# 21. „Ha vize van, bort iszik…”
A molnárok

A Tisza, a Duna zavarodik,
A molnár, a molnár álmosodik.
Ne aludj el, lisztes molnár:
A garat, a garat üresen jár.

Megesett az gyakran, hogy e dal figyelmeztetésére nagyon is szükség volt, de csak amikor már a gép: a malom látta el az őrlés nehéz feladatát, s nem az ember. Mert az idő elején két keze munkájával, markába fogott kő-vel egy másik homorú kövön vagy mozsár-ban zúzta szét a lisztes magvakat, és sok idő kellett ahhoz, hogy kitalálja a kőjárat-ot, vagyis a forgatható malomkö-vet, a malom lényegét. Úgy tudjuk, hogy i. e. 1500-ban már használták ezt az új őrlőberendezést. Eleinte az ember keze forgatta, mégpedig a nőké, majd a rabszolgáké is. Jó 900 esztendő telt el, amíg állati erőt alkalmaztak e célra, és még 400 év pergett alá az idő rostáján, amíg a víz és a szél erejét is befogták.

A rómaiaknál már a sütő-k feladata volt az őrlés, és amikor a szárazmalmot felváltotta a vízimalom, i. e. az első században, önálló mesterség lett a molnárság.

A magyarság letelepülésekor még a nők forgatta szárazmalmot használta. Ennek emlékét a Gellér-legenda tartotta fenn. – Amikor a püspököt egyszer utaztában, éjjeli olvasgatás közepette kőcsikorgás és énekszó zavarta meg, megkérdezte Valter mestertől, hogy mi légyen az, a következő választ kapta:

„Az az asszony, aki énekel… ez időben őrli urának búzáját, mert e vidéken másféle malmot nem lehet találni.”

S a püspök kérdésére, hogy mivel forog a malom, Valter így folytatta felvilágosítását:

„Mesterséggel is, kézi erővel is. Nem igavonó állat húzza, hanem maga az ember forgatja kezével.”

A vízimalom lassan terjedt el. Részint bonyolultabb s költségesebb berendezés lévén, részint pedig azért, mert a malom és a molnár a földművelésre való áttérés befejeztével lett igazán fontos. 1075-ből azonban már a malom nevét is ismerjük. A következő századokban aztán sokasul a számuk, és a XIV. század elejére nemcsak parton levő, ún. gátasmalmunk, hanem hajósmalmunk is őrölt már. Az első ismert hajósmalmunk, a lakinak emlékét egy hatalmaskodási per során 1327-ben kelt oklevél így őrizte meg:

„A kölkediek… Egyed dunai malmából az ott tartott gabonát elhordták… és a köteleket, amelyek a Duna vizén tartották, elvágták, és a malmot elúsztatták.”

Ez időre mesterségnévvé is lett e foglalkozás. Az elsőt 1330-ból ismerjük, Molnár Miklós személyében. A hagyomány szerint Kinizsi Pál ugyancsak molnárlegényként kezdte pályafutását apja malmában.

A molnárkodáshoz nemcsak az őrlés, hanem a malomépítés tudománya is hozzátartozott; a molnár hát egyúttal faragómester is. S jellemző az, hogy a XV. századra az óbudai Felhévizen, a mai Lukács-fürdő helyén levő kis területen egymás hegyén-hátán kelepelhettek a malmok, és a kitűnő építéstechnikát felhasználva, egymás vizét lopkodták el. Miért volt erre szükség, amikor a Dunán kényelmesen elférhettek volna? A választ megadja a helynév: mert meleg forrás vize hajtotta a felhévizi malmokat. Ez télen sem fagyott be, egész évben működhettek.

A hradeki gabonamalom tervrajza. 1784. O. L.

A XVI. század elejére bővelkedtünk malmokban, a mohácsi vész utáni török időkben mégis az a furcsa helyzet kerekedett, hogy gabonánk egy részét Ausztriába kellett kivinni őrlésre, s mint lisztet hozták vissza. Hadas idők jártak ugyanis akkoriban. Sok katonát kellett ellátni. Meg aztán a hadviselő felek – magyar, török egyaránt – elsősorban az ellenfél malmát verték és égették fel. Még békesség idején sem maradtak biztonságban a malmok a kölcsönös és állandó portyázások miatt.

