DÖMÖTÖR TEKLA

MAGYAR NÉPSZOKÁSOK

FÉNYKÉPEZTE KORNISS PÉTER, A RAJZOKAT KÉSZÍTETTE SCHÖBERL MAGDA, TÉRKÉP KISS MARIANNA

BUDAPEST : NEUMANN KHT., 2003

EZ AZ E-KÖNYV AZ ALÁBBI FORRÁS FELHASZNÁLÁSÁVAL: MAGYAR ELEKTRONIKUS KÖNYVTÁR;

ÉS A KÖVETKEZŐ SZOFTVEREK SEGÍTSÉGÉVEL KÉSZÜLT: MEDIT, CALIBRE, GIMP

A MOBI/PRC VÁLTOZATOT SZERKESZTETTE:

LELOVICS ZOLTÁN (LELOVICS.ZOLTAN@GMAIL.COM)

2013. OKTÓBER – V1.0

Magyar népszokások

Az első magyar népszokásgyűjtemény. Mi a népszokás?

A magyar népszokásokról az első tudományos igényű leírások a XIX. század kezdete óta folyóiratainkban: pl. a Tudományos Gyűjteményben, a Felső-Magyarországi Minervában láttak napvilágot. Amikor az első önálló népszokásgyűjtemény, a Magyarországi népszokások c. könyv 1867-ben megjelent, Réső Ensel Sándor, a kötet összeállítója (és részben gyűjtője is) a bevezetőben többek közt ezt írta:

„A népszokások egybegyűjtése régi óhajtása nemzeti irodalmunknak, a Kisfaludy Társaság 1862-ik évben több lapokban, így a Vasárnapi Újság 319. lapján is tett felhívást e téren, s indokolá a népszokások egybegyűjtésének hasznát; de a gyűjtemény, melynek oly régen kellett volna világ elé lépni, ez ideig sem jelent meg…

Szép hazámnak nagy részét utaztam be, a figyelmem ez irányban is kiterjedt vala, nem tartózkodtam megismerkedni a köznéppel, tanulmányoztam eredeti nemzetiségére mutató nyelvét, öltözetét, dalait, tánczát, mondáit és szokásait, felkerestem őket mezőn, vidám lakodalmas házaik, gyásztoraiknál; és amit láttam, hallottam, mint hidegvérű szemlélő, feljegyeztem naplómba…

E gyűjteményből tanulmányozhatjuk azt is, mint keletkeztek a házasságok, hogy függtek a fiatalok szüleiktől, mily patriarchális élete volt e nemzetnek, mily határtalan hatalmat bírt az atya gyermekein, ez úton mint keletkeztek a násznagyságok, a házassági kötésen, leánykiadáson mily hosszasak valának az alkudozások, koczódások, találkozunk a háztűznézés, kárlátóba menés, lakodalmi vacsorák, bekötözött kézzel pénzgyűjtést eszközlő szakácsnékkal. Táncz, zene, fiatalok serege, víg lármázás, csutora hajtogatás, ünnepies menetek tárulnak fel előttünk; özönivel mondatnak elénk jóízű beszédek és versek, leánykérés, menyasszony elbúcsúztatás vagy lakodalmi vendégség közben…

1848 óta az idők változtak, ha figyelemmel visszatekintünk a múltra, a forradalom előtt divatozott s azolta lábra kapott népszokások, a két egymáshoz oly közel álló időszakban roppant eltérést és különbséget tüntetnek fel a nép mindenféle rétegeiben. A szokásokra befolyással bír jelenleg a népnek 1848-ik évben úrbéries viszonyokból lett felszabadulása, a megváltás, politikai változások, melyek a nemzetet sarkig megrázták, alkotmányának felfüggesztése, különböző közvetett és közvetlen adó behozása, mostoha idők stb…

A nemzeti szokások mindmegannyi díszlombok; sok jó, hasznos és szép gondolat rejlik is valóban azokban… A rossz szokásokat, mint melyek értelmi és erkölcsi fejlődéseinket gátolnák s népéletünkön különben is rágódó férgek valának, e gyűjteményből többnyire kihagytuk…”

Réső Ensel Sándornak ezeket a sorait nem véletlenül idéztük ilyen hosszan tanulmányunk elején; ebből az idézetből is kiderül ugyanis, milyen sokrétű jelenség a népszokás. A társadalmi-gazdasági és esztétikai mozzanatok szerepe egyformán jelentős, az összetevők együtt egy életforma keretét alkotják, melyben a falu hagyományos kultúrája megvalósul. Szinte egy évszázaddal Réső Ensel idézett sorai után, Ortutay Gyula tanulmányban („Kérdőív betlehemes játékok gyűjtéséhez”) sorolta fel és elemezte azokat a művészi és funkcionális mozzanatokat, amelyekre a népszokások tanulmányozásánál ügyelnünk kell: a szokások kimondott (és rejtett) célját, anyagi hátterét, társadalmi szerepét és az esztétikai összetevőiket: az éneket, táncot, költői szövegeket, a koreográfiát.

Másrészt Réső Ensel Sándor bevezetője azért is korszerű, mert észrevette a szokásokban végbemenő történeti változásokat, és így sok szempontból jóval „modernebb”, mint századunk első évtizedeinek néhány romantikus etnográfusa, akik szokásainkban elsősorban csak az ősit, a változatlant keresték. Réső Enselnek a szeme előtt játszódott le a magyar parasztság életének egyik nagy fordulata, a jobbágyfelszabadítás, s így felgyorsult történeti változásában tudta megfigyelni s leírni a magyar falu életét.

Érdemes elidőzni a „jó és rossz szokások” kérdésénél is. A népszokásokat a századok során az uralkodó osztályok általában saját szempontjukból tekintették jónak vagy rossznak. Különös ellentmondás, hogy éppen ez teszi lehetővé népszokásaink múltjának rekonstruálását is, hiszen a műveltebbek különben nemigen bajlódtak azzal, hogy a föld népének szokásait megfigyeljék és papírra rögzítsék. Amit tehát a szokások történeti múltjáról tudunk, azt főként azért tudjuk, mert az egyházak, a közigazgatási szervek saját szempontjukból rossznak tekintettek bizonyos szokásokat, eltiltották gyakorlásukat; s éppen ezért említést tettek róluk. A középkorban a keresztény egyház pogány, azaz rossz szokásnak minősítette mindazt, ami a régi magyar kultúrából fennmaradt. A XVI. századi protestáns prédikátorok rossz szokásnak minősítettek minden „pápista” jellegű szokást. A közigazgatási szervek minden időben rossz szokásnak nyilvánították azokat, amelyek alkalmából nagyobb tömegek gyűltek össze, s így alkalmat adtak a rendbontásra: rossz szokásnak nevezték a fonót, a pünkösdi király-választást, a szentiváni tűzgyújtást, a népes lakodalmakat és így tovább.

A XVIII–XIX. század fordulóján az a helyzet állt elő, hogy éppen a felvilágosodás képviselői, a legműveltebb elmék nézték gyanakvóan a szokásokat, és azokban csak az elmaradottságot, a babonát látták, míg éppen a konzervatívok szálltak síkra a népszokások mellett, mert ebben az ősit, a nemzeti jellegűt vélték felismerni. A reformkor nemzedéke volt az első, mely egyesítette a nép iránti politikai érdeklődést a népszokások és a népköltészet esztétikai értékeinek felismerésével, náluk nyert a „jó vagy rossz szokás” újszerű értelmezést, ők ismerték fel helyesen a szokások haladó vagy visszahúzó jellegét.

Mi tehát a népszokás? Voltaképpen a kultúra hagyományozódásának spontán formája, az a keret, melyben a nép ünnepe és hétköznapja lejátszódik. Közösségi magatartásmód és cselekvésmód; olyan viselkedési mód, melynek a közösség tagjai alávetik magukat, mert megfelel az élő kulturális hagyománynak. Egyszerre illemtan, erkölcsi kódex, íratlan törvény, művészet, költészet, színjátszás, mítosz és mágia.

Európa népeinél, és így hazánkban is, az élet legfontosabb területein már évszázadok, néhol évezredek óta a közösségi viselkedésmódot írott törvények szabályozzák. A népszokások érvénye a paraszti élet néhány olyan területén maradt meg, amelyek a közösség számára életbevágóak voltak, vagy pedig elhanyagolt területeken, melyekre sem állam, sem egyház nem fordított különösebb figyelmet. A közösség tagjainak egymáshoz való viszonyát, a család rendjét, a kis közösség erkölcsét és illemét, a lakóhelyen belüli elrendezést mindig is a szokások szabták meg. Néha a felsőbb hatóságok tehetetlenek voltak a szokásokkal szemben. A felvilágosodás idején pl. rendeletek tiltják a falusi lakodalmak, halotti torok pazarlását. Tessedik Sámuel számolt be arról, hogy egy-egy szegényebb jobbágycsaládot egyenesen koldusbotra juttatott a költséges lakodalom. A közösség belső törvénye azonban erősebbnek bizonyult, mint a rendeletek, s a közösség szertartásos ünnepei továbbra is megmaradtak a régi formában.

Hasonlóan ellenállóak voltak bizonyos mágikus erejűnek tartott rítusok, melyek az élet legfontosabb területeire irányultak: a születésre, halálra vagy a termés sorsára. Az idevonatkozó praktikákat titokban, minden tilalom ellenére is gyakorolták. E jelenség fő oka a paraszti létbizonytalanság volt.

Van a falunak feltűnő szokásanyaga, s van olyan, amelyet csak hosszabb tartózkodás után vehetünk észre. Elsősorban az ünnepi, szertartásos szokások azok, melyek a kívülálló figyelmét magukra vonják, s elsősorban ezekre is gondolunk, amikor a népszokás szót kimondjuk. Az illemre és erkölcsre vonatkozó szokásokat már csupán a hosszabb falusi tartózkodás tárja fel. Titokban zajlanak le a babonás-mágikus szokások is, részben mert szégyenlik őket, részben mert a titoktartás gyakran hozzátartozik a mágikus praktika hatásosságához is.

Vannak a falu minden lakójára kötelező szokások, de léteznek korosztályoknak, nemeknek, foglalkozási ágaknak külön szokásai is. A XV. század óta tudunk pl. az asszonyok külön farsangolásáról is, ahonnan az odavetődő férfiakat kiutasították. Külön ünnepi szokásaik voltak a pásztoroknak, a szőlősgazdáknak, a halászoknak stb.

Már Réső Ensel Sándor gyűjteményéből is kitűnik, hogy a népszokások igen nagy táji eltéréseket mutatnak. A katolikus vidékek szokásanyaga eltér pl. a protestáns falvakétól. Ez utóbbiaknál elsősorban a lakodalom, farsang, disznótorok játszódtak le ünnepélyes külsőségek között, míg a katolikus Dunántúl színesebben ülte meg a naptári ünnepeket. A különböző etnikai csoportoknak, tájaknak is van sajátos szokásanyaga: pl. joggal beszélhetünk palóc lakodalmi rítussorozatról, szatmári farsangról stb.

Napjainkban a magyar népszokások is jelentős változáson mennek keresztül. A földreform, a magyar mezőgazdaság szervezetének strukturális átalakulása és technikai korszerűsítése, az iskolai oktatás fejlesztése, a népművelési és könyvtárhálózat kiterjesztése, a rádió és a televízió országos térhódítása következtében a régi népszokások eltűnnek vagy átalakulnak. Egészen új lakodalmi formák alakulnak ki ott, ahol a termelőszövetkezetek fiatal tagjai kötnek házasságot, új formái alakulnak ki a névadó ünnepnek is.

Amit tehát a következőkben jelen időben írunk le, az egy tűnő világ üzenete. Néhány szokás még virágzik, mások elszigetelten, szórványként még megtalálhatók, vagy néhány évvel ezelőtt még megtalálhatók voltak, néha azonban már csak az idősebbek emlékezetében élnek. Ott is, ahol fennmaradtak, átértelmezik őket: a mítoszból és mágiából költészet lesz.

E könyvben így a magyar népszokások életének egy lezáródó szakaszát ismertetjük. Létrejöttük hosszú történeti fejlődés eredménye volt, melyben közrejátszott az a kulturális hagyomány, melyet a honfoglaló magyar nép az új hazába magával hozott, valamint az itt elsajátított kultúra és vallás is. Színezte a népszokásokat a magyarokkal együtt élő, őket körülvevő népek szokáshagyománya is. A kelet-európai népek parasztsága általában hasonló jogi, gazdasági és művelődési viszonyok közt élt, mint a magyar parasztság; a feudalizmus felszámolása, a jobbágyfelszabadítás, az önálló nemzeti létért való küzdelem ezeknél is nagyjából hasonló időben és hasonló körülmények közt ment végbe, mint nálunk. Ha népszokásaink jellegzetesen magyar vonásait keressük, akkor elsősorban a formát kell vizsgálnunk, nem a funkciót. Az emberi élethez, a naptári évhez fűződő szokások hasonló sorozatát találjuk a szomszéd népeknél is, mint nálunk, de jellegzetesen magyarok azok a művészi formák, amelyek a szokásokhoz fűződnek: a népszokások költészete, dallamvilága, a szín- és formaízlés.

Különösen a szertartásos szokások azok, melyek alkalmat adtak költői formák kialakulására. A lakodalom, a farsangi alakoskodás és más látványos szokások maguk is színjátékszerűen játszódtak le, és lehetővé tették, hogy a közösségi népköltészet ilyenkor szóhoz jusson. A nehéz hétköznapok után az ünnepi szokások jelentették a pihenést, szórakozást és azt a művészi élményt, melyre minden kultúrának igénye van.

Mítosz, mágia, költészet

A szokásokhoz fűződő költői formákat szertartásos költészetnek is szokták nevezni. E csoportba a köszöntő versek, lírai vagy epikus énekek, párbeszédes színjátékok tartoznak; közös jellemzőjük, hogy valamely népszokás keretében jelentkeznek, általában valamely cselekmény (rítus) kíséretében.

A szövegekkel összekapcsolt rituális cselekmény sokféle lehet. Néha szerepekre osztott színjáték formáját ölti, mely hasonlít az „igazi” színjátékhoz. Máskor szimbolikus cselekmény, például tűzgyújtás, öntözés, vesszőzés vagy álarcos tánc. Az ünnepi díszbe öltözött kislányok pünkösdkor egy kiskirálynénak nevezett társukat magasra emelik, és éneket mondanak, hogy „magasra nőjön a kender is”. – Maszkos állatalakoskodó jelenik meg a színen, összerogy, majd kísérője, tréfás-varázserejű szöveg kíséretében, új életre kelti. Íme néhány példa azok közül a varázscselekmények közül, melyekhez a rituális népköltészet kapcsolódik.

Ahol a varázscselekményt ének kíséri, annak dallama is igen régies lehet. Már Bartók Béla megállapította, hogy a népi dallamok közül kiválnak, külön csoportot képviselnek a szertartásokhoz kötött dalok, például a regösénekek, melyeket a karácsony és újév közti időszakban énekelnek, továbbá a lakodalmi dalok, halotti siratók, aratási dalok. Bartóknak ez a felsorolása egyben utal arra is, hogy az ünnepi népszokások három fő csoportra oszthatók: főként az év ünnepeihez, az emberi élet nagy ünnepeihez és a munka ünnepeihez fűződnek, tehát a rituális költészet is ezekkel az alkalmakkal kapcsolatban jelentkezik.

Ezek az alkotások természetesen nem egy időben keletkeztek, hanem igen különböző történeti korokban jöttek létre. Legrégibb rétegük olyan archaikus, mitikus képeket, mágikus formulákat őrzött meg, melyeknek értelmét inkább csak sejtjük, szépségük azonban ma is megragadja a hallgatót.

Hogyan maradhattak fenn századunkig ezek a régies dalok, varázsigék, játékok? A földművelő, állattenyésztő nép hosszú évszázadokon át szinte tehetetlenül állt szemben a természeti erőkkel, amelyektől léte függött. A jó termés, a jó idő létkérdés volt számára. Így érthetjük meg, hogy hazánkban éppúgy, mint más európai országokban, az emberiség igen régi korszakába visszanyúló babonás varázscselekményekkel igyekeztek biztosítani a föld termékenységét, ember és állat szaporodását, mágikus formulákkal próbálták távol tartani a jégesőt, vihart, másfajta sorscsapásokat. Ezeket a varázscselekményeket évről évre megismételték a hagyományos népszokások keretében.

A népszokások költészete persze nem csupán varázsénekekből áll. Jelentős csoportjának eredetileg is csak esztétikai funkciója volt, mely az ünnepélyes alkalmakat énekkel, tánccal, játékkal kívánta széppé, emlékezetessé tenni. Ez történt századunkban az egykori varázsénekekkel is; ahol ma ezeket még éneklik, már többnyire elfeledték régi babonás értelmüket. A regölő legények ma pl. azért járnak házról házra köszönteni, hogy megtiszteljék az ismerősöket, különösen pedig a lányos házakat, tehát afféle udvarló-tisztelgő szokássá alakult az egykori mágikus szokás.

A szokásformák változásával a régi szokásokhoz új szövegek és dallamok is kapcsolódhatnak; erre a lakodalmi költészetből számos példát lehetne idézni. Egyes Ipoly menti falvakban, mint pl. Manga János is megállapította, a századforduló után a régi rítusénekeket a Pestről hazajáró munkások által hazavitt slágerdallam váltotta fel.

Szokásaink pontos leírása és rendszerezése, éppen komplex voltuk miatt, sok nehézséggel jár. Amit rögzíteni tudunk, az voltaképpen csak egy szokásmodell, mely a megfelelő alkalommal újra meg újra megvalósul. Gyakran többféle szokásmodell létezik egy és ugyanazon közösségben is. A szokást gyakorlók tudatában is többféle szokásmodell élhet; az idősebbek úgy számolnak be a szokásról, ahogy az az ő fiatalkorukban játszódott le, a fiatalabbak pedig már a szokásnak mai, változott formáját élik meg.

