# A székváros s lakosainak élete.*E czikk első részét lásd fentebb I. köt. 36. s köv. ll.

Terjedelem. – Népesség. – Városrészek. – Utczai kövezet s világítás. – Forgalom. – Ipar s kereskedelem. – Ünnepélyek. – Irodalmi foglalkozás. – Szórakoztató s jótékony helyek. – Földi paradicsom.

A régi Várad, mint általában középkori városaink nagysága távolról sem felel meg azon fogalomnak, melylyel napjainkban a nagy városokról birunk. A vár, mely városaink magvát s támpontját képezte, már költséges s védelmet igénylő erődítményei miatt sem nyulhatott ki nagyobb területre; a köréje csoportosult külvárosok pedig, e korunkban oly népes helyek, eredetileg csak egy-egy utczát képezének, azért nevök az egész középkoron át csak «utcza» (=vicus), még akkor is, midőn már több utczára szaporodtak fel s egész városrészt alkotának. Ehez járult, hogy a régi házak még városokban sem épültek oly sürün és magasan, mint most, hanem inkább falvaink módjára csak földszintesen és ritkán emeletre; rendszerint mindenikben csak egy-egy család vagy háznép lakott s mindenikhez tágas udvar és kert csatlakozott.

Igy volt ez Váradon is, sőt kiválólag igy itt, hol a minden oldalról sűrűn reá támaszkodó községek a város nagyobb kiterjedését különben is gátolták. Erősen lábrakapott ugyan a vélemény, hogy Várad középkori terjedelme sokkalta nagyobb volt a mainál, nevezetesen, hogy a szomszéd Vásárhely község helyén állt a város piacza s a szintén szomszéd Pöspökiben Várad püspökének palotája;*«Die Mauren der Stadt und der Festung mögen sich sehr weit erstreckt haben. Man will noch heut zu Tage behaupten, dass wo jetzt das Dorf Vásárhely liegt, der Marktplatz gewesen sey, und wo nun Püspöki steht, der Bischof gewonht habe.» Schedius L: Zeitschrift von und für Ungern. 1804. évf. 90. 1. r) jegyzet. de ez {135.} minden komolyabb alapot nélkülöző vélemény. Vásárhely, valamint Püspöki s a Váraddal szomszédos többi községig, mint láttuk, s még bővebben fogjuk látni, már a XII–XIII-ik században, tehát Váradnak még csak fejlődése korszakában is, s később még inkább, önálló, külön egyházi s világi szervezettel biró községek, körülvéve mindenikök egy-egy határral, mely őket Váradtól, sőt ennek külső határától is teljesen elválasztotta. Némelyeknek, mint Fudi, Vásárhely, Volf vagy Ősinek pedig még birtokosaik is egészen mások valának, mint Váradnak.

Várad határa, alig számbavehető eltéréssel, ma is az, ami volt századok előtt; ismeretes a régiek féltékenysége s szigora a határvonalak megőrzésében. E határ építésre alkalmas része, ha egészen be lett volna is népesítve, legfeljebb akkor fogadhatott volna magába oly nagy várost, mint a milyennek sokan a régi Váradot képzelik; de e határ nagyobb részét szőlőmüvelésre s mezei munka alá kell hagynunk, mert Váradnak, mint láttuk, bor- és buzatermelése volt, s ha lakosai élő földjeiket keveselék, az annak róható fel, hogy mint a püspök, ugy a káptalan a határ egy részét nem oszták ki a lakosok között, hanem majorságilag müveltették.*E munka II. kötete 297. és 259. ll.

Egyébiránt a régi Várad terjedelmét illető nézeteltérések onnan származnak, hogy leirás vagy megbizható kép, mely annak középkori alakját híven tűntetné fel, vagy legalább lakosainak számával ismertetne meg, – nem maradt ránk. Mi egészen másképen vagyunk, ha a Chartularium, midőn említi, hogy Várad polgárai mennyivel adóztak fejenként,*E munka I. kötete 297. l. egyuttal azt is fel találja jegyezni, hogy az igy begyült öszszeg mily magas vala! E feljegyzés elmaradt, és igy egészen más módhoz kell folyamodnunk, hogy székvárosunk középkori népességéről s ennek általa nagyságáról legalább megközelíthető képet nyerhessünk.

