SZEGEDI TUDOMÁNYEGYETEM
BÖLCSÉSZETTUDOMÁNYI KAR
SZEGED

PETRONIUS KÉZIRATI HAGYOMÁNYA 
EGY 17. SZÁZADI KIADÁS TÜKRÉBEN

Készítette: Baróczi Éva Melinda
Latin

Témát adta: Dr. Tar Ibolya
Tanszékvezető egyetemi docens

2005.

TARTALOMJEGYZÉK

BEVEZETÉS 										3

AZ ELEMZÉS
	Az első nagyobb összefüggő szakasz						10
		A 1-10. caput: alakok magyarázata						10
	A második nagyobb összefüggő szakasz						23

A KONKLÚZIÓ										49

MELLÉKLETEK										52
	Mellékletek jegyzéke									53

IRODALOMJEGYZÉK									54

BEVEZETÉS
Szakdolgozatom célja, hogy az 1629-es kiadás szövegét megvizsgálva megállapítsam, hogy a szöveg bizonyos helyeken melyik szöveghagyományt követi, és munkám végére érve következtéseket vonjak le ezt illetően. Az összehasonlítás alapja Pétrone: La Satiricon (Alfred Ernout kiadása, Párizs, 1931), és a Loeb Classical Library sorozat (fordította Michael Heseltine, ellenőrize E. H. Warmington, Cambridge-London, MCMLXXXVII) kiadása volt. A könnyebb tájékozódás érdekében az eredeti szöveget a Loeb-kiadás alapján caput-okra és azon belül rövidebb szakaszokra (általában mondatokra) osztottam fel, így fogok az egyes eltérésekre utalni. Az egyes interpunctió-kat illető utalásokat elhagytam, hiszen egyrészt a kritikai kiadások sem foglalkoznak ezzel, másrészt ezek fegyelembevételével szakdolgozatom terjedelme hatalmasra, - és megkockáztatom a feltételezést -, áttekinthetetlenné válna. Természetesen, ha ezeknek az eltéréseknek a szöveghagyomány szempontjából jelentőségük van, feltétlenül jelezni fogom. Az összehasonlításkor mindig a kritikai kiadás szövegét vettem kiindulópontnak, így az eltérések az 1629-es kiadás szövegében találhatóak. Amennyiben egyes helyeken nem összehasonlítást végzek, úgy ott a régi könyv változatairól van szó.
Dolgozatom első, röviebb részében, nevezetesen az 1-10. caput-ban olyan elemzést készítettem, amely elsősorban a lehetséges fordítást tartja szem előtt. Ezt a koncepciót azonban nem fogom dolgozatom befejezéséig folytatni, hiszen az sem kedvezne szakdolgozatom terjedelmi határainak betartásának. Ezért legyen ez ízelítő, hogy milyen izgalmakat rejt egy másik szövegkiadás végigtanulmányozása.

T Petroni Arbitri
Satyricon,
Super profligatis Neronianae tempestatis
moribus:
Commentariis, sive ex-
cursibus Medico-philosophicis:
Itemque Notis universalibus & per-
petuis recens adornatum.
In quibus difficillima quaeque loca, atque
a variis Interpretibus partim studio pratermissa, partim nequaquam
tentata, adamussim explicantur, illustranturque:
Editio mora et locupletissima,
Tam medicis, poetis, quam philosophis, Histo-
ricis, Oratoribus, Antiquariis, Philologis, Criticis ac
Politicis uti-
lis ac necessaria.
Accessit ad mautissimam stilloge clariss. aliquot interpetum.
quorum in Petronium Castigationes hac-usque nondum edita.
Noviter recensente
Jo. Petro Loticurio, Med D.
eiusdemque in Academia Rintelana P P.
Francofurti ad Moenum,
Typis exscribebat Wolfgangus Hofmannus, Sumptibus Lucae Jennisi.
Anno MDC. XXIX.

Ez az általam elemzett, a szegedi Somogyi könyvtár régi könyves gyűjteményében megtalálható szövegkiadás főcímoldala eredeti sortörésben. Ebből megtudhatjuk, hogy a gyűjteményes kötet összeállítója Johannes Loticurius volt, és 1629-ben jelent a mai Frankfurt am Main-ban. Az is kiderül, hogy a typographus Wolfgangus Hofmannus volt, és Luca Jennisus költségén került kinyomtatásra a mű. 
Ennél azonban sokkal több derül ki a közvetlenül a mű előtt található címlapból:
T. Petronii
Arbitri
Satyricon,
Cum Fragmentis:
Commentariis, sive Excur
sibus Medico-Philosophicis
Tribus Libellis
recens adornatum:
opera
Jo. Petri Lotichii, P. Medici,
& p. t. Reipubl. Moeno-Francofurtensis Physici.
Typis Excutum Wolfgangi Hofmanni, Sumpti-
bus Lucae Jennisii
Anno M. DC. XXIX.

Érdekes, hogy www.bsb-muechen.de weboldalon rá lehet keresni a műre több szempont alapján. Az én böngészésem az alábbi eredménnyel járt:

Treffer:
1/1

Signatur:
4 A.lat.b. 395

Status:
bestellbar

Entliehen bis: --.--.---- / Außenmagazin 

Autor/Hrsg.
:   

Autor/Hrsg._
:   

Titel/Stichwort
: Satyricon  

Von
: recensente Jo. Petro Lotichio  

Ort
:  Francofurtum a. M.               

Jahr
: 1629  

Signatur
: 4 A.lat.b. 395  

Dok.-Typ
: m  

Tehát a mű megtalálható az említett könyvtárban.
Ezen kívül még a http://www.lb-oldenburg.de/termin/notbuch/2ag47.htm oldalra is rátaláltam, és a következőt olvastam:

Petronius Arbiter, Titus: Satyricon
Frankfurt am Main, 1629
Signatur: AG 47
 
Az általam elemzett könyv egyik példánya

Schaden: Pergamenteinband von den Deckeln abgetrennt, Vorderdeckel Mäusefraß
Voraussichtliche Kosten der Restaurierung: ca. 350.- €

Néhány tudnivaló a könyvről: a mű egy gyűjteményes kötet, közelebbről szerzői gyűjtemény. Ez azt jelenti, hogy egy szerző műveit tartalmazza a könyv. Ezen belül közös főcímmel rendelkező gyűjtemény, azaz a címoldala közös főcímet is tartalmaz (ld. feljebb). Ennek megfelelően több tanulmány található benne, amelyek valamilyen szempontból Petronius-hoz, vagy művéhez, műveihez köthetők. Ezek a következők, újrakezdődő oldalszámozással:

Dedicatoria
Lectori humanissimo (ad Lectorem)
T. Petronii Arbitri Vita
Hermanus Vulteius JC. (Epigrammák)
Monitoria
Satyricon (előtte: Interlocutores) és Fragmenta Superioris
Más Petronius-ok epigrammái, és más, ezekkel összefüggő epigrammák (pl.: Sulpicia Satyricá-ja)
Fragmentumok, kommentárok
Notae universales et perpetuae
Index autorum [sic!] - akik Petronius-ról írtak
Index rerum, materium et verborum
Satyricum notae, catigationes, emendatones, et variae lectiones
Catalogus I.: Interpretum, quorum scholia ac notae nunc primum in hoc volumine producantur
Index auctorum antiquorum 
Index auctorum neotericorum
Michaelis Casparis: Homologumena (folyamatosan számozva)
Casparis Barthii Dissertatio, Scholia, Emendationes
[H]enrici Emmi: Coniecturae
Alphonsi Delbenii: Castigationes
Claudii Puteani: Notae
Mamerti Patissoni: Variantiae
Ioannis ŕ […]: Observationes
Gasperis Schoppii: Syrenes
M. Iohannis Weitzii: Observationes
Renati Moreau: Questiones
Notae diatribae, et observationes (innen kezdve újra folyamatos oldalszámozással)
	Laurentii Pignorii
	Iani Dorsae Nordoricis
	Petri Pithoei Jc.
	Ioannis Weitzii
	Annibalis Scoti
	Hieronymi Cardani
Testimonia
Index Vocabulorum
Errata

Maga a Satyricon az 1-74. oldalt foglalja el a kötet legelején. A szöveg nincsen caput-okra osztva, még bekezdések is igen ritkán tagolják (ezekre a sortörésekre a későbbiekben kitérek). Az egyetlen jelölés a monológoké, párbeszédeké, amelyek a szövegbe vannak beágyazva. Ezek nagy kezdőbetűvel vannak érzékeltetve, idézőjelek nélkül, még az inquit sincs elválasztva az idézettől. A verses betétek természetesen külön bekezdésben foglalnak helyet, és minden soruk nagy kezdőbetűvel indul, függetlenül a mondatszerkezettől, és dőlt betűvel vannak szedve. Azok a sortörések, amelyek a kritikai kiadás szövegét tagolják, egyáltalán nem szerepelnek a textus-ban, kivéve, ha meglétükre külön felhívtam a figyelmet. A lacuná-kat sem jelöli a régi könyv. A szövegben az et helyett & szerepel, a szóvégi -que helyett q’-t találunk. Emellett a szóvégi többes szám harmadik személynek -nt végződése helyett t-t használ a nyomdász, és az előtte levő magánhangzó fölé egy hullámvonalat tesz. Ezen kívül az -an és -am betűkapcsolatot ă-val helyettesíti, analóg módon az -um-ot ữ-val, az en-et és az em-et ẽ-vel. A ct kapcsolatban a két betű szorosan egybe van írva (ligatúra), és meg egy kis “nyúlvánnyal” is össze vannak kötve. Az ae helyett néhol (pl. a 111. caput 2. mondatának elején) alsó farkincás e-t találunk. Amennyiben egy magánhangzót egy n, és azt egy t követi (pl. a 125. caput-ban a confinio szóban), az n kiesik, és az o-ból ő lesz. A 111. caput 3. mondatában a következő betűt láthatjuk az inedia szó végén: â, ami az első declinatió-s szavak S. abl.-át jelöli, a nom.-tól való megkülönböztetés érdekében. Ezekből a jelenségekből is világosan látszik, hogy a nyomdász - mint ahogy a középkorban szokásos volt és ideálisnak számított - a kézzel írott könyvek formáját igyekezett utánozni a rövidítések használatával. Fontos megjegyeznem, hogy a szöveg központozással való tagolása nem követi a latin szokásokat, nagyon sok helyen találtam vesszőt. A betűk kiválóan olvashatók, formájuk mintegy “vezetik” a szemet, mint ahogyan a mai, modern betűtípusok is. Az oldalszámozás az oldalak felső, külső szegélyén van feltüntetve. Minden oldal alján custos-t találunk, ami az ívek helyes sorrendbe helyezésénél volt fontos. Jelen könyv esetében azonban ez az ívjelölés felesleges, mivel vannak oldalszámok. A megoldás az lehet, hogy a typographus még ezzel is szerette volna kifejezni, hogy ragaszkodik a kódex jelöléséhez. A könyv formátumát tekintve negyedrét (4o), és bár nincs rajta ívjelzés, eddigi könyvtár szakos tanulmányaim, és szerény gyakorlatom alapján ezt meg tudtam állapítani.
Néhány szó a régi könyvben következetesen más írásmóddal van szedve, így ezeket az egyszerűség kedvéért kigyűjtöttem (az itt felsorolt változások természetesen a ragozott alakokra és az összetételekre, valamint a belőlük képezett melléknevekre is vonatkoznak - elöl áll a klasszikus változat):

causa - caussa
cena - coena, caena
ceterum - caeterum
caelum - coelum
coniecit - coniicit: az olyan igéknél, amelyek két tagból tevődnek össze, és így két i kerül egymás mellé, mind a kettőt kiszedte a typographus
contio - concio
heredes - haeredes
humeris - umeris: a szókezdő h lemarad a régi könyvben.
lacrima - lacryma
littera - litera
litus- littus
mercennarius - mercenarius
paenitentia - poenitentia
paululum - paullulum
phaleris - faleris
poeta - poëta
pretio - precio
pyxis - pixis
quamquam - quanquam
querella - querela
quattuor - IIII
sollers - solers
tralaticium - tralatitium
deus és dea, dominus és domina - a kor szellemiségére vall az, hogy ezek alakok mind nagybetűvel kezdődnek.

