényhelyzetet biztosít alkalmazójának. Ha tehát lehetőséget adunk a gyermeki humor megnyilatkozásának a nevelők személyével vagy az iskola írott és íratlan szabályaival kapcsolatban, sérelmet szenved a nevelői felsőbbrendűség elve, és a nevelő személyének védelmét ő maga kellene hogy ellássa.

Ha azonban a nevelő kilép e védőpajzs mögül, akkor a védekezésnél csak személyi értékeire hagyatkozhat! A nevelői felsőbbrendűség világképét védelmező felfogás azonban e feladat ellátására – úgy tűnik – a nevelőket alkalmatlannak ítéli, s nagyobb biztonságban látja őket e védőpajzs mögött.

Mindezek alapján megfogalmazhatjuk a gyermeki humorral kapcsolatos rejtett szabályunkat:

A gyermeki humornak kockázatos teret engedni az iskolai életben, mert megzavarhatja a kialakult alá- és fölérendeltség normáit, sérti a nevelői felsőbbrendűség világképét, „szemtelenségre” bátorít.

A gyereknek a nevelő személyére, valamint az iskolai élet szabályaira vonatkozó humoros megnyilatkozásait vissza kell utasítani, szükség esetén közvetlen vagy közvetett büntetést kell alkalmazni, enyhébb esetben kilátásba helyezni.

## „Unatkozni tilos”

9. eset

Az általános iskola nyolcadik osztályában a humán tárgyat előadó nevelő megkívánja diákjaitól, hogy az óra anyagával kapcsolatos egyes könyvrészleteket szó szerint tanuljanak meg.

Az anyag tanításakor is szorosan a könyv szerint halad, szárazon, sok számadatot ismertetve, tényszerű tudásra törve ad elő. Emiatt a gyerekek ezeket az órákat nem szeretik, sőt ellenszenvük magára a tárgyra is átterjed.

A nevelő óráján az egyik diák kinéz az ablakon, nem figyel és – bár kezét szája elé teszi – láthatóan ásít.

A nevelő megszakítja az ismeretközlést, a katedrára megy, kihívja a gyereket felelni, és ezt mondja: „Na, majd meglátjuk, olyan nagyon tudod-e az anyagot, hogy ennyire unatkozol?”

10. eset

A gimnázium harmadik osztályában a nevelő a következő szabályt vezette be: akit előadása közben felszólít, és arra a kérdésre: „Mit mondtam?”, nem tudja elismételni utolsó szavait, annak beír tárgyából egy egyest.

A két példát nem szükséges részletesen elemezni, mindkét esetben világosan kitűnik a nevelői magatartás mögött meghúzódó rejtett szabály, melyet így nevezhetünk: „Unatkozni tilos!”

A szabályt részletesebben így írhatjuk le:

Ha egy gyerek nem mutat kellő érdeklődést a tananyag vagy a tanítási óra iránt, unja az anyagot, unatkozik az órán, ezt a magatartását fegyelmezetlenségnek kell minősíteni, és kizárólag ebben a fegyelmezetlenségben kell keresni az unalom és figyelmetlenség okát. Ha tehát a nevelő azt tapasztalja, hogy növendékei unják az óráját, e magatartásukat morálisan negatívnak kell minősíteni. El kell érni, hogy a gyerek legalább formálisan olyan magatartást tanúsítson, mintha érdeklődne.

Ha pedig unalmának látható jelét adja, célszerű megszégyeníteni, közvetlen vagy közvetett módon megbüntetni.

A szabály ezt a véleményt tartalmazza: A gyereknek kötelessége elsajátítani a tananyagot. Ez igaz. Nyilvánvaló azonban, hogy a tananyag elsajátításának morális követelménnyé nyilvánítása nem menti fel a nevelőt a maga alapvető kötelessége alól, hogy ezt a tananyagot az „átvétel” szempontjából legelőnyösebb formában és körülmények között igyekezzék átadni.

Sőt, ha az átadás módszerei, körülményei olyanok, hogy azok a tananyag elsajátításában hátráltatják a tanulókat, akkor a tanulás morális követelménnyé nyilvánítása elveszti pozitív nevelő hatását.

Ismert didaktikai szabály, hogy a tanulókban – általánosságban is és minden tanítási órán – fel kell ébreszteni a tananyag iránti érdeklődést. Ha a gyerekek mégis unatkoznak, az egyértelmű – és értékes – visszajelentés a nevelő számára, hogy e kísérlete – ha tett ilyen kísérletet – nem járt sikerrel.

Az „Unatkozni tilos” szabály – ugyancsak összefüggésben „A felnőttnek mindig igaza van” szabállyal –, tilalmassá téve az unalmat, burkoltan azt a vélekedést tartalmazza, hogy a nevelők órái mindig lebilincselőek, s olyannyira felkeltik a tanulók érdeklődését, hogy azokon unatkozni képtelenség. Így, aki mégis unatkozna, az szándékosan fegyelmezetlenkedik.

Ám, ha a színházban unalmas a darab, a színésznek nincs módjában megparancsolni a szedelődzködő közönségnek, hogy viselkedjék tisztességesen. Ellenkezőleg! A színész – és nyilván a szerző is – a közönség meneküléséből egyetlen következtetést fog levonni: vagy rosszul játszanak a színészek, vagy rossz a darab.

A kissé sántító, mégis érzékletes hasonlatot továbbvive azt is mondhatjuk: a közönség mindig rendreutasítja, lepisszegi azt a nézőt, aki a kitűnő darab alatt zavart okoz.