Várad telkeinek számát az 1552-iki adókönyvek összesen 545-re teszik. Ha Váradon is, mint a városokban mindenütt, a földbirtok annyira megoszlott, hogy egy-egy telek négy háznép birtokában is volt: akkor Várad 2180 házat vagy háznépet számlált; ha pedig minden háznépre általában öt tagot veszünk, kijön 10,900 lélek, {136.} vagyis hogy a középkori Váradnak legfeljebb tizezer lakosa lehetett. E szám, kivált mai mértékkel nézve, csekélynek látszik, de városaink Esztergomot, Székesfejérvárt, sőt Pestet sem véve ki, csak hazánkfiai szemeiben voltak nagyok; az idegen, nagy városokat látott utazó Egert kis falunak mondja,*Inscriptio Turcica, quæ visitur supra portam Ecclesiæ in arce Agriensi existentis, quadrato marmori incisa, Turcice: (következik a török szöveg.) Hungarice: «Amikor mi ebbe a faluba jöttünk, e helyen egy nagy keresztyén templom állott ... A keresztyének bolondok voltak, hogy ők oly nagy fáradsággal és költséggel ilyen kis faluban oly nagy templomot építettek ... 99 (999 = 1577.) esztendőben.» Magyar történelmi tár: VII. 259. l. Kolozsvárt csak eléggé népesnek, Brassót, Szebent épen ugy, mint Váradot, kicsinynek.*«La cittá di Brassovia non e molto grande. – Collusuar e cittá ... ben popolata. – La cittá di Cebin ... non molto grande. – Varadino e cittá piccola in pianura senza alcun altra Serraglia di muro, ne ďaltra sorte.» Francesco della valle de Padoa, Gritti Alajos pohárnokának emlékirata. Nagy Iván: Emlékiratok Gritti Alajosról. Magyar történelmi tár. III. 24–26. ll.

De a középkori Várad hirét s jelentőségét nem is nagyságának vagy feltünő népességének köszöné, hanem azon fontosságának, melyet a hozzája füzött nemzeti hagyományok, a benne székelő egyházi intézmények, az előnyös fekvés, az ipar és kereskedelem biztosítának számára.

Kivéve legdélibb, a Hévjó mentére eső részeit, minden oldalán korlátoltabb terjedelemmel birt, mint jelenleg. Éjszak-Nyugaton a Páris-pataka képezte határát, melynek nevét kétségkivül azon latin faj hozta ki ős hazájából, mely itt uj hazát talált.*Zoroaszter követői, a görögök, Amerika vagy Britannia uj lakosai a folyóknak, melyeknél megtelepedtek s a városoknak, melyeket alapítának, régi hazájok városai s folyóinak neveit adák. Hasonlóképen a lengyelek Szibériában azon gyalogutakat, melyek a rengeteg hóban kunyhóik egyikétől a másikig vezettek, Varsó utczáiról nevezték el. Pesty F: A helynevek és a történelem. 25. l. Igy cselekedtek, mint látjuk, Várad első gyarmatosai is, s a későbbi Uj-Bécs vagy a még későbbi Német-utcza helynevek szintén alapitóik származását jelölik; valóban, a helynevek a nemzetek mozgalmainak ösvénymutatói. Hol a Páris-pataka a szőlőhegyek közől kilépett, ott, körül-belül mai hidjának bal oldalán, emelkedett a város éjszaki kapuja s azon belül Olaszi, mely valószinüleg csak hazánkfiaitól nevezteték igy el, első gyarmatosai e város többi részeinek: Velenczének, Pádua- s Bolonyának példájára aligha nem Párisnak nevezték, legalább e tájon még 1608-ban is találunk Páris-utczát.*Budai orsz. levéltár kincst. oszt: Kolosmonostor. Bihar. 3. 2. {137.} Keleti végein a város a Körösnek mind jobb, mind bal partján csak a Szent-István hegyéig ért,*A Chartularium szerint a Körös az emlitett hegynel folyik be a városba. Batthyány-codex: I. 13. rub. – Leges eccl: III. 232. ll. és igy a mai Kolosvári-utcza jóval rövidebb volt; Ősi felé pedig a város legfeljebb a mai helv. val. egyházig terjedhetett.

A városrészek felosztásában s neveiben a XIV-ik század óta lényeges változás történt: a Körös jobb partján Olaszi és Szent-Péter megmaradtak, de ez utóbbin túl, kelet felé, a XVI-ik században már Viz-utczát találunk. A bal parton még nagyobb a változás: a régi Hétközhely, Padua, Bolonya, Egerszeg, Ujfalu elnevezések már feledésbe mentek, helyettök a hangzatosabb «Várad városa», továbbá Uj-Bécs, Kandia neveket halljuk, s a régiekből csak Velencze, Vadkert és Szombathely élnek még.*Budai orsz. