# Történeti forrásaink az ünnepi szokásokról

Dramatikus népszokásainkra vonatkozó ismereteink szempontjából a tárgyalt korszakban három fő szakaszt különböztethetünk meg.

Az első kb. a XV. század közepéig tart. Ez időszakban forrásaink közvetettek. Ide tartoznak a személy- és helynevek, az ünnepek nevei, melyek egy-egy ünnepi szokás vagy szokáselem meglétére engednek következtetni (pl. vízbehányó hétfő). Forrásaink más része egyházi: szertartáskönyvek, zsinati rendelkezések.

Forrásértékkel bírnak a külföldi utazók tudósításai s a képzőművészeti alkotások is: az oszlopok groteszk bohócfej-faragványai, budai kályhacsempék figurái, kódexek iniciáléi, melyekből legalábbis a „népies” színjátszás létezésére lehet következtetni.

A „népi” vagy „nem népi” színjátszást ez időszakban különválasztani még igen nehéz, bár Hont Ferenc, Kardos Tibor, Pais Dezső megkísérelték például a középkori mulattatók „udvari” és „népi” csoportjait és ezek műsorait közelebbről is meghatározni. Középkori adataink azonban annyira szűkszavúak, hogy legfeljebb azokat a szokáselemeket sikerül biztosan különválasztanunk, melyek kétségtelenül a királyi udvar, a nemesség vagy az egyház körébe tartoznak.

A városi számadáskönyvek, levéltárak pusztulása naptári szokásainkra vonatkozó ismereteink szempontjából pótolhatatlan veszteséget jelent. Azokban a (gyakran német lakosságú) városokban, ahol ilyenek fennmaradtak (Sopron, Lőcse), a színjátszásra, ünnepi szokásokra vonatkozóan érdekes adatokra találunk.

A középkor e századai igen fontosak naptári szokásanyagunk kialakulása szempontjából. Ebben az időben honosodtak meg nálunk is a közeurópai szokások. A XV-XVI. század fordulóján, mikor a részletesebb leírások megindulnak, a magyarországi naptári szokások már teljesen kialakultak; hazánkban is ismerik s gyakorolják a szentiváni tűzgyújtást, a pünkösdi királyválasztást, ünneplik a farsangot. Az átvétel módja azonban sokszor homályban marad. Vannak szokások, melyeket kétségtelenül az egyház honosított meg; nem tudjuk azonban pontosabban nyomon követni, hogy mikor és kitől tanultuk példának okáért a farsangi szokásokat, melyek ellen az egyház e századok alatt kitartóan hadakozik.

1. Diák a sárkánnyal. (A Győri Főszékesegyház ún. Zalka Antifonáléjában. XV. század.)

A második periódust a XV. századtól a XVII. század végéig számíthatjuk. A XV. században Temesvári Pelbárt prédikációiban, a latin, majd a meginduló magyar nyelvű kódexirodalomban már több és részletesebb adatot találunk a hazai szokásokra vonatkozóan. Azonban az egyházi irodalomnál óvatosnak kell lennünk, mert forrásaink, a zsinati határozatok éppúgy, mint a prédikációk, sok irodalmi közhelyet ismételnek. Még a XVIII. században a tudós Bod Péter is ugyanazokat a nemzetközi forrásokat idézgeti, mint három évszázaddal előbb élt elődei. Ilyen közhelyek például a naptári ünnepek esetében a Kalendák állatalakoskodásai vagy a farsangi álarcviselés elleni intések. Az egyházi írók szóról-szóra veszik ezeket át szinte egy évezreden keresztül. Mégis, Temesvári Pelbárt például hazai szokásokra is utal, néha kifejezetten megemlíti a magyarországi előfordulást.

A XV. században s a következő században is, egészen Buda elestéig, differenciáltabb leírásokat is találunk, főként a királyi udvar ünnepeire vonatkozólag. Ekkor hallunk többek között az itáliai maszkok meghonosodásáról, városi farsangi játékokról. Ezek az adatok, ha nem „népi” formákra vonatkoznak is, mégis történeti forrásértékkel bírnak. Külföldi leírások, ábrázolások tudósítanak a moreszka-tánc magyarországi elterjedéséről. Többször utalnak ezek az adatok az „ünneprontásra”, azaz a megszentelt napokon való táncolásra; szó esik a templomban és a temetőben való táncolásról is.

A századforduló városi ünnepi szokásaira vonatkozólag egyedülálló forrásmű Zsigmond lengyel herceg budai számadáskönyve (1500 és 1506 között).* Zsigmond II. Ulászló öccse, később Lengyelország királya. E számadáskönyvbe kiadásait híven feljegyezte; a legérdekesebb, a farsangra vonatkozó adatokat más fejezetben közöljük.

Érdekes adatokat tudunk meg itt a rekordálásról, azaz a diákok (recordantes) énekléséről, a zenészekről, a vándorkomédiásokról stb. Rekordálásról emlékezik meg például 1500-ban februárban Mátyás napkor, majd március 3-án, áprilisban virágvasárnapkor, húsvét napján. Rekordálnak továbbá az Úr mennybemenetelének napján, pünkösd reggelén, Szent László ünnepén, Mária látogatásának ünnepén; augusztusban augusztus 15-én, Szent István. napján, majd szeptember 6-án Mária születésnapján, novemberben Katalin napján, azután karácsonykor és néhány hétköznapon is.

2. Zenész. (A Győri Főszékesegyház ún. Zalka Antifonáléjában. XV. század.)

1501-ben január 1-én írja, hogy az összes iskolákból jöttek rekordálni. Az eddigieken kívül rekordálasak ez évben György napkor, Zsigmond napján, Szent Iván napján, mindenszentek napján, Szent Imre napján, Márton napkor stb. 1503-ban Szent Ferenc ünnepén is meglátogatják az iskolások.

Gyakran járnak Zsigmondnál zenészek (fistulatores, citharedus, tubicene) és énekesek is. Érdekes feljegyzés az, amely énekes parasztokról emlékezik meg („1500.V.11.: item eodem die supra prandia rusticis canentibus cum muliere dedi I. flor.”)* Másutt cigányzenészekről emlékezik meg.* Május 14-én medvetáncoltató rutén zenélt.* Március 3-án a citerás ugráló kutyával jelenik meg.* Kardtáncot is mutatnak be előtte,* álarcos bolondok lóval járnak,* az iskolások mint „Iandsknechtek” lándzsákkal, bárdokkal hadakoznak.*

Részletesebb, differenciáltabb adatokra bukkanunk a XVI. századtól kezdve. A magyar nyelvű irodalom felvirágzása, a könyvnyomtatás terjedése következtében a népszokásokról való ismereteink is jelentékenyen gyarapodnak. A népi szokásokról, naptári ünnepekről szóló adatok jó része ekkor is egyházi jellegű írásokban: főként a protestáns prédikátorok vitairataiban maradt ránk.

E protestáns lelkészek a magyar nyelv lelkes propagátorai és maguk is ízes népi nyelven írnak, népi szólásokkal élénkítik stílusukat; a népköltészettel, népszokásokkal szemben azonban sokszor elutasító magatartást tanúsítanak. A tudós humanisták metsző gúnnyal szólnak a tudatlan nép pápista színezetű babonaságáról, márpedig népszokásaink nagy része éppen ilyesfajta képzetekkel kapcsolatos.

Sokszor idézték a bibliafordító Sylvester János szavait, aki a szentírásban előforduló metaforákkal kapcsolatosan dicséri a magyar nép beszédét és virágéneken: „melyekben csudálhatja minden níp a magyar nípnek elmíjinek éles voltát az lelisben, mely nem egyéb, mint magyar poézis.”* A protestáns álláspont szép humanista példáját találjuk például Beythe István prédikátor írásában, aki rámutat arra, hogy egyes katolikus szentek valójában szimbólumok: „Ki volt az a Szent György? Nem vélem, hogy valami szent volna. Hanem például hozta bé azt a régi körösztyénség.”*

A kálvinista prédikátorok számára egyaránt elítélendők azok a szokások, amelyeknek pápista jellege nyilvánvaló és a farsang mindent elsöprő vidámsága, a duhaj lakodalmak. A népszokásokra, színjátszásra vonatkozó források jó része tehát negatív előjelű. A katolikus prédikátorok inkább csak az erkölcstelennek ítélt kilengéseket ítélik el, különösen a farsang, a fonó kicsapongásairól szólnak gyakran.