Mindkét fél károsodott. A bajból persze szabadulni igyekeztek. Sokszor úgy, hogy megegyeztek: egymás malmát nem bántják. Máskor meg közös tulajdonba vettek egy-egy malmot, mint pl. a fizegtőit a komáromi udvarbíró és az esztergomi bég. 1580-ban a bég ilyen levelet intézett a társtulajdonoshoz:

„Adassék az vitézlő komáromi udvarbírónak… Köszönetem írom, mint jó szomszédomnak… Ím felküldöm az molnárt malom-építeni; valami szükséges az malomhoz, vagy fa kell, vagy kő kell, kérem Kegyelmedet, adja neki; tudja meg Kegyelmed szám szerint, mi az én részem, bizony megelégítem… minden pénzirűl.”

A végvárakban s a hadseregnél kis, kézzel hajtott malmocskákkal éltek. A XVII. század során a katonai élelmezési hivatal sokat tett ezen malmok tökéletesítése érdekében. Németalföldről szerezte be a legjobbakat, és javításukra az elsőrendű luxemburgi mestereket hozatta el. Ugyanígy törekedett a vízimalmok fejlesztésére is.

Szárazmalmot egyébként másutt is állítottak, főleg a kevés vizű vidékeken, de ezeket állati erővel forgatták, így a malom működése „szerjárással” volt egybekötve, vagyis a marhás jobbágyok heti számra járultak az őrléshez.

Legjobban elterjedt azonban a vízimalom, s ezt nemcsak gabonaőrlésre használtak. Papír-, fűrész-, puskapor-, kalló- és még vagy 15 fajta malom működött nálunk is, a gabonamalmokon kívül. A többség persze gabonát őrölt, és sokféle típusa teljesített szolgálatot: az ún. „felhőt kiáltó” s „pokolidő malmát” (vagyis csak a nagy esőzések alkalmával működő malmoktól), kezdve a nyolc bokor (vagyis pár) kőre járó nagy malmokig. A XVI–XVII. század fordulójára pedig nálunk is megjelent az új típusú, ún. pitlis vagy szitás malom, a régi, ún. parasztmalmok mellett. Az újdonság lényegét megtudhatjuk Evlia Cselebi török történetírótól, aki 1661. évi utazásakor igen megcsodálta ezen, a törökségnél még nem ismert malmokat. A nagybányaiakról így lelkendezett:

„A folyón magyar szerkezetű, mesterséges vízimalmok vannak, amelyek különféle finom- lisztet szolgáltatnak, még a lisztet is megszitálják, s a korpát külön választják úgy, hogy az embereknek hozzá sem kell nyúlni, csak a búzát kell felönteni.”

Ezek a magyar-nak nevezett malmok gátasmalmok voltak, és ezeknél, a helyet váltogatható hajósmalmok-kal ellentétben, igen sokat számított az ún. malomhely, ahol ti. felállították. A már kezdeti időben kialakult szokástörvény aztán gondoskodott arról, amit Baychy György uram 1568-ban ekképp fogalmazott meg:

„Minden embernek úgy kell malmot tartania, hogy másiknak kárával ne légyen.”

De szabályozták a gátverést a molnárok céhlevelei is. Pl. a sempteiek 1646. évi céhlevelének 15. artikulusa így rendelkezett:

„Hogyha a parthoz gátat akarnak verni, addig egyik se érhesse, míg az bíró harmadmagával meg nem látja, hogyha árt avagy sem, és ha hirtelen elveti a gátat maga hatalmával, tartozzék bírsággal… kit megvegyen a bíró.”