A szokások megértését gyakran megkönnyíti, ha meghallgatjuk a hozzájuk fűződő magyarázatokat. Néha ezek is költői formát öltenek, s egy-egy bonyolultabb ünnepi szokás értelmezésekor valóságos eredetmondákat mesélnek el. A régi babonás szokások létrejöttét viszont olyan áltörténeti mondákkal magyarázzák, melyek inkább eltakarják, mint felfedik a szokás valódi értelmét, célját. A lármázással, álarcos alakoskodással összekötött szokásokat gyakran a török elleni harcokkal magyarázzák: pl. a mohácsi sokácok (délszlávok) látványos mágikus farsangi alakoskodásukat emlékszokásként emlegetik, melyet eredetileg azért gyakoroltak, hogy az álarcos alakoskodók a törököket elijesszék.

Éppen ezért a szokások leírásánál arra törekedtem, hogy lehetőleg ne csak a magam szavával, hanem a szokásban részt vevők szavával is leírjam őket: úgy, ahogy a szokást gyakorlók tudatában élnek.

Említettem már, hogy a szokások leírásának megkönnyítésére rendszerbe szokták foglalni őket. Megkülönböztethetők pl. a naptári évhez fűződő szokások, az emberi élet szokásai, munkaalkalmak szokásai, történelmi emlékszokások, jogszokások stb. További csoportokat is lehetne még említeni, hiszen szokások keretében játszódott le az egész élet, pl. a népi orvoslás, a rontás és a jóslás is szokások keretében öltött formát.

A magyar népszokások pontos leírásának, táji-etnikai változatainak ismertetése sok kötetet töltene meg. Itt másra nem vállalkozhatunk, mint a legelterjedtebb szokásformák felvázolására.

Az év ünnepei

A népszokások jelentős része a naptári évhez fűződik. Az évszakok változásához, a napfordulókhoz, a mezőgazdasági munka egyes fázisaihoz, állami és egyházi ünnepekhez egyaránt meghatározott rítusok fűződnek. E rítusok néha egyetlen napra korlátozódnak, máskor azonban ciklusokat alkotnak: így beszélhetünk pl. télközépi, kora tavaszi, májusi-pünkösdi szokássorozatról.

A naptári évhez fűződő szokások is igen különböző történeti korokban jöttek létre, bár a szokást gyakorlóknak csak ritkán van fogalmuk e történeti rétegződésről. A naptárreformok is sok változást okoztak az egyes szokások időpontjában. Így lehetséges, hogy hazánkban, éppúgy, mint más európai népeknél, bizonyos évkezdő szokások időpontja december 13. (Luca napja) és január 6. (vízkereszt) közt ingadozhat.

Téli népszokások

Szokásaink ismertetését a téli ünnepkörrel kezdjük. Ez a ciklus magába foglal egy sor vallásos eredetű ünnepet (karácsony, aprószentek napja, vízkereszt), melyeknek saját jellemző szokásanyaguk van. Mégis az egész ciklusnak együttes jellege főként évkezdő; sőt már november végén, december elején – így Katalin, András, Borbála és Luca napján – is találunk olyan jósló és serkentő szokásokat, melyek az újév közeledésére figyelmeztetnek.

A január elsejei évkezdés azonban hosszú történeti fejlődés eredményeként jött létre, s hazánkban is csak néhány évszázad óta kezdődik ezen a napon az év.

Mikor a honfoglaló magyarság mai hazájába érkezett, földművelést ismerő, de főfoglalkozásként állattenyésztő nép volt. Időszámításunk valószínűleg különbözött az itt élő, főként földműveléssel foglalkozó, letelepedett népekétől.

Feltételezhetjük, hogy a honfoglaló magyaroknál az évkezdés őszre vagy tavaszra eshetett; az ázsiai rokon népeknél – szinte napjainkig – tavaszi vagy őszi évkezdést találunk. A nomadizáló pásztornépeknél a két időpont jelentőségét növelte a nyári legelőkre való vonulás és az őszi, téli legelőkre, szállásra való visszavonulás gyakorlata. A IX. századi arab, perzsa források azt írták a magyarokról, hogy a fűvel és termékenységgel együtt vándoroltak. Ibn Ruszta, arabul író lexikográfus 930 körül ezt írta a magyarokról; „Amikor eljönnek a téli hónapok, mindegyikőjök ahhoz a folyóhoz húzódik, amelyhez éppen közelebb van, s ott marad télire, és halászik benne. A téli tartózkodás itt alkalmasabb nekik.”

Az új hazába való költözés után is fennmaradt a szállásváltó legeltetés. László és Kálmán király törvényei, XII. századi leírások is említik még ezt. Ennek a régi, tavaszi-őszi évfordulónak emléke az őszi és tavaszi pásztorünnepekben maradt fenn, ezek azonban egy évezred alatt más jelleget öltöttek, „európai” ünnepekké váltak.

A télközépre eső, karácsonyi, újévi (nagyjából a téli napfordulónak megfelelő) évkezdés a napév szerinti időszámítással együtt honosodott meg Európában, s a római birodalomból sugárzott szét. Az egységes január elsejei évkezdést azonban sok nép csak az utolsó évszázadokban fogadta el.

Magyarországon a XVI. századig karácsonykor kezdődött az év. A polgári életben azonban a középkorban sem merült feledésbe a régi római január elsejei évkezdés. Galeotto Marzio történetíró pl. Mátyás király udvaráról szólva megjegyezte, hogy január elsején a magyarok sztrénát, azaz ajándékokat osztogatnak, hogy jól kezdődjék az év.

A XVI. század elején is – még a naptárreform előtt – január elsején volt az újévi ajándékosztás. Az udvari számadáskönyvek leírják, hogy mennyi pénzt kaptak ekkor az éneklő iskolások, a szakácsok, katonák, zenészek (például a citerás a kutyával) és a különféle mesteremberek.

Amikor azután a hivatalos évkezdés napja is január elseje lett, az újévi szokások részben átkerültek erre a napra, máshol azonban a karácsonyi ünnepen is megmaradtak. Így azóta is karácsonykor is és újévkor is szoktak az elkövetkező év időjárására jósolni, ajándékot osztani, kellemes ünnepeket kívánni.

Az évkezdő újévi szokások nálunk éppúgy, mint más népeknél, főként abból a hitből nőttek ki, hogy a kezdő periódusokban – így az év kezdetén – végzett cselekmények analógiás úton maguk után vonják e cselekmények későbbi megismétlődését. Ami az év első napján történik, az a néphit szerint később, az év során újra megismétlődik. Ezért az emberek, hogy az egész évi jó szerencsét biztosítsák, igyekeznek csupa kellemes dolgot cselekedni: vidáman, rakott asztal mellett, baráti társaságban lépnek az újévbe, minden jót kívánnak egymásnak.

E szándékos, mágikus célú cselekedetek mellett igyekeznek jósolni a „véletlenből” is. Már a XVIII. században megjegyzi a tudós Bod Péter, hogy újévkor hagymakalendáriumokat készítenek, melyekből az év tizenkét hónapjának időjárására jósolnak. Például tizenkét gerezd fokhagymába sót tesznek. Minden gerezd egy hónapnak felel meg. Amelyik gerezdben reggelre nedves lesz a só, az a hónap is nedves lesz, sok eső vagy hó esik majd.

A jósló szokások közé tartozik a szilveszteri ólomöntés, a lányok pedig mindenféle mágikus praktikával azt igyekeznek megtudni, ki lesz a férjük.

Közismert szokás az is, hogy az óévtől hatalmas lárma, zaj, kolompolás közepette búcsúznak el. E zajkeltés ősi oka sokféle lehetett: a gonosz hatalmak, az óév kiűzése, vagy csak az általános ünnepi féktelenség. Néha epikus eredetmondákat is fűznek e szokáshoz, pl. Hajdúszoboszlón azt mesélték, hogy az évbezáró lármázás a török háborúk idejére megy vissza. A szoboszlói asszonyok szilveszterkor összeverték a tepsiket, meghúzták a harangot, s az így keletkezett zajjal megrémítették, elűzték a törököket. Azóta is minden év utolsó estéjén hasonló zajkeltéssel búcsúznak az évtől.

Az évkezdő hiedelmek között igen makacsul ragaszkodnak a táplálkozás babonáihoz. Hazánkban pl. disznót kell enni, mert az a házba túrja a szerencsét, tilos viszont tyúkot enni, mert az a szerencsét kikaparja. Mágikus erejűnek tartják a jókívánságokat, köszöntő énekeket is, melyekkel házról házra mennek az üdvözlők. Ilyen jókívánságokat minden télközépi ünnepen, karácsony előestéjétől egészen vízkeresztig mondhatnak. Néhány mai újévi népének már a XVI. századi énekeskönyvekben is szerepel.

Karácsony

A magyarságot letelepedésétől kezdve többféle hatás is érte, melyek együttesen a magyar karácsonyi szokások kialakulásához vezettek. Ilyenek voltak a középkortól kezdve a katolikus egyház szertartásai, karácsonyi énekei, továbbá a szerzetesek és tanítók által ideplántált színjátékszerű mozzanatok, mint a karácsonyi játékok, a jászolállítás szokása. Ezeknek a századok során népi formaváltozatai alakultak ki.

Bábtáncoltató betlehemezés figurái

Más, inkább mágikus jellegű rítusok is meghonosodtak nálunk, mint a karácsonyi asztal szertartásos elkészítése, a karácsonyi szalmahintés szokása, a pásztorok karácsonyi vesszőhordása.

A karácsonyfa-állítás szokása a XIX. század negyvenes-ötvenes éveiben városon jelentkezett először, ma azonban országosan elterjedt, és ahol gyermekek vannak, mindenütt állítanak karácsonyfát. Erdély néhány megyéjében azonban még a háború alatt is újévkor, az „aranyos csikó” hozta a gyermekeknek az ajándékot.

A karácsonyi népi színjáték középpontjában hazánkban a kifordított bundát viselő bohókás betlehemes pásztorok tréfálkozása, éneke, játéka áll. A betlehemezők házilag készített jászol vagy templom alakú kis betlehemet hordoznak magukkal (5., 6., 8. kép és XIII., XIV., XV. tábla). Ma általában gyermekek adják elő a betlehemes szövegeket, kivéve egyes székely falvak felnőtt férfiak által előadott karácsonyi misztériumait, amelyeknek külön érdekessége, hogy a pásztorok állatbőrből készült, félelmes álarcokat hordanak. Ilyen pl. a Bukovinából Tolna megyébe települt székelyek ún. csobánolása (betlehemes játéka) (7., 9. kép és XII. tábla).

A karácsonyi játékok legrégibb rétegét hazánkban is latin nyelvű liturgikus játékok képviselik, amelyek a XI. századtól kezdve az istentisztelet részét képezték. Középkori magyar nyelvű karácsonyi játékszöveg nem maradt ránk, nyomon követhetjük azonban e műfaj barokk szakaszát. A XVII–XVIII. században főként iskolások és laikus vallásos társaságok előadásairól szólnak a tudósítások. A XIX. századtól a betlehemezés két fő formáját ismerjük, az élő szereplőkkel és a bábokkal előadott karácsonyi játékot. Az utóbbit bábtáncoltató betlehemezésnek nevezik; ennek két táji központja volt: Dunántúl és a Felső-Tisza vidéke, bár szórványosan másutt is előfordult a karácsonyi bábozás.

A betlehemes játékok fő jelenete hazánkban a pásztorjáték. A mezőn alvó pásztorokat az angyal keltegeti, és az újszülött Jézushoz küldi. A főszereplő egy süket öreg pásztor, akinek tréfás félreértései alkotják a humor fő forrását. A játékok további mozzanatai a következők: a szent család szállást keres (itt a játék bemutathatja a szállást megtagadó gazda vagy a gazdag kovács keményszívűségét és a keményszívűség büntetését is). Ezután a pásztorok, néha a napkeleti királyok is, ajándékot visznek a kisdednek. A játék része lehet a Heródes-jelenet is, pl. Heródes találkozása a napkeleti királyokkal, tanácskozása vezéreivel stb., de a Heródes-játék külön vízkereszti játék tárgya is lehet.

Bukovinai székelyek betlehemes álarca

Betlehemes játékszövegeinkben Benedek András több táji csoportot különböztetett meg. A legarchaikusabbak az erdélyi játékok, egyes jelenetek egészen a XVII. századig vezethetők vissza. A dunántúli játékokban az antikizáló pásztornevek, mint Titirus, Maksus, Koridon, a barokkos irodalmi divatot tartották fenn. A jó–rossz, szegény–gazdag ellentét igen egyszerű, szemléletes formában mutatkozik meg a játékokban. A tréfát a pásztorok szolgáltatják, akik félreértik az angyal latin szavát. Tudatlanok, de jószívűek, és csekély javaikból szívesen adakoznak. A betlehemezést szintúgy, mint másféle színjátékos szokásokat adománykérő formulák zárják le.

A betlehemes játékok mellett ismerünk más, inkább helyi elterjedésű paraszti misztériumokat és moralitásokat is. Ilyen volt pl. a Paradicsom-játék, amely Ádám–Éva napján a bűnbeesés történetét adta elő.

Főként katolikus vidékeken divatozott a karácsonyi asztal készítése. Somogy megyében pl. szénát borítottak az asztalra, és sarkaira különböző tárgyakat: fésűt, kaszakövet, kést raktak. Utána asztalkendővel borították le az asztalt; a Zselicségben három asztalkendőt is használtak ilyenkor, a terítőt pedig keletről nyugati irányba kellett az asztalra tenni. Egy szakajtóban terményeket: zabot, búzát, kukoricát kevertek össze, erre lószerszám került, s ezt az asztal alá tették. A karácsonyi asztal és a karácsonyi ételek készítésének táji változatait Cs. Pócs Éva monografikusan is feldolgozta.

Az ország sok részében karácsonykor a pásztorok vesszőt hordtak a házakhoz. E mágikus hatásúnak tartott rítust Manga János írta le az Ipoly menti falvakban. Karácsony böjtjén a csordás egy csomó vesszővel végigjárta azokat a házakat, ahol tehenet tartottak. A gazdaasszony a csomóból annyi vesszőt húzott ki, amennyi tehén a háznál volt, s ezzel megcsapkodta a csordás lába szárát. A vesszőhordás általában köszöntő mondásával is összekapcsolódik.

A regölés

A regölés a télközépi, karácsonyi, újévi köszöntés Európában általában ismert szokásának magyar változata. Ilyenkor gyermekek, legények vagy felnőtt férfiak is házról házra menve bőséget, boldogságot kívánnak a következő évre (12. kép). A szokás tehát igen általános, de már sajátosan magyar a szokás neve. Nyelvészeink szerint a regölés név éppúgy, mint a regösének, „hej, regö rejtem…” refrénje, finnugor eredetű, s etimológiailag összefügghet a régi magyarok sámánjainak révülésével, eksztázisba esésével is. Középkori okleveleink már név szerint emlegetnek „regösöket”, akik – mint kitűnik – mulattatók, királyi együttivók, latin szóval combibatorok voltak. A XVI–XVIII. században a kalendáriumok a vízkereszt utáni első hétfőt regelő hétfőnek nevezték. Heltai Gáspár a XVI. században a regelő hetet emlegeti, mikor az emberek isznak, tobzódnak, s ez szerinte az ördög nagy ünnepe. A történeti adatok tehát szólnak regösökről és regölésről, de regösénekszöveget nem sikerült a régebbi korokból találni.

Az utolsó két évszázadban a Dunántúlon és Erdélyben, Udvarhely megyében volt szokásos a regölés. A Dunántúlon legények jártak láncos bottal és köcsögdudával felszerelve olyan házakhoz, ahol eladó leány volt, és elénekelték varázséneküket. Ennek egyik állandó motívuma a termékenységvarázslás: a gazdának és háza népének jó egészséget, vagyont kívántak. A második részben egy leányt varázsoltak, azaz regöltek össze egy legénnyel. Hogy ezt milyen komolyan vették, annak az emlékét még most is felfedezhetjük. 1968 decemberében két idősebb embert kértem meg Egyházasfaluban (Győr-Sopron m.), hogy énekeljék magnetofonra a regöséneket. Szívesen megtették, de előzőleg tanakodtak, hogy milyen leány- és legénynevet említsenek az énekben, nehogy véletlenül össze nem illő párt regöljenek, vagyis varázsoljanak össze.

E két állandó részt megelőzi a beköszöntő, melyben a regösök elmondják, hogy hosszú, fáradságos útról érkeztek; néha megemlítik, hogy nem rablók, hanem István király szolgái. A regölés fő időpontja ugyanis december 26., István vértanú napja volt, akinek alakja a népi emlékezetben egybeolvadt a magyarok első királya, István alakjával.

A bevezetőhöz tartozik a csodaszarvasról szóló részlet is. Az ének szerint tiszta folyóvíz keletkezik, melyet pázsit fog körül, ezen csodafiúszarvas legelészik. Szarvának ezer ága-bogán a gyertyák gyújtatlan gyulladnak, oltatlan alusznak. Más énekben a holdat, a napot és a csillagokat viseli testén a szarvas.

A csodaszarvas titkát sok tudós igyekezett megfejteni. Annyi bizonyos, hogy a szarvas sok európai, ázsiai, sőt észak-amerikai indián népnél is a csillagos ég, főként a téli égbolt jelképe. Ez az ének mitikus képben a téli napfordulóra s az évszakok megújulására utal:

Szerencsés jó estét adjon Isten! Regösök vagyunk.

Amoda is keletkezik egy sebes patak,

Legeltetem juhaimat, csodaszarvas.

Csodaféle szarvasnak

Ezer ága-boga,

Ezer ága-bogán

Ezer misegyertya

Gyulladván gyulladjék.

Oltatván aludjék.

Ej regö-rejtem,

Regö-regö-regö-rejtem!

Itt is mondanának

Egy szép leányt,

Kinek neve volna,

Német Franciska volna,

Ej regö-rejtem,

Regö-regö-regö-rejtem!

Amoda is mondanának

Egy szép legényt,

Kinek neve volna:

Varga Mihály volna,

Ej, regö-rejtem,

Regö-regö-regö-rejtem!

Regöljük a gazdát,

Vele az asszonyát;

Ej regö-rejtem,

Regö-regö-regö-rejtem!