Csak példaképpen idézzük Szkhárosi Horvát András költeményeinek néhány szakaszát. A katolicizmus hazai népies formáinak, az ünnepeknek valóságos tárházát alkotják e költemények. A „barátból lőtt pap bánta bolondságát, elrúgta csuklyáját, hitére fogadta soha többet nem csal”. Senki sincs a korabeli tollforgatók közül, aki Szkhárosihoz hasonló körképét adná a kor ünnepi sokszínűségének:

Istenünk azt mondja, hogy innepet szentelj,
De szent István napján pápa zabot szentel,
Az szent János napján jó borokat szentel,
Aprószentek napján nagy sok vesszőt szentel.
Semmi sincsen erről lám az szent irásban,
Időnket múlatjuk azért csak heában,
Az vízkereszt estin voltunk nagy lakásban,
Idvösséget vártunk az sok zabálásban.
Ennek utánna a Bódogasszony napján
Nagy sok gyertyát szentelt, csudálunk hatalmán,
Ördögtül oltalmaz halálunk óráján,
Az gyermek kezében de eb adjon abban.
(Kétféle hitről)*

Sósvíztől tartjuk bünnek bocsánatját,
Olaj elveszi szivönk álnokságát,
Sok gyertyagyójtás istennek haragját.
Tisztet osztottunk az megholt szenteknek,
Porkolábságot adtunk Szent Péternek,
Kik nem esmérik, mind kirekesztetnek.
…
Nagy sok misénket szent István elvötte,
Az mi lovonkot szerencséssé tötte,
Itt a papoknak sokszor kedvét tötte.
Trinck Urbán! sokszor részegségben mondják,
Bornak bőségét, mert ő tüle várják,
Egér-űzőnek Kakukillát mondják
Rivészek, néktek szent Miklós istentek,
És halászoknak, ha nincs szerencséjek,
Ők szent Miklósnak nem adnak keszeget.
Az kinek elvész disznaja, malaczcza,
Az pásztorságot szent Antalnak adja,
És szent Balásnak farkas ellen adja.
Reggvel ha indúlunk, messze útra megyünk,
Három szent királtul segitséget kérünk,
Bolcsós ereklyét nyakonkban figgesztünk stb.
(Az Ántikrisztus országa ellen)*

Forrásértékűek Bornemisza Péter munkái is, aki mohó érdeklődéssel figyeli s jegyzi le az „ördögi babonák”-at és a népi vallásosság formái iránt különös érzékkel bír. Az Ördögi kísértetekről című munkája már bőségesen kiaknázott néprajzi szempontból.* Azonban más műveiben is gyakran találunk érdekes adatokat. Bornemisza emlékezik meg például a Foliopostillában a nagypénteki Pilátusverésről. Az ötkötetes Postillában írja: „…veszedelmünkre valot hazud az pokolbeli ördög. A mint mais azaz ezer hazugsagal czalogat az nezöc es bü baiosoc altal, kic ötöt viaszban iövendöt mondanac, czuporkaba kenetet forralnac holt tüszet, viszbe hannac rosta által es szita által czellekesznec ki miat meg az meg vilagosodot emberekbenn is illy nagy esetet lattam, hogy midön feleseget, gyermeket, atyafiat velne ördögtül gyötörni, mint ha lederez laknec vele el ment ördöngösökhöz, es minden babonat meg mieltet hogy el üzhetnec töle, de ugyan nem hasznalhattac: Igy soc szantalan babona szot hallottam fö emberektül, hogy halottas haznal nem io köszönni, a foghagymara Lörincz neuet kel irni fog faiastul, nehezkesnec nem io keresztelni, pinteken nem io kender czapni. Az szitat mikor veszed az melyeb reszeröl kel nezni hogy domborub kenyered legyen. Mind fel keltedben, le fektödben, eteledben, iarasodban, nezesedben, öltözetedben, mosdasodban, imatkozasodban mely fele kell nezni., fonasodban, szapulasodban, szöuesedben, szantasodban, kapalasodban, aratasodban, sütesedben és minden fele dolgaidban temen ezer baonat, es bü baiat erthetz.*

Minden nagy es kitsiny dolgokba, soc ezer büuöles baiolas, Superstitio es hamis vélekedő erösseg vagyon. Mint ha ki vizbe hal, tanyérra viasz gyertyat gyuczanac, es ot meg aluszic ahol fekszic: Ha ki keseruesen sirattya meg holt emberet, földet vetnec az nyakara, hogy hamar el feleycze. Ha az kis gyermeknec elsö foga keel, az apro gyermetskeckel tombolua kenyeret ragastanac, hogy erös foga legyen, etc. Ez felekről sokat irtam az Negyedic Részbe az ördögi kisirtetekről…Ha utra indulsz jr keresztet az uton, ha aszony ember altat megyen előtted, nem io szermezed lesz. Eris lattani olly leanzot a ki egy uyni iuegböl sokat latuan, meg ielentet benec czac mulatsagbanis. Ez azt mondta hogy midön töb leanyoc közt leuen, es egy kotsi mellölec mene, a koczis neki hagyita a kis iueget, és ő be tekintuen mindent latna, de egyebec semit nem latnanac az feleket benne.

Ez sokaig sokat ielentet meg, mellyec nyiluan meg lettec. De végre az töb latasoc mellet iszonyu dolgokatis latuan el ijedet, es ö maga kerte hogy ne kerdezkednenec tüle. Bölcz embereketis lattam kic effelekhöz edeseduen iauallottac.”*

Sok fontos adatot tartalmaznak Heltai Gáspár művei, melyeket (mint a regölésre való utalásokat) a néprajzi irodalom már jócskán kiaknázott, ő szól többek között a Szent Iván énekéről is. A katolikus írók közül elsősorban Telegdi Miklós és a postilla-írók művei forrásértékűek: Egy sor népi babonát tartalmaz Ilosvai Péter Sok féle neveknek magyarázatja c. műve is.

Ugyanilyen jelentősek a XVI. századtól meginduló Adagiam-gyűjtemények. Baranyai Decsi Jánostól napjainkig a közmondás- és szólásgyűjtemények értékes forrásai a dramatikus népszokásokra és néphitre vonatkozó ismereteinknek. Ilyenek Baranyai Decsinél például: Nam oly hoszszú mint egy S. Iuan éneke. Gáspár vagyon ám a sajtba… Külömb azért Mathias kiraly s Mathias Kouach. – Megiot Antal Budarol, zöld ágat hozot orraban. – Kitsin mint az lyuki ember stb.*

A vitairatok gyakran nem tesznek különbséget falu és város szokásai, ünnepei között, bár néha kifejezetten utalnak arra is, hogy falusi szokásról van szó. Gyalai Sámuel erdélyi prédikátor írja pl. 1726-ban: „Itt is falunkban lattak am cziak nemeli napokban is oly farsangolasokat kikrolha le vontak volna ruhaiokat, sokkal kulonbeknek talaltatak volna annal, az minek ruhaia mutatta vala eokeot.”* Kultsár György írja Postillájában (1574): „Nem mennek a korcsomara, mint az mi polgárink, paraszt-népeink és szolgalegényink, hogy még az innepnap is az borházhoz sietnek.”*

Így utal például Szkhárosi (Kétféle hitről) a böjt étkezési tilalmának következményére a szegény és gazdag életrendjében; a böjt előírásai is elsősorban csak a szegényeket sújtják:

Oh mely szemérem ez a sós szalonnának,
Az disznó soldornak, hogy füstön hallgatnak,
De csak lencse, borsó tisztességben vagynak,
Az szegény kapások halat nem kaphatnak.*

E protestáns humanisták osztálytudata néha rendkívül éles. Így például a népies hangú hitvitázó drámákban a vallási kritika köntösében jelentkező osztályharc nyílt és kíméletlen kifejezésére is találunk.*

A XVII. századból főforrásaink továbbra is a polemizáló vitairatok, az egyházi rendelkezések, egyházlátogatási jegyzőkönyvek, ezenkívül a naplók, önéletrajzok és a szépirodalmi alkotások. Ilyen forrásértékű például a néprajzi irodalomban gyakran idézett Miskolczi Csulyak István zempléni ref. esperes egyházlátogatási jegyzőkönyve (1629–1645).* Gyakran utal a káromkodás büntetésére: „az lélekmondókat még mindenestől meg nem büntessék”, „az lélek és keresztelte mondást gyengén büntetjük” (Horváti, Bodrogkeresztúri eklézsia). Többször említi a fonót és ivót. „Fonó, ivó van, utrumque interdictum”. „Laptáznak az ifjak az lányokkal”. Újlakból írja: „az fonó éjjel szokott lenni”. Ugyancsak Újlakból jegyzi fel: „farsangosok vannak álorczát vesznek fel”. A Visitatio Olasziensis-ben olvashatjuk (1634): „mikor a farsangot kérték, hogy kihajtsa kimenvén a farsangosok egyikét az bibliával ugy sujtotta agyban, hogy leesett az földre”. – „Az ördöngösöket kikeressék s megbüntessék”. – „Az mester mikor bort iszik, garabonczáskodik” stb.*

Forrásértékűek továbbra is a külföldi utazók leírásai. Brown Eduard írja (1669–1670): „Magyarországba utazásom előtt soha nem láttam a pirrhikus tánczot, melyet hajdan a régiek gyakoroltak, most pedig a hajduk táncolnak. Ezek meztelen karddal táncolnak, egymás kardjára ütnek, miáltal nagy csörömpölés keletkezik, forognak, a levegőben ugrálnak, meglepő ügyességgel földhöz vágódnak, végül a magok módja szerint énekelnek, mint ezt hajdan a görögök is tették.*

Érdékes forrás a XVII. századból az Ungarischer oder Dacianischer Simplicissimus című pikareszk regény, mélynek forrásértékét régén felismerték, adatait sokszor idézik. H. J. Moser szerint ennek szerzője Daniel Speer német zeneszerzőíró volt. Leírásait a modern népszokások ismeretében is néprajzi hitelűnek fogadhatjuk e1.*

A céhiratok is őriznek adatokat a naptári ünnepekről, azonban színjátékszerű szokásokról, alakoskodásról ritkábban esik szó.

A XVII. századtól kezdve maradtak ránk az első népies szövegfeljegyzések is, mégpedig leginkább azokkal a szokásokkal kapcsolatosan, melyekben a papság, a tanítók, a diákok is tevékeny szerepet vittek. A népies vagy télnépi karácsonyi-vízkereszti köszöntők, játékok, passiószövegek, gergelyező, balázsoló mondókák főként a vegyes tartalmú kéziratos diáknaplókban, énekeskönyvekben maradtak ránk. Ezek irodalmi és népköltészeti alkotásokat, diákdalokat, kántáló verseket, iskolai játékokat, találós kérdéseket s még sok effélét őriztek meg számunkra. A diáknaplókban lejegyzett ünnepi köszöntők közt akadnak népies, sőt valóban népi hangú alkotások is; e köszöntők éppúgy, mint a lejegyzett találós kérdések, közmondások még feldolgozóra várnak.

Forrásaink harmadik csoportját a XVIII. század 80-as, 90-es évéiig számíthatjuk, tehát a tudatos gyűjtésre vonatkozó első felhívások megjelenéséig. E században forrásaink jellege is jelentős változáson megy keresztül.

„A meginduló országismereti kutatások, (Bél Mátyás és mások), a magyarországi irodalom történetének vizsgálata mellett ebben a században fordul az érdeklődés a magyar parasztság és kultúrája felé… A termékeny és termékenyítő XVIII. század európai hatásai és magyar kezdeményei alakítják ki a paraszti kultúra felé forduló mozgalmakat.” – írja Ortutay Gyula.*

Ennek az újfajta érdeklődésnek többféle gyökere is van és összefügg az ország általános gazdasági és politikai fejlődésével, a nemzeti ellenállás erősödésével, másrészről azonban az európai politikai és eszmei áramlatokkal is.

A XVIII. században meginduló tudományos irodalom: a földrajzi, történelmi, államismereti művek most már tudományos igényű leírásokat óhajtanak közölni az ország természeti és kulturális javairól és az ország lakosairól is. Bár érdeklődésük elsősorban nem a szegényebb rétegek felé irányul, mégis e leírások mind gyakrabban szólnak a föld népéről s a paraszti kultúra jellegzetes vonásairól is. (Népszokásokra vonatkozó utalásokat elszórtan találunk például Bél Mátyás műveiben is.)

A szokásokra vonatkozó legértékesebb forrásunk e körből Bod Péter Szent Heortokrates-e. A könyv névtelenül, „Oppenheim 1757” imprimatúrával jelent meg, valójában azonban csak 1761-ben, Szebenben látott napvilágot. Bod ezzel az antedatálással akarta megkerülni a cenzúrarendeletet.

Műve lényegében polemikus célzatú: nagy tudományos felkészültséggel ismerteti a katolikus ünnepek keletkezését, történetét, tehát elsősorban itt is a katolikus-protestáns ellentét jelentkezik magasabb tudományos színvonalon. Bodot még nem a népszokások, a paraszti kultúra iránti érdeklődés késztette írásra, azonban könyve így is értékes forrásanyagot jelent a hazai jeles napokra, naptári szokásokra vonatkozólag. Hasonló anyagot dolgoz fel Bod a kéziratban maradt A Historiákra utat mutató Magyar Lexikonban (OSzK kézirattára).*

Hasonlóan forrásértékű mű a század első feléből Apor Péter Metamorphosis Transylvaniae c. munkája. Akár az előbb említett mű, ez sem a népi kultúra iránti érdeklődés jele még. Polemikus irányában is különbözik Bodétól. Apor, a katolikus nemes, a régi patriarkális erkölcsök, szokások eltűnését siratja, s nem a nép, hanem a régi erdélyi birtokos osztály „szokásaival” foglalkozik. Azonban így is értékes forrás abból az időből, amikor még kevés „komoly” író foglalkozott olyasfajta haszontalanságokkal, mint a farsangolás vagy a húsvéti öntözködés.

Amikor azután a felvilágosodás eszméi elterjednek hazánkban, a nép iránti politikai érdeklődés hozza magával a nép anyagi és szellemi állapota, a népi közművelődés, a népi kultúra iránti érdeklődést is. Csakhogy a felvilágosodás álláspontja a népi kultúrával szemben nem egyértelmű, hiszen a felvilágosodás hívei éppen a tudatlanságból, az elmaradottságból akarják kiemelni a népet.

Gyanakodva nézik tehát a népköltészetet és főleg a néphitet, népszokásokat, s ezekben csak a haladás, a fejlődés akadályait látják. E kettősséget éppen Csokonainál figyelhetjük meg jól, aki az első somogyi iskoláról jövendöl:

Hát csak sertést nevelt-é
Itt a makk s haraszt
Hát csak kanásznak termett
A Somogysági paraszt…

Ugyanakkor kineveti, nevetségessé teszi a paraszti mesét – s egyben a magyar népmese első hiteles lejegyzőjévé válik. E felvilágosult írók álláspontja tehát nem egyértelmű és sokban hasonló ahhoz, amit a XVI. század. protestáns humanista íróiról állapítottunk meg.

Így áll elő az az érdekes helyzet, hogy a népi kultúra pártolói éppen a konzervatívabb írók közül kerülnek ki, akiket a németgyűlölet hajt, s akik a nemzeti ellenállás jegyében fordulnak a hagyományos, a magyaros jellegű felé – amit azután elsősorban a paraszti kultúrában lelnek meg. A népköltészet, a népi kultúra iránti érdeklődés tehát elsősorban a nemzeti múltnak szól, főképp az ősit, a magyaros jelleget keresik a népköltészetben is. Dugonics András közmondásokat gyűjt s már „valódi” népszokásokat transzponál történeti környezetbe. Gvadányi is a német divat, a német szokások iránti ellenszenvből keresi a magyaros jelleget, melyet az elnémetesedett városi kultúrával szemben elsősorban falun talál meg. A XVIII. század iskolai színjátszásában is egyre több népi figura jelenik meg a színpadon. A paraszti kultúra tehát itt az „ősi”, a „nemzeti”, tehát a „hagyományos” képviselőjeként jelenik meg, míg a felvilágosodás úttörői a paraszti kultúrában inkább csak az elmaradott vonásokat látják.

A népköltészet iránti érdeklődést új vonásokkal gazdagítja az európai romantika hozzánk is eljutó eszmeáramlata. A reformkor már egyesíti a nép iránti politikai érdeklődést a népköltészet esztétikai értékének felismerésével, s ekkor a népköltészet nemzeti költészetünk diadalmas kibontakozása egyik legjelentősebb tényezőjévé válik.

A XVIII–XIX. század fordulójának a népi kultúra iránti fokozott érdeklődését kutatóink – elsősorban Ortutay Gyula – már mélyrehatóan elemezték. Néhány érdekes példát azonban magunk is idézünk Tessedik Sámueltől és Fábián Józseftől, akik éppen a haladás nevében harcolnak a népszokások és hiedelmek ellen.

1770. Beszüntették az ú. n. májusi vagy pünkösdi fák felállitásának szokását. A tanítók tanítványaik segítségével ősidők óta fákat szoktak kivágni a pünkösd előtti napon a kertekben és szőlőkben s azokat nagy zene-bonéval a templomba vitték hogy a sok ember számára amúgy is egészségtelen templom levegőt még jobban elrontsák! Mily szorongó aggódó lélekkel ülhetett pünkösdkor az áhítatos faültető a levegővel megtöltött templomban s mint fürkészhette kémlelő szemekkel az ott álló szép májusi fákat? Egyszerre csak elborult szeme és arca, amint szép karcsú gyümölcsfákat pillantott meg azok közt és végül – a saját két-három-négy éves szépen gondozott oltványaira ismert … Oda volt egész pünkösdi áhítata, nem gondolt másra, csak szemei előtt a templomban álló ellopott fácskáira…*

1771. Amikor november 30-án újra kihirdették a karácsonyi és újévi köszöntők, éneklések, névnapi köszöntők, ostya szétküldözgetések és más tisztességtelen pénzszerzések és rendzavarások eltörlésére vonatkozó királyi rendeletet, ezáltal a már régebben készült tilalmak erejét fokozták s azoknak mintegy nyilvános szentesítést adtak.

1772. Végleg megszüntették a tanítók ünnepi jókívánságait s kárpótlásul ezen oly szégyenteljes fecsegésért mindegyiknek évi négy forintot, elég sokat adtak.

(Tessedik Sámuel: Szarvasi nevezetességek)*

Ha a' szelek ugy származnak a' mint mondánk, tsupa esztelenség tehát mikor a' babonás emberek azt képzelik, hogy a' nagy szélvészeket, és forgó szeleket, az ördögök, vagy a' garabontzás Deákok szokták támasztani. Még nagyobb esztelenség, mikor azok ollyan historiákat is beszéllnek gyermekeik előtt, hogy ők ekkor 's ekkor 's itt látták is szemeikkel mitsoda formában jelentek meg ezek. Ez a' költemény egy a' legképtelenebb és nevetségesebb dolgok közül a' világon. Már mondottuk oda fellyebb, hogy az ördögnek a' Természettel semmi közük nintsen. Hogy támaszthatnának hát ők szélveszet is vagy forgószeleket? Hát azok a' garabontzás Deákok mi állatok? Talán holmi rongyos és dévaj mendikások no de ezekre kevesebb sincs bizva, nem hogy a' Természetnek tudnának parantsolni. Azért beszéllenek azok illyeneket magok felől, hogy a' tudatlanokat megijjesszék, és azoktól amire szükségek van kitsalhassák, melly meg lévén előbb állnak, 's azokat jó ízűen kinevetik.

(Fábián József: Természeti Tudomány a' Köznépnek)*

Még egy babonaságot hozok itten elő, úgymint a' rostaforgatást, mellyel a' tolvajokat szokták kikeresni, és a'melly igen közönséges. Ez így megy véghez. A' Babonázó vesz egy rostát és egy ollót, mellyek közül mindenkinek az ő gondolatja szerént, örökségül kellett szállani az emberre. Az ollót egészen kinyitván, bele szúrja azt a' rosta kérgébe, és ezt annál fogva felemeli. E' meglévén, az ollónak eggyik lyuka alá maga, a' másik alá pedig más teszi a' közép ujját, hogy így a' rosta a' levegőbe függjön. Ekkor holmi értelem nélkül való szóknak elmotyogásával hozzá kezd a' mesterséghez; nevezi nevekről azokat az embereket, akikre a' gyanuság van, és ő azt tartja, hogy a' rosta mindjárt fordul, mihelyt annak neve említtetik, a'ki ellopta a' jószágot. Ím ebből áll az egész rostaforgatásnak dolga. Ez olly hitvári alávaló, és semmirekellő munka, hogy ennek bolondságát vak a'ki egyszeriben éltei nem látja. Ugyan is, ennek a' goromba prófétának nem kell egyebet itt tselekedni, hanem tsak azt, hogy az ujját mozdítsa-meg egy kevéssé, 's a' rosta azonnal fordul… Némellyek a' rostafordulását tulajdonítják az ördögnek. De a'ki a' mozgásnak törvényeit érti, azonnal által látja, hogy az ördögnek az illyen dologhoz semmi közi nintsen…

(Fábián József: Természeti Tudomány a' Köznépnek)*

1782-ben megjelenik Ráth Mátyás gyűjtési felszólítása a Magyar Hírmondóban: megkezdődik a néphagyományok tudatos gyűjtése, feljegyzése. E korszak azonban már nem tartozik szorosan tanulmányunk keretébe. Nem ismertetjük tehát a századforduló körüli folyóiratokban megjelenő polemikus élű cikkeket, az első (gyakran kéziratban maradt) monográfiákat. Nem térünk ki Csaplovics János, Szeder Fábián, Edvi Illés Pál, Bartholomaeides László és mások méltatására sem, bár műveikből merítettünk. Nem szólunk részletesen a természettudományos irodalomról, orvosi könyvekről, melyekben népszokásaink, népi babonáink sok érdekes példáját rögzítették, s a magyar ősvallás első tudományos feldolgozóiról sem (Cornides, Horváth István stb.). Mégis, e rövid összefoglalóban is említenünk kell Ipolyi Arnold nevét, aki dramatikus népszokásainknak (pünkösdi királyválasztás, szentiváni tűzgyújtás) a kor legmagasabb tudományos színvonalán álló méltatását adta. Itt csak a nép színjátszása iránti érdeklődés indulására utalunk még röviden.*