A molnárok céhe egyébként hazánkban a XVI. század derekán látott munkához, de inkább csak a városokban. A malomjog ugyanis a földbirtokok tartozéka volt. Csak a földesúr engedelmével építhettek birtokán malmot, használata után vámot szedhetett, s a malomról kizárólagos joggal rendelkezett. A török földesúr pl. azt is megtilthatta, hogy a molnár tyúkokat tartson, legfeljebb egy kakast, hogy az időt jelezze. A magyar földesúr pedig még a molnárpogácsá-nak, ennek a hamarjában készült, hamuban sült tésztának a készítését is tilalmazhatta, mint pl. Thököly Imre 1684. évi gazdászati utasításiban írván:

„A sokszori pogácsa-sütögetés, jövedelmünknek kárára lévén, kemény büntetés alatt tiltatik ez ennek utána; ha valaki rajta éretik … először s másodszor is keményen lapátoltassék meg, s harmadszor a malomból űzessék ki.”

A molnárság bizalmi állás lévén, a molnár hit alatt szolgált, és malomba állásakor eskü-t is tett. A szegediek pl. 1721-ben, többek között e szavakkal:

„Esküszöm, hogy ezen molnárhivatalomban híven és igazán szolgálni fogok… az malom jövedelmibül semmit el nem titkolok és el nem lopok… A búzaőrlésre … úgy az malomra… szorgalmasan vigyázok… Sem italért, sem pénzért, sem barátságért búzát vagy lisztet és akármely jövedelmet el nem idegenítek… az korcsmát nem gyakorolom… az elöljárómnak mindenben engedelmeskedem.”

Persze a „nyomtató lónak nincs bekötve a szája”, és egy másik közmondásunk szerint, „ha minden molnárt, aki lop, felkötnének, kiveszne a mesterség”, s a nép nyelve bizonyára nem oktalanul csúfolta a molnárt „lisztlopó”-nak. De hát, „aki a malomba jár, meglisztesedik”, s bizony még az őröltetők is megfeledkezhettek magukról a hosszú várakozás alatt. Ezért intézkedett pl. a túrkevei 1764. évi malomtörvény 5. artikulusa a következők szerint:

„Őrlős embernek bármely jószágát ki ellopja, nagyobbakért üstökénél fogva felakasztassék, kisebbekért 12 furatos ütéssel büntettessék.”

A molnármesterséghez még a XVIII. század elején is több kívántatott meg az őrlés tudományánál. A molnár „gépész”, vagyis faragómester maradt még mindig, annak ellenére, hogy az ácsok már régen elkülönültek a molnároktól. Inaskorában megtanulta a malomépítési technikát, és felszabadításakor vizsgázott is belőle. A ráckeveiek 1728. évi céhszabályzata pl. a következőket követelte a molnárinastól:

„Kis korongot orsóival együtt helyesen megcsinálja, és azt helyére felállítsa. Az keresztvasat a malomkőbe helyesen belé vágja és az malomkövet feltéve lisztnek eressze, és azon egy mérő búzát kenyérnek emberül megőröljön.”

A XVIII. század derekán azonban malmaink a sok haszon mellett már bizonyos kárt is okoztak. Gátas malmaink, elállítván a vizek szabad folyását, mocsártengereket teremtettek, amellett akadályozták a hajózást. Hajósmalmaink nemkülönben, főleg a víz ellen valót, mert akkor lovak vontatták a hajót. E malmok ugyanis csak a part közelében tudtak megtelepedni, a fősodorba nem mehettek, mert a kikötésnél még nem ismerték a vaslánc-ot és a vasmacskát. Az előbbi helyett a cöjt-öt (egy vesszőből font kötelet) használták, ezt – vasmacska még nem lévén – a folyó fenéktalajába levert, ún. malomszeg-hez, egy erős, vasalt cölöphöz erősítették, hozzá, s ha nem lehetett leverni, vesszőből font, kővel megtöltött hatalmas kast eresztettek a vízbe helyette.

Ezért aztán a hajózás érdekében Mária Terézia 1772-ben elrendelte a vaslánc és a vasmacska kötelező használatát a hajósmalmoknál – hiába tiltakoztak molnáraink ellene –, és ugyancsak a folyó szabályozását és a lecsapolását, regulázva egyúttal gátas malmainkat is.

Az ez időben elterjedő szélmalmok viszont nem akadályozták a forgalmat. A keletről származó, a keresztes háborúk révén Európába került szélmalom a XVI. században nálunk is pörögni kezdett ugyan, de ez az ún. bakos malom volt, a széljárás-változásokat még nem tudta követni. Nem lévén célszerű, ritkaság maradt nálunk. A XVII. században aztán Németalföldön kikísérletezték az új típust, a tornyos szélmalmot: ennek a vitorláit egy forgatható tetőszerkezettel már szélirányba állíthatták. Ez a típus gyökeresedett meg a XVIII. századtól fogva, de inkább csak az Alföldön, és még a XIX. század elején is gyéren, a vízimalmokhoz képest. Petőfi tollán mégis az irodalomba emelkedett. Amikor 1848 nyarán visszatért kiskunsági kortes útjáról, Kiskunfélegyházáról írta a következő sorokat:

Szanaszét a város végén a szélmalmok
Széles vitorlákkal…
Úgy szeretek állni
A szélmalmok előtt! Elnézem ezeket,
Amint vitorlájuk hányja, egyre hányja
a cigánykereket.

A dorozsmairól máig ismert dal keletkezett:

Nem fúj a szél, nem forog a
dorozsmai szélmalom…

A XIX. század elején aztán komolyabb versenytársa támadt a régi típusú malmoknak a gőzmalom-ban: Angliából 1781-ben Smeaton keze alól indult el hódító útjára.

Az új energiaforrás alkalmazása azonban még nem forradalmasította a malomipart. A korszakalkotó lépést mi tettük meg, az új őrlési rendszer bevezetésével (a kőjárat helyett hengereket alkalmazva, és fokozatos feldolgozással, osztályozással korpátlan, tökéletesen fehér lisztté őrölve meg a gabonát), megteremtve az ún. műőrlés-t, külföldön magyar őrlés-nek is nevezték. Az érdem Széchenyié: Sulzberg mérnök segítségével 1839-ben ő alapította meg a pesti József-hengermalmot, a világ első műmalmát.

A malomipar további korszerűsítésében is magyarok jártak az élen: Mechwart András, a különböző sebességgel forgó, rovátkolt, kéregöntésű hengerszék, és Haggenmacher Károly, a síkszita és terelő rendszer-ének feltalálásával. Ullmann, Rieger, Kosutány, Pekár és Hankóczi munkássága következtében pedig a magyar liszt sokáig megtartotta világpiaci elsőségét.

Magyarországon a XVIII. század vége felé mintegy 20 000 malom működött. Az elenyésző számú szél- és szárazmalmok mellett leginkább vízimalmok. 1906-ban is kb. ennyi volt a malmok száma, és még mindig a vízimalmoké a többség: 80 százalék – a gőzmalmok 11, a szél- és szárazmalmok három-három, és az új hajtóerőt alkalmazó motorosmalmok három százaléka mellett. 1958-ban pedig az ipar 7820 dolgozója majd 2 millió tonna őrleményt dolgozott fel 760 malmunkban, többségük már motorral, leginkább villamosmotorral működik – a gőzmalom is kiszorul, és hovatovább követi a vízi-, a száraz- és a szélmalmok sorsát: múzeummá válik.

Ma már a molnárok nem rendeznek molnárbál-t, mint nem is olyan régen a szegediek, Szent István király napján, a Tisza egyik szigetén, ahol az elődök molnárszín (vagyis szürkéskék) ruháját felöltve ünnepeltek. És nem hiszik a molnárok felől, hogy a boszorkányokkal cimborálnak, hogy értenek az állatok kuruzslásához, mint azelőtt pl. a tornyospálcaiak. Azt sem tartják ma már sehol, hogy a csikót először malomba menet kell befogni, hogy olyan jól járó legyen, mint a malomkerék. És a modoriak tanácsát sem veszik figyelembe, mely szerint a malomból nem jó leányt feleségül venni, mert úgy fog zakatolni a nyelve, mint a malom. Még a gyermekeknek sem teszik fel a kérdést: Ha vize van, bort iszik, ha vize nincs, vizet iszik, ki az? – Hát a molnár.