Sarokban a zacskó,

Tele van százassal;

Fele a gazdáé,

Fele a regösöké,

Ej, regö-rejtem,

Regö-regö-regö-rejtem!

Cserfa a köntösünk, zöldfa a bocskorunk.

Tovább is kell menni, dohányt is kell venni; jó éjszakát!

(GYŐR-SOPRON M., EGYHÁZASFALU)

A regösök köcsögdudája

Hejgetés

A nyugat-dunántúli regöléssel rokon szokás a legkeletibb magyar nyelvű csoport, a moldvai csángók szilveszteri hejgetése. Ennek célja az új esztendőben a gabona, a kenyér mágikus úton való biztosítása. A név (hejgetés) a regösének refrénjével (Hej, regö rejtem…) mutat nyelvi rokonságot. A zajkeltő eszközök közt éppúgy, mint a regölésnél, itt is szerepel a köcsögdudához hasonló „bika”: kör alakú, kéregre feszített bőr, melynek közepére lószőr van erősítve. A lószőrt megnedvesítik, s kezüket végighúzogatva rajta a hejgetők bőgő hangot hoznak létre.

A moldvai falvakban az ötvenes években még néhány helyen folyt a hejgetés. Résztvevői legények, és elsősorban a lányos házakat keresik fel. A mondókát ostorok csattogása, harangszó, furulya, dob és a „bika” hangja kísérte. A hejgetés a búza élettörténetét mondja el a mag elvetésétől a kenyér elkészültéig. A moldvai románok is hasonló szöveggel köszöntik az újévet. Az ének tartalma körülbelül a következő: elindulnak a szolgák tizenkét pár ökörrel, tizenkét pár ekével. Elmennek a mezőre szántani, elvetik a tiszta búzát. Mikor megérik a búza, sarlókat csináltatnak, azzal learatják a búzát, elviszik a malomba, ott a molnár megőrli, majd a szép arany búzalisztből a gazdaasszony kalácsot süt, s azt a hejgetőknek adja. Minden szakasz végén felhangzik a refrén, és megszólalnak a harangok, csattognak az ostorok.

Névnapi köszöntés

December 26–27-én köszöntik a magyar falvakban az Istvánokat és Jánosokat. Tekintettel arra, hogy e két férfinév igen népszerű hazánkban, az István- és János-napi köszöntés a karácsony ünnepi ciklus fontos része: baráti ünneplő alkalom, mikor az ismerősök meglátogatják egymást, és munkaszünet lévén, a terített asztal mellett elszórakoznak.

Az István- és János-napi köszöntők érdekes motívuma a „paradicsomban nőtt fa”. Bizonyára karácsony böjtjéről került az István- és János-napi köszöntőkbe a paradicsomban nőtt fa története, mely emlékeztet Ádám és Éva bűnbeesésére. Emlékeztetnek az énekek Jesse fájára, vagyis Jézus családfájára is. Ez a névnapi köszöntő ének jó példája annak, hogyan válnak régi vallásos és mitikus énekek, varázsszövegek csupán esztétikai hatású, költői motívumokká.

Aprószentek napja

A december 28-i korbácsolást az ország egész területén ismerik. Az aprószentek-napi korbács a XV–XVI. században az egyházi szentelmények közé tartozott. Temesvári Pelbárt, a XV. század híres prédikátor-írója, aki prédikációiban sokféle magyar népszokásról számol be, aprószentek-napi prédikációjában megfeddi azokat, akik az egyházi emlékszokást pajzán tréfára fordítják: „Miért van az, kedveseim, hogy köztetek ma sokan hiú tréfálkozásokkal szórakoztok, és egymást kölcsönösen korbácsoljátok, mondván, Heródes sok fiút megölt Betlehemben, Dávid stb. Az ilyen emberek sok rosszat, bűnös dolgot, sőt tisztességtelen simogatást és más egyéb kimondhatatlant kevernek ehhez a szokáshoz.” A XVI. században a Krakkóban tanuló magyar diákokat többször büntették is e szokásért.

„Az aprószentek, Dávid, Dávid!” mondóka ma is együtt jár a korbácsolással. A Jászságban és másutt is megkérdezik ilyenkor: „Hányan vannak az aprószentek?” A korbácsoláshoz (suprikálás, csapulás, mustározás stb.) mondókát mondanak, hogy elűzzék a keléseket, betegségeket:

Szófogadó, jó légy,

Ha lenek küldenek, főnek menj,

Ha főnek küldenek, lenek menj,

Ha vízért küldenek, borért menj,

Ha borért küldenek, vízért menj,

Egészséges légy, friss légy, keléses ne légy.

(ZALAISTVÁND)

A Dunántúlon az aprószentek-napi korbácsolás a téli időszak egyik jelentős szokása; néhány somogyi faluban Miklós-naptól egészen újévig tart.

A korbácsolás Győr–Sopron megyében a legényavatással kapcsolódik össze. Természetesen december 28. nem volt az avatás egyetlen időpontja, mert az összekapcsolódhatott más olyan szokásokkal is, melyekben legények játsszák a főszerepet, pl. a regöléssel.

Aprószentek-napi korbács. Dunántúl, Horvátkimle

Dunaremetén az avatást megelőzi a korbácsolás. A legények végiglátogatják a lányos házakat, és szép, régies dallamú ének kíséretében korbácsolják a háznépet. A lányok szalagot kötnek a korbácsra, az édesanyák pedig előre becsomagolt húsdarabot adnak át a csoportnak. A legények azután visszatérnek a kocsmába, s a szabadban felállított tűzhelyen megfőzik az összegyűjtött húst. Ezt fogyasztják el a közös lakomán, ahol a legények avatása történik. Ezen az ünnepségen csak férfiak vehetnek részt. Az avatás maga hosszú beszéd kíséretében történik, mely összekapcsolja a betlehemi gyermekgyilkosság történetét a legényavatás tényével. A beszéd végén a keresztapák leöntik a legényt egy pohár borral, utána kiadós ivás következik, majd az újdonsült legényeket elviszik látogatóba egy-egy lányos házhoz. A kislányok és az édesanyák elnéző mosollyal segítik át a kótyagos legényeket a nehéz viziten, s ezzel be is zárul életüknek ez az ünnepélyes fordulója.

A legényavatás ilyen formában ma már csak a Kisalföldön található meg, de Brassó környékén és a Székelyföld sok pontján is fontos legényünnep volt aprószentek napja. Mérán például az ünnep előtt a legények nem hagyhatták el a fonóházat, hanem ott háltak együtt, ott mulatoztak; vigyáztak arra, hogy idegen a fonóház udvarára be ne tegye a lábát, ne lopják el a cigány hegedűjét. Másnap reggel felkeresték a lányokat, pálcával megcsapdosták őket, miközben ezt mondták: „Aprószentek, Dávid, Dávid!” A lány, ha rokonszenvezett a legénnyel, étellel kínálta; ezután a legény elvitte a lányt a fonóházhoz, ahol már hajnalban megkezdődött a bál.

Vízkereszt

Magyar neve a görög Hagiasmos nevet magyarítja, míg a katolikus népek általában a Epiphania vagy háromkirályok napja elnevezések nemzeti formáját használják. Egy XI. századi egyházi forrásból tudjuk, hogy a január 6-i vízszentelést nálunk „görög módra” hajtották végre.

A vízkereszti szokások közül külföldi látogatók már a XV. században jellegzetes magyarországi jelenségnek nevezték a papság vízkereszt-napi alamizsnagyűjtését. Ezen a napon volt a házszentelés, és ilyenkor írták fel a három napkeleti király nevének kezdőbetűjét az ajtóra.

A vízkereszt vigíliáján megszentelt vizet a katolikus falvakban háromkirályok vizének nevezték, és sokféle hiedelem fűződött hozzá: meghintették a ház ajtaja előtt a földet, hogy a gonosz elkerülje a házat, gyógyítottak vele, s a kútba is öntöttek e vízből

A XVI. század óta dokumentált szokás a csillagozás és a csillagének éneklése. Egyes vidékeken a mai napig is járnak gyermekek a kirúgatható csillaggal háromkirályok képében köszönteni. A csillagéneket vagy a párbeszédes vízkereszti játékot néha leányok adják elő (10., 11. kép és I. tábla).

A háromkirályok kirúgatható csillaga

Farsang

A farsangi ünnepkörről történeti adataink többet árulnak el, mint más népszokásokról, itt ugyanis egyházi és világi hatóságok egy véleményen voltak: a farsang rendbontással, lármázással, zavargással járt, tehát a „rossz, tiltandó szokások” közé tartozott. Ennek ellenére a farsangi szokásokat a mai napig is szinte változatlan kedvvel űzik.

A farsangi ünnepkör legfeltűnőbb mozzanata hazánkban éppúgy, mint más európai népeknél, a jelmezes-álarcos alakoskodás. A XV. század óta szólnak az adatok a férfi-női ruhacseréről, álarcviselésről, az állatalakoskodások különböző formáiról. A királyi udvartól a kis falvakig mindenütt farsangoltak hazánkban. Már Mátyás király idejében a királynő itáliai rokonsága művészi álarcokat küldött ajándékba a magyar rokonoknak.

A XVI–XVII. században falu, város és a királyi udvar egyaránt álarcot öltött farsangkor, és úgy szórakozott. Nagy farsangolás folyt a tragikus sorsú II. Lajos udvarában is, egészen a mohácsi ütközetig. 1525-ben húshagyókedden álarcos menet jelent meg az udvarban, melyben elefánt is szerepelt. Maga II. Lajos is jelmezesen, ördögálarcban jelent meg az ünnepségeken. A XVI. századtól említik Cibere és Konc, vagyis a Böjti Ételek s a Húsételek tréfás küzdelmét is. E tréfás küzdelmet sok európai nép megszemélyesítve adta elő. Erdélyben még századunkban is említik a szalmabábokkal eljátszott tréfás viadalt.

Farsangi posztóálarc

Farsangi álarcos alakoskodást napjainkig is találunk a magyar falvakban. Míg egyes európai népeknél a farsangi maszkok nagy tömegben, csoportosan vonulnak fel, hazánkban jobban kedvelik a kisebb álarcos csoportok játékát. Jellemző, hogy napjaink leglátványosabb farsangi alakoskodása Magyarországon a Mohácson lakó délszlávok csoportos ún. busójárása. E busók fából faragott álarcokban jelennek meg, mozgásuk, viselkedésük rituálisan meg van szabva. A busóálarcot azonban eredetileg csak a felnőtt sokác férfiaknak volt szabad felölteniök, a legények másfajta álarcot viseltek (13., 14., 15., 16. kép és II. tábla).

A magyar falu álarcos alakoskodásai között feltűnnek az állatalakoskodások. Különösen kedvelt a medve-, ló-, kecske- és gólyaalakoskodás. Az alakoskodók általában kis párbeszédes jeleneteket is előadnak, pl. a lovat, kecskét gazdája vásárra viszi, az alkudozás közben az állat összeesik, holtan terül el, majd a zeneszóra ismét feltámad.

Az állatalakoskodáson kívül más figurák is megjelennek a falusi farsangon. Álarcuk azonban, szemben a fából készült busómaszkokkal, többnyire alkalmi, harisnyából, rongyból, papírból készül (17. kép). A hagyományos figurák közé tartozik a betyár, a cigányasszony, a menyasszony és vőlegény vagy öregember és öregasszony pólyás babával. Ilyenkor kerülhet színre a tréfás halottasjáték vagy lakodalom is.

A farsangi lakodalmas játékok közül leglátványosabb a nyugat-dunántúli, rönkhúzással összekötött mókaházasság (18. kép). 1968 farsangján Rábatótfalun vettem részt ilyen rönkhúzáson. A férfiak 31 méter magas fát döntöttek ki, s ezt húzták végig a leányokból, legényekből alakult párok a Szentgotthárdtól Rábatótfaluig vezető úton. 168 álarcos, jelmezes figura vett részt a felvonulásban: az álmenyasszonyokon és -vőlegényeken kívül a násznép, ördögök, cigányok, bohócok, mesteremberek. A menet kétszer is megállt, és bohókás esküvő játszódott le. A rönkhúzást (tuskóhúzást) olyankor rendezik meg, mikor a községben abban az esztendőben nem volt lakodalom. Régebben az ország sok részén szokás volt húshagyókedden a pártában maradt leányokkal tuskót húzatni.

Szokásos volt a farsang idején a lányok, asszonyok külön farsangolása is. A Karancs-hegység környékén élő palócok a farsangvasárnap előtti vasárnapon tartották meg a „lányok vasárnapját”. Vasárnap, ebéd után, kezükben nyárssal jártak a lányok köszönteni; énekük részben vallásos, részben adománykérő részből állt. Este táncmulatság követte a köszöntést.

Az asszonyok külön farsangolásáról már a XV. században Temesvári Pelbárt is megemlékezett. Prédikációjában leírta, hogy egy Kapos melletti faluban az asszonyok férfiruhát öltve vagy más jelmezben táncoltak, mulatoztak egészen addig, amíg az ördög személyesen meg nem jelent a táncolók között, egy asszonyt elragadott magával, s a Kapos mocsaraiba hajította.

Ilyen külön asszonyfarsangokat elvétve a mai napig is találunk. Mátraalmáson még 1968-ban is maskarába öltözött nők járták be a falut, s a férfiakat jégcsappal „megborotválták”. Este „macskabált” tartottak, ahová férfi nem tehette be a lábát.

A farsang gondolatköre elsősorban a házasság témája körül forgott, Azokat a lányokat, akik pártában maradtak, farsang végén szokás volt kicsúfolni: Szatmárban pl. kongóztak: húshagyókedden a pártában maradt lányok ablaka alatt pléhdarabokat ütögettek a fiúk, s bekiáltottak az ablakon:

Akinek van nagy jánya,

Hajtsa ki a gulyára.

Balázsjárás, Gergelyjárás

Február 3-án, Balázs napján, vagy március 12-én, Gergely napján volt az iskolások ünnepe. A gergelyjárás szokása az elterjedtebb, e nap az iskola téli időszakának befejező napja volt. Ilyenkor a tanulók jelmezesen vonultak fel, és adományokat gyűjtöttek. A Balázs- és Gergely-napi köszöntés néhol biztosított járandósága volt a kántortanítóknak.

A XVII–XVIII. századból már egy sor latin–magyar keveréknyelvű köszöntő maradt fenn, mert a tanítók és az iskolások gondosan leírták az adománygyűjtő énekeket emlékeztetőül.

Mindkét szokás színjátékos formában ment végbe. A gergelyjárás alkalmából az egyik ügyes fiú Gergely pápát személyesítette meg, mögötte haladtak a püspökök és a katonák. Az iskoláskorba lépő kicsinyeket arra buzdították, hogy lássanak ők is a tanuláshoz. A gergelyjárás legismertebb éneke ma is fennmaradt a nép emlékezetében, ez egyúttal már a tavasz beálltára is utal:

Szent Gergely doktornak, híres tanítónknak az ő napján,

Régi szokás szerint menjünk Isten szerint iskolába.

Lám a madarak is, hogy szaporodjanak, majd eljönnek…

A szép kikeletkor sok szép énekszóval zengedeznek…

Tavaszi népszokások

A tavaszi szokások két nagyobb ciklusra oszthatók: az egyik a nagyheti–húsvéti ünnepkör, a másik a májusi–pünkösdi ünnepkör.

Hazánkban virágvasárnapi szokás volt a kiszehajtás, míg nyugati szomszédaink más vasárnapokon, böjtidőben, leginkább feketevasárnap gyakorolták a szokást. Néhány palóc faluban még az 1950-es években élt a szokás. A kiszehajtás lényege, hogy egy női ruhába öltöztetett szalmabábút körülhordtak, majd elpusztították, vízbe dobták, vagy elégették (19. kép). Szomszédaink ezt a bábut egyaránt tekinthették a halál vagy a tél megszemélyesítésének. Hazánkban szintén mágikus rítusnak tartották a kiszehajtást, a hozzá fűződő ének azonban inkább tréfás jellegű, s arra utal, hogy vége a böjtnek, kiviszik a böjti ételeket, és behozzák újra a zsíros ételeket, a sonkát:

Haj, ki kisze, haj!

Jöjj be, sódar, jöjj!

Kodály Zoltán és Manga János egy sor szép rítuséneket jegyzett fel a szokással kapcsolatban. A Nyitra-vidéki magyar falvakban a kisze hajtása után következett a villőzés. A leányok feldíszített fűzfaágakkal jártak házról házra, itt tehát a szokás közvetetten a tél kivitelére, tavasz behozatalára is utalt.

Húsvét két legnépszerűbb szokása az öntözés és a tojásfestés. Mindkét szokást falu és város a mai napig gyakorolja, népszerűségük egyelőre nem látszik csökkenni (20., 21. kép és V. tábla). A különbség az, hogy míg régen a kútból húzott vízzel öntötték le a leányokat, ma már falun is szagos vízzel locsolnak. (A locsolás helyett néhány észak- és nyugat-magyarországi faluban húsvétkor vesszőzést találunk.) A locsolás és a vesszőzés egyaránt a jelképes termékenyítést és a rituális megtisztítást célozza.

A húsvéti locsolás régiségéről tanúskodik a középkori vízbevetélő hétfő, vízbehányó kedd kifejezés. Hasonlóképpen régi szokás a tojásfestés és a tojásokkal kapcsolatos játék. Az utóbbira utal a „dies concussionis ovorum” név (1380), mely a húsvétot követő fehérvasárnapra következő hétfő neve. A tojás szinte egész Európában és Ázsiában a termékenység jelképe. Hazánk területén népvándorlás kori és avar sírokban gyakran találtak sírmellékletként tojást, sőt díszített tojáshéjat is.

A húsvéti tojásfestés az asszonyok, lányok dolga. Legegyszerűbb módja, hogy a tojás felületét levéllel burkolják be, s úgy teszik a festékbe; utána a csipkézett levél helye világos színű marad. Régebben házi festékanyagokat használtak: hagymalevél, zöld dióhéj főzetét, vadkörte- vagy vadalmafa héját, gubacsot stb. Egy Egyházaskozáron élő moldvai asszony mesélte: „Szoktunk úgy almahijuval festeni. Ott vót az a savanyó alma, akkor annak a haját lehámoztuk, s megfőztük, s akkor a tojást betettük, s olyan szép sárga vót, hogy borzasztó. Írni is szoktunk viaszval. Szoktunk ugye, szépen megírtuk, aztán betettük a pirosítóba.”