A tulajdonnevek változatai:
Chrysis - Chrisis
Eumolpus nevének acc.-a latinos -um végződésű, szemben a kritikai kiadás -on-jával, ami görögös acc. 
Giton - Gyton
Lichas - Licas
Oeneothea - Enothea
Polyaenon - Polienon
Triphaena - Triphena
Ulixes - Ulisses
auster - Auster
embasioetan - Embasicoetam
Falernum - falernum
lyrici - Lyrici 
tellus - Tellus
tertiana - Tertiana
venere - Venere

AZ ELEMZÉS
Az első nagyobb összefüggő szakasz

A 1-10. caput: alakok magyarázata
Az 1. caput első mondatában a furarium az eredeti szövegben nagy kezdőbetűvel van írva. Ez azért érdekes, mert a többi kódexben ennek nincs nyoma, így valószínűleg egyedi esettel állunk szemben. Maga a jelölés logikus, hiszen a Fúriákra vonatkozik. Mivel több lény együttes nevét jelenti, az angol fordítás is nagy kezdőbetűs formában közli. Érdekes, hogy a francia megmarad a kisbetűs írásmódnál. A 3. mondatban az eredeti kiadásban terrarum orbem szerepel, így itt is egy egyedi esettel állunk szemben, aminek eredete lehet akár tévedés is, félreolvasás. A sed helyett a mi kiadásunkban & (et) áll.
A 2. caput-ban a 4. szakaszban a kritikai continebantur helyett contenebantur szerepel, ami nem utal egyetlen kódexre sem. A 8. mondatban a gyakoribb afflavit forma szerepel. Az ezt követő kritikai semelque helyett simulque található, ami szintén nem követ egyetlen hagyományt sem. A következő szakasz Loeb-féle sorrendje a következő: corrupta eloquentiae regula, ami megegyezik az elemzett kiadás szövegével. A caput utolsó mondatában Aegyptiorum helyett AEgyuptiorum áll.
A 3. caput 1. mondatában az adulescens helyett adolescens áll, minden hagyománybeli előzmény nélkül. A 2. mondatban a nil mirum helyett minimum szerepel si nélkül. A 3. mondatban a nini helyett nî olvasható. Ugyanitt a soli in scholis reliquentur dőlt betűvel van szedve. Ugyanebben a mondatban nem szerepel az id, és magyarázat nélkül kimarad a szövegből a nec enim […] fecerint szakasz is. A mondat végén moratur szerepel a morabitur helyett.
A 4. caput-ban, a 3. mondatban a sic ut helyett sicut olvasható, magyarázat nélkül. A 4. mondatban propellunt szerepel. Az 5. mondatban ut […] irrigarentur szakasz olvasható a műben, ám az irrigarentur helyett mitigarentur-t találunk, amit egyik kritikai kiadás sem magyaráz meg. Az atroci-Attico variánsok közül az előbbi szerepel a kötetben. Ugyanez a mondat kihagyja a persuaderent igét. A 6. mondatból hiányzik a puer, valamint a didicit helyett discit olvasható.
Az 5. caput tartalmazza a verset. Ennek első sorában rögtön egy érdekesség található: a több kiadásban közölt ambit helyett amat áll. A második sorban a mores helyett morem található, amire magyarázatot sehol sem találtam. A 3. sorban a poliat helyett calleat olvasható. A 6. sorban az impotentium inpotentim-nak van nyomtatva. A ugyanitt a perditis helyett perditus olvasható, majd a következő sorban a kritikai scaenam helyett a scena olvasatot használja a régi könyv. A 8. sorban a histrionis helyett histrionae áll, majd az ad rictus helyett addictus-t találunk. A 11. sorban a sirenumve helyett sirenumq’ áll, tehát a feloldott változat -que-re végződik. A 16. sor az exonerata szóval kezdődik mindkét kiadásban. A 18. sorban a furtiva helyett fortuna olvasható. A következő sorban a dein áll. A következő szó az epulas, ami helyett pugnas-t találunk a régi könyvben. Még mindig ugyanebben a sorban a bella truci egybe van szedve. A 20. sor legvégén minetur áll. A lírai rész utolsó sorában a Pierio e-jén két pont található (ë).
A 6. caput 1. mondatában a hunc helyett haec áll, majd a 2.-ban a motus helyett totus-t olvashatunk. Ezután a scholasticorum-ból kimarad a h. A 4. mondatból kimarad a quia, majd a quod helyett quo loco-t olavshatunk. Az 5. mondatban az et cursu helyett in cursu áll.
A 7. caput elé egy VII. jelölés kerül, ám a caput-ok megjelölése egyáltalán nem jellemző a műre. A 3. mondatban a quasdam helyett quosdam, és a nudas helyett nudasque áll. Még mindig ugyanitt a spatientes elé egy con előtag járul. A 4. mondatban a tarde után egy q’ található, majd a következő mondat elején az execratus exsecratus-nak van szedve. Ugyanebben a mondatban az altera helyett aliă áll.
A 8. caput-ban, a 3. mondatban a pater familiae helyett pater familiâs áll, majd a következő mondatban az anfractus helyett amfractus olvasható.
A 9. caput 2. mondatában a numquid külön szavakban áll. Ugyanitt az extersit helyett expressit-et olvashatunk. A következő mondat elején a pertturbatus perturbatus-nak van szedve. A 4. mondat elején az et helyett at található, majd az etiam helyett et-et olvashatunk. A 6. mondatban a quidem nem szerepel. A 8. mondatban de ruiná-t találunk.
A 10. caput 6. mondatában a temptemus tentemus-nak van szedve. A 8. mondatban a causae és a quotidie közé egy nos ékelődik be. A 12. mondatban a iam dudum egybe van szedve, majd az amoliri cupiebam szórendje fel van cserélve. Ugyanitt a reducerem helyett diducerem-et találunk.