A magyar népköltészet felfedezése szinte egyidős a magyar színház megteremtésére irányuló kísérletekkel. Mindkettőt egyforma cél: a nemzet felemelkedése, a magyar nyelv szolgálatába akarják a kortársak állítani. A magyar színpad megteremtése körüli harcok azonban különös élességgel vetik fel a dramatikus formájú népi alkotások kérdését. Itt két fő kérdés merül fel az írók számára. Vannak-e a paraszti színjátszásnak olyan, az ősire utaló, nemzeti vonásai, amelyek nyomán a magyar drámaírók elindulhatnak, s ahonnan ihletést nyerhetnek az új magyar dráma kialakításához. Másrészt pedig kínzó aggodalommal fontolgatják azt a kérdést: van-e a magyar népnek egyáltalán tehetsége, hajlama a színjátszáshoz, nem hiú ábránd-e a nemzeti színjátszás megteremtése.

E kérdés felvetésének néprajzi szempontból igen jellegzetes példájaként utalunk a Felsőmagyarországi Minervában 1829 januárjában megjelent polemikus értekezésre: Beleszóllás a Színjátékok eránt folytatott vetélkedésbe – mely éppen népszokásaink vizsgálatából kiindulva jut arra a következtetésre: nálunk a színjátszás nem tud meghonosodni, mert a magyar nem „poétai Nemzet”.

„Nemzetünknek nincsenek Nép-innepei: Bucsut, Szentségnapot vagy Patrónusét annak nem mondhatni, még elébb a hegy-innepet (aranyos Hétfő) és az aratást bevégző napot, mellyen az alföldi aratók a kalászkoszorút viszik uraságjok udvarára… Egyéb jeles napjait és innepies szokásait minéműek a szüret, tor, lakodalom, sirató (menyasszonyi háznál tartani szokott kisebb vendégség p. o. Veszprém vármegyében) áldomás, Biró-választás, s. t. e. i. a Magyar csak üres jajogással minden szép symbolicus cselekmények nélkül tölti. Köznépi elmés játékok nyomaira sem akadtunk. Ifjúságunk között imitt-amott gyakoroltatik a Pünkösdi királynéság, Balás- és Gergelyjárás, turkolősdi és Leventás, de ezek is, mint a mente és a párta, múló félben vagynak, nem is mindenütt bévett és ismeretes Játékok. Magyarnak egész Nemzetet öregjét, apraját interesszáló olly népjátékai nincsenek, mint Francziának, a bálkirály választás, Angulusnak az öklözés, felfogadás, Schweizernek a vadkecskékkel küzdés s'a't'… A minémű mulatozások vagynak, azokban sem találni valami poétáit. Húsvétkor az egymást vízzel való öntözésben, Aprószentek napján a korbácsolásban, Farsang végén a tuskó húzásban, fonóházaknál a dísztelen leány-repítésében vallyon ki találna szépet és szeretendőt?”*

Kétség és aggodalom váltakozik e leírásokban, elmélkedésekben, újságcikkekben. Az élet azonban halad tovább, s egymással. párhuzamosan egyidejűleg bontakozik ki a magyar nyelvű színjátszás, és nő a népszokásokra vonatkozó tudományos leírások száma is.

A XIX. század ötvenes éveitől kezdve azután a dramatikus paraszti szokások iránt irodalomtörténetírásunk is érdeklődni kezd. A kezdődő magyar irodalomtörténetírás elsősorban a nyugati, nemzeti nyelvű középkori misztériumjátékokhoz hasonló magyar, népies vonásokban bővelkedő középkori drámaszövegek felbukkanását várja a régi írások között. Toldy Ferenc 1854-ben már a „népszín költészet” kifejezést használja a régi magyar színjátszással kapcsolatban. A középkori misztériumjátékok keresése közben irányul a figyelem a. paraszti betlehemes játékokra. Utána hosszú ideig irodalomtörténészeink azt remélik hogy e játékok segítségével sikerül majd helyreállítaniuk az eltűnt középkori magyar misztériumokat.

Ez a tudományos meggondolás késztette Gyulai Pált arra, hogy a Magyar Népköltési Gyűjtemény új folyamának első kötetét éppen betlehemes játékok közzétételével kezdje. A Toldy-Gyulai-féle vitával azután megindul dramatikus népszokásaink tudományos feldolgozása is, és ezzel a kutatás új szakaszához érkeztünk.