A tojások „írásának” legismertebb módja az, hogy viaszt olvasztanak meg, s a folyékony viasszal a tojás héjára a kívánt mintákat írják. Ha a viasz megaludt, a tojást a festékbe teszik. A színes tojásról a viaszt letörlik, s a helye sárgásfehér marad. Ezt esetleg másfajta színnel színezik.

Karcolással készülnek a vakart vagy kotort tojások; a díszítőmotívumokat éles szerszámmal kotorják a tojásra. Még nagyobb ügyességet kíván a patkolt tojások készítése.

Patkolt húsvéti lúdtojás

Húsvéti tojások

A tojásra írt mintáknak helyi elnevezése is lehet. A geometrikusnak vagy stilizáltnak ható motívumot a készítők és a használók azonnal felismerik; a Somogy megyei húsvéti tojások egyes motívumait pl. kákán pillésnek, tökmagosnak, békalábasnak, dobkötelesnek nevezik.

Húsvéti szokás volt Erdélyben a kakaslövés is, az 1950-es években Apáca községben, Apáczai Csere János szülőfalujában még gyakorolták a fiúgyermekek. A kakaslövéshez régies íjat és nyílvesszőt használtak. Régen élő kakasra lövöldöztek, újabban már csak festett táblára. A célba lövést tréfás rigmus kíséri, először pörbe fogják a kakast, majd elmondják a kakas búcsúztatóját. Ha a nyíl pontosan a kakas szívébe fúródik, véget ér a játék. A szokást kakasvacsora fejezi be.

A húsvéti ünnepekhez fűződő szokások másik csoportja egyházi rítusból vált népszokássá. Már a XII. században a nagyszombati szertartáshoz tartozott hazánkban a tűzszentelés. A tűznek, víznek a mai napig is szerepe van a nagyheti néphitben és népszokásban; a katolikus falvakban szokásban volt az ételszentelés is. A gyermekek szokásaihoz tartozott a lármás nagyheti Pilátus-verés. Régi szokás a húsvéti határkerülés is, melyhez Zalaegerszegen a török harcokkal kapcsolatos történeti eredetmondát fűztek.

Komatálküldés

A húsvétra következő fehérvasárnapon volt szokásos a komatálküldés (IV. tábla). Ezt a komatálat ma már inkább csak az ország egyes részein, Dunántúlon, főleg Somogy és Zala megyében és a palócoknál ismerik. A komatál- vagy mátkatálküldést főként fiatal lányok gyakorolták, de előfordult az is, hogy leány fiúnak küldte, vagy fiúk egymásnak küldték. A komatálat küldők egymást testvérré fogadták, sírig tartó barátságot kötöttek, s ezután magázták és komának; a lányok pedig mátkának nevezték egymást.

A komatál tartalma tájanként változott, de nem hiányzott belőle a húsvéti tojás, kalács, kis üveg ital. Az ajándékot kapó kivett a tálból egy húsvéti tojást, s helyette két másikat rakott a tálba cserébe; más helyeken az egész tálat elvette, s helyébe egy másik tálat küldött. A komatál átadása énekelt, mondott köszöntő kíséretében történt. Kéthelyen például ilyeneket mondtak:

Komatálat hoztam,

Fel is koszorúztam,

Koma küldte komának,

Hogy váltsa ki magának.

Ha nem váltja magának,

Küldje vissza komának.

Szentmihályhegyen:

Mátka, mátka, mátkálunk,

Éltül, holtig, kiskarácsony napig.

Ha megcsalsz, ha megversz,

Mégis mátkák leszünk.

Göcsejben ilyeneket mondtak:

Mátka, mátka, mátkálunk,

Száz esztendig szánkálunk.

Baranya megyében a komatálat vivő a kiszemelt háznál ezt mondta:

Komatálat hoztam,

Meg is aranyoztam.

Szűz hozta szűznek,

Koma hozta komának,

Ha nem tetszik komának,

Hazaviszem azon az úton, amelyiken hoztam.

A tojáscserével egybekötött mátkázás a moldvai csángóknál is a húsvétra következő vasárnapon történt; a leányok ezután halálig barátnők maradtak. Az ország más vidékein a komázás más tavaszi ünnepre is eshetett, fehérvasárnaptól Szent Iván-napig terjedő időben. Réső Ensel Sándor 1867-ben az egri leánykák pünkösdi mátkatál-küldözgetéséről számol be; Gyöngyösön a századfordulón pünkösdkor a legények kedvesüknek küldtek mátkatálat. Néhány Baranya megyei községben nem komatálat, hanem szépen feldíszített „komafát” cserélgettek a leánykák.

A játszó

Húsvét és pünkösd között, vasárnap volt régen a lányok, legények játszója. Ezt Földesen (Hajdú-Bihar m.) így mesélték el: „Húsvéttól pünkösdig, akármilyen idő volt, hogyha hó esett is, a parasztlegények gatyára vetkőztek. Ráncos gatya volt, három szélből volt a gatyánk. Lányok, fiatalemberek, külön-külön csoportban, énekelve, danolva mentek ki a faluból, ki a falu alá a gyepre. Itt aztán mikor mit kezdtek el játszani, vagy labdáztak, vagy fogócskást játszottak, vagy szembekötősdit. Az idősebb legények, már a házasulandó legények, külön csapatban tekéztek. Ez volt a játszó.”

A húsvéttól pünkösdig tartó legény- és leányjátékokat hazánk más részein is ismerték. Zala megyei községekben húsvéthétfőtől pünkösdhétfőig litánia után „liláztak”. A litániáról kijövő nagylányok felvonultak az utcára, összefogódzkodtak, és énekes játékokat játszottak. Ezek közül nem hiányozhatott a „Bújj, bújj, zöld ág…” kezdetű játék, melyben két leány összefogódzva kezét magasra emeli, a sor kígyóvonalban átbújik a leánykarok által alkotott híd alatt, majd újrarendeződik. A hagyományos játékfüzérhez tartozott a „Fehér liliomszál…” játék is:

Fehér liliomszál, ugorj a Dunába,

Támaszd meg magadat az arany pálcával,

Meg is mosakodjál, meg is törölközzél

Az arany kendővel.

A játszó eltűnésével a „Bújj, bújj, zöld ág…” és más játékok alkalomhoz nem kötött énekes gyermekjátékok lettek.

A tavaszi énekek elsősorban a szerelemről szóltak. A moldvai származású Gyurka Mihályné énekelte:

Tavaszi szél vizet áraszt

Virágom, virágom,

Minden madár társat választ

Virágom, virágom.

Hát én immár kit válasszak

Virágom, virágom.

Te éngemet, én tégedet

Virágom, virágom.

Kis kertemben virágot vettem,

Gyenge szép violát,

Kis kertemben virágot vettem,

Gyenge szép violát,

S benne sétál a kis gerlice

Fehér lábával.

Fehér lába, ződ a szárnya,

Jaj, de gyengén járja.

(EGYHÁZASKOZÁR, 1967)

György-nap (április 24.)

Hazánkban igen jelentős ünnep volt; olyan szerepet töltött be a magyar néphitben, mint május 1. nyugati szomszédainknál. Ez volt a tavaszi gonoszjáró nap, mikor a boszorkányok szabadon garázdálkodhattak. Ilyenkor tüskés ágakat, nyírfaágakat tűztek a kerítésbe, ajtóra, hogy a gonoszt távol tartsák. A régi boszorkányperekben állandóan felbukkan Szent György napja mint olyan időpont, amikor a boszorkányoknak különösen nagy a hatalmuk. Aki ilyenkor a keresztútra ment, megláthatta a boszorkányokat; e nap hajnalán mentek a néphit szerint harmatot szedni. Lepedővel szedték fel a mezőről a harmatot, majd kifacsarták a lepedőt, s az így nyert nedvet megitatták a tehenekkel. Másutt a harmattal együtt a búza hasznát lopták el a boszorkányok másoktól. Közben azonban azt mondogatták: „szedem, szedem, felét szedem”, ezzel jelezve, hogy csak a haszon felére pályáznak, nehogy a hatás nagyon is feltűnő legyen, s kiderüljön a gonoszság.

A Jászságban mesélték 1957-ben a következő babonás történetet: „Ezt az én nagymamám mesélte, hogy egy fiatal házaspár volt, két szegény, egy nénikénél kaptak egy kis kamrafélét. Hát a nénémasszony akkor sütött kenyeret. Megbeszélték, hogy összetartanak a sütésnél. Megdagasztja a lisztet a fiatalasszony, az öreg nénike is külön edényben. Egyformán volt; az öreg nénike is ugyanannyit vett, mint a fiatalasszony. Gyönyörű szép nagy kenyere lett, a fiatalnak meg egy kis kenyere. Nézi az ura: – Kérdezd meg a nénémasszonyt, hogy csinálja? A férj előveszi az öregasszonyt. – Kedves néném, mondja meg, hogy mit csinált maga! – Hogy mit csinálok? Kutyafékomadta! Látod: liszt, liszt; liszt ez. – Nem úgy van. Egy szakajtó lisztből csak egy kenyér van. Akkor meg az öregasszony azt mondja:– Gyere el, éjjel tizenkét órakor a szentháromságnak a keresztútjára megyünk. Majd én rajzolok egy kört, te abba beleállasz. Éjjel tizenkét órakor majd bármi jön, tüzes bika, ördögök nagy szarvval, vadállatok, oroszlán, te át ne lépd a kört, te csak maradj benne. – Odaérnek a keresztútra, rajzol a néni egy kört. Jöttek mindenféle emberek, állatok, hemperegtek. Felnézett, elborzadt, de baja nem esett. – No most már látom, kiálltad a próbát, most már félig-meddig az én elvemen vagy. Most már éjjel tizenkét órakor elmegyünk, hozzál egy lepedőt (ők maguk szőtték meg). Kimentek a határba. Akkor fogták, húzták a lepedőt, mentek a búzavetésbe. Az abroszt húzták s végigmentek a harmatos búzavetésen: Szedem, szedem, felit szedem. (Ha azt mondja: mindet szedem, akkor elveri a búzavetést.) Ezzel elvitte a fél termést. Mikor már teli volt harmattal az abroszuk, hazamentek, magukkal hazavitték. Kicsavarták azt a vizet, összegyűjtötték egy edénybe. Mikor sütöttek, egy kis kanállal tettek a lisztbe, attól lett olyan nagy kenyér. Elvették a gazda fele termését, és megszaporították saját kenyerüket. Ezért lett a kicsi tésztából nagy kenyér. Mikor sütött, a fiatalasszony is úgy csinálta, ő is bűbájos volt.”

György napja volt a magyarságnál az állatok első kihajtásának legfontosabb időpontja is (bár más időpontok is ismertek voltak, pl. zöldcsütörtök, nagypéntek). Ilyenkor mágikus praktikákkal igyekeztek védeni a legelőre tartó jószágokat. A Zala mentén első kihajtáskor az istállóküszöb mellé belülről láncot, kívülről tojást tettek, ezen kellett a jószágnak átlépnie, s azt tartották, hogy olyan erősek lesznek, mint a lánc, olyan gömbölyűek, mint a tojás.

Május elseje

Már a XV. században is május első napján a házakat zöld lombokkal díszítették fel. Temesvári Pelbárt prédikációjában utal arra, hogy ezzel a szokással két apostol: Fülöp és Jakab vértanúságára emlékeznek, de hozzáteszi azt is : „Inkább azonban abban kell keresnünk a magyarázatot, hogy ma van május elseje, és ezen a napon a világ fiai ősidőktől fogva árnyas erdők és ligetek kellemességével, madarak énekével gyönyörködtették magukat…” A májusi zöld ágat, a májusfát a székelyek jakabfának, jakabágnak, hajnalfának is hívták, másutt májfának nevezik.

A májusfaállítás hazánk egész területén ismert. Szokás volt a lutheránusoknál a templomban is májusfát állítani. Tessedik Sámuel 1774-ben ezt a szokást bélyegzi meg. A májusfát elsősorban a legények állítják a lányoknak. Régen a fát főként lopták a legények, s ezért a hatóságok igen sokszor tiltották a szokást. A hatósági rendelet azonban mit sem ért, hiszen e fával adta tudtára a legény a falunak, hogy melyik lánynak udvarol. A májusfa a Jászságban nyárfa vagy jegenye, krepp-papírral díszítik, általában szalagok, üveg bor s más ajándékok is kerülnek rá. Palóc területen a legény csak a fát állította fel, s a leány és édesanyja díszítették. Sok helyütt pünkösdkor vagy május végén „kitáncolták” a fát, vagyis a fa kidöntése táncmulatság keretében, muzsikaszó mellett történt. Ma a falu a kedvelt tanítónak vagy tanácselnöknek is állít májusfát.

A szokás új formája a májusi virág küldése, melyet Gyöngyöspatán volt alkalmam megfigyelni. A legények szépen feldíszített cserepes virágot küldenek annak a lánynak, akinek udvarolnak, s a virág az ablakba kerül: tehát éppúgy hírül adja a legény komoly szándékát, mint a májusfa.

Májusi felvonulást első ízben 1890-ben rendeztek Budapesten a magyar munkások, erről a néprajz tudományos folyóirata, az Ethnographia I. évfolyamában részletesen beszámolt.

A két világháború között a Salgótarján környéki bányászok titokban rendezték majálisukat május elsején, a közeli erdőkben, s ennek emlékére a mai napig is kirándulásokat, találkozókat rendeznek.

Pünkösdi király, pünkösdi királyné

A pünkösdi király-választás szintén a történetileg jól dokumentált szokások közé tartozik. Már a XVI. században pünkösdi királyságnak nevezték az értéktelen, múló hatalmat, s feltehetjük, hogy maga a szokás jóval régebben is ismert volt hazánkban. A XVI–XIX. századi adatok legtöbbször a verseny keretében választott pünkösdi királyról szólnak. A XVI. századi észak-magyarországi zsinati határozatok többször is megtiltják, hogy régi szokás szerint királyt válasszanak, táncoljanak pünkösd napján. E tilalmakból kiderül, hogy magyaroknál és szlovákoknál egyformán népszerű volt a szokás.

Bél Mátyás 1736-ban, mikor Csallóközt ismerteti, számol be arról, hogy a magyarok pünkösd napján a Szent Örzsébet nevezetű faluba zarándokolnak, s itt ősi szokás szerint királyt választanak. E falu nevének említése azért érdekes, mert Szent Erzsébet neve ma is gyakran előfordul a pünkösdölő énekekben. – Jókai Mór Egy magyar nábob című regénye nyolcadik fejezetében írja le a lóverseny keretében lezajló pünkösdi király-választást; amikor ennek eredményét nem fogadják el a nézők, a vetélkedők vad bikát hajszolnak. Székely gyermekek bothúzással, másutt lúdnyakszakítással és más ügyességi versenyek keretében választottak maguk közül pünkösdi királyt.

Századunkban a versennyel választott pünkösdi király eltűnt, Nyugat-Dunántúlon azonban néhány évtizede még zöld lombokba burkolt vagy lombvázba bújtatott gyermekek alakoskodtak pünkösdkor. Sopronhorpácson törökbasajárásnak nevezték a szokást, és történeti mondát is fűztek hozzá.

A XVIII. század végétől ismert egy másik szokásforma is. A falu legényei és lányai közül kiválasztott pár (király és királyné) virágokkal feldíszítve járta körül a falut; másutt a gyermekek közül választották a pünkösdi párt.

Napjainkban is élő szokás még Dunántúlon a kislányok pünkösdi királyné-járása (22. kép). A kis királynő feje fölé társnői selyemkendőből vont „sátrat” tartanak. A lányok házról házra járnak köszönteni, közben rózsaszirmokat hintenek szét. A királynő néma szereplő, s nem szabad mosolyognia, ha a háziak nevettetik. A rítus mágikus célja a kender növekedésének előmozdítása. A leánykák magasra emelik a királynőt, s közben azt mondják: „Ekkora legyen a kender!” – A köszöntésért ajándékot kapnak.

A különböző szokásformák történeti kapcsolata nem világos. A lóversennyel vagy másfajta ügyességi versennyel összekötött s a szomszédos népeknél – morváknál, szlovákoknál – is jól ismert királyválasztás bizonyára a pogány magyarság valamely régi tavaszi ünnepe helyére lépett, hiszen például a mongolok a mai napig is tartanak tavasszal hasonló ifjúsági lóversenyeket, sportversenyeket. A dunántúli, zöld lombokkal beburkolt pünkösdi alakoskodó megjelenése esővarázsló rítus lehetett; a Dunántúlon pünkösd volt a kúttisztítás napja is.

Érdekes a pünkösdi szokásoknál énekelt rítusének is, melyben többször említik Szent Erzsébet nevét. A kapcsolódás nyilván a pünkösdi rózsa említése nyomán történt. A fiatalon idegenbe került Erzsébet legendájában fontos szerepet játszik a rózsacsoda: mikor a szegényeknek titokban alamizsnát vitt, s ezért kérdőre vonták, kötényében a kenyér rózsává változott. Ez a feltehetőleg valaha összefüggőbb éneksorozat ma több motívumot tartalmaz: utal egy titokzatos lényre, amely rózsafán termett, a pünkösdi lóversenyre, s természetesen nem hiányoznak a jókívánságok és az adománykérő formulák sem:

Nem anyától lettem, rózsafán termettem,

Piros pünkösd napján hajnalban születtem.

*

Mi van, mi van ma? Piros pünkösd napja.

Holnap lesz, holnap lesz a második napja.

Jó legény, jó leány, jól megfogjad a lovadnak szárát,

Ne tapossa, ne tapossa a pünkösdi rózsát.

A rítusének kezdő sora után a pünkösdölés részvevőit „mimimamásoknak” is nevezték.

Nyári népszokások

A szentiváni tűzgyújtás

Június 24. előestéje volt a szertartásos tűzgyújtás legfőbb időpontja magyar nyelvterületen; a más időpontban (karácsony böjtjén, farsangkor, a húsvéti ünnepkörben) gyújtott ünnepi tüzek népszerűsége nem vetekedhetett a nyári napforduló időpontjában gyújtott tűzzel. A szokás a XVI. században már általánosan ismert volt. Napjainkban erősen tűnőben van, bár néhány Somogy megyei, továbbá a határokon kívüli magyar faluban még megrakják a szentiváni tüzet. A két világháború közti időszakban még élő szokás volt a Galga és az Ipoly mentén is.

Felmerül a kérdés, hogy volt-e a pogány magyaroknak olyan rituális tűzgyújtó szokásuk, amelyet a kereszténység szentiváni tüze helyettesített. Ibn Ruszta a magyarokat „tűzimádóknak” nevezte. A keresztény egyháznak azonban éppen a leglátványosabb, legfeltűnőbb szokásokat sikerült legelőbb kiirtania, s ebből az egykori tűzimádásból csupán a házi tűzhelyre vonatkozó hiedelmek és rítusok maradtak meg népünknél.

A szentiváni tűzgyújtásra vonatkozó első hiteles említések a XV–XVI. századból származnak. Telegdi Miklós prédikátor 1577-ben a szentiváni tűzről mint az egyház által helyesnek tartott emlékszokásról szól. Inchofer egyháztörténész két évszázaddal később már azt jegyzi meg, hogy a magyaroknál a XI. században honosodott meg Keresztelő János ünnepe, de ez a szemet kápráztató fénnyel és tűzgyújtással, a tűz körüli ugrándozással és ünnepi tánccal pogány babonába fulladt.

Figyelemre méltó, hogy a tűzgyújtást a magyarok az egész országban szentiváni tűznek nevezik, a szlávos névformát használva, míg az ünnepet magát inkább Szent János ünnepének hívják.

Szintén a XVI. század óta ismeretes ez a szólás: „Hosszú, mint a szentiváni ének.” Heltai Gáspár 1570-ben ezt írta:

„Hallottam, hogy igen hosszú a Szent Iván éneke, hogy az ördög azt megkezdvén, el nem végezhette, hanem meg fuladot rayta.”

A XIX. századtól a magyar proverbiumgyűjtemények a szólást a tűzgyújtást kísérő több részes, igen szép rítusének-sorozatra vonatkoztatták, mely a Nyitra környéki magyarok közt volt ismeretes. Akárcsak a pünkösdölő ének, ez is gazdag mitikus motívumkincset ölel át.

A szentiváni tűzgyújtáshoz sokféle hiedelem fűződött. Bod Péter feljegyzése szerint (1750-es évek) üszögöket vittek a gyermekek, és felszúrták a káposztáskertben, hogy a hernyó a káposztát meg ne egye, vagy a vetések közé, hogy a gabona „meg ne üszögesedjék”. – A tűzugrás alkalmából a tűzbe dobott gyümölcsnek gyógyító erőt tulajdonítottak. A gyermekeknek szentiváni almát szórtak, hogy betegek ne legyenek; Baranya megyében a sült almából néhányat a temetőben a sírhalmokra tettek.

Szokás volt mezei virágokból, füvekből koszorút kötni s ezt a ház elejére akasztani, tűzvész ellen.

Őszi népszokások. A gazdasági élet ünnepei

Az aratóünnepet ott tartották meg, ahol kalákában dolgoztak, vagy ahol felfogadott aratók végezték a munkát. Az aratás befejezésekor aratókoszorút kötöttek, és azt ünnepélyes menetben a földbirtokos vagy a gazda elé vitték. Az aratást vacsora, táncos mulatság fejezte be. A családi aratást nem követte aratóünnep.

Éppúgy, mint más európai népeknél, nálunk is egy sor hiedelem és varázscselekmény fűződött az aratáshoz, különösen az utolsó gabonacsomóhoz, amely a szántóföldön maradt aratás végén.

Szeptembertől novemberig tartottak a gazdasági évet lezáró ünnepek. Ilyenkor fizették ki régen a cselédek bérét, ilyenkor voltak a pásztorünnepek is.

Bérfizető, pásztorfogadó nap volt pl. szeptember 29. (Mihály-nap). Kelet-Magyarországon a pásztorok, főként a juhászok Dömötör napján (október 26.) tartottak búcsút, s ezen a napon számoltak el a gondjukra bízott juhokkal. A Dunántúlon sok helyütt október 20-án, Vendel napján tartották a pásztorünnepet.

A gazdasági év fontos állomása lehetett november 1., továbbá november 11., Márton napja is. Márton napja már a XIV. századi magyarországi krónikában is határnapként szerepelt. Sok helyütt Márton-nap volt a cselédfogadás, legeltetés, a gazdasági év befejezésének határnapja. A nyugati megyékben a pásztorok ilyenkor hordták köszöntő kíséretében „Szent Márton vesszejét”.

Az őszi vigasságok közé tartoztak a szüreti mulatságok is (23., 24. kép és XI. tábla). A hazánk fővárosában lakó óbudai, eredetileg főként német ajkú bortermelők még néhány éve is tartottak látványos szüreti bált. A szüreti mulatsághoz az egész országban lovas felvonulások tartoztak. A termeket, lugasokat szőlőfürtökkel ékesítették; aki lopott a szőlőből, annak büntetést kellett fizetnie. Az ünnepséget tánc követte.

Mindenszentek napjára rendbe teszik a sírokat, gyertyát gyújtanak a temetőben. A katolikus falvakban a házakban is gyújtottak gyertyát, minden halott emlékére egyet. Almamelléken s másutt is ételt-italt tettek az asztalra a „halottak számára”.

Aratókoszorúk

Baranya megyében ősszel tartották az úgynevezett leányvásárokat is. Görcsönyben például a második világháborúig november 5-én volt a leányvásár. Az édesanyák ilyenkor a leányok egész ünnepi ruhatárát magukkal vitték, s egy nap ötször is átöltöztették az eladó lányokat. A leányvásár a fiatalok ismerkedési alkalma volt. Gál Györgyné így mesélte:

„A fiúk az út két oldalán felálltak, az eladó lányok karon fogva fel és alá jártak. Felhajtották az eladó lányokat. A fiúk nézegették őket, jöttek-mentek. Szemezte a legény a lányt, érdeklődött az ismerősöknél. Hazafelé be a kocsmába. A legény táncoltatta a lányt, ha megfelelt, a legény elment hozzájuk. Volt, amikor házasság volt a vége.”

Téli asszonyi ünnepek

Amikor a mezőgazdasági munka befejeződött, az asszonyok munkaidejüknek jelentős részét fonással töltötték. November második felében kezdődött a fonás, és gyakran farsangig tartott. (Tilos volt azonban fonni az egyházi és népi ünnepeken, jeles napokon, így Borbála napján, Luca napján, karácsony két napján.)

Az asszonyok és lányok összegyűltek ilyenkor a fonóban; beszélgetés, énekszó, játék mellett jobban ment a munka, és megtakarították a világítás árát is. Az egyházi és világi hatóságok megegyeztek abban, hogy a fonót az erkölcstelenség egyik fő hajlékának tartották. A fonó valóban a társas összejöveteleknek, a népköltészet megszólaltatásának, a népdaléneklésnek egyik fő alkalma volt. Csík-, Gyergyó- és Kászonszék 1650-es „Constitutió”-jában olvashatjuk: „Mivel az előtt is volt végzés az éjjeli korcsmárlás felől, de azzal nem sokat gondolván némelyek annak felette az iffiaknak mind kocsmán éjjel valo heveresek… az leány renden valónak is guzsalyosban valo jarasok is iffiakkal valo gyülekezetek is szabad ne legyen” (III. tábla).

Fonókra ma már csak néhány községben találunk, de például az 1950-es években Turán a nagyleányok a fonás megszűnése után is béreltek szobát, ahol együtt varrogattak, kézimunkáztak. Lajos Árpád Borsodi fonó című monográfiájában végigkísérte a kender útját az elvetéstől a fonóig. A magyar szerelmi líra jelentős része is a fonókhoz kapcsolódott, a maskarázás, alakoskodás természetes „színpada” is a fonó volt.

November-december hónapban egy sor, női munkatilalommal kapcsolatos jeles napot is találunk, s ilyenkor szokták a lányok találgatni, ki lesz a férjük. András-napon a lányok böjtöltek, csak három szem búzát ettek, három csepp vizet ittak, s akkor megálmodták, hogy ki lesz a férjük (Somogy megye). Szilvásgombócokba férfinevet tettek, s azt tartották, hogy amelyik gombócot először felveti a víz, olyan nevű férjük lesz. Hasonló jósló szokások fűződtek Katalin napjához, a Borbála-naphoz és Luca napjához is. A decemberi asszonyi ünnepek közül hazánkban legjelentősebb Luca napja (december 13.). Lányoknak, asszonyoknak tilos ilyenkor dolgozniuk. Számos történet szól arról, hogyan büntette meg Luca azokat, akik fonni, szőni, varrni, mosni mertek az ő ünnepén. Luca büntetésből a fonóasszonyhoz hajítja az orsót, kóccá változtatja a fonalat, bevarrja a tyúkok tojókáját. Hasonló történeteket fűznek a Borbála-napi munkatilalomhoz is.

„Ugye, nem szoktunk dolgozni egyáltalán. Egy nő dolgozott, a Luca ott megjelent neki, és kérdezte, hogy mér dolgozik máma? Nem tudja, hogy Luca van? Felel, hogy: mire a Luca ideér, addig én elvégzem a szövést. – A Luca bizony előbb odaért, és azt a kicsiny kis darabkát nem tudta bevégezni. Volt talán még egy méterre való szövés, és azt nem tudta elvégezni.” (Harkányfürdő.)

Luca napján alakoskodni is szoktak. A Luca-alakoskodó fehér leplet hord, arca elé vagy fejére szitát tesz. Ellenőrzi a fiatalokat, a lustákat megszégyeníti. – Horvátkimlén Luca napján is, Borbála napján is megjelennek a fehér ruhás alakoskodók (2., 3. kép).

Luca napján kezdik készíteni a Luca székét, amelynek segítségével karácsony böjtjén felismerik a boszorkányokat. Alig van olyan falu, ahol nem ismerték a Luca székéről szóló babonás történeteket. A lucaszéken készítője mindennap dolgozik valamit, úgy, hogy éppen karácsony estéjére készüljön el. Akkor elmegy az éjféli misére, és ott megismeri a falu boszorkányait, mert ilyenkor szarvat hordanak. Utána azonban menekül haza, különben széttépnék a boszorkányok. Legjobb, ha mákot szór el az úton, mert a boszorkányok kötelesek a mákot felszedni, s így a történet hőse megmenekül a bosszújuktól.

Az ország nyugati részében – főként azonban Dél-Dunántúlon – Luca-nap hajnalán „kotyolni” járnak a kisfiúk. Szalmát vagy fadarabot visznek magukkal (legjobb, ha ezeket valahol elcsenik), s arra térdelve mondják el köszöntőjüket (1. kép). Utána kukoricával vagy vízzel öntik le őket a háziak, ők pedig a szalmával, fával „megvarázsolják” a tyúkokat, hogy egész évben jól tojjanak. A köszöntőt mondó gyerekek ezután ajándékokat kapnak.

Luca széke

Újkéren így kotyolnak:

Luca, Luca, kity-koty!

Tiktyok, lúdgyok jó ülősek legyenek!

Fejszéjek, fúrójuk úgy megálljon a helibe,

Mint a cserfa a tövibe!

Annyi tojások legyen, mint az égen a csillag!

Annyi pénzek legyen, mint pelyvakutyóban a pelyva!

Akkora disznót öljenek, mint a falu bikája!

Olyan hosszú kolbászuk legyen, mint a falu hossza!

Olyan vastag szalonnájuk legyen, mint a mestergerendájuk!

Annyi zsírjuk legyen, mint a kútban a víz!

Akár tavasszal, György napján, Lucakor is szabadon garázdálkodnak a gonoszok. A Luca-hiedelmekben két réteget különböztethetünk meg, egyrészt ilyenkor volt Szent Lucia ünnepe, másrészt Lucát kísérteties női alaknak is képzelik. A naptárreform előtt erre a napra esett a napforduló, ez volt tehát a leghosszabb éjszaka – a legrövidebb nap ideje. Maga a Lucia név is a latin fény szóval (lux) áll kapcsolatban.

Disznótor

A téli időszak egyik kedves szórakozása a disznótorral összekötött maskarázás és köszöntés. Tálasi István a Kiskunság népi állattartása c. könyvében kitért a disznótorhoz fűződő kántáló szokásokra is. „Disznótori estén Félegyházán régebben szokásban volt a kántálás” – írja. „A vacsora alatt egy csapat legény vagy gyerek rigmusmondó ritmusban az ablak alatt kántálni kezdett… A gazda behívja őket, és ekkor elmondják a disznó búcsúztatóját, ami az egész feltisztítás menetét magába foglalja. A kántálók végül is bort meg egy kis csörmeléket kapnak, s eltávoznak.” Az Alföldön általában szokás a disznótor alkalmából való maskarázás, s azok, akik különben nem részesülnének a disznótorból, különösen fiatal legénykék, a maskara és álarc védelme alatt vagy a tréfás köszöntő ürügyén részesülnek a lakomában. A háziak sem veszik tolakodásnak a hívatlan látogatókat, sőt sértve lennének, ha elmaradnának a tréfák.

A disznótoros köszöntés Somogy megyei formája a nyársdugás. Különösen a Zelicségben szokásos, még ma is dívik. Almamelléken (Baranya megye) szintén élő hagyomány. A disznóölés utáni vacsora idején a bandába tömörült gyermekek zörgetnek, s az ajtóba, a kilincsre teszik a nyársat, vagy az ablakra. Arra törekszenek, hogy a nyársnak minél több ága legyen. A legfelső ágon, a főágon levél van. Erre a levélre tréfás, többnyire durva hangú üzeneteket írnak. Minthogy általában rokon gyerekek, a szomszédok gyerekei járnak nyársat dugni, a háziak elolvassák a nyomdafestéket nem tűrő levelet, nevetnek rajta, majd megrakják a nyársat hurkával, kolbásszal, hájas pogácsával. Az ennivalóval megrakott nyársat ismét kiteszik az ablakra, ügyelve arra, hogy kutya vagy macska meg ne dézsmálja. Az elrejtőzött gyerekek előbújnak, elviszik a zsákmányt, és közösen elfogyasztják.

Miklós-nap (december 6.)

A Miklós-napi alakoskodás és a gyermekek megajándékozása hazánk nagy részében újabb keletű, a karácsonyfával együtt terjedt el. Csupán Nyugat-Magyarországon szólnak régebbi adatok Miklós-napi alakoskodásról, ahol a szokás osztrák eredetű. Egy 1785-ből származó csepregi tilalom említette ezt a szokást. „Minekutána ősi időktől fogva tapasztaltatott, hogy némelyek a lakosok közül a Szent Miklós püspök napja előtt való estvéli vagy éjszakai időben különféle öltözetekben és álarcokban járnak házról házra, s a gyenge gyermekeket is helyes elmével ellenkező, ijesztő, csúfos figurákkal rettegtetik, keményen meghagyatik, hogy senki a lakosok közül úgy gyermekeinek mint alattvalóinak ezentúl meg ne bátorkodjék engedni Szent Miklós előtti este az ily színes öltözetekben való járást.”

A nyugat-dunántúli falvakban a gyermekek többnyire papír álarcot, kifordított bundát öltenek, kezükben lánc, amivel csörgetnek (4. kép); a Miskolc melletti Forrón (Borsod-Abaúj-Zemplén m.) fa álarcban alakoskodnak.

Manga János az Ipoly mellékén másféle Miklós-esti alakoskodást figyelhetett meg: a legények ilyenkor tréfás, pajzán szövegek kíséretében „gyóntatták” a leányokat.

Az emberi élet fordulóihoz fűződő szokások

Akár az év jelentősebb fordulóihoz, úgy az emberi élet főbb állomásaihoz is szertartásos szokások fűződnek. Hont Ferenc „életszínjátéknak” nevezte a paraszti élet fontos eseményeinek e szertartásszerű rendjét. Ezeknek a szokásoknak struktúráját van Gennep elemezte behatóan, és az átmenet rítusainak nevezte őket. Megállapítása szerint az emberi élet egyik stádiumából a másikba való átmenetelt meghatározott ceremóniák szerint hajtják végre, melyek három fő részből állnak: az első fázisban történik a régebbi állapotból való kilépés, ezt követi egy átmeneti állapot, amelyben az egyén mintegy a két állapot között lebeg, míg a harmadik stádium az új állapotba való befogadást fejezi ki. Ezeket a stádiumokat megtaláljuk a temetési, házassági szokásokban, a felnőtté avatás rítusaiban.

Az életszínjáték nagyjában és egészében ezeknek az átmeneti rítusoknak dramatizálásából jön létre. Az európai lakodalmi szokásoknak színjátékos jellegére már sokszor utaltak. Szerepet játszik a lakodalmi ceremónia minden egyes résztvevője, és egyéni érzések, hajlamok csak a kötött szerepen belül juthatnak kifejezésre. A menyasszonynak szomorkodnia illik, amikor elhagyja szüleit, örülnie illik, amikor belép jövendő lakhelyére. Sokat ennie, innia nem illik stb.

Hasonló előre megkomponált életszerepeket a temetkezésnél is találunk. A siratás szokása az a kollektív hagyományos forma, amely alkalmat ad az egyéni érzelmeknek a közösség által nyújtott tradicionális keretben való kifejezésére, de egyúttal lehetőséget ad a valódi érzelmek elrejtésére, palástolására is.

Amint látjuk tehát, a népszokások előre kialakított szerepeket bocsátanak a közösség rendelkezésére, amelyek nemcsak megkönnyítik számukra az élet nehéz átmeneteit, hanem kötelességük is ezeket a szerepeket eljátszani. Az életszerepeket gyermekkoruk óta annyiszor figyelhették meg, hogy elsajátításuk szinte öntudatlanul történik, de az idősebbek tudatosan tanítják is a szerepeket. A magyar zenefolkloristák megfigyelték, hogyan tanította egy-egy öregasszony unokáját a hagyományos siratásra, hogy tisztában legyen annak helyes módjával, ha majd szüksége lesz rá. Galgamácsán a gyermekek húsvétkor s máskor is szabályos „lakodalmat” játszanak, melyben szinte előkészülnek a nagy életszerepre. Emellett a nagyobb szabású lakodalmaknak külön rendezői és tisztségviselői is vannak: ilyen a násznagy, és ilyen a vőfély is, akik gondoskodnak arról, hogy minden a meghatározott rend szerint játszódjék le.

Az emberi élet fordulóihoz fűződő szokásoknál fontos szerep jut a mágikus praktikáknak is. Különösen a születésnél és halálnál – e veszélyes időszakokban – igyekeznek az egyént babonás rítusokkal védeni.

Az újszülöttet életének első pillanatától kezdve rituális cselekményekkel vették körül. Ezek a rítusok többféle tényezőből jöttek létre: részben a népi tapasztalatból származó egészségügyi eljárások, másrészt társadalmi szokások, melyekkel az újszülöttet mintegy befogadták a családba, a közösségbe, s végül rengeteg volt a csak mágikus célú eljárás, mellyel a gyenge jövevényt a természetfelettiek ártalmával szemben védték.

Nincs a falusi életnek egyetlen ága sem, mely gyökeresebben változott volna meg az utóbbi évtizedekben, mint éppen az újszülöttel kapcsolatos szokások. A fiatalabb nemzedék tagjai már nem hisznek a régi babonákban, és hála a jó egészségügyi szervezetnek, az orvosok fáradozásának, a falusi csecsemőhalandóságot sikerült a minimálisra csökkenteni. A következőkben ismertetendő szokásoknál tehát valóban indokolt a múlt idő használata.

Születés, keresztelő. Befogadó rítusok

A befogadó szokások közé tartozott valaha, hogy a gyermeket a földre tették, onnan édesapja vette fel, és kalapját egy pillanatra a gyermek fejére borította, vagy a fiúgyermeket az istállóban a lóra ültették.

Különböző jelekből a gyermek jövőjére, még szunnyadó tehetségére, ügyességére következtettek. Szoktak a gyermekek születésének idejéből jósolni is. A moldvai csángóknál ismeretes volt az a délkelet-európai hiedelem, hogy az újszülöttet három titokzatos asszony látogatja meg, s meghatározza jövendő sorsát. Ezt a hiedelmet más magyar népcsoportok nem ismerik; vándormondaként azonban elterjedt az a történet, ami szerint a gyermek születésekor egy hang megjósolja, hogy vízbe fog fulladni. Hiába a család minden óvatossága és erőfeszítése, a jóslatnak be kell teljesülnie. Sok történetben a halál úgy következik be, hogy a gyermeket a befedett kutat borító tüskés ágakon találják halva.

A születésnél segédkező bábáknak régen rendkívüli hatalmat tulajdonítottak. Bár ez a hiedelem országos, különösen élő a Sárréten, ahol minden bábát boszorkányos erejűnek tartottak, és óvakodtak attól, hogy valamilyen módon megbántsák, mert féltek, hogy árthat a kisgyermekeknek. A bábaasszonyokat körülvevő hiedelmek nyilván abból a tényből származnak, hogy a tudós asszonyok az emberi élet egyik legfontosabb és a férfiak számára legrejtélyesebb mozzanatánál, a születésnél segédkeztek, tehát a férfiak úgy tekintették őket, mint akiknek kapcsolatuk van a természetfeletti hatalmakkal.

Sárrétudvarin és környékén 1964-ben egy sor babonás történetet gyűjtöttem a bábaboszorkányokról; az egyik történetben a fehér ruhás bába mint fehérbe öltözött kísértet szerepelt. A régi boszorkányperek aktáiban is sokszor vádolják boszorkánysággal a bábákat.

A népszokások pontosan megszabták, hogy az asszonynak mennyi ideig kell az ágyat őriznie. Ha mégis valami okból felkelt, seprűt tett maga helyett az ágyba, hogy távol tartsa a gonoszokat a kicsitől. De nem csupán a „rosszak” voltak veszélyesek, mert akarata ellenére is ronthatott a látogató, s véletlenül elvihette a szoptatós anya tejét, vagy megronthatta az újszülöttet.

Az újszülöttnek és a fiatal anyának védelmét szolgálta az ún. „boldogasszony ágya” is, amelyben a szoptató anya az első hetekben gyermekével együtt tartózkodott. Ezt az ágyat sátorlepedővel, szúnyoghálóval elfüggönyözték, s mindenféle varázserejűnek tartott tárgyakat is raktak melléjük. Itt a család jövése-menése nem zavarta őket. – Nagy jelentőséget tulajdonítottak az első fürdőnek is; a vízbe pénzt, füveket és mindenféle tárgyat tettek, melyeknek az volt a feladatuk, hogy a gyermeknek jó tulajdonságokat biztosítson. A gyermekágyban fekvő anyának az ételt komatálban (komacsésze, komaszilke, radina) hozták, telve levessel, töltött káposztával, édességgel, hogy az anyát a főzés gondjától megkíméljék, s a jó ételtől hamar erőre kapjon. Jászfelsőszentgyörgyön így mesélték: komaasszony hozott rántottát, herőcét, fánkot, rántott csirkét. Annyit kellett vinnie, hogy könyökkel nyissa ki az ajtót. (Vagyis kezét ne tudja használni, annyira tele legyen.)

Ha a gyermek nem volt életrevaló, a bába azonnal elvégezte az ún. „szárazkeresztelést”. A XVI. századi protestáns zsinatok rendelkezései kivétel nélkül megemlékeznek erről a mozzanatról, s nagyon nyomatékosan tiltják, hogy a bába még életveszély esetében is kereszteljen.

A meg nem keresztelt kisgyermeket elsősorban az igézéstől, a szemmel veréstől féltették. Amíg a keresztelő nem történt meg, csúnyácskának nevezték, vagy más csúfnévvel illették, hogy a rosszakat félrevezessék. A beteges gyermekről azt tartották, hogy váltott gyermek, a gonoszok kicserélték. Számos hiedelemmonda adott tanácsot arra, hogyan lehet a váltott gyermeket visszacserélni. Az általános eljárás e mondákban az, hogy a pólyában fekvő szörnyszülöttet valamilyen módon szólásra bírták. Például kis szilkében adtak tejes ételt nagykanállal, és titokban figyelték, mit cselekszik. A váltott gyermek, miután nem tudott enni, bosszúságában elszólta magát, s így lehetséges volt megszabadulni tőle, s visszakapni az „igazi” gyermeket.

A keresztelő régtől fogva nagy ünnep volt, néha szinte a lakodalommal egyenrangú. Az 1567-es debreceni zsinat már tiltotta és megbírságolta a menyecskék éjféli vendégeskedéseit a gyermekágyas összejöveteleknél. A keresztszülők kiválasztásánál a különböző etnikai csoportoknál más és más szempontok játszanak szerepet. Általában a keresztszülőknek fontos szerep jut a gyermek életében, gyakran a keresztapa volt a lakodalom idején a násznagy is.

Lakodalom

Az emberi élet második nagy „átmeneti rítusáról”, a felnőtté avatásról az aprószentek-napi szokások leírásánál szóltunk. Etnográfusaink, szociográfusaink sokszor leírták, hogyan játszódott le a leány és a legény élete a hagyományos magyar paraszti kultúrában. Általában az eladó leányt kímélték, és az édesanyák arra törekedtek, hogy mielőtt férjhez megy, legyen néhány szép, gond nélküli éve. Ha a család tehetősebb volt, igyekeztek minél szebben öltöztetni. A naptári szokásoknál már említettünk néhány udvarló szokást: az eladó lányoknak állították a májusfát, hozzájuk jártak regölni a legények, őket locsolták húsvétkor, főként hozzájuk jártak aprószentek napján korbácsolni.

A gond nélküli élet a férjhezmenetellel ért véget.

A honfoglalás korából s az ezt követő századokból már vannak leírások arról, hogy miként történt a házasságkötés. Gardízi (1050–1052 között író perzsa történettudós) a következőket írta a magyarok házasságkötéséről: „Leánykérés alkalmával az náluk a szokás, hogy amikor a leányt megkérik, vételárat visznek a leány gazdagságával arányban, több vagy kevesebb állatot. Amikor a vételár meghatározására összeülnek, a lány atyja a vőlegény atyját saját házába viszi, és mindent összegyűjt, amije csak van cobolyból, hermelinből, mókusból, nyestből és a róka hasán levő prémből, a brokát ruhahuzatokkal és mindenféle bőrrel egyetemben tíz bőrruhára valót, és egy szőnyegbe göngyölítve a vőlegény atyjának lovára kötözi, és hazaküldi őt. Akkor az mindent elküld neki (a leány atyjának), amire csak szükség van az előre megállapított hozományhoz: állatot, pénzt, ingóságot, és akkor hazaviszik a lányt.” (Czeglédy Károly fordítása.)

Legénycímer

A magyar múlt sok nyomát őrzi napjainkig is a nyelv, sőt a lakodalmi szokások is. Ilyen a házasságra érett nagylány eladó lány neve, a vő (vevő) neve, a meny szó, mely a leányért adott prémekre utal stb.

A levirátus szokásának emlékét is őrzi a nép nyelve: az asszony ugyanis férjének öccsét kisebbik uramnak, fivérét pedig öregbik uramnak szólítja. Az elözvegyült asszonyra a honfoglaló magyaroknál férjének fitestvérei jogot formálhattak. Ha ugyanis az özvegyasszony újra férjhez ment, és idegenbe került, a családnak kötelessége volt az asszony „vételárát” visszafizetni, s ezért érdekük volt az özvegyet a családban tartani.

A középkori krónikák a magyar házassági formák más mozzanatait is megőrizték. Kézai Simon krónikájában maradt fenn a magyarok egyik eredetmondája. A szarvas által vezérelt Hunor és Magor és kíséretük Belár fiainak asszonynépét ragadja el, és veszi feleségül. Köztük volt az alán fejedelem két leánya is, őket veszi el Hunor és Magor feleségül, és tőlük származnak a magyarok és hunok.

E mondából kétféle tényre is szoktak következtetni. Az egyik az, hogy a pogány magyarságnál exogám volt a házasság. Ez annál is valószínűbbnek látszik, minthogy legközelebbi nyelvrokonainknál, az obi-ugoroknál egészen a legutóbbi évtizedekig szigorú exogámia uralkodott: a nemzetségek két nagy házassági csoportot alkottak, és a saját csoportból való házasodás egyszerűen lehetetlen volt, inkább idegen nemzetiségű asszonyt vettek feleségül.

Ez az exogámia a magyar szokásokból azonban az évszázadok során meglehetősen eltűnt. A XIX–XX. századi helyzet inkább az volt, hogy a legények saját falujukból nősültek, sőt néha a falu egyik végéből sem illett a falu másik végébe házasodni. Ez nyilván azzal a törekvéssel függött össze, hogy a kicsiny földbirtok ne aprózódjék el. Kötelező szabálynak azonban nem tekinthetjük. A házasságnál a vallási hovatartozás is nagy szerepet játszott. A protestáns sárközi falvakból például a protestáns baranyai falvakba jártak házasodni, és fordítva.

A fent idézett mondából arra is szoktak következtetni, hogy a honfoglaló magyarok „rablás” útján szereztek maguknak feleséget. A nőrablás kétségkívül előfordult a magyaroknál éppúgy, mint más népeknél, mert ebben az esetben a leányért nem kellett a vételárat kifizetni (talán elég, ha a szabin nők elrablásának mondájára emlékeztetek). Mégis, Gardízi már idézett leírása is bizonyítja, hogy a házasság szokásos formája az ajándékok kicserélésén alapult, s a leányrablást kivételnek, és nem általános gyakorlatnak kell tekintenünk. Azonban a középkori és a későbbi törvénykönyvek is bizonyítják, hogy nőrablás később is előfordult, mégpedig többféle okból. Az egyik az volt, amikor a fiatalok szüleik engedélye nélkül akartak egybekelni, s ebben az esetben a törvény biztosította a későbbi megegyezés lehetőségét. A színleges „nőrablás” olyankor fordult elő még a két világháború közt is, amikor a családok képtelenek voltak a lakodalomhoz szükséges hatalmas összegeket előteremteni. Ilyenkor a fiatalok a szülők tudtával megszöktek, majd egy idő után visszatértek, s akkor már nem is illett pompás lakodalmat rendezni.

Középkori krónikáink néhány menyegző leírását is tartalmazzák. Árpád vezér fiának, Zoltának menyegzőjéről például Anonymus krónikájában ezt olvashatjuk:

„Árpád vezér, valamint minden főembere menyegzőt ülve, nagy lakomát csapott, és majdnem napról napra, menyegzői szokás szerint együtt vendégeskedett a köröskörül elterülő országok vitézeivel. Ifjaik meg ott játszottak a vezér és nemesei színe előtt.” (Pais Dezső fordítása.)

Valóban azt mondhatjuk, hogy a magyar népszokások közül a házassági szokások őrizték meg legvilágosabban a régi struktúrát, mert a házasság a mai napig is ebből a két mozzanatból áll: egyrészt a családok közti jogi megállapodásból (melyet később az állam és az egyház is szankcionált), másrészt pedig egy színjátékszerűen kidolgozott ünnepi szertartásból, mely jelentős művészi mozzanatokat tartalmaz. A népi jogszokások kutatóinak igazuk van, mikor megállapítják, hogy a lakodalom két fő jogi mozzanatot tartalmazott: a kézfogót és a leányátadást. A kézfogó (a kézfogás tényével és a kicserélt jegyajándékokkal) már jogilag mindkét fél számára kötelező volt. A leányátadást ma is körülvevő számtalan falusi szertartás is mutatja, hogy a „szerződés” megvalósulása ekkor megy végbe.

A századforduló körüli magyar falusi lakodalmak tájanként változó vonásokat tartalmaztak, mögöttük azonban azonos szerkezet lappang. A falusi párválasztást általában gazdasági szempontok határozták meg, sok esetben a fiataloknak alig volt beleszólásuk abba, hogy ki lesz a jövendőbelijük. A leánykérés előtt szokás volt rokont, ismerőst küldeni a leányos házhoz, tudják meg, vajon szívesen látják-e a leánykérőket. A közbejáró öregasszonyokat, akik néha ajándékot is kaptak ezért a tisztségért, nem éppen megtisztelő gúnynevekkel illették: Dunántúlon kullogónak, csoszogónak, Hajdúságban gyalogszarkának, gyalogsátánnak, másutt gügyünek nevezték. Ha kedvező volt a tájékozódás eredménye, a legény násznagyával vagy rokonaival kereste fel a lányos házat. A sikeres leánykérés után a legény szülei is elmentek háztűznézőbe.

Régebben a kézfogó előtt írták meg a móringlevelet, melyben a leendő férj pénzt vagy földet, vagy más javakat biztosított leendő feleségének arra az esetre, ha a férj előbb elhalna.

A leánykérés után következett a kézfogó, melyet később a jegyváltás után eljegyzésnek is mondtak, ma falun is leginkább már így nevezik. A jegy, amit a menyasszony adott, többnyire kendő és ing volt, míg a vőlegény jegyruhát, jegypénzt adott a lánynak. Ez a jegy foglalónak számított, s ha valamelyik fél ok nélkül felbontotta a jegyességet, köteles volt a kapott jegyet visszaadni. Régen a kézfogón jelen volt a két násznagy, ők voltak a kézfogó jogi aktusának tanúi. A násznagyság azonban ma már csak főleg megtiszteltetés, és jogi jellege elveszett.

A jegyesség a polgári és egyházi házasságkötéssel záródott be, s ezután következett a falusi lakodalom, amely még ma is pompás külsőségek közt játszódik le (27., 28., 29. kép; VI. tábla). A költséges lakodalmakat századokon át tiltották a hatóságok. Tessedik Sámuel a XVIII. században ezt írta: „Én esmértem egy … gazda embert, aki 10 esztendők előtt még jól állott, őtet semmi kiváltképpen való szerencsétlenség nem találta. Egyébként pazarló nem volt, de az ő szokásoknak elborító ostromátul ő is elragadtatván a sok lakodalom paszita és tor által, úgy megromlott, hogy ősz fejű vénségében, midőn a koldulást szégyenlé, kenyeret lopott”. (Kónyi fordítása, 1786).

A lakodalmat megelőzi a menyasszonysirató és búcsúztató. A lánysiratók nagyon is valós tartalomra utaltak néha, hiszen a fiatal leány elhagyta a szülői ház védettségét, s ezentúl az anyós és após parancsolt neki. Olyan esetekben, mikor a párválasztásnál nem a fiatalok egymás iránti vonzódása, hanem inkább gazdasági szempontok játszották a főszerepet, különösen őszintén hangzott a menyasszony búcsúja szüleitől, rokonaitól, félelme az idegentől. Az egyik legszebb búcsúztató éneket Kodály Zoltán gyűjtötte a Nyitra megyei Menyhén (Mechenice) 1909-ben:

Felnyőtt az út mellett két szál majoránna

Nem szeretyi fődjét, el akar bujdosnyi,

A naptól, a hódtól búcsút akar vennyi.

Búcsúzz, Ágnes, búcsúzz, apádtó, anyádtó,

Apádtó, anyádtó, lejanybaratyidtó,

Lejanybaratyidtó, lejany-temagadtó!

A szertartásos részhez tartozott az ágyvitel, ami a menyasszony ágyneműjének, vánkosának, dunnájának szertartásos átszállítását jelentette (IX. tábla). Ma azonban a falusi menyasszonyok is többnyire szobabútort és más felszerelést, mosógépet, tv-t visznek magukkal az új házasságba.

Az esketés előtt történt a kikérés. Minthogy itt történt a menyasszony valóságos átadása, ezt rendkívül sok szertartás tette bonyolulttá. Néha a kikérőket csak akkor engedték be a menyasszonyos házba, ha válaszolni tudtak a feltett találós kérdésekre. Sárrétudvarin ezt mesélték:

„Például megérkezett a násznagy, és azt mondja: ennek az öcsémuramnak menyasszonyjelöltje van itt, azért jöttünk volna.