A hagyomány
A 11. caput-ban nem találtam a hagyománytól eltérő variánst.
A 12. caput 2. mondatában a splendor helyett splendida olvasható, ami valószínűleg arra utal, hogy a mellette álló főnévvel (vestis, -is f) egyeztetve van. A kritikai splendor magyarázata ezek szerint az lehet, hogy a vestis S. gen.-ként szerepel (birtokos), és a splendor a birtok. Az 5. mondatban a motu helyett metu olvasható. Ugyanitt a tunicam-ot a tuniculam kicsinyítő képzős alak helyettesíti. Ez szintén nem bír jelentős értelmezésbeli különbséggel. Ugyanitt a temptavit (tentavit) helyett tenuit olvasható.
A 13. caput elején a suturae olvasat szerepel, valamint az et helyett sed található. A mondat utolsó szava venditabat. A 4. mondatban az ergo helyett igitur olvasható, tehát itt nem írásmódbeli eltérésről van szó, hanem szinonima-variációról. Az 5. mondat utolsó tagmondatában egy érdekességet lehet észrevenni: az általánosan elfogadott nollent […] venirent helyett nollet […] veniret szerepel.
A 14. caput-ban lírai betétet is olvashatunk. Ennek 3. sorában a pera helyett caena szerepel. A caena-variánsra több forrást nem találtam, így ezt egyedi esetként kell értelmezünk. A 4. sorban a vendere vera helyett verba olvasható. A vers után, a 3. mondatban szerepel a sicel, ám az utána következő quo elmarad, a lupinos össze van vonva a que-vel. A 4. mondatban a pallium főnév szerepel. Közvetlenül ezután ut található az et helyett, amit jó néhány kiadás helyesnek fogad el. Az 5. mondatban operto-t olvashatunk. A teneret-et megtartja a kiadás. A 7. mondatban a caussa forma kiegészül a nostra jelzővel, amire nem találtam magyarázatot más kiadásokban. Az ezután következő nam nem szerepel az általam elemzett kiadásban. Ezután a conciones quae részben egyezik Saumaise javításával, azonban nála cociones szerepel, tehát kimarad egy n betű. A scilicet de more szerepel a szövegben. A 8. mondatban bene-t olvashatunk. A kiadás nem a videamus variánst használja, hanem megmarad a videmus-nál.
A 15. caput 1. mondatában a iam paene olvasható. A következő tagmondatot Müller teljesen törli, míg a kiadás nem. Különbség azonban van, az, hogy a lucri facere-t egybe írja: lucrifacere. A 2. mondatban az in controversiam helyett controversia olvasható, tehát az acc. helyett abl.-t használ. Ugyanebben a mondatban a quod szintén szerepel. Az ez előtt álló quaeri a kiadásban megmaradt. A 3. mondatban az etiam helyett & szerepel, ami másutt az et rövidítéseként használatos, de itt sem okoz értelmezésbeli problémát ez az előzmény nélküli olvasat. A 8. mondat elején az et helyett ergo olvasható. Ez is párhuzamba állítható a 3. mondatban található eltéréssel.
A 16. caput-ban, az 1. mondatból kimarad a non, valamint a mondat két utolsó szava meg van cserélve: az exsonuit impulsum helyett impulsum exsonuit-ot olvashatunk. Bár erre nem találtam magyarázatot, de elképzelhető, hogy egy egyszerű typographiai hibáról van szó. A 3. mondat végén intrantem áll. A 4. mondatban az illa […] steterat tagmondat a kiadásban még megvan. Ugyanitt a sacrum helyett sacra áll, aminek nem találtam szövegkritikai nyomát. Az 5. mondatban megint szórendváltozást lehet tapasztalni, szintén a két utolsó szónál (loqui liceat helyett liceat loqui) olvasható. Mivel ilyen már ezen caput 1. mondatában is előfordult, nyugodtan kijelenthető, hogy tényleg nem variánssal van dolgunk, egyszerűen hiba történt a szöveg szedése közben.
A 17. caput 1. mondatában az adsentionem helyett assentionem-et olvashatunk. A 2. mondatban az expectavimus szóba az x és a p betű közé be lett toldva egy s. Ennek azonban nincs különösebb jelentősége, egyetlen hagyomány sem szentel ennek nagyobb figyelmet. A 3. mondatban a detumuit helyett detonuit áll. Ugyanitt superbum olvasható. Ezután következik a pallio. A constrictis a következőképpen van írva: contritis. A 4. mondat elején a mediusfidius medius fidius-ként van szedve. Ugyanebben a mondatban a commoveor con moveor-nak van írva, külön van választva az igekötő és az ige, és éppen ezért a hasonulás sincsen jelölve. A 7. mondatban a timeam helyett helyett timerem szerepel. A 8. mondatban a somnio-ból hiányzik az i, ami hibás szedés következménye is lehet, mivel egyetlen hagyomány sem tartja számon ezt az írásmódot. A 10. mondatban a tres homines helyett mystae olvasható. Érdekesség, hogy ezután még egy omnes főnév is található, amit nem jelöl egyetlen kiadás sem.
A 18. caput 3. mondatában a lenta helyett dentata áll. Ez egyedi jelenség. A lírai betétben a nectit helyett flectit szerepel, amely variánst nem tartja számon hagyomány. A vers utolsó sorában azonban a kiadás megtartja a iugulat victor formát.
A 19. caput-ban az 1. mondatban a quemquam helyett quenquam olvasható, ami lehet egy félreolvasás, vagy tudatos változtatás eredménye is. Magyarázata mindenesetre nincsen. Utána hiányzik az ulla, egyszerűen csak sine interpellatione áll, ami azonban nem jelent nehézséget az értelmezésben. A 3. mondatban a hieme helyett hyme áll, aminek nincsen előzménye. Az 5. mondatban a nos és a si közé bekerült egy quibus, a nihil lerövidült nil-re, a virilis-ből virile lett, a mondat vége a következővel egészült ki: esset, quod anxiliaretur. A 6. mondat elejéről eltűnt a sed, az et megmaradt. Az ezután következő néhány sorra jellemző az, hogy a pontok helyett csillag jelöli a sortöréseket, és néhány helyen (kissé logikátlanul) folytatólagos, összetett mondatok állnak a rövidebb, külön sorba írottak helyett.
A 20. caput 4. mondatában az admonitus helyett ammonitus hasonult alak áll. A 7. mondatban a quidem és az adulescens között az inquit olvasható.
A 21. caput 1. mondatában a satyrio nagy kezdőbetűvel szerepel, hagyománybeli magyarázat nélkül, miként a 2. mondatban a cinaedus is. Ugyanitt a gausapa helyett gausapila olvasható. A 3. mondatban a balaenaceam helyett ballenatiam áll. A 4. mondatban a duos nos-ra van cserélve, ami jelentős változás ugyan, de értelmes így is a szöveg. Az 5. mondatban a palaestritae-ben a második t helyett c áll, és így az írásmód a kiejtést követi. Ezután a complures helyett quam plures található. A legitimo helyett lecytimo olvasható. A 6. mondatban az ergo helyett igitur áll, ugyanúgy, mint feljebb.
A 22. caput 1. mondatában a larga helyett longa olvasható. Ezután a következik a labra, ami minden kiadásban így van írva. A sopitionibus-t a sopitis titonibus helyettesíti, ami azért rendkívüli eset, mert Catullus-nál egyedül a sopionibus olvasat fordul elő (xxxvii, 10.). A 2. mondatban a manebant helyett marcebant olvasható, aminek érdekes módon nincs magyarázata, annak ellenére, hogy jelentős értelmezésbeli különbséggel bír a két olvasat. A következő eltérések még szintén a 2. mondatban találhatóak, ugyanis a lagoenam helyett egy egyszerűsített alak, a lagenam szerepel. Ebben a hosszú összetett mondatban (ami a régi kiadásban két rövidebb részre van osztva) még egy érdekesség található. Mégpedig az, hogy a mű nem Nisbet kiadásának volt az előzménye, ugyanis szerepel ebben a mondatban az inter argentum, amit ő törlésre javasolt. A 3. mondatban az ancillae helyett ancillas Pl. acc. olvasható, aminek nincs szövegkritikai magyarázata, valamint a marcenti helyett marcentis áll. A mondat végén a fregit ige olvasható. Az 5. mondatban benne van az illi […] praedam szakasz. Ezután ismét egy szórendbeli eltérés található: a deprehensos se helyett se deprehensos áll, amire ezúttal sincs utalás. Ebből is látható, hogy ezekre a különbségekre egyre kevesebb figyelmet kell fordítanunk, hiszen minél többször fordul elő ugyanaz a hiba, mindig ok nélkül, annál kisebb a jelentősége. És mivel itt nem szöveghagyományozódásbeli eltérésről van szó, egyre biztosabbnak tűnik az, hogy egyszerű szedési-szórendi érdekesség ez. A 6. mondatban a tricliniarches nagy kezdőbetűvel van szedve.
A 23. caput 2. mondatának végén a kritikai kiadásbeli […] ** jelölést találjuk. A 3. mondatban a congemuit az első ige. A lírai betét 1. sorából a cito kimarad. A következő szó a convertite, amely megvan a szövegben. A vers 3. sorának 1. szavából (femoreque) lemarad a tapadószócska. A prózai részben, a 8. mondatban profleuebant olvasható.
A 24. caput-ban, a 2. mondatban a vernaculae helyett vernatae van írva. A 4. mondat elején szerepel az ut, míg a ne nem. Ugyanebben a mondatban vestram olvasható.
A 25. caput 1. mondatában a haec helyett hoc S.-t olvashatunk, amire nem találtam magyarázatot. Mivel a tagmondat így szól: “cum haec diceret”, talán nem kell nagy jelenőséget tulajdonítanunk ennek, ha a szöveget értelmezni akarjuk. Azonban a hagyománnyal kapcsolatban sincs kiemelkedő fontossága, hiszen a kritikai kiadások nem említik ezt a helyet. A 2. mondatban a devirganatur helyett devirginetur olvasható, amire szintén nem utal a kritikai kiadás. A következő szó a Pannychis, amit görög eredete ellenére is i-vel szedett a typographus. A 3. mondatban az et [...] nostram rész megtalálható a régi könyvben. A 4. mondatban olvasható a fecerunt. A 7. mondatban az inclinata helyett inquinatá-t találunk, ezen kívül a procedentibus helyett prodeuntibus-t, továbbá megvan a szövegben a hanc. A 8. mondatban a qui helyett quae szerepel.
A 26. caput 1. mondatában flammeo helyett flammeolo-t szedett a typographus, erre a variánsra azonban nem utal a kritikai kiadás. Ezután következik az incesta ingesta változata. Ezután jön a cum tum-ra való változtatása. Majd szórendcsere következik, a quoque iocantium helyett iocantium quoqueolvasható. A 4. mondatban a cohaeserant elejéről lemaradt a c, így valószínűleg nyomdahibával állunk szemben. Ezután található a spectaculo. Az obiter helyett valgiter olvasható. Szinonímákról van szó, és ezt sem jelöli a kritikai kiadás. Az 5. mondat végén látható 3 pontot egyetlen * jelöli a kiadásban. A kiadás szövegében egy érdekesség figyelhető meg: a 26. caput 6. mondatától (venerat iam) egészen a 27 caput 1. mondatának videmus senem kezdetéig egy jó néhány mondatra kiterjedő lacunát figyelhetünk meg, amit a kritikai kiadás is jelöl. Tehát a 27. caput csonkán kezdődik.
A 27. caput-ban az első eltérés a 2. mondatban olvasható: a prasina helyett sparsina áll, amit nem jelöl variánsként a kritikai kiadás. A 3. mondat legelején a nec és az amplius közé be lett toldva egy eam, azonban az amplius és a repetebat között is megmaradt. Ezek szerint a 3. mondat eleje így néz ki: “nec (kis kezdőbetűvel, mivel az előző mondat végén kettőspont van) eam amplius eam repetebat”. A 6. mondatból kimarad az ergo, magyarázat nélkül. Ezután Trimalchio nevét egy attributum praedicativum követi, amit egyetlen kritikai kiadás sem közöl: lautissimus homo. A mondat végén a subiecit helyett supposuit olvasható, amire szintén nincs magyarázat.
A 28. caput 3. mondatában a potabant helyett a bibebant szinonima áll, amit nem jeleznek a kritikai kiadások. A 4. mondatban a vehebantur-t a sokkal unalmasabbnak ható ferebantur helyettesíti, magyarázat nélkül. Az 5. mondatban a symphoniacus S. nom. Pl. abl. esetű melléknévre van cserélve (symphoniacis), és így egyeztetve van a mellette álló főnévvel (tibiis), tehát egy jelzős abl. instrumenti-t alkot a kritikai kiadásban álló főnév (az alany) és a jelző nélkül álló abl. instrumenti (tibiis).
A 29. caputban a 4. mondatból a cum kimarad. Majd a Romam helyére a tenia [!] van behelyettesítve. A 6. mondatban mento olvasható. A 7. mondatban két, egymással összefüggő eltérés is van. Az egyszerűség kedvéért idézem a kritikai és a régi kiadásban szereplő tagmondatot: “Praesto erat Fortuna cornu abundanti copisa”. A 10. mondatban medio helyett media olvasható, magyarázat nélkül. A 12. mondatban a perveneramus-ból hiányzik az igekötő, és a 13. mondatban az unam helyett imam-ot olvashatunk, amit megint nem jelöl a kritikai kiadás. Ami a typographiát illeti, a következők kapitálissal vannak szedve: “C. POMPEIO TRIMALCHIONI. VI VIRO AUGUSTALI. CINNAMUS. DISPENSATOR”. A 14. mondatban az et és a lucerna között egy etiam olvasható. Ugyanitt ismét kapitálisok következnek: “III. ET PRIDIE KAL.(endas) IAN.(uarias) C. NOSTER FORAS CENAT”, majd a lunae nagy L-lel kezdőik. A 17. mondatból kimarad a pariter, de megmarad a dextros. Ugyanitt az ad helyett ante praepositio áll, ami nem okoz értelmezésbeli zavart. A vestimenta és a dispensatoris közé beékelődik a sibi, a decem sesetertiorum-ot X. H. S.-sel jelöli a régi könyv. A 18. mondatban megvan dextros. Az atrio-val kapcsolatban több nézet ütközik, érdekes módon kiadásunk egyiket sem használja, hanem a praetorio-t. A 20. mondatban a cubitoria helyett accubitoria olvasható, amire nem utal a kritikai kiadás, valamint a szórendben is változás figyelhető meg: a kritikai cliens quidam donaverat-ot a donaverat cliens quidam váltja fel.
A 31. caput-ban, az 1. mondatban egy nyomdahibát figyelhetünk meg: a servus szó a következőképpen néz ki: servu9. Ugyanebben a mondatban a stupentibus spississima basia-ban ez a változás: stipentib spssissima basiaus, tehát a rag egy részét egy másik szónak adja át a ragozott szó. Ilyen jelenséggel még nem találkoztam, ezért figyelemre méltó. A kritikai kiadás szintén nem foglalkozik ezzel, úgyhogy itt szedési hibára gyanakodhatunk. A 7. mondatban a pantomimi chorum-nak egy egyszerűsített alakja következik, ami egyúttal sokkal fantáziátlanabb is: pantomimorum, majd a patris familiae-t egybe szedte a typographus: patrisfamiliae. A 8. mondatban a tamen helyett tam áll, amire szintén nincsen magyarázat. Ugyanebben a mondatban a lauta helyett laudata található. Ez ugyan szembeötlő különbség a két kiadás között, de a kritikai mégsem jelöli. A 12. mondatban a super praepositio helyett suprā-t használ a kiadás, ami nem jelentős eltérés, legalábbis értelmileg. A kritikai kiadás ezt sem jelöli. Ezután megint szórendcsere áll: az argenteam ferventia cserélődik fel ferventia argenteam-ra. A következő tagmondat craticulam-ját nem törölte a régi kiadás.
A 32. caput 1. mondtában minutissima áll. A 2. mondatában a coccineo-ból kimarad az e, az utána következő excluserat első tagja in-re változik. A 3. mondatban az anulum két n-nel van szedve, de ez se jelentős eltérés. A 4. mondatban a has tantum egybe van írva: hastantum, ami szintén nyomdahiba, mivel előzményét nem találtam. A caput utolsó szava a kritikai conexo. Ez áll a régi kiadásban is.
A 33. caput-ban, az 1. mondatban az absens helyett az absentinus alak olvasható. Kimarad továbbá a diutius, a morae, és a vobis. Ennek a szövegrésznek különböző változatai vannak az egyes kiadásokban, helyhiány miatt azonban nem közlöm ezeket. A lényeg az, hogy a régi kiadásban leírt változatnak nincs se előzménye, se következménye. A 3. mondatban a terebinthina szóból hiányzik a h. A 4. mondatban az ac helyett aut szerepel. Az 5. mondatban az omnium felső indexben egy csillaggal van megjelölve, majd a textorum helyett testorum áll, ami jelentős különbség, ám magyarázat nincs rá. Még ugyanebből a mondatból hiányzik a dicta, a quo helyett qua olvasható. A 7. mondatban a Trimalchio vultum szókapcsolat fordított szórendben szerepel. A 8. mondatban a concepti helyett concepta olvasható, mivel az előző mondatban is qua (femininum) a vonatkozó névmás. Ugyanitt a temptemus tenptemus-nak van írva, aminek nincs különösebb jelentősége. A caput utolsó szava a circumdatam. Ezt a régi kiadásban a piperatam helyettesíti, ami hatalmas különbség, de magyarázata nincs.
A 34. caput 1. mondatában a sumere helyett sumeret áll, aminek az az oka, hogy az alany Trimalchio, valamint a vellet igétől (ami után infinitivus kívánkozna) egy vesszővel van elválasztva a mulsum sumeret, tehát külön értelmezendő. A 2. mondatban a paropsidem parapsidem-nek van szedve. A 3. mondatban az insecutus meg van toldva egy q’-al, valamint a lecticarius-nak nem előzménye Dousa későbbi ajánlása. Ugyanennek a mondatnak a végén az ige verrere, nem everrere. Ezután a subinde […] porrexit szakasz lacunát képez. Az 5. mondatban az aequum szó nagy E-vel kezdődik, a iussi végén találunk egy t-t, ez után a szó után és a suam közé beékelődik a senex, amit nem találtam így máshol. A mondat végén az assignari felső indexében egy csillag látható. A 6. mondat 1. szava az obiter, ehelyett obit ei olvasható. Ezután kimarad az et, majd a putidissimi helyett prae aedissimi-t találunk. Még ugyanebben a mondatban a frequentia sua felcserélt szórenddel olvasható. A 7. mondatban a FALERNUM. OPIMIANUM ANNORUM. CENTUM ilyen formában áll. A 8. mondatban egy lacuna található a vinum […] faciamus között. A vinum vita est helyett verum est vinum áll. A 12. mondatban a nobis et accuratissime helyett accuratissimus nobis áll, valamint az aptatam helyett apta, és a luxatae helyett locatae olvasható. A verses betétben a hosszú eheu helyett a két röviebb heu heu található.
A 35. caput 1. szava a régi kiadásban a laudationem. Ugyanitt az est insecutum helyett insecutum est áll, majd ugyanilyen szórendcsere figyelhető meg a 2. mondatban: a rotundum enim repositorum helyett repositorum enim rotondum olvasható. Ugyaitt a quae helyett que tapadószócska szerepel, egybeírva a super-rel. Az arietem nagy kezdőbetűvel olvasható, csakúgy, mint a taurum, a geminos, a cancrum, a leonem, a virginem, a libram, a scorpionem, a sagottarium, a capricornum, az aquarium, és a pisces. A rienes helyett rines-t találunk, a steriliculam helyett sterilculam-ot. A scriblita striblita-ként szerepel, a scorpionem helyett scorpionum olvasható, a piscium marinum szókapcsolat egyáltalán nem található meg. Az oculatam helyett odopetam áll. A következő szó a super, ezt a supra helyettesíti, minden magyarázat nélkül, bár nincs értelembeli különbség a két forma között. A 3. mondatban a caespes helyett egy egyszerűsített alakot, cespest-t találunk. Ezután folytatólagosan következik a következő mondat, amiben a Laserpiciario kis kezdőbetűvel található, kimarad a mimo, valamint az extorsit helyett extorquet olvasható.
A 36. caput 2. mondatában olvasható a sclilicet […] ferculo szakasz. A 3. mondatból kimarad a tamquam. Ugyanitt az euripo nagybetűvel kezdődik. A 4. mondatban az inceptum helyett coeptum-ot olvashatunk, majd a hasonult aggredumur helyett hasonulatlan adgredimur-t találunk. A 6. mondatban a gesticulatus ita szórend megcserélődik, és az essedarium helyett Darium-ot olvashatunk. A 7. mondatból hiányzik a 2. carpe. A 9. mondatban a vides illum inquit szerkezet szórendje a következő: vides inquit illum.
A 37. caput 1. mondatában az accessere helyett arcesseré-t találunk, majd a magyaros illa mulier helyett a latinos mulier illa szerkezetet olvashatjuk. A 3. mondatból hiányzik az egyik modo, majd a következőben a genus nagybetűvel kezdődik, és az illius helyett eius áll. Az 5. mondatban a topanta helyett tapantá-t olvashatunk. Ezután a következő szöveget láthatjuk:

Cenam Trimalchionis, si potes, ingredere, & porcum sic gravidari posse miraberis,
nisi forte admirationem multiplex, ignota, & inaudita luxuria tollat.

Ezután egy nagy lacuna következik, és a textus az 55. caputtal folytatódik: az 1. mondatból kimarad a nos, majd az et quam […]  essent és az ita […] epigrammate szakasz, a verssel együtt. Ezután a coepit poetarum szórendje megfordul, és a putas helyett putes-t olvashatunk. A Publilium helyett Publium áll a szövegben. Ezután következik a lírai rész: ennek 2. sorában pascitur-t olvashatunk. A 3. sorban Babylonico-t találunk. A 4. sorban a gallus nagy kezdőbetűs, majd az 5. sorban a grata Scaliger szerint Graia. A 7. sorban mindkét kiadásban hiemis-t találunk. A 8. sorban a caccabo egy c-vel áll, és a modo helyett tuo szerepel. A 9. sorban a margaritam caram helyett margarita cara olvasható, majd a bacam Indicam helyett baca Indica szerepel. Ez nem egyezik más olvasatokkal. A 10. sorban az ornata helyett onerata áll. A 12. sorban a zmaragdum s-sel indul, és a 14. sorbeli scintillet helyett scintillent olvasható. Itt az e-ből est lesz, és a carbunculis helyett carbunculos-t olvashatunk.

A második nagyobb összefüggő szakasz
A 79. caput 2. mondatának a végén a kritikai obfutura helyett obscurá-t találunk. A következő mondatban scrupos-t olvashatunk mindkét helyen. A következő mondatban megvan a pridie (cum luce). A prudens egyszer fordul elő mindkét kiadásban. Még ebben a mondatban a notaveret helyett notaverat, a lineamenta helyett liniamenta áll. A 7. mondatban a X vehiculis változatot találjuk, ami talán nem romlott szöveghely. Közvetlenül a lírai rész előtt az intro helyett festram áll. A lírai rész az utolsó sorában a mortales helyett mortalis található. A prózai szakasz 10. mondatában a remississem helyett amississem olvasható, majd a 12. mondatban a dein helyett demum található.
A 80. caput 3. mondatában a gladio contemptus helyett gladio contentus áll, majd a 4. mondatban a proeliandum helyett praeliandum áll. A 9. mondatban olvasható a salva. A 10. mondatból hiányzik a qui. A 11. mondatban nem olvasható az et, és a sic ut egybe van szedve. Ezután szerepel a sine gladio, és a damnatus helyett damnatas áll, ami így nem a masculinum mihi-vel, hanem a femininum manus-szal van egyeztetve. A lírai betét 1. sorában a kritikai sic helyett si olvasható, majd a 4. sorban a cecidit helyett cedit. Eztuán nincs a lírai betét versszakokra tagolva, majd az utolsó sorban a dum simulata helyett dissimulatá-t olvashatunk.
A 81. caput 4. mondatában az effugi helyett aufugi-t találunk, és a tot is hiányzik a régi szövegből. A régi könyvben az ut inter audaciae szókapcsolat áll. A 6. mondatban a venierunt ige a következőképpen szedett: venerũt, tehát kimarad az i. A 7. mondat (quid ille[…]) és a 8. (qui tanquam [sic!] - a kritikai kiadásban ez tamquam) közé egy o Dii felkiáltás ékelődik be. Ugyanitt a die nincs benne a textusban, majd a pro praepositio meg van toldva egy h-val (proh). A 9. mondatban obligati-t olvashatunk.
A 82. caput 3. mondatában a dum helyett cum-ot, a nihil helyett nil-t, a centuria helyett centuriae-t olvashatunk. A 6. mondatban a laxata helyett lassata áll. A lírai rész után, még mielőtt elkezdődne a non multum […] kezdetű mondat, az alábbi szöveget olvashatjuk a régi könyvben:

Nequaquam recte faciet, qui cito credit.
Nemo coelum [sic!] putat, nemo iusiurandum fervat, nemo Iovem pluris fa
cit: omnes bona sua computant.
Quod hodie non est, cras erit: sic ita traditur. Quod non exspectas [sic!] ex transverso fit, & super nos Fortuma negotium
curat. Apes ideo pungunt, quia ubicumq’ [sic!] dulce est, ibi & acidum invenies. ** Semper hac in re qui vincitur, vincit.
*
Nemo nostrum non peccat; homines sumus, non Dii [sic!]

A 83. caput 3. mondatában megvan az a Graeci, amit törölni is lehet a szövegből, majd a μονόκημον monochromon-nak van szedve. A 4. mondat elején a tanti helytt tanta áll, majd a következő mondatban a caelo helyett coelo van szedve. Ezután következik a sublimis, ami mindkét kiadásban ugyanaz. Itt olvasható az Idaeum, ami helyett a régi könyvben Deum áll. A mondat végén a Naida két d-vel szedett. A 7. mondatban megvan az etiam pictorum szakasz, majd a következő mondatban a diligeret sed helyett eligeret et-et találunk. A 9. mondat elején a Hylan m-re végződik. A 10. mondatban et nincs meg a szövegben, de a szintén törölt fabulae quoq’ [sic!] igen. Itt a habuerunt szó a quoq’ [sic!] és a sine közé kerül. A 12. mondatban megvan az ex. Ugyanitt az immeritos helyett imperitos-t olvashatunk. A 16. mondatban az unquam umquam-nak van nyomtatva. A lírai részben, az 1. sorban a faenore helyett foenore áll, majd a pruinisos elejéről lemarad a p.
A 84. caput 1. mondatában a dubie helyett dubio áll, majd mindkét kiadásban insisteré-t találunk. Ugyanitt a quis […] diversa rész kimarad, majd a következő mondatban az extruere exstrueré-nek van szedve. A mondat végén a tenet helyett tenent áll. A 3. mondat elején az inescant helyett iactantur-t találunk.
A 85. caput-ban, az 1. mondatban a quaestore nagybetűvel kezdődik. Itt a patri familiae egybe van nyomtatva, majd a mondat végén az amator szót olvashatjuk. A 3. mondatban az obsceno obscoeno-nak van szedve, majd a kritikai kiadásbeli nolui helyett a régi könyvben dolui áll. Az 5. mondatban az artaverat helyett arctaverat-ot olvashatunk. A 7. mondatban a coepit caepit-nek van nyomtatva. A 9. mondatban az expectanti exspectanti-nak van szedve.
A 86. caput 1. mondatának végén találjuk a patienti-t. A 2. mondat végén az obdormissem igét találjuk. Az 5. mondatban a consurrexi után nem találjuk az accesiqué-t, de ennek sincs előzménye a régi könyvben. Itt a dormienti is megvan a szövegben. A 8. mondatban található expectare exspectaré-nak van szedve.
A 87. caput 2. mondatában a casus nos szórendje fel van cserélve, majd a satis fieri egybe van szedve.
A 88. caput 3. mondatában az itaque és a herbarum közé a hercules [sic!] ékelődik be. A 4. mondatban a sucos két c-vel áll. A következő mondatban megvan a quidem, majd ugyanitt az elleboro helleboró-nak van szedve. A 6. mondatban az animas hominum szórendje megfordul. A 10. mondatban a kritikai cultissima helyett consultissima áll, ami a legtöbb kódex variánsa. A 11. mondatban az unquam umquam-nak van szedve, majd a következőben az attigisset helyett invenisset-et találunk. Még itt megtalálható a textusban a Capitolii, majd a sestertium helyett H-S. jelölést találunk. A 14. mondatban a senatus nagy kezdőbetűs, majd a mondatvégi ige, a kritikai exornat helyett exorat-ot olvashatunk. A 15. mondat eleji noli helyett nolito-t találunk, majd a Phidiasque helyett Phidiasve áll.
A 89. caput 1. mondatában a te totum in szakasz szórendje megváltozik: a régi könyvben totum te in-t találunk. A lírai betét 1. sorában a decima helyett az archaikusabb decuma áll. A 4. sorban caesit-et találunk mindkét kiadásban. A 6. sorban figurabunt-ot olvashatunk, ami helyett figurarent áll. A következő sorban az antrum helyett castrum áll, majd a 10. sorban a szórend megváltozik: a Danai recessus in helyett recessus Danai in áll, majd a régi könyvből hiányzik a suo. A 13. sorban a furta helyett fata áll, majd a következő sorban a mens semper helyett mendacium olvasható. A 16. sorban a properant helyett properant-ot találunk. A 18. sorban a namque helyett iamque áll, majd a 24. sorban a pertemptat pertentat-nak van szedve. A 28. sorban mindkét kiadásban ducebat-ot olvashatunk. A 30. sorban a replevit helyett repellit olvasható, majd a következő sorban tranquillo minor-t találunk, de ez a szó két sorral lejjebb szerepelni fog, így talán a tranquillo omine vagy Iove változat is helyes. A 38. sor elején a dat helyett dant áll, majd a 39. sorban fulmineum-ot találunk. A 40. sorban a fremunt helyett tremunt áll. A 46. sorban a pietas helyett pias olvasható. Az 58. sorban a temptant ismét tentant-nak van szedve, majd a veluti helyett ceu ubi áll. A következő sorban a nodo helyett duro áll. Ennek a sornak a végén a iugi helyett iugo olvasható.
A 90. caput 3. mondatában a vocaret helyett vocarent-et olvashatunk. A 8. mondatban a primus helyett primum-ot olvashatunk. A 9. mondatban a recitarem helyett recitem áll, majd hac-ot olvashatunk. A 10. mondatban megvan az et, majd az ab hoc cibo kifejezés is.
A 91. caputban, a 4. mondatban a solatium solacium-nak van szedve. Ebből a mondatból hiányzik a nam […] recitabat szakasz. A 14. mondatban a detuli helyett csak tuli áll. A 15. mondatban a kritikai kiadásban és a régi könyvben is olvasható a paenitentiam emendas szókapcsolat, valamint ebből a mondatból hiányzik a me.
A 92. caput legelején az et iam helyett eham olvasható, majd a 3. mondat elején a deinde helyett demum áll. A 7. mondatban megvan a tanquam [sic!] de theatro szakasz. A 12. mondatban mindkét kiadásban aiebant-ot olvashatunk. A 13. mondatban az offici[ali dol]oso helyett officioso áll A 14. mondatban az expedit helyett impedit-et olvashatunk, majd a következő mondatban a mei helyett nostri áll.
A 93. caput 1. prózai mondatában az errori helyett errore áll, majd az intentus helyett lentus-t találhatunk, Müller az error lentus-t olvasott - így ez megegyezik a régi könyv variánsával. A vers 2. sorában Afrae-t találunk. A 4. sorban az enotata helyett enovata áll. A 6. sorban a scaurus nagy s-sel szerepel, majd mindkét szövegben az arata található. A következő sorban a si quid egybe van szedve. A lírai részben, a 7. mondatban az ex is helyett ex his-t találunk. A 9. mondatban a conviciarer helyett convitiarer-t olvashatunk.
A 94. caput 2. mondatában a mixturam helyett misturam áll, majd a 8. mondatban a régi könyvben a Gitona pontos i-s. A 13. mondatban az adduxit helyett obduxit-et találunk. A 14. mondatban az ego helyett ergo áll, a következőből hiányzik az a lecti. Ezután a stantis végéről hiányzik az s, majd a vinxeram helyett iunxeram-ot találunk. Mindkét kiadásban condebam található. Még ebben mondatban a revocat helyett revocavit-et olvashatunk. A 18. mondatban a per praecipita helyett praecipitá-t találunk. A 23. mondatban megtaláljuk a tonsoris-t, majd a caput utolsó mondatában a mimicam mortem szórendje fecserélődik.
A 95. caput 1. mondatában a volutationem iacentium szórendje megfordul. A 7. mondatban liberum-ot olvashatunk. Ugyanebben a mondatban a proripuit helyett eripuit-ot találunk, majd a mondat végi ige vindicat helyett vendicat. A 11. mondatban a proelantis helyett praeliantis-t szedett a typographus, majd a 12. mondatban a praecincta linteo szórendje fordul meg.
A 96. caput-ban, az 1. mondatban az ostioli helyett ostii látható, és a kritikai rupta helyett dirupta áll a textusban. A 2. mondatból kimarad az esse, de a 3. mondatban olvasható az acutoque. A 4. mondatban a quidem flens szórendje megfordul, és az 5. mondatban az iniuriaque helyett iniuriamque olvasható. Ugyanitt az Eumolpi helyett Eumolpo áll, és a velut […] replebam szakasz kimarad, valamint a rixam helyett noxam-ot találunk.
A 97. caput 1. mondatában a kritikai kiadásban a sane után egy [non] áll, de ennek a régi kiadásban nincs nyoma. A 4. mondatban olvasható az a quibus […] ferebat szakasz, a sic ut egybe van szedve, valamint megvan az ut olim Ulixes pro ariete adhaesisset, extentus infra grabatum szakasz. Ezután olvasható a szövegben az imperium. A 7. mondatban az inserta helyett infertans áll, majd a secure helyett securus-t olvashatunk. Ugyanitt firmitatem-et olvashatunk mindkét kiadásban. A 12. mondatban a nec után egyes kiadásokban insontis-t olvashatunk, de ez nem található meg a régi könyvben. Ugyanitt a quem után Ernout egy etiam-ot akart betoldani, de ennek sincs nyoma. Még ugyanebben a mondatban habuit-et olvashatunk.
A 98. caput 1. mondatában mindkét kiadásban reducto-t olvashatunk. Ugyanebben a mondatban a scimiphes scymiphes-nek van szedve. A 3. mondatban a proditione helyett propositione olvasható. A következő mondatban a perditum helyett proditum áll. A 8. mondatban olvasható a conversus. A 15. mondatban a vel helyett utinam áll, majd a hibernum y-nal van nyomtatva.
A 99. caput 4. mondatában a delevet helyett deleret-et olvashatunk, majd az 5. mondatban az ubi és az aratro közé egy ea kerül. A következő mondatban megvan az in pectoribus […] considit szakasz, majd a 9. mondatban propudium-ot találunk. A 11. mondatban a Gitone i-s, és az in iter helyett in altum-ot találunk a szövegben.
A 100. caput 4. mondatában megvan az innumerabilibus comitata sideribus szakasz. A 10. mondatban az unus helyett vietus/vetus áll, majd a prodet helyett perdet-et olvashatunk. A következő mondat legelején álló haec-ből hoc lesz. A 13. mondat elején az et helyett at áll, majd a következő mondatbeli lacerata helyett laucinatá-t találunk. Ugyanitt az exciperem helyett exciperet-et olvashatunk. A 16. mondatban a circumactus helyett circumamictus áll, majd a tremulibundisque helyett tremulisq’ olvasható itt. Ugyanebben a mondatban a laciniam és az & közé beékelődik egy auxi. A 17. mondatban a supra helyett super áll, de az utána álló constratum-ot is törölni kívánta Fraenkel. A 18. mondatban az exulem-et is olvashatjuk a szövegben.
A 101. caput 1. mondatában szórendcsere figyelhető meg: a spectaculum sui helyett sui spectaculum áll. A 2. mondatban a pectus meum van felcserélt szórenddel szedve. A 3. mondatban a morientium és az et közé beékelődik az id est, amire nincs szöveghagyományozódásbeli magyarázat. Ugyanitt kimarad a non. Az 5. mondatban a nobiscum helyett nobis alak szerepel. A mondat végén conducit helyett conduxit áll. A 7. mondatban megvan a Cyclops […] et szakasz. A 9. mondat kezdeténél, a confusus-nál a régi könyvben a 30. oldal után a 37. oldal következik, ám a szöveg sorrendjében nem mutatkozik eltérés - tehát egyszerűen helytelenül szedte a typographus az oldalszámokat. Ugyanitt a promere helyett proponere áll, majd a következő mondatban a patimur helyett ponimus-t olvashatunk, ami igen nagy eltérés. A 12. mondatban az et és a vultus közé ékelődik be az a lacrymis [sic!], ami a tagmondat végén, az obumbrare előtt állna. Ugyanitt szerepel az gubernator. A 13. mondatból hiányzik a nec. Ugyanitt az archaikus hangzású portubus helyett portibus olvasható, majd a curvatis helyett gravatim-ot találunk. A mondat végén a veri simile egybe van írva. A 15 mondat végén az accersere helyett accedere áll. A 18. mondatban a manum helyett damnum áll, majd a következő mondatban a se ipsos van egybe szedve.
A 102. caput 4. mondatának végén megvan a casus. Az 5. mondatban az inquit consilium Eumolpus (a kritikai Eumolpos helyett) szakaszban a szórend megváltozik: az inquit kerül a szókapcsolat közepére. A 8. mondatból hiányzik az ei. Ugyanitt a nihil helyett vel áll, és szerepel utána a dormienti is. A delabendum helyett dilabendum áll, majd a quorum […] tenet szakasz olvasható. A 9. mondatban a custodem megvan a szövegben. A 12. mondatban a quidem-et is olvashatjuk. Ugyanitt a ne helyett nec áll. A 13. mondatban a numquid helyett nunquid szerepel. A pro sarcinis olvasatunkban szerepel. A 18. mondatban a mea helyett mihi olvasható. A 22. mondat utolsó szava, a vincla után sortörés nélkül kezdődik a következő mondat az adhuc-kal. A 26. mondatban a sine helyett in olvasható, amire ugyan nincs magyarázat, de érthető ez a szövegvariáns. A 27. mondat elején a quidni helyett Quintu áll. Ugyanitt az etiam helyett et található, majd az oporteat helyett oportet olvasható. Ugyanebben a mondatban van egy érdekes hely, az egész szöveghagyományban ez a forma terjedt el: pervertere et non multa una oprtet consentiant et non natione mendacione constet - ez megegyezik a mi szövegünkkel. A lábjegyzet magyarázatát figyelemmel kísérve láthatjuk, hogy az egész szakaszra vannak magyarázatok, arra az eltérésre azonban, ami kiadásunkban szerepel, nincs egyetlen utalás sem. A 28. mondatban megvan a quod […] infigitur szakasz. Ugyanitt a numquid nunquid-ként áll, miként a következő mondatokban is. A caput utolsó mondatában az amenti helyett a dementi szinoníma olvasható.
A 103. caput-ban a 2. mondatban a Mercenarius [sic!] és a meus közé beékelődik egy inquit. A 3. mondatban a puniti helyett punch [sic!] áll. Az 5. (non est […]) mondat sortörés nélkül folytatódik. Itt olvashatjuk a cum superciliis szókapcsolatot. A 8. mondat elején áll a nos, majd a régi kiadásban szereplő ordinem-et a kritikai kiadás romlottnak tekinti, és a turbinem változatot valószínűsíti. A compositi helyett composito-t olvashatunk, amire nem találtam magyarázatot.
A 104. caput 1. mondatában a quod helyett quem áll. A 2. mondatban a Baiis helyett Baistor, az in tetrastylo helyett asylo áll. A nave helyett navi olvasható. A 3. mondatban az esse hominem szórendje megfordul. A mondat végén következik a Somnia […] kezdetű vers, amit a kritikai kiadás nem jelöl. A 4. mondatban az expiaret helyett expiavit-ot találunk. Az 5. mondatban Hesus nomine-t olvashatunk. Ugyanitt megtalálható a qui. Kiadásunkban szerepel az ad lunam szókapcsolat.
A 105. caput 4. mondatában az in helyett non áll. Ugyanitt megvan a nocentes. Még mindig ebben a mondatban az adumbratae-t olvashatunk. A kiadásban totae-t találunk. A mondat végén az acciderent helyett accederent áll. A 6. mondat utolsó szava, az olent után folytatólagosan következik a 7. mondat (Itaque […]). A 9. mondatban a szentenciaszerű-végződésű vōcĕ rĕplērĕ szókapcsolat olvasható. A 10. mondatban az era helyett ergo olvasható. Ugyanitt az etiam helyett quoq’ szerepel. A 13. mondatban a deflexis liminibus-t olvashatjuk, majd az admovit helyett a rövidebb movit áll. A következő mondatban megvan az originis, majd az imprudentissimus, és a pudentissimus helyett prudentissimus-t olvasunk. Ezután a confusis […] lineamentis rész szerepel, ami kiadásunkban megvan. Ennél azonban fontosabb az, hogy az orisque helyett kiadásunkban indiciorumque áll. A 15. mondatban a decepta supplicio szókapcsolatot olvashatjuk. Ugyanitt a submissus hasonulva, summissus-ként fordul elő, majd az utolsó mondatban fugitivos szerepel.
A 106. caput-ban, a 2. mondatban megtalálható a frontis. A következő mondatban az inimici helyett mimicis áll. Ezután az -us végződésnek egy sajátos formáját találjuk, mégpedig az artibus szóban: a typographus arti9-et szedett. A 6. mondatban a possit helyett ez a szó következik: prōƒit. Ezután a kiadásunkban is szereplő pudoris dignitas szókapcsolat olvasható.
A 107. caput legelején az ut puto helyett utpote áll, majd a legatum hiányzik a szövegből. A 3. mondat végén a destinarunt helyett destinant áll. A 8. mondat elején a servilia helyett servitia áll. A 9. mondatban a kritikai supplicii helyett supplicis áll. A 12. mondat szerkezete megegyezik Buecheler olvasatával: ő a te helyett a-t javasol. A 16. mondatban a meruere ellenére is meruerunt-ot találunk. A 17. mondatban Eumolpos neve Eumolpus-ként szerepel, majd ugyanitt hoc […] venisse tagmondatot megtaláljuk, azonban a videntur in navem helyett in navem videntur-ként. A 25. mondatban benne van a sola, majd a salamandra vagy kezdőbetűs, miként a következő mondatban a pharmace is.
A 108. caput 1. mondatában, a Buecheler által jelölt lacuná-t nem definiálja kiadásunk. A 2. mondatban szerepel a scilicet. A 3. mondatban az etiam helyett & áll, majd a következő mondatban [ei] interpellanti helyett szimplán interpellanti áll. A 8. mondatban megvan az a tonsor. A 9. mondatban a nihilo minus egybe van írva, majd a következő mondatban a sine morte helyett semimortui áll. Közvetlenül ezután a labuntur helyett a labunt szerepel, majd a veluti ex proelio szakaszt is olvashatjuk. A 14. mondatban a tralaticium helyett stlatarium áll, majd az indutias inducias-nak van szedve. A következő mondatban megfordul a szórend: a latinosabb és megszokottabb more patrio helyett az érdekesebben hangzó patrio more olvasható. Ugyanitt a praetendit praepositio-ja pro. Ezután következik egy 8 soros lírai betét, amelynek 2. sorának végén a heros helyett hostis áll. Az 5. sorban az ei helyett & olvasható, majd az utolsó sorban az imponite helyett immittite áll.
A 109. caput-ban a turbato clamore mulier helyett turbata clamore mulier áll, amely variáns nyelvtani szempontból nagyszerűen megmagyarázható. Ugyanitt a quis helyett queis olvasható. A quereris helyett queraris áll, az ut helyett et. Még mindig ugyanitt olvasható a si quaesieris, de a ducenos helyett ducentos olvasható. Az 5. mondatban a hilaritatem acc. helyett a hilaritate abl. áll, majd a concilium-ot olvashatjuk. A 6. mondat végén nem az az eltérés, amire a kritikai kiadás felhívja a figyelmünket: a mi kiadásunkban is a quaerebat szerepel, de az előtte álló szó, az exultantes helyett szerepel az exultans. A 7. mondatban az antemnam helyet antennam lett szedve. A 9. mondat kezdeténél nincsen sortörés. Néhány sor próza után következik egy vers, aminek első sorában solum áll. A 2. sorában a hiemps helyett a más írásmódú hyems áll. A 4. sorban ridet-et olvashatunk. Ezután következik az adusta. A rapis után folytatólagosan következik, ám új sorban az infelix-szel a líra. Ezután következik egy verses betét, amivel kapcsolatban több nézet ütközik. Kiadásunkat ezek a változások azonban nem érintik. A versnek a hátulról számított 4. sorában az imber ellenére is az unda variáns szerepel.
A 110. caput-ban a corymbioque i-vel van szedve, aposztróf nélkül, mint később, az 5. mondatban is. Az 5. mondatban az evocatumque helyett sevocatumque-t találunk. Ugyanitt a flavum helyett az érdekesebb flavicomum-ot olvashatjuk. Ezután folytatólagosan következik a 6. mondat.
A 111. caput elején a hypogaeo hypogoeo-nak van szedve, majd a Graeco more szókapcsolatot olvashatjuk. A szórendben változás figyelhető meg: a comploratque singularis exempli femina ab omnibus helyett a complorataq’ ab omnibus singularis ex (ez is változás) exempli femina áll. A 4. mondatban a commodabat helyett commendabat-ot találunk, majd a quotienscunque helyett az egyszerűbb quotiens szerepel. Az 5. mondatban az illam casulam közé beékelődik egy eandem, majd a következő mondatban a corpus helyett a corpora olvasható. Ezután az et-et találjuk meg. A 8. mondatból kimarad az id, és a cenulam ae-vel van szedve. Még mindig ebben a mondatban az esse exitum szórendje fel van cserélve, és szerepel a sed is. A 9. mondatban szerepel a helytelennek tartott ignota és a percussa. Érdekesség, hogy az itt olvasható ruptosque helyett raptosque áll, és a szövegünkben is előforduló corpus pectus-ra lett javítva. A 10. mondatban a tempavit n-nel van szedve, és a certum habeo helyett certe ab eo áll. A 11. mondatban -sortörés után- a sentire helyett curare áll, majd újabb sortörés után a vis tu reviviscere után a reluctantibus fatis exstinctum, a kritikai kiadásban nem jelölt szókapcsolat következik. A 14. mondatban a commonere helyett ammonere-t olvashatunk. Ezután az aut […] aut tagmondatot találjuk meg.
A 112. caput legelején szórendcserét figyelhetünk meg: a plerumque soleat temptare helyett a tenptare [sic!] plerumque soleat-ot olvashatunk. Hasonló a helyzet a 2. mondatban is: itt a vellet vivere helyett áll a vivere vellet, majd az isdem másik formájára, az iisdem-re figyelhetünk fel. A kétsoros lírai rész dőlt betűvel van szedve a régi kiadásban, és lábjegyzetből kiderül, hogy a 2. sora Vergilius-tól származik. A 7. mondatban a quidem és a partem közé bekerül az a mulier, ami néhány szóval később szerepel, és nincs benne a szövegben az in. Ezután a corporis-t olvashatjuk. A 8. mondatban a quisquis helyett quisques-t találunk, majd a putaret helyett putasset áll. A 10. mondatban az unius cruciarii szórendje megfordul, majd a 12. mondatban az ergo helyett modo szerepel. Ezután hiányzik az unum. A 15. mondatban az ex arca szókapcsolat a későbbi tolli […] atque közé kerül, és a mondat végén az affigi helyett a hasonulatlan adfigi olvasható.
A 113. caput 1. mondatából hiányzik az et, majd Giton nevének ilyetén formájával találkozunk. Az 2. mondat végi cruci után nincsen sortörés. A 3. mondatban a Hedyle helyett moechile áll. A 4. mondatban az occupaverat kiegészül a prae praepositióval. Az 5. mondatban spoliatum-ot látunk, ami talán spoliati is lehetne. A 9. mondatban a coeuntis cöeuntis-nak van írva. A 10. mondatban a régi kiadásban is szerepel a paratae. Ugyanitt a paene egyszerűen pene. A következő szakaszra, ami eltart a 114. caputig, jellemző az, ahogy minden mondat új sorba van szedve, és a mondatok végén a következő jelölések vannak: a submovit után **; az obsequium után **; a régi kiadásbeli spuitam (a kritikai spintriam) után ***; a vidicaret után *; a conceptissimis után *. A 11. mondatban a temptabat ismét n-nel áll, a következő mondatban a scortum helyett sportam található. Az előzővel sortörés nélkül szedett 13. mondatban a kritikai spintriam helyett spuitam olvasható a régi könyvben. A 14. mondatban pudebat az első ige mindkét kiadásban.
A 114. caput 3. mondatában certos áll. A 4. mondatban szerepel a Siciliam. Megvan a kiadásunkban huc illuc a convertebat után, és a modo v[iol]ent[er nŏt]us felabat nincs benne a régi kiadásban. A modo [a] Sicilia ventus [Africus] flabat, saepissime [in oram] Italici a kikövetkeztetett formula - ám a kiadásban nem ez szerepel. Ezután az Aquilo nagy kezdőbetűs, majd ratem-et olvashatunk. Az 5. mondatban a hercules nagybetűvel kezdődik, majd a maris ira infesta helyett maris aestus-t olvasunk, de ez nem egyezik meg az összes többi olvasattal. Így aztán ismét egyedi variánssal állunk szemben. Ugyanitt az et helyett id est áll. A soles után sortörés nélkül kezdődik a 7. mondat. A 8. mondatban a iam következik. Ugyanebben a mondatban az abduxere felső indexben *-gal van ellátva, valamint folytatólagosan következik a 9. mondat. A következő mondatban nagy kezdőbetűs a fortuna. A 12. mondatban az Encolpion a kritikai kiadással egyezően van szedve, görögös acc.-szal. Ugyanitt a licet és az ultimum közé beékelődik egy &. A 14. mondatban a iuncta nos mors formula szerepel. Ugyanitt hiányzik a szövegből a mare. A fluctibus után *-ot találunk, miként a caput utolsó szava, az auxilium után is.
A 115. caput 1. mondatában a belua két l-lel van szedve, mint a 12. mondatban is, majd a 3. mondatban az extrahimus helyett áll az extraximus. Az 5. mondatban a poetam helyett orcam-ot olvashatunk. A mondat utolsó szava (mugientem) után egy *-ot találunk, és sortörés következik. A 7. mondatban a poneremus consilium szókapcsolatot olvashatjuk a kritikai kiadásban, míg a proponeremus consilia-val találkozunk a régiben. A következő mondatban a(z) (h)umentibus helyett a niventibus olvasat szerepel, sem a Tornaesius kiadással, sem Lips elgondolásával nem egyezik. Ezután a pater helyett patrem áll. A 10. mondatban a quemadmodum helyett quemadmodam áll, majd a következő mondatban a paene szintén pene-re egyszerűsödik. Ugyanitt, a 12. mondatban a manibus Pl. helyett manu S. abl. (instrumenti) áll. A 15 mondatban per-t olvashatunk a régi könyvben. A 16. mondat utolsó szava a kritikai fixit, ami kiadásunkban finxit. A 17 és a 19. mondatban is nagybetűsek az istenek nevei. A 22. mondatban contingit-et találunk. A 26. mondatban a de helyett ẻ található. Ezután középre szedett *** jelölés következik, elválasztva a caput két utolsó mondatát a többitől. A 28 caput-ban az epigramma nagy kezdőbetűvel van szedve, és az utolsó szó (mittit) után ** jel található.
A 116. caput 2. mondatában a quod helyett quid, a vilico helyett villico, majd a következő mondatban a mi helyett mei áll. Itt megtalálható a laudibus. A 7. mondatban a két non helyett egy nec van írva. A kritikai cenas helyett itt scenas olvasható. A 8. mondatban az uxorem helyett uxores áll. Ugyanitt olvasható az id […] militares szakasz. A 9. mondat elején áll az adibitis, ami helyett kiadásunk a videbitis-t használja. A caput végét egy * zárja, és folytatólagosan következik a 117. rész.
A 117. caput első mondatában az id venationis helyett divinationis-t olvashatunk. A 2. mondatban id est-et olvashatunk, és csakúgy, mint másutt is, és úgy tűnik, hogy ez egy kedvelt szóösszetétel Petronius-nál. Az ezután következő instrumentum vestis teljesen hiányzik a szövegből. Ezután olvasható a quod, ami a régi könyvben quae, majd a penam helyett poenam áll. A 3. mondat elején az atquin helyett csak atqui áll. Ezután sortörés nélkül folytatódik az 5. mondat. A 8. mondatban szerepel a sacramentum. A 10. mondatban a ficti alak fordul elő. Ugyanebben a mondatban a condiscimus-ból kimarad az s. A 13. mondatban benne marad a modo. Ugyanebben a mondatban a mensibus helyett dibus [sic!] áll. A következő mondatban a temptasset áll n-nel, és folytatólagosan következik a 15. mondat. Szövegünkben megtalálható a quod […] eveniret szakasz. A male dicebat egybe van szedve, a következő mondatbeli iumentum me szókapcsolat megfordítva áll. A 19. mondatban az etiam si helyett a rövidebb etsi olvasható. A caput utolsó mondatában a crepitus helyett strepitus áll, a clamore helyett clangore.
A 118. caput-ot az előzőtől a közepére helyezett *** jelölés választja el. Rögtön az első mondatban megvan az inquit Eumpolpos szakasz. A régi könyvben olvasható az o, valamint a Florilegia-ban a multos nimirum carmen áll, az inquit […] iuvenes nélkül. A 2. mondatban az intruxit instruxit-nak van szedve, majd mind a kritikai, mind a régi kiadásban a teneriorem formulát találjuk. A 3. mondatban a feliciorem helyett faciliorem áll. A 4. mondatban megvan a neque, majd a sanitatem helyett vanitatem olvasható Ezután következik a concipere, míg a szövegtörzsben a conspicere alak olvasható. A következő mondat legelején a refugiendum-nak ef a kezdő tagja. Ugyanitt a semotae helyett summotae áll. Az odi […] arceo horatiusi sor dőlt betűvel van kiemelve, majd sortörés következik. A 6. mondatban az expressae formát találjuk. Az intexto helyett intecto áll. A 8. mondatban visá-t olvashatunk. Ezután a deorumque folytatásában a fabulosum áll. Ugyanitt a tormentum alakkal találkozunk.
A 119. caput-tól egy 295 soros lírai betét kezdődik, ami dőlt betűvel van szedve, sorbehúzás nélkül. Ennek 4. sorában a peragebantur helyett peragrabantur az ige. A 9. sorban az aes Ephyreiacum helyett Assyra conctiam áll. Ugyanennek a sornak a végén unda található. A 10. sorban az accusant helyett crustas olvasható. A 14. mondatban az auro helyett mauri található. A 16. sorban a fames helyett suas-t találunk. A következő sorban aurata áll. A 22. sorban a nobilis helyett mobilis-t olvashatunk. A 29. sorban a vilius helyett vilibus áll. A 30. sorban a sensum trahat helyett turbant sensum a szókapcsolat, majd a hoc sterile helyett áll a hostile. A következő sorban a circum venit egybe van írva, majd a 31. sorban correptis olvasható. Ugyanebben a sorban az esurit helyett extruit található, majd a 34. sorban az atque helyett inq’ olvasható. A 38. sorban az első szó a sola. A következő szó a desertis, ami helyett az egy betűvel eltérő defertis szerepel. Az adspirant-ból hiányzik a d. A 41. sorban a patrum nagy p-vel van szedve. A 47. sorban megvan a nam […] ruina sor, a dedecoris helyett dedecus olvasható, majd ezt követi egy est, ami pótolja a kieső szótagot, valamint a populi helyett populo található. Az 51. sorban plebem helyett praedam szerepel. Az 52. sorban ingluvies-t látunk az illuvies helyett. Az 58. sorban a caeno helyett coeno áll. A caput utolsó sorában, a 60.-ikban, az excita formát találjuk.
A 120. caput-ban, a 61. sor végén az omnes helyett omnis áll, majd a 69. sorban olvasható az effusus. A 72. sorban a caespite az egyszerűbb cespite írásmóddal van szedve, majd a következő sor végén a locuntur helyett loquuntur-t olvashatunk. A 74. sorban a squalentia két l-lel van nyomtatva, majd a következő sorban a circum tumulata egybeírva olvasható. A kiadásban szereplő 80. sor a fors […] potestas. A 92. sorban a vanos helyett varios-t olvashatunk. A következő sor végén a fatentur helyett iubentur áll. A 95. sorban a iam pridem egybe van írva. 
A 121. caput-ban, a 102. sorában a tunc helyett tum áll, majd a következő sorban a genitor nagy kezdőbetűvel van szedve, a 106. sorban leviorque helyett leviorve olvasható. A 109. sorban az et helyett est található, majd a 112. sor végén a Hiberae helyett Iberae van szedve. Ezután a szövegben sorcsere figyelhető meg: a 113. sort képezi az et […] claustra, a 114.-et a iam […] aures. Érdekes, hogy az et […] kezdetű sorban a cerno és a tua közé beékelődik egy &. A 117. sorban navita áll. A 118. sorban a cumba helyett cimba található.
A 122. caput elején a vixdum külön van szedve. A következő sorban Titan-t találunk. A következő szó a régi könyvben a vultus, szemben a kritikai szöveg vultum-ával. A 129. sorban a spectare helyett spirare áll. A 132. sorban a lapsis helyett helyett lassis-t olvashatunk, majd a következő sorban a morienta helyett orienta áll. A 135. sorban a tremefacta helyett transmissá-t találunk. A 137. sorban carentia van szedve. A következő sorban minitur áll a régi kiadásban. A 144. sorban az aeriis aëreis-nek van szedve, majd a numine helyett nomine áll. A következő sorban az et helyett nec olvasható, majd a 147. sorban a hiemps helyett hyems-et találunk. A következő sorban cecidisse áll. A sor végén található az adulti. A 150. sorban a rigent helyett rigens olvasható. A hiemisque hyemisq’-nak van szedve. A 153. sorban optavit-ot találunk. A 156. sorban tu szerepel. A következő sorban oneratá-t találunk. A 163. sorban triumphis-t olvashatunk. A 165. sorban a vetent helyett volunt áll, mi nem egyezik meg egyik kiadás változatával sem. A 167. sor elején az at helyett ut szerepel, majd a következő sorban a furentes helyett ferentes-t olvashatunk. A 172. sorban a tropaeis trophaeis-nek van szedve, majd a 175. sorban a temptate helyett tentate áll. A 178. sorban ominá-t találunk.
A 123. caput-ban, a 184. sorban a gressu végén áll egy s, és az ausus végén nincs - ez lehet egyszerűen hibás szedés következménye is. A 190. sorban a hae helyett haec-et olvashatunk. A következő sor (stabant […] ruina) helyett a “Vinctaq’, mox stabant, fluctus stupuere pruina” áll. A 193. sorban a male fida egybe van szedve, majd a következő sorban olvasható kritikai pariter helyett passim-ot találunk. A 196. sorban a flamine helyett flumine áll, majd a következő sorban a rupti helyett rupto olvasható. A 198. sorban a derant helyett deerant van szedve, majd a 200. sorban a ponti nagy kezdőbetűs. A 208. sorban disiecit található. A 212. sorban a hoc helyett hae áll, ezután a Romano szó olvasható. Az ez után következő szókapcsolat (tonitru ferit) helyett attonito fert szerepel, és mivel ezt a részt a kritikai kiadás romlottnak tekinti, ezen nincs mit csodálkoznunk. A 217. sorban a duas helyett dubius áll, majd két sorral utána a patria és a nagy kezdőbetűs pontus közé egy est ékelődik be. A 220. sorban a temptare helyett tentata áll, majd a sor végén azt uti helyett actus olvasható. A következő sor (quantum […] ipse), szövegünkben megvan. A 233. és a 293. sor a régi kiadásban kissé beljebb kezdődik, ami azért érdekes, mert a lírai részek egyáltalán nincsenek ilyen módszerrel tagoltabbá téve. A 236. sorban a sinus helyett sinu áll. A következő sor eleji hic helyett his áll, és a következő sorban a consule nagy C-s. A 239. sorban a repertor helyett quoque terror áll. A 242. sorban a submissa helyett a hasonult summissa áll, és a Bosporos Bosphorus-nak van szedve.
A 124. caput elején vicit helyett vidit áll. A következő sorban az inplacabile-ben a praepositio im, majd a 252. sorban a submissa helyett sincera áll. A 255. sorban az Erinys két n-es, két sorral később a Letumq’ Lethumq’. A következő sorban namq’-et olvashatunk. Ugyanitt nagy kezdőbetűs a regia. A 267. sorban a kritikai arma helyett acta áll, majd a 269. sorban a Magnum cum helyett magnaq’ szerepel. A 270. sorban totis-t olvashatunk. A 274. sorban aerati áll. A 276. sorban az inter torto egybe van szedve, majd a következő sorban a régi kiadásban a sanguineam tremula szerepel. A 293. sorban az epidamni helyett Epidauriva található. A következő sorban egyes olvasatok a Romano-t használják, de szövegünk megmarad a humano változatnál. Ezután a hosszú lírai betét után folytatódik a prózai szakasz. Itt a volubilitate verborum áll a régi könyvben. A szakasz 2. mondatában a deversorio helyett diversorio található, majd a recepti helyett refecti olvasható. A prózai rész 3. mondatában aut-ot olvasunk az et helyett. A caput utolsó mondatában a heredipetae szó nem szerepel.
A 125. caput elején a dum […] agantur szakasz a kiadásban megvan, csakúgy, mint a statum. Még ugyanebben a mondatban találjuk a superbius-t. A mondat végén megtalálható az az in ea urbe szakasz. A 2. mondatban a vultum után nem szerepel a meam. A 3. mondatban az Eumolpi nem szerepel a textus-ban. Ugyanebben a mondatban invidiosá-t olvashatunk.
A 126. caput 1. mondatában a superbiam változatot használja kiadásunk. Ezután következik a captas. A 2. mondatban az arte helyett tute áll. A mondat végén olvashatjuk az ut vendas szókapcsolatot. A következő mondatban a mathematicorum nagy kezdőbetűs, majd a cogitet helyett a cogites áll. A 4. mondatban megtalálható a nobis, majd a mondat végén a debeam áll. A 6. mondatban a feminae helyett foeminae olvasható. Az ez után következő szó az aliquas, ami meg is van szövegünkben. Ugyanennek a mondatnak a végén a traductus áll. A 8. mondatban a quattuordecim egy t-vel, a numquid nunquid-nak van szedve. A 12. mondatban az osculantur helyett obosculantur olvasható. A 16. mondat végén adhaerebat áll. A 17. mondatban megtalálható a dominam, és a meo applicat szórendje is megfordul a régi könyvben. A 19. mondatban a se helyett sese áll, az umeros elejére egy h kerül. Ugyanitt a scripturam helyett stricturam-ot olvashatunk, ami nem egyezik meg egyik olvasattal sem. A luminum megvan a szövegben, majd az extra szót olvashatjuk. Még mindig ebben a mondatban a Dianam-ot is megtaláljuk. A 20. mondatban az exstinxerat-ból hiányzik az s. Ezután kezdődik egy lírai betét: ennek 1. sorában a quid quî-nek van szedve, majd a iaces helyett taces áll. A 2. sorban a submittere helyett a hasonult summittere szerepel. Két sorral lejjebb a Danae utolsó magánhangzója ë, és a tempta tentá-nak szedett.
A 127. caput 1. mondatában a plenum os kifejezést olvashatjuk. A 8. mondatban szerepel az amoris. Ugyanitt a gratis helyett gratia olvasható. A következő mondatban olvashatjuk a quid tu kapcsolatot. A 12. mondatból hiányzik az et. Eztuán lírai sorok következnek: ennek 2. sorában a concesso helyett confesso áll. A 6. sorban pedig a kritikai clamavit helyett clinavit-ot olvashatunk.
A 128. caput 2. mondatában a marcens helyett macer áll. A következő mondatból kimarad a sum, és szerepel benne a sudor puto szakasz. Itt a si elé szövegünkben a porro van betoldva. A 4. mondatban olvasható a luxato. A 9. mondatban risus-t találunk. Rögtön ezután következik a fingere. A textus-ban ismét vers következik, aminek 4. sora (thesaurosq’ ora) megvan a szövegben.
A 129. caput 2. mondatában szórendcsere figyelhető meg: a magyarosabb illa pars helyett a latinosabb pars illa olvasható. Ezután, a 3. mondatban a daret helyett darat-ot találunk, majd a 4. mondatban ismét felcserélődik a szórend: a (szintén latinos) Chrysis intravit helyett intravit Chryisis áll. Ugyanitt, és a 21. mondatban is a circe Polieno [sic!] salutem végig kapitálissal van szedve. A 9. mondatban az aegrum után nincs betoldva egy in, és a fidius is megvan a szövegben. A 10. mondatban a temptaverit n-nel van szedve, és két mondattal ezután az etiam si képez egyetlen szót. A 13. mondatban a következő szó a roga. A 18. mondat elején a perlegisse me szókapcsolat rendje megfordul, majd kimarad a fieri.
A 130. caput 3. mondatában a habes és a confitentem közé egy inquam ékelődik be. Az 5. mondatban nincs meg a ferro előtti cum. A 8. mondatban a hoc helyett haec áll, majd a 10.-ben az ea helyett iam olvasható. A 13. mondat végén a permisseris után megtalálható a Vale, ami a kritikai kiadásban nem szerepel.
A 131. caput 1. mondatában az etiam si egybe van szedve. A 2. mondatban az intus venit helyett intervenit áll. A 6. mondatban a temptare n-nel van szedve. A 8. mondatból kimarad az aiunt. Ezután az aliis egy i-vel nyomatott. Az ezt követő lírai betét a következő két sorral módosul az elején: 

Dum viris, sperare licet: tu rustice custos
Huc ades, & nervis tente Priape fave.
**

A vers (kritikai szedéssel számított) 2. (et bacis […]) és 3. (et circum […]) sora megcserélődik, és a 2. sorában a Daphne kis kezdőbetűs. A 3. sorban a circum tonsae egyetlen szót alkot. Az 5. sorban a vexabat helyett versabat áll. A következő sorban a testis nagy kezdőbetűs, a sylvester pontos i-vel szedett. A sor utolsó sora a kritikai aëdon, ami szövegünkben Iasdon. A 7. sorban a Procne Progne-nak szedett, majd a következő sor elején az ac helyett et áll, valamint a furta helyett rura szerepel. A prózai 12. mondatból kimarad az aera, majd a caput utolsó mondatában a praecantatis helyett praecantis-t olvashatunk.
A 132. caput 1. mondatában olvasható az ad se vocante kapcsolat. A 3. mondatban a verberata variáns található meg. Ugyanennek a mondatnak a végén a kritikai catomizari helyett a catorogare változatot találjuk. Az 5. mondatban az effusis pecibus szórendje felcserélődik. Ugyanitt a verberibus sputisque szókapcsolatot is megtalálhatjuk, de a sputisque után következő szót, az [obrutus]-t nem. A 7. mondatban a vicibus helyett viribus-t olvashatunk. A 8. mondatban a contigere igét találjuk meg, de a régi könyvben helyette confingeré-t olvashatunk. Ezután a simulavi helyett simulare coepi áll. A 12. mondatban a ne helyett nec található, majd a 16. mondatból kimarad a non. A mondat végén a solerent helyett solent áll. A következő, és a 22. mondatban a male dicere egybe van írva. A lírai szakasz 6. sorában a vetat olvasat szerepel. A 7. sorban a doctos helyett doctus áll, majd még ugyanebben a sorban az amare helyett is in arte olvasható. A rész utolsó sorában a hoc helyett hanc áll, és a τελοξ helyett a Deos változatot olvashatjuk.
A 133. caput 3. mondatában a numen adversum helyett a numina versu kifejezést találjuk. Itt is szerepel lírai rész. Ennek 2. sorában a silvis sylvis-nek van nyomtatva, és ugyanitt az inclita áll y-nal. A 4. sorban a semper flavius helyett Vestiflavius-t találunk. Még mindig a 4. sorban a suis helyett tuis áll. A Hypaeis helyett Hypoeis-t olvashatunk. Az 5. sorban egy ô felkiáltást találunk. A 8. sorban az egenis helyett egenus áll, és a következő sor elején az attritus helyett attritis olvasható. A 14. sorban olvasható a sancte […] aras, ami a régi könyvünkben is megvan. A következő sorban a fetus helyett foetus van szedve. A caput prózai részében a sollerti helyett solertique cura áll, majd a nigraque helyett találunk atraque-t.
A 134. caput 1. mondatából kimarad az in. A 2. sor elején a ne helyett nec áll. A következő mondat végén excitasti áll. A 4. mondat végén a mulcavit helyett mulctavit-ot olvashatunk, majd a következő mondatban az impetữ verberantis szórendje megfordul. A lírai rész 2. sorában a siccatis helyett helyett spissatis, a sucis helyett succis áll. A 7. sorban a Hyrcanaeque pontos i-vel szedett, és az utána következő tigres y-nal. A sor végén a dracones-t találjuk. A 14. sorban az Idaeos helyett Ideo áll. A betét utolsó 6 sorát Wehle törölte, de szövegünkben - mivel elemeztem is - megvan.
A 135. caputban, a 2. mondatban a parete helyett para te-t olvashatunk. A 3. mondatban etiam áll. A 8. mondatban olvasható improba tollit rész egyértelműen romlott szöveghely. Ugyanitt a pariter helyett perit áll. A 9. mondatban a mirabar helyett mirabile olvasható, és az equidem elejéről is lemarad az e. Ezután egy lírai szakasz következik. A 6. sorban a mollis tiliae helyett mollis stillae áll. A 9. sorban a clavos helyett clavus olvasható, mint azt több hagyomány is bizonyítja. Ezen sor végén az agrestes helyett agrestis van szedve. A 15. sor végén a terra helyett terrae áll, majd a következő sorban a Hecale helyett Hecates áll. A 17. sorban a Bachineas helyett Battide áll, a veteres helyett veteris található, és a régi szövegben mirando szerepel.
A 136. caput 1. mondatában a delibat után egy kérdéses lacuna áll. Ebből a mondatból kimarad a dum, és a coaequale helyett coaequali áll, és később a pondere suo szórendje is megfordul. A 2. mondatban a restinguit helyett extinguit olvasható. A 3. mondatban a perfundit helyett perfudit olvasható. A következő mondatban a risu és az erexi közé egy meo ékelődik be. Az 5. mondatban a cucurrit végéről lemarad a t, így cucurri lesz belőle. A 6. és 7. mondat közé az alábbi szöveg került: 

Vix ad cafae ostiloum processeram, (a cum ecce-vel folytatódik a szöveg)

A 7. mondatban megvan a sacri. A lírai részben, a 2. sorban a caenoque helyett sanieq’ áll. A prózai szakaszban revolutam-ot találunk. Még ugyanebben a mondatban megvan az atque, és az ac helyett hac áll. A 15. mondatban a necdum külön van szedve, és a superaveram helyett libaveram-ot találunk. A 17. mondatban cassis-t olvashatunk. Még ebben a mondatban a nisi tribus szórendje megváltozik. A 20. mondat elejéről elmarad a quem, és helyette a következők olvashatók: Cum protuli anserem […] (anus ut vidit). A szövegekben az aeque olvasható.
A 137. caput 1. mondatában etiam található. Ebben a mondatban a delicias delitias-nak van szedve. Érdekesség, hogy a 3. mondat utolsó szava (pellat) és a 4. mondat első szava (rogo) közé az alábbi sorok kerülnek:

Haec ait, & tremulo deduxit vertice canos
Consecuisq’ genas, oculis nec defuit imber
Sed qualis rapitur per valles improbos annis.
Cum gelide periếre nives, & languidus Auster
Non patitur glaciem resoluta vivere terrâ:
Gurgite sic pleno facies manavit, & alto
Insonuit gemitu turbatum murmure pectos.

Az 5. mondatban megvan a tristitae. A 6. mondatban a liceat helyett licet-et találunk. A lírai betétben, az 1. sorban a navigat helyett a naviget alakkal találkozunk. A következő sorban a temperat helyett temperet áll. Az 5. sor végi omnis omneis-nek van nyomtatva. A 7. sorban a parret (helyette paret), non parret (helyette szintén paret) kapitálissal van szedve. A 9. sorban a quod vis helyett a quidvis-t olvashatunk. A 10. sorbeli utolsó szó, a Iovem után a lírai betét végetér. A 18. sorban az abellanas helyett aubellanas-t szedett a typographus. A 19. mondatban az ex hoc coniecturam ducebat tagmondatot olvashatjuk. A 20. mondatban megvan az inanes […] medulla szakasz. Még ugyanebben a mondatban olvashatjuk a plenas-t. A 21. mondatban a fartisssimum helyett fortissimum szerepel a régi könyvben. A 23. mondatot követő lacunát szintén nem jelöli kiadásunk.
A 138. caput 3. mondatában a sucum helyett succum áll. A 4. mondatban az aliquot helyett aliquos található, és a prende helyett a hosszabb prehendere olvasható. A 9. mondatban a litigantium helyett libidinantium olvasható. Itt még megtalálható a huic.
A 139. caput 1. mondatában tractationé-t találunk. A lírai sorok közül a 2.-ban a Tirynthius Tirinthius-nak van szedve. A sorvégi ora helyett irá-t olvashatunk. A 3. sorban a profanam prophanam-nak van szedve, majd a 4. (Laomedon […]) és az 5. (Iunonem […]) sor fel van cserélve. A 6. sorban pavit-ot találunk. A 6. mondatban találjuk a Gytone alakot. A caput utolsó mondatában, a 13.-ban a consideret helyett a consideat alakot találjuk.
A 140. caput 1. mondatában a Philomela a következőképpen van szedve: Philumene. A 6. mondatban az etiam szó a következőképpen néz ki: etiă. Ugyanitt a pigiciacia nagy kezdőbetűvel van szedve. A 8. mondatban a super helyett supra olvasható. A 9. mondatban a lente helyett lento, majd puellaeque szerepel. A 13. mondatban a temptaturus helyett tentaturus-t szedett a nyomdász. Itt az L kódexben egy hézag található, amit szövegünk nem jelez. Ugyanitt az illius illus-nak van írva. A 23. mondatban a spei helyett spe-t olvashatunk, valamint a szórend a következő: nisi spe nisi aliquid, a nisi spei (a régi könyvben ugyebár spe) aliquid.
A 141. caput-ban, a 4. mondatban libertos helyett liberos áll. A 6. mondatban a kritikai devoverint helyett devoverunt-ot találunk. A 7. mondatban fama-t olvashatunk mindkét könyvben. A következő mondatban a Gorgia szó végére egy s betű illeszkedik. A 13. mondatban corrumpitur-t találunk. A 14. mondatban az obsessi helyett az oppressi alakkal találkozunk. A 15. mondat elején a Petelini helyett Petavii olvasható, majd az idem helyett a következő alakot látjuk: idẽ.