A malom nem azilum, nem menedékhely, mint a XVI. században még. Közigazgatási tevékenység sem folyik benne, mint másfél százada is pl. Kecskeméten. Nem hírszerzőhely, mint századunk elején sokfelé. Az őrlésre várakozók is ritkán kaszinóznak előtte.

Napjaink rohanása közepette a régi molnárság emlékét fenntartó népdalokat is elfeledjük. Idézzünk közülük egyet, és próbáljuk magunk elé képzelni a csöndesen folydogáló víz mellett terpeszkedő malomépületet nyugodt méltósággal kelepelgető vízikerekeivel, ahogyan a bárányfelhők fehér gomolyaival tarkított kék ég alatt a ragyogó napsütésben kirajzolódó falusi tájjal keretezve előnkbe tárulhat:

Nincsen annál betyárosabb élet,
Ha egy kis lány molnárlegényt szeret.
Molnárlegény kifekszik a partra,
Onnan nézi, hogy forog a malma.

## Források

#### Levéltári

Országos Levéltár, Helytartótanácsi levéltár, Acta mechanica, Acta oeconomica Lad. A. fasc. 20. n. 1–2., Lad. C. fasc. 8. n. 3–13., Lad. D. fasc. 8. n. 3–4, 6, 8–9, 31, 34–39, 46–65., No 66., 103., Ideal. N. 22.

Országos Levéltár, Kancelláriai levéltár, Privilegia coehalia 3, 8, 69, 134, 135, 154, 159, 166, 172, 174, 182.

#### Könyvtári

Batthyány Ignatius: Sancti Gerardi episcopus Chanadiensis scripta et acta etc., Albacarolina, 1790.

Evlia Cselebi török világutazó magyarországi utazásai, Bp. 1904.

Györffy György: Az Árpád-kori Magyarország történeti földrajza, 1. k. Bp. 1963.

Juhász Gyula: Történeti adatok a szegedi vízimolnárságról, Néprajzi Közlemények 1954. évf. 271–283. l.

Kiss Lajos: Vásárhelyi hétköznapok, Bp. 1958.

Lambrecht Kálmán: A magyar malmok könyve, Bp. 1915.

Lambrecht Kálmán: A magyar szélmalom, Ethnographia 1911. évf. 23–33., 89–100., 157–162., 212–221., 285–291., 352–363. l.

Magyar ipar, Statisztikai adatgyűjtemény, Bp. 1961.

Magyarország malomipara. 1894. Bp. 1895.

Nagy Gyula: Az utolsó működő szárazmalom, Néprajzi Értesítő 1956. évf. 83–118. l.

Reizner János: Szeged története, 3. k. Szeged, 1900.

Szeremley Samu: Hód-Mező-Vásárhely története, 3. k. Hódmezővásárhely, 1913.

Takáts Sándor: A dunai hajózás a XVI–XVII. században, 4. közl. Magyar Gazdaságtörténeti Szemle 1900. évf. 244–246. l.

Takáts Sándor: Magyar malom, Századok 1907. évf. 143–160. l. 236–249. l.

Takáts Sándor: Magyar molnár, Századok 1907. évf. 52–56. l.

Ethnographia: 2. évf. 252. l. 3. évf. 64. l., 14. évf. 259. l., 17. évf. 152. l., 44. évf. 6., 61. l.

Magyar Gazdaságtörténeti Szemle 1898. évf. 11–16. 123–125. l., 1900. évf. 39., 94., 244–263., 325–328. l., 1906. évf. 81. l.

Magyar Statisztikai Évkönyv 1906.

Néprajzi Közlemények 1959. évf. 216. l.

Századok 1870. évf. 286., 399–391. l., 1875. évf.

Történelmi Tár 1891. évf. 693. 1.

L. még a 3. előadás jegyzeteit is.