– Hát milyen úton jöttek a szomszéd úrék?

– Milyen úton? A földúton.

– Mondtam én, hogy itten nincs leány, nem ide vezet az! – Ha került közte, aki tudja hogy: a szerelem útján, akkor már nyitották is ki a kaput.”

Országosan gyakorolt tréfa volt a menyasszony tréfás elcserélése. Letakart öregasszonyt hoztak be vagy kecskét, vagy az egyik koszorúslányt, de a kikérők ezt természetesen nem fogadták el. Csak a meghatározott jelenetek eljátszása után vezették elő az igazi menyasszonyt.

Az esketést befogadó szertartások követték, melyeket a fiatalasszony akkor végzett, amikor új otthonába lépett. Például háromszor megdörgölte kezével a kemencét (Jászság). Másutt lapátot, szénvonót, vedret dobtak a kocsiból kilépő menyasszony útjába, ha nem vette fel, azt mondták, „na most ez egy lusta lesz”. Gyöngyöspatán és Somogyban vödör vizet tettek a belépő menyasszony elé, ezt fel kellett rúgnia, hogy „könnyen szüljön”.

A lakodalmi étkezések száma attól függött, hány napig tartott a lakodalom. Még néhány évtizede nem volt ritka a három , sőt több napos lakodalom sem. A lakodalmi étkek főzése is meghatározott rendben történt. Az Alföldön külön ünnepség volt a levesbe való csigatészta elkészítése, a „csigataposás”, ezt néha szintén táncmulatság keretében tették.

Ha a leányt más faluba vitték esketni vagy a falu egy másik részébe ment férjhez (Szék), a falubeli legények általában akadályokat állítottak a kocsi útjába: tüzet raktak az úton, vagy vastag szalmakötelet kötöttek az úton keresztbe (VIII. és X. tábla). A vőfély kötelessége volt az akadályokat elhárítani, és arról gondoskodni, hogy a menyasszony szerencsésen megérkezzék új otthonába. A vőfély vendéghívó, szórakoztató, felszolgáló, a lakodalom lelke.

Ma a lakodalmi vacsora után történik a felkontyolás, ami azt jelenti, hogy az asszonyok közé fogadják a menyasszonyt. Az asszonnyá levés jelképe régtől fogva a párta levetése és a főkötő feltevése volt.

A magyar lakodalom egyik feltűnő jellegzetessége az egyes fogások feltálalásakor elmondott rigmusok. A múlt században számtalan nyomtatott vőfélykönyv jelent meg, s ezeknek tartalma szájhagyomány útján terjedt tovább, majd pedig új helyi változatok jöttek létre. A leves, a töltött káposzta, a sült, a kása, a bor egyaránt megkapja a maga rigmusát. A pörkölthöz például ez a mondóka jár:

Most, tisztelt násznagy uraimék, én paprikást hoztam,

Melyért a konyhán sokat várakoztam,

Egy kis darab húsért külön hadakoztam,

Ezen eledelért nagy próbát is tettem,

Egy szilaj bikával hét nap verekedtem,

Kicsibe múlt, hogy fogam ott nem felejtettem.

De sebaj, csakhogy legyőzhettem,

Ezt a jó ételt abból készítettem.

Nincs a paprikásnak a világon párja,

De reá a víz minálunk nem járja.

(JÁSZSÁG)

Lakodalmi álarc. Somogy m.

Országosan ismert játék a kásapénzszedés is, a szakácsnék bekötözött kézzel jajgatva jelennek meg a vacsorán, s panaszkodnak, hogy megforrázta a kása a kezüket. Kinyújtott fakanalukra pénzt tesznek a vendégek, ez a „fazék” ára, meg a „kása ára”. A lakodalom alkalmából szokás volt az is, hogy azok a fiatalok, akik nem tartoztak a rokonsághoz, a mulatozás egy bizonyos szakaszában megjelenhettek, enni, inni kaptak, táncolhattak A Dunántúlon a vőlegény legénybarátai jöttek el a megbeszélt időben a násznépet mulattatni. Győr-Sopron megyében háromtáncosoknak nevezték őket. Az Alföldön a hívatlan vendégek álarcot öltve mentek el a lakodalomba.

Móricz Zsigmond Pillangó című, 1925-ben megjelent kisregényében írja le a szokást. A hűtlen szerető lakodalmán Debrecenben maszkának öltözve, fiúruhában, álarcban megjelenik az elhagyott leány. „Debrecenben van egy ősi szokás – írja Móricz Zsigmond –, hogy fiatalok, gyerekek, ha nem hivatalosak is, eljárnak a lakodalomba, »maszkának« álarcban, s úgy kergetik a menyasszony kocsikerekének nyomát, s úgy leskelődnek a lakodalmas ház ajtajában egy-egy pohár borért, egy-egy cobákért, tyúklábért.” A regényben a fiúnak öltözött Zsuzsika addig ácsorog a széles karimájú kalap alatt férfi kabátban, amíg sikerül magára vonnia a lakodalmát ülő Jóska figyelmét, s a fiatal fér otthagyja újdonsült feleségét, s a kis maszkával elfut a tömegben. Még visszaszól anyósának: „Mán engedelmet kérek, tésasszony, én nem megyek a tanyára! Szeginy leginy vagyok, szeginy jányt akarok! Isten áldja!”

A lakodalom alkalmából dramatizált jelenetek, társastáncok kerültek előadásra. Gyakori volt a halottasjáték, a temetés paródiája. Közkedvelt formája Baranyában a szürke ló búcsúztatója. Göcsejben maga a halál jelent meg, és hosszú versben intette a násznépet, hogy hiába vigadnak, őket is eléri a kaszás.

A lakodalmat követő hajnalon további mágikus rítusok játszódnak le. Dél-Dunántúlon a menyasszony vizet merít a kútból, és legalább jelképesen megmosdatja a vendégeket. Palóc vidékeken a menyasszony tűzön ugrált át, ez volt a menyasszonypockolás; már a XVI. században is említik.

A falusi lakodalmak tárgyi anyagából megemlíthetjük az életfát. Ez tésztával bevont faág, melyet különböző módon ékesítenek fel, gyakran a tésztából legény-, lányalakot is formálnak, s a fára teszik. A Kis-Küküllő menti falvakban prémesnek nevezték, másutt zöldágnak, életfának. Mellette más lakodalmi süteményeket is készítettek. A Jászságban még ma is kilencágú rostélyos lakodalmi kalácsot sütnek. Győr-Sopron megyében az esküvőre menő vendégeket kulcsos kalinkó nevű kaláccsal dobálták. Orosházán lakodalomra fonott kulcsoskalácsot sütnek, melyet madarakkal vagy virágokkal díszítenek fel.

Lakodalmi életfa

A lakodalom költészete szinte áttekinthetetlenül nagy. A már említett ételrigmusokon kívül menyasszony-búcsúztatók, vőfélyversek, szerelmi énekek, lakodalmi játékok ismeretesek az egész országban. Ott, ahol még él a népviselet, egy-egy falusi lakodalom valóban festői látványt nyújt (26. kép és VI. tábla).

Temetés

A temetési rítusok általában konzervatívabbak, mint más szokások, és igen ősi hiedelemelemeket is tartalmaznak. Az egyházak azonban igen szigorú büntetéseket szabtak azokra, akik pogány módon temetkeztek, úgyhogy a temetkezés pogány rítusai eltűntek, a halottakhoz fűződő hiedelmek viszont rezisztensebbek voltak, mint a látványos cselekmények. Feltehető, hogy akár a rokon népek, a honfoglaló magyarok is hittek abban, hogy az embereknek többféle lelkük van, s ezek közül egy a halál után útnak indul. A régi magyarok varázslóinak egyik fontos feladata bizonyára az volt, hogy a halottak lelkét új otthonukba vezessék. Ezek a képzetek a népi tudatból eltűntek, csak bizonyos nyelvi formákból következtethetünk a „többes lélekhit” egykori formáira.

A kereszténység felvétele előtti magyar előkelők sírjának egyik feltűnő jellegzetessége a sírokban talált lócsontok és lószerszámok. Férfi- és női sírokban egyaránt találtak ilyeneket, sőt a női sírokban talált lószerszámok általában még díszesebbek, mint azok, amelyeket férfisírokban találtak. Általában a magyarok nem az egész lovat temették el a halottal, hanem csak a koponyát és a lábakat, míg az avar sírokban egész lócsontvázakat találunk. A Csornán (Győr-Sopron megye) talált magányos női sírban, pl. lócsontok, rozettás lószerszámveretek, kengyelpár, zabla, csat, vaskés, függők, ezüstgyűrű kerültek felszínre. A rozettás lószerszámveretekkel ellátott női sírok ott vannak mindenütt, ahol csak honfoglalás kori magyar lovassír került elő. Ugyancsak találtak gazdag magányos férfisírokat is. Ilyen volt például a Geszteréden (Szabolcs-Szatmár megye) talált sír, melyben gazdagon szerelt szablya, palmettadíszes tarsolylemez, ezüst övdíszítmények, kengyelek, zabla s más tárgyak feküdtek a sírban.

A magányos férfisírok egy másik apportjában lókoponya, lólábak vannak, hozzá egyszerű fegyverzet és felszerelés.

A honfoglalás kori magyar temetők egy másik csoportját László Gyula nyomán nagycsaládi temetőknek szokták tartani. A temetők közepe táján van a leggazdagabb sír, itt fekszik a nagycsalád feje. A középső sírtól balra temették a férfiakat és fiúgyermekeket, jobbra pedig a nőket.

A nagycsaládi temetőknél azonban másféle elrendezésre is találunk. Így a kolozsvári Zápolya utcai temetőben három sor van. Az első sorban lovas férfisírokat találtak, a második és harmadik sírban férfi, gyermek és női sírok váltakoznak. A fegyverek közül a nagycsaládi sírokban mindig szablyát lehet találni, sohasem kétélű kardot.

Ettől az első csoporttól jól elválik egy másik csoport, amelyben szintén a honfoglaló magyar vezető- és középréteg tagjai fekszenek. A férfisír mellékleteire jellemző a kétélű, egyenes kard. A női sírokban nincsenek sem lócsontok, sem nyeregalkatrészek.

Nehezebb munka volt a köznépi temetőket megkülönböztetni más népek temetkezésétől, mert itt kevesebb volt a sírmelléklet. Itt is találunk kardos, szablyás, lovas férfisírokat, de hiányzik a veretes öv, mely régészeink véleménye szerint a rang és méltóság jelvénye volt. Más férfisírokban íjat, nyílhegyeket találtak. Szőke Béla a honfoglaló magyarok temetkezési szokásait az avarok, szarmaták és szkíták szokásaival hasonlította össze.

A honfoglalás kori sírokban a halott arcát általában a felkelő nap felé fordították. Dienes István egy 1958-ban talált Szabolcs megyei sírban a koponyán bőrleplet talált, ahol a szemek és a száj helyét ezüstlemezzel jelölték. A lelet nagy feltűnést keltett, mert egyes nyelvrokonaink szinte napjainkig használtak halotti álarcokat a temetkezésnél.

A kora Árpád-korban alaposan megváltozik a temető képe. Eltűnnek a lócsontok, hiszen a lovas temetkezést az egyház szigorúan tiltotta. A hajdan a sírba tett lovat, úgy látszik, a középkorban az egyháznak ajándékozták, vagy kifizették a ló árát, legalábbis egy 1383-as adat erre látszik utalni. Az előkelők egy részét nyugati mintára a templomok kriptájába helyezték el, vagy a templom körüli zárt temetőkertbe temetkeztek. A családok azonban igyekeztek továbbra is együtt temetkezni, bár ezt a szokást századokon át tiltották a rendeletek. A XVI. századi protestáns zsinatok figyelmeztették a hivőket, hogy kerüljék a felettébb való jajveszékelést és babonás pompát, a holtakért lakomát, könyörgést, alamizsnát ne csináljanak. A XVIII. századi helytartótanácsi rendeletek igyekeznek a temetőket a városokon kívül elhelyezni, és újra meg újra tiltják a költséges torokat.

A századfordulón temetkezési szokásaink sok mozzanata hasonló volt más szomszédos népek temetkezési szokásaihoz. A halál bekövetkeztére elsősorban az állatok viselkedéséből következtettek. A haldokló feje alól kivették a tyúktollal töltött párnát, mert a néphit szerint nem tudott meghalni az, akinek ilyen párna volt a feje alatt. A haldoklók az ágyból a földre kívánkoztak, azt gondolván, hogy így könnyebben térnek meg az anyaföldhöz. A halál beálltakor a tükröket s más fényes felületeket betakarták. Az ablakot kinyitották, hogy a halott lelke könnyebben távozzék. (Bár helyileg ennek az ellenkezője is előfordul, s az ablakot nem szabad kinyitni; ha halott van a háznál.) A tüzet eloltották a halottas háznál, a háziak a szomszédban főztek ilyenkor. Éjszaka virrasztottak a halottas házban, énekeltek, beszélgettek; a virrasztó is a népköltészet előadásának egyik fontos alkalma volt.

A halottat mindig lábbal vitték ki a házból. Sok helyütt a koporsót a Szent Mihály lovának nevezett négylábú farámára fektették. Rengeteg mágikus praktikát műveltek, például a halott lábujját kisgyermekével megfogatták, hogy ne sokáig emlegesse.

A halál tényét harangozással adták a közösség tudomására; másként szólt a harang férfinak, asszonynak, gyermeknek. A temetési szertartások ellátására már igen régóta önsegélyező egyletek alakultak. E régen elterjedt gyakorlatnak emlékét századunkig megőrizte Kolozsvár Hóstátnak nevezett külvárosában a Kalendás társaság, melynek tevékenységéről K. Kovács László írt szép monográfiát. Kalendás társaságról már a XI. században tudunk, nevüket onnan kapták, hogy minden hó első napján gyűltek össze ügyeik intézésére. – A céhek fennállása idején külön paragrafusok gondoskodtak a céh tagjainak illendő eltemettetéséről.

Temetéskor a halott ruháján minden kötést kioldottak, a gombokat kigombolták, a halott szemére pénzt helyeztek. Országosan elterjedt szokás volt a halott hasára aratósarlót vagy más éles vastárgyat helyezni, hogy „ne fúvódjék fel”. E racionális magyarázat feltehetően régebbi babonás ok helyére lépett. Néhol a koporsó mértékvételekor vesszővel vagy nádszállal mérték meg a kiterített halott hosszát. (Ezt a szokást a magyarországi horvátok is gyakorolták, és a nádszálat a temetés után a síron helyezték el.) A koporsóba a halott kedves tárgyait tették, sőt az is előfordult, hogy a régebben elhunytaknak küldtek valami tárgyat, amit elfelejtettek koporsójába tenni. A Jászságban azt tartják, hogy az utolsó elhunyt őrt áll a temető kapujában, egészen addig, amíg új halott nem váltja fel.

Magyarország keleti részén, Erdélyben és más református vidékeken különösen érdekesek a temetőkben felállított fejfák. A legjellemzőbb típusok a kopjafák, a csónak alakú és gombos fejfák. Az utóbbi két típust lokálisan emberalaknak is szokták értelmezni. A szamosszegi, szatmárcsekei és más temetők csónak alakú fejfái valóban emberalakok benyomását keltik, és havas téli napon döbbenetes hatást váltanak ki: mintha bálványok sorfala közt haladnánk végig. Az ún. gombos fejfákat is úgy képezhették ki, hogy stilizált emberalak benyomását keltették. A kutatók török hatást vélnek bennük felfedezni. Sajnos a „fejtől való fák” a faanyag romlandósága miatt egyre inkább pusztulnak, eltűnnek, és talán soha nem is sikerül kideríteni eredetüket, értelmüket, hiszen történeti anyagunk már jóformán nincs is.

Fejfák

Még a századforduló körül is elterjedt szokás volt megülni a fiatalon elhunyt legény vagy leány lakodalmát (30. kép és XVI. tábla). Ilyenkor a gyászolók lakodalmi öltözetben vonulnak a sírhoz. Az elhunyt „vőlegénye” vagy „menyasszonya” lehetett az elhunyt jegyese, szeretője vagy esetleg valamely rokona, aki fáradozásáért ajándékot kapott a családtól. Az elhunyt legényt koszorúslányok, az elhunyt leányt vőfélyek kísérték.

Kopjafák

A történeti adatok többféle gyászszínről is szólnak: vörös, sárga, fehér gyászruháról. Ma még néhány Somogy megyei községben, így Csökölyben ismerik a fehér gyászt (31., 32., 33. kép). Néhány évtizede az Ormánságban még általános volt a fehér női gyászöltözet hordása. Ma városi hatásra általában feketében gyászol a falu is.

A magyar temetési szokások egyik legarchaikusabb, legszebb költői mozzanata a kötetlen, recitált siratók előadása. E siratók egészen századunkig fennmaradtak, annak ellenére, hogy az egyházak nem nézték jó szemmel e szokást, s mindig arra törekedtek, hogy vallásos tartalmú egyházi énekekkel, szövegekkel helyettesítsék. Az énekekben a halott hozzátartozói szólnak az eltávozotthoz, és a hagyományos formulákat a valós mozzanatokkal vegyítik.

A magyar zenefolkloristák érdeme, hogy az utolsó két évtizedben a siratók nagy számát, gazdagságát tudták felszínre hozni, hiszen ezt a műfajt már úgyszólván kihaltnak tekintették.

A jajszóval történő, kötetlen siratás múltja az ismeretlenség homályába vész, a középkori latin krónikák tanúsága szerint a legrégibb időktől kezdve ismert volt, és szokás volt az elhunyt jeles vezérek, katonák temetése alkalmából az első személyes siratás is, vagyis a sirató az elhunyt nevében mondta el egyes szám első személyben saját tetteit. (Ennek a szokásnak emlékét őrzi néhány sírfeliratunk, amelyek a halott nevében mondják el, hogy miként pusztult el, s hogyan távozott az élők sorából.)