A KONKLÚZIÓ
A λ-ból két csoport eredeztethető: az egyik, amelyet összefoglalóan Ο-nak nevezünk, ami az elveszett O kódexen keresztül λ-ból ered. Ez képezi az első osztályt, amelyben rövid kivonatok találhatóak a Cena előtti és az utána következő részekből (ebből csak az 55. caputot tartalmazza). Az O osztály Müller szerint kettéválik. Az egyik ágat a legjobb és legrégebbi összefüggő kézirat, a Bernensis 357 nevű kódex képviseli, amelyet B-ként ismerünk, és amely a XIX. század második felében, Auberre-ben íródott. Ennek egyes lapjai a Leidensis Vassianus Lat. Q30-cal, valamint a P. Pithou szövegváltozatában közölt Autissiodurensis-szel azonosak. A másik ágat a többi fennmaradt kézirat képviseli.
A kiadás leggyakrabban az L kódex variánsait tükrözi. Ez a gyűjtemény a második legnagyobb csoportot képezi, a 13. század végéről maradt fenn. Ez az osztály régebbi és teljesebb gyűjteménye azon kivonatoknak, amelyek a főforrás λ másolatából származnak. A csoport a Cena-n kívül minden különböző eredetű kéziratok által még később hagyományozott “elegye”. A Cena-ból csak részletek találhatóak a 27-37. fejezetekből, az 55. részt is megtaláljuk, valamint még 7 szentenciát. Ehhez jön egy viszonylag nem régi szöveg és florilegium. Ez utóbbi képezi a φ-vonalat.
Megemlítendő egy elveszett kódex, melyet Müller δ-nek nevez, és az O osztályból eredezteti. Ezt kétségtelenül Franciaországban írták, és tartalmazza Petronius műveinek kivonatát. A kódexet Poggio Bracciolini találta meg 1420-ban, Angliában, ahol 1418 és 1423 között tartózkodott, és birtokában volt P ikerkódexének. 1422 végén, vagy 1423 elején Poggio megszerezte azt a kéziratot Kölnből, amelyben megtalálható Petronius XV. könyve. Ez a kölni kódex, ami mára már eltűnt, valószínűleg csak a középső részt tartalmazta.
A többi kódexek kevésbé fontosak. Ezek az R jelű (Parisinus lat. 6842 D), és a P jelű (Parisinus lat. 8049) kódexek, amelyeket a XII. században írtak Franciaországban. Eme három (B, P és R jelű) kódexnek nincsenek fennmaradt részei. Ennek ellentmond az, hogy kódexeiben Scaliger is és Tornaesius, valamint Pithoeus, egy eltűnt kiadásában egy elveszett kódexet használt, amelyet Bituricusnak neveznek, amely a P-től eredeztethető.
A kölni kódex a ψ-ből származik. 1423 vége felé fejeződött be a híres, mai napig meglévő Codex Parisinus lat 7987 írása, mely tartalmazza egyrészt Tibullus, Propertius, Catullus és Ovidius néhány írását is. Másrészt megtalálható még ebben az a rész is, amelyet A-ként ismerünk, amely tartalmazza Petronius O-osztályába tartozó írásainak kivonatát. Ezen írások nagy részének viszont a Cena után kellett volna következnie. Harmadrészt a H jelű rész is megtalálható itt, a λ-tól függetlenül is, és ily módon az O és L osztállyal sincs összefüggésben.
Ebből az ágból eredeztethető Petronius 11 kódexe, a C, D, E, F, G, J, K, M, Q, V, és W a XV. századból (ezek közül kilenc ma is meglévő anyag); valamint az A rész (Parisinus lat. 7969), amely a Cena rövidített kivonatán túl Petronius más műveiből is tartalmaz részleteket; továbbá egy XVI. századi kódex is.

Az editio princeps-szel kapcsolatban két nézet ütközik: az egyik az, hogy Franciscus Puteolanus (más néven Francisco dal Pozzo) művét, más latin írásokkal együtt Milánóban nyomtatták ki 1482 körül. A másik vélemény szerint az editio pricepset Mailand-nak köszönhetjük, aki 1482 körül jelentette meg a művet. 
1565-ben Antwrpenben Ioannes Sambucus körültekintően dolgozott: kijavította az editio Parisina-t, mely a még ma is meglevő Vindobonensis 3198-ból (mely W-ként ismert), és a δ-ből ered.
Scaliger 1571 körül írta a ma is meglévő Leideniensis Scaligeranus 61-et (Q61 Scaligeri), s ez az L osztályba tartozik.
Az L-osztály szíve így az l kódex, valamint az a kiadás, amit Tornaesius hozott létre, továbbá Pithoeus második kiadása. De Konrad Müller is kiegészítette ismereteinket más forrásból. Ezek közül három egy Henri de Mesmes által birtokolt, már elveszett kódexből valók, így Memmianusnak hívják. A kódex magjai: egyrészről Pithoeus Benedictum exemplar-jából eredeztethető, ez a kódex a Vaticanus lat 11428, amelyet 1565 után írtak (m kódex); másrészt a csekély haszonnal forgatható Lambethanus 693 kódex (r kódex), amelyet Londonban, a Lambeth Palace-ban írt D. Rogers; végül egy bekezdést P. Daniel vásárolt meg 1565 körül Párizsban.
Nagyon értékes Petronius utolsó kiadása, amely a Cena Trimalchionis felfedezése előtt már napvilágot látott. Ezt a kiadást M. Goldast-nak köszönhetjük, amelyet először Frankfurtban adtak ki 1610-ben, majd Lyonban 1615-ben, végül újra Frankfurtban 1621-ben.
A 17. században Fr. Nodot durva csalást követett el: azt állította, hogy a hiányokat pótló iratokat talált. Ezekkel az új fragmentumokkal a szöveg 1692-ben Rotterdamban, 1693-ban Párizsban jelent meg.
Hosszabb szünet után jelent meg F. Buecheler: Satirarum Reliquiae-ja 1862-ben, Berlinben, valamint ő jegyezte le a Petronii Saturae et liber Priapeorum-ot is, melyet 1862-ben adtak ki ugyancsak Berlinben, második kiadása 1871-ben volt más latin nyelvi írók műveivel együtt. Harmadik kiadása 1882-ben, a negyedik 1904-ben, az ötödik (W. Heraeus gondolzásában) 1912-ben, végül a hatodik 1922-ben, újra W. Heraeus gondolzásában jelent meg. Buecheler volt az, aki 1862-ben elsőként helyezte tudományosabb alapokra Petronius írásait.
Először szintén Buecheler írt rezenciót a műről. Ennek kiadásnak praktikus, kis formátumú változata is van, ami 1904-ben jelent meg.
A Buecheler utáni időszak fáradozásai a kétkedésre okot adó szöveghelyek magyarázatai és javításai nem állnak arányban csekély hasznukkal. 
A Cena-t teljes fordítással és kommentárral Friedländer jelentette meg 1906-ban, Lipcsében.
Később ugyan több Petronius-tanulmány is megjelent, de a mű nagy része felfedezetlen maradt. Az angol fordítás a Loeb Klasszikus Könyvtár sorozatban található, ez Michael Heseltine nevéhez fűződik Seneca: Apocolocyntosis című művével együtt. Ez a kiadás 1913-ban látott napvilágot. 1922-ben jelent meg A. Ernout: Pétrone, Le Satyricon-ja Párizsban, mely az első helyes francia nyelvű fordítás volt. Első kiadása 1922-ben, második 1930-ban, harmadik 1950-ben jelent meg, a Budé sorozatcím alatt. E két kiadás alapján mutattam be az 1629-ben, Francofurti ad Moenum-ban megjelent gyűjteményes kötetet.
L. Gurlitt gyakran használt műve (Berlin, 1924) a kutatók nagy részének véleménye szerint megbízhatatlan.

MELLÉKLETEK

Mellékletek jegyzéke

1. számú melléklet: a kötet szerzője, Petrus Lotichius
2. számú melléklet: a kötet főcímoldala
3. számú melléklet: a Satyricon címoldala
4. számú melléklet: a Satyricon 1. oldala
5. számú melléklet: a Satyricon egyik oldala lírai betéttel
6. számú melléklet: a Megjegyzések címoldala 1.
7. számú melléklet: a Megjegyzések címoldala 2.
8. számú melléklet: a Mutató címoldala 1.
9. számú melléklet: a Mutató címoldala 2.
10. számú melléklet: a kötet katalóguscédulájának 1. oldala (2 darab - az egyik a könyvben, a másik a katalógusban található)
11. számú melléklet: a kötet katalóguscédulájának 2. oldala (2 darab - az egyik a könyvben, a másik a katalógusban található)
12. számú melléklet: a kötet kötése

IRODALOMJEGYZÉK

Adamik, Tamás: A rétorikai narratio és az irodalmi elbeszélés (Petr. Sat. 61-62), Antik Tanulmányok 36 (1992), 79-84.
Adamik, Tamás: Textkritische Beitrage von József Révay zu Petronius, Philologus 134 (1990), 229-233.
Adamik, Tamás: Vulgarizmusok és a nyelvi norma a Satyriconban, Antik Tanulmányok 36 (1992), 85-93.
Albrecht, Michael von: Geschichte der römischen Literatur, II., München, 1992
Borzsák, István: Petronius és Martialis simplicitas-a, EphK 70 (1947), 1-21.
Ehlers, W.: Petronii Satyricon, 1965
Finály, Henrik: A latin nyelv szótára, Franklin Társulat, 1882., reprint kiadás
Jakó, Zsigmond – Manolescu, Radu: A latin írás története, Budapest, Európa, 1987
Kerényi, Károly: Rezenció Révay könyvéről, EphK 51 (1927), 116-122.
Paulys Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft : neue Bearbeitung, unter Mitwirkungen zahlreicher fachgenossen hrsg. von Georg Wissowa, Stuttgart, Metzlersche, 1893-
Paulys: Real- Encylopädie, Stuttgart, 1937
Petronius Arbiter, Titus: Le Satyricon, Texte établi, trad., par Alfred Ernout, Paris, Les Belles Lettres, 1931
Petronius Arbiter, Titus: Petronius, with an English translation by Michael Heseltine, London Cambridge (Mass.), Heinemann, Harvard Univ. P., 1961
Petronius Arbiter, Titus: Satyricon; ford. Faludy György ; Budapest, Glória, cop. 2002
Petronius Arbiter: Petronius. Apocolocyntosis / Seneca, Cambridge, London, Harvard Univ. Pr., Heinemann, 1987
Révay, József: De codicibus Cenae Trimalchionis eorumque cognatione, EPhK 40 (1916), 1-7.
Révay, József: Emendationum Petronianarum specimen, EphK 40 (1916), 163-168.
Satyricon. Ford. Horváth István, Károly. Utószó, jegyz. Szepessy Tibor
Stolz, Walter: Petrons Satyricon und Francois Nodot. /ca. 1650-ca. 1710/. Ein Beitrag zur Geschichte literarischer Fälschungen, Mainz – Wiesbaden – Stuttgart, Steiner, 1987
Trimalchio lakomája. Ford., utószó: Révay József, Bp., 1958, Európa Könyvkiadó. 66 p. Világirodalmi kiskönyvtár.

Internetes források:
http://edoc.hu-berlin.de/dissertationen/paasch-kathrin-2003-07-14/HTML/chapter2.html
http://texte.mediaevum.de/neulat.htm
http://vmek.niif.hu/00000/00060/html/pallas52.htm)
http://www.bautz.de/bbkl/t/tzschirner_h_g.shtml
http://www.gs.uni-hd.de/Lehrstuhl_W_Kuehlmann/Publikationen.html
http://www.krownspellman.com/cgi-bin/spellman/find/title/Po.html
http://www.lb-oldenburg.de/termin/notbuch/2ag47.htm
http://www.livre-rare-book.com/Matieres/fd/1908.html
http://www.luciusnet.de/biblio/petrus.html?pet/r1631.htm@p43~mainFrame
http://www.lwl.org/LWL/Kultur/Westfaelischer_Friede/dokumentation/ausstellungen/larne_II_VI/index2_html
http://www.merian.fn.schule-bw.de/mmerian.htm
http://www.muellerscience.com/Pages/LiteraturMenschenbilder_page1.htm
http://www.phil.uni-erlangen.de/~p1ges/zfhm/hanau.html
http://www.uni-heidelberg.de/presse/unispiegel/us02-5/anfangszeit.html
http://www.uni-mannheim.de/mateo/camenaref/adam/adam1/s222.html
http://www.univie.ac.at/klassphil/projekte.html
http://www.bsb-muenchen.de