A jajszóval történő, hangos siratás úgyszólván kötelező volt, megszólták azt, aki nem siratta el hozzátartozóját.

A következő siratót 1964-ben Szerepen jegyeztem fel (Hajdú-Bihar m.):

Jó édesanyánk,

Nincsen már nekünk jó édesanyánk,

Jaj de sokat szenvedtél!

Két esztendeig hiába akartunk meggyógyítani, nem lehetett,

Jaj de nagy szenvedést mért rád a jó Atya!

Jaj megpihentél most már.

Kedves testvéreim, jöjjetek ide közel,

Sirassátok meg a mi jó édesanyánkat!

Jaj hetvennégy évet élt,

Jaj de jó volt hozzánk,

De minden kívánságunkat betöltötte,

Felnevelt bennünket.

Most már elviszik előlünk.

Kedves jó édesapám, de magad maradtál,

De itt maradunk, mink nem hagyunk.

Áldjon meg a jó Isten, kedves jó anyám!

A föld gyomrában pihenjél!

Mennyei fényesség adassék neki.

Társadalmi szokások – jogszokások

A népi jogszokások, társadalmi szokások kiterjedtek mindazokra a területekre, amelyeket az állami és egyházi törvények nem szabályoztak, és ezen túl a közösség erkölcsi felfogását is kifejezték. A családi jog elsősorban a házasodás és öröklés rendjét szabályozta, de kiterjedt a rokoni kapcsolatokra, a törvénytelen gyermekek jogi helyzetére is.

Jogszokások szabályozták az adás-vétel módját, és emberemlékezet óta hozzátartozott az áldomás is, mely egyike a régen ismert magyar szavaknak (1150: magnum aldamas fecerunt). Szokások szabályozták a falusi bíróválasztás formáit, a tűzrendészetet és általában a közösség minden ügyes-bajos dolgát; a közös legeltetést, pásztorfogadást, csőszfogadást, szőlőőrzést stb. Szokások szabályozták a kalákában végzett munkák rendjét is. – Szinte napjainkig fennmaradt a megcsapás szokása is. A határjelek kijelölésekor egy gyermeket a határdombra fektettek, s jól megcsapták, hogy később is gondoljon rá, és a határjelet ne felejtse el.

Meghatározott szokások vették körül a gazdasági élet, a munka minden részletét, így a házépítést is. A régi építőáldozat emléke úgy maradt fenn, hogy helyenként tojást kevernek a mészhabarcsba. Szerepen (Hajdú-Bihar m.) tanúja voltam, amikor az épülő ház alapzatába levelet helyeztek. Ez tartalmazta az építtető nevét, az építőmester nevét, az építés idejét, és pontosan felsorolta a költségeket.

Szokások szabályozták a családtagok jogait és kötelességét, az étkezés rendjét. A mátraalji palócok igen sokáig nagycsalád-szervezetben éltek: a had feje, a gazda volt a családfő, ő osztotta ki naponta a munkát, az ő kezében volt az egész család vagyona. Minden családtag feladatát a szokásjog szabályozta, mert csak a közös erőfeszítés biztosította a család fennmaradását.

Elsősorban az öröklés kérdése állt a jogszokások középpontjában. Régen a fiági öröklés volt szokásos, a lányok része kisebb értékű volt. A legfiatalabb fiúnak előjoga volt az apai házban maradni. Tárkány Szücs Ernő egy sor XVIII. századi testamentumot adott közzé Hódmezővásárhelyről, amelyek rendkívül érdekes módon dokumentálják az öröklés módját.

A nép erkölcsi ítélkezése is megszabott formák közt zajlott le. A népi erkölcs ellen vétőket megcsúfolták, helyenként pedig nyilvánosan kikiáltották a bűnöket, főként valamely ünnepi alkalomkor, például Szent György-napon vagy farsangkor.

A büntető szokások közül csak helyileg elterjedt, de annál látványosabb a Biharugrán zángózásnak nevezett szokás; Körösnagyharsányban csatrangolásnak nevezik, Geszten pedig kikolompolásnak. Ez az Európa sok népénél ismert, charivarinak nevezett szokás magyar megjelenési formája.

Ezzel a szokással azokat leckéztetik meg, akik a közösség erkölcsi érzéke ellen vétenek: a fiatal házaspárokat, amelyek nem tudnak békében élni, vagy a házastársi hűség ellen vétőket. A büntetés módja a vétkek hangos kikiabálása, a megszégyenítés.

Biharugrán és Körösnagyharsányban a szokás elsősorban az összeveszett és újra kibékülő házastársak ellen irányul, mégpedig különösen azok ellen az asszonyok ellen, akik elhagyják férjüket, és újra visszatérnek hozzá. De kiválthatja a megszégyenítő zángózást az is, ha valahol egy pár vadházasságban él. Annak ellenére, hogy a szokás lefolyása megbélyegző, és félnek tőle (Körösnagyharsányban egy ízben megvakult egy ember a csatrangolást követő csetepatéban), mégis gyakran előfordult a házastársak ideiglenes szétválása, melynek oka többnyire az volt, hogy a férje otthonába költöző fiatalasszony az anyósával nem fért meg. A szokás éle nagyobb mértékben irányult az asszony, mint a férfi ellen, bár a szomszédok általában jól ismerték az összeveszések részleteit, és a macskazene alkalmából ezeket részletesen kitálalták, úgy, hogy mindkét fél megkapja a magáét.

A sárréti falvak macskazenéje tehát kényszerítő eszköz a közösség részéről, mellyel a fiatalasszonyokat arra tanítja, hogy alkalmazkodjanak férjük családjához, és velük egyetértésben éljenek. Maga a szokás gúnyos lakodalom keretében játszódik le. A zángózás aznap este kezdődik, mikor híre megy, hogy a haragos felek kibékülnek, s a fiatalasszony visszatért férjéhez. A három estét a valódi esküvő egyes mozzanatai után kézfogónak, csigacsinálónak és lakodalomnak nevezik. A főszerepet a „pap” viszi, aki nyomdafestéket nem tűrő versikékkel adja össze az „új párt”. A szöveg hagyományos, de alkalomszerűen változó is, és a három estén sem ugyanaz. A papot kíséri a falu egész legénysége dudával, ostorral, mozsárral, haranggal, gulyakolomppal. Egy sort vagy kettőt mond a pap, akkor ráhúzza a banda.

A házaspár különböző úton-módon igyekszik elkerülni a ricsajt, előfordul például, hogy egy ideig máshova költöznek, elrejtőznek, vagy egyenesen elhagyják szülőfalujukat. A háziak persze felkészülnek a macskazenére, szennyes levet öntenek a zajongók közé, s a verekedés szinte elkerülhetetlen. A csatrangolásban, zángózásban az egész falu részt vesz. Biharugrán így mondták: „Sár volt az utcán, mikor kergették a zángózókat, a tisztelettevőket. Ki hun tudott, menekült, egyiknek a kalapja maradt le, másiknak a csizmája. Másnap reggel nem tudott érte menni. De ha jött egy másik zángózás, ugyancsak megjelentek, mert ez benne volt a vérben, ez szokás, erről lemondani nem lehet.”

Mint a biharugrai születésű Szabó Pál írta Őszi vetés című regényében:

„A ricsajban, a disznóságok özönében áll a fiatal házaspár a pitvar közepén, egymást átölelve, és sírnak, mint a gyerekek.” – „Úgy szakadt le rájuk a zángózás, mint mikor kidőlt egy fal, vagy kettéroppan egy gerenda. Pedig tudhatták volna, hogy ez a szokás, szinte törvény, ez alól nem lehet kitérni senkinek.”

Bibliográfia

BALASSA IVÁN: „A magyar temetők néprajzi kutatása.” Ethnographia 84 (1973), 225–242.

BÁLINT SÁNDOR: Népünk ünnepei. Budapest, 1938.

BARTHA ANTAL: A IX–X. századi magyar társadalom. Budapest, 1968.

BENEDEK ANDRÁS–VARGYAS LAJOS: Az istenesi székelyek betlehemes játéka. Kolozsvár, 1943.

BODROGI TIBOR: Társadalmak születése. Budapest, 1962.

CS. PÓCS ÉVA: „Zagyvarékas néphite.” Néprajzi Közlemények 10 (1965).

DIENES ISTVÁN: „Honfoglalóink halottas szokásainak egyik ugor kori eleméről.” Archaeologiai Értesítő 90 (1963).

DIENES ISTVÁN: A honfoglaló magyarok. Budapest, 1972.

DIÓSZEGI VILMOS: A sámánhit emlékei a magyar népi műveltségben. Budapest, 1958.

DÖMÖTÖR TEKLA: „A magyar néphit és népszokások Kelet és Nyugat között.” Ethnographia 75 (1964), 189–197.

DÖMÖTÖR TEKLA: Naptári ünnepek – népi színjátszás. Budapest, 1964.

DÖMÖTÖR TEKLA: A népszokások költészete. Budapest, 1974.

FERENCZI IMRE–ÚJVÁRY ZOLTÁN: „Farsangi dramatikus játékok Szatmárban.” Műveltség és Hagyomány 4 (1962).

FÉL EDIT: A nagycsalád és jogszokásai a Komárom megyei Martoson. Budapest, 1944.

GYÖRFFY GYÖRGY: Tanulmányok a magyar állam eredetéről. Budapest, 1959.

GYÖRFFY GYÖRGY: (szerk.): A magyarok elődeiről és a honfoglalásról. Budapest, 1976. (2. kiadás).

GYÖRGYI ERZSÉBET: „A tojáshímzés díszítménykincse.” Néprajzi Értesítő 56 (1974), 5–85.

HOFFMANN TAMÁS: Néprajz és feudalizmus. Budapest, 1975.

HONT FERENC: Az eltűnt magyar színjáték. Budapest, 1940.

IMREH ISTVÁN: A rendtartó székely falu. Bukarest, 1973.

IPOLYI ARNOLD: Magyar mythológia. Budapest, 1929. (3. kiadás).

JUNG KÁROLY: Az emberélet fordulói. Szabadka, 1978.

KARDOS TIBOR–DÖMÖTÖR TEKLA: Régi magyar drámai emlékek. I–II. kötet. Budapest, 1960.

KATONA LAJOS: Folklór-Kalendárium. Budapest, 1982. (2. kiadás).

KERÉNYI GYÖRGY: Jeles napok. A Magyar Népzene Tára: II. köt. Budapest, 1953.

KISS LAJOS: A szegény emberek élete. Budapest, 1955.

KISS LAJOS: Lakodalom. A Magyar Népzene Tára. III/A–III/B. kötet. Budapest, 1956.

KISS LAJOS–RAJECZKY BENJÁMIN: Siratók. A Magyar Népzene Tára. V. kötet. Budapest, 1966.

K. KOVÁCS LÁSZLÓ: A kolozsvári hóstátiak temetkezése. Kolozsvár. 1944.

KUNT ERNŐ: Temetők népművészete. Budapest, 1983.

LÁSZLÓ GYULA: A honfoglaló magyar nép élete. Budapest, 1944.

LUBY MARGIT: A parasztélet rendje. Budapest, 1935.

MANGA JÁNOS: Ünnepi szokások a Nyitra megyei Menyhén. Budapest, 1942.

MANGA JÁNOS: Ünnepek, szokások az Ipoly mentén. Budapest, 1968.

MANGA JÁNOS: „A magyarországi »kiszehajtás« történeti rétegei.” MTA. 1. Oszt. Közl. 26 (1970), 113–142.

MÁNDOKI LÁSZLÓ: Busójárás Mohácson. Pécs, 1963.

MARÓT KÁROLY: „Szent Iván napja.” Ethnographia 50 (1939), 254–296.

MORVAY JUDIT: Asszonyok a nagycsaládban. Budapest, 1956.

NAGY DEZSŐ: „A magyar fejfák és díszítményeik.” Folklór archívum 2 (1974).

ORTUTAY GYULA: Kis magyar néprajz. Budapest, 1958.

ORTUTAY GYULA: „Kérdőív betlehemes játékok gyűjtéséhez.” Ethnographia 67 (1956), 91–98.

PAPP LÁSZLÓ: Kiskunhalas népi jogélete. Budapest, 1941.

RÉSŐ ENSEL SÁNDOR: Magyarországi népszokások. Pest, 1867.

RÓHEIM GÉZA: Magyar néphit és népszokások. Budapest, 1925.

SEBESTYÉN GYULA: Regös-énekek. Budapest, 1902. (M. Népköltési Gyűjtemény 4.)

SEBESTYÉN GYULA: A regösök. Budapest, 1902. (M. Népköltési Gyűjtemény 5.)

SZENDREY ZSIGMOND–SZENDREY ÁKOS: Szokások. A magyarság néprajza. VI, kötet. Budapest, 1937.

SZŐKE BÉLA: A honfoglaló és kora Árpád-kori magyarság régészeti emlékei. Bp., 1962. Tárkány Szücs Ernő: Magyar jogi népszokások. Budapest, 1981.

ÚJVÁRY ZOLTÁN: „Az agrárkultusz kutatása a magyar és az európai folklórban.” Műveltség és Hagyomány II 1969.

ÚJVÁRY ZOLTÁN: „A temetést parodizáló színjátékszerű szokások kérdéséhez.” Szolnok megyei múzeumi évkönyv, 1973, 221–230.

VISKI KÁROLY: Drámai hagyományok. A magyarság néprajza. III. Kötet. Budapest, 1935.

Képek

I. Háromkirály-járás. Szakmár, Bács-Kiskun m. 1970

II. Busójárás. Mohács, Baranya m. 1970

III. A fonóban. Szék (Sic), Románia. 1972

IV. Komatálat vivő leány. Csököly, Somogy m. 1970

V. Húsvéti locsolás. Acsa, Pest m. 1971

VI. Kalotaszegi vőfélyek vőfélybottal. Méra (Mera), Románia 1975

VII. A menyasszony. Galgamácsa, Pest m. 1977

VIII. A legények elkötik az utat a menyasszony előtt és „vámot szednek”. Szék (Sic), Románia. 1974

IX. Viszik a menyasszony ágyát. Kazár, Nógrád m. 1970

X. Lakodalmas menet. Szék (Sic), Románia. 1974

XI. Szüreti mulatság. Veresegyháza, Pest m. 1978

XII. A betlehemes játék maszkos pásztorai. Kéty, Tolna m. 1972

XIII. A betlehemesek menete. Kakasd, Tolna m. 1971

XIV. A betlehemes játék. Kéty, Tolna m. 1972

XV. Bábtáncoltató betlehemes játék. Vörs, Somogy m. 1970

XVI. A halott legény lakodalma. Rimóc, Nógrád m. 1970

1. Lucázás. Újkér, Győr-Sopron m. 1969.

2. Luca-napi alakoskodás. Horvátkimle, Győr-Sopron m. 1969

3. Jön a Luca! Horvátkimle, Győr-Sopron m. 1969

4. Itt vannak a mikulások. Horvátkimle, Győr-Sopron m. 1969

5. Betlehemesek. Szakmár, Bács-Kiskun m. 1969

6. Betlehemesek. Szakmár, Bács-Kiskun m. 1969

7. A Bukovinából áttelepült székelyek betlehemezése. Kakasd, Tolna m. 1971

8. A vörsi tűzoltók viszik a bábtáncoltató betlehemet. Vörs, Somogy m. 1969

9. Álarcos pásztor a betlehemes játékban. Kéty, Tolna m.

10. Háromkirály-járás. Szakmár, Bács-Kiskun m. 1970

11. A háromkirályok a csillaggal. Szakmár, Bács-Kiskun m. 1970

12. Hej, regö rejtem… Regölő legények Újkéren. Győr-Sopron m. 1969

13. Busójárás Mohácson. Baranya m. 1970

14. Busójárás Mohácson. Baranya m. 1970

15. A fiatal legények még nem vehetik fel a fából készült álarcot. Mohács, Baranya m. 1970

16. Busóálarcosok a tűz körül. Mohács, Baranya m. 1970

17. Húshagyókeddi maskarások Mohán: a kormozás. Fejér m. 1970

18. Rönkhúzás. Rábatótfalu, Vas m. 1968

19. Kiszehajtás. Kartal, Pest m. 1970

20. A locsolóknak hímes tojás jár. Kazár, Nógrád m. 1970

21. Húsvéti locsolás. Acsa, Pest m. 1970

22. A pünkösdi királyné. Vitnyéd, Győr-Sopron m. 1970

23. Szüreti ünnepség. Mátramindszent, Nógrád m. 1969

24. Szüreti mulatság. Olaszliszka, Borsod-Abaúj-Zemplén m. 1971

25. Öltöztetik a menyasszonyt. Kazár, Nógrád m. 1970

26. Sárközi menyasszony. Decs, Tolna m. 1970

27. Széki lakodalom. (Sic, Románia) 1967

28. Matyó lakodalom, Mezőkövesd, Borsod-Abaúj-Zemplén m. 1970

29. Zászlós lakodalmas menet. Szebény, Baranya m. 1971

30. A halott lakodalma. Fiatal legényt temetnek Rimócon. Nógrád m. 1970

31. Fehér gyász Csökölyben. Somogy m. 1970

32. Gyászoló asszonyok. Csököly, Somogy m. 1970

33. Asszonyok a temetőben. Csököly, Somogy m. 1970

Tartalomjegyzék

Az első magyar népszokásgyűjtemény. Mi a népszokás?

Mítosz, mágia, költészet

Az év ünnepei

Téli népszokások

Karácsony

A regölés

Hejgetés

Névnapi köszöntés

Aprószentek napja

Vízkereszt

Farsang

Balázsjárás, Gergelyjárás

Tavaszi népszokások

Komatálküldés

A játszó

György-nap (április 24.)

Május elseje

Pünkösdi király, pünkösdi királyné

Nyári népszokások

A szentiváni tűzgyújtás

Őszi népszokások. A gazdasági élet ünnepei

Téli asszonyi ünnepek

Disznótor

Miklós-nap (december 6.)

Születés, keresztelő. Befogadó rítusok

Lakodalom

Temetés

Az emberi élet fordulóihoz fűződő szokások

Társadalmi szokások – jogszokások

Bibliográfia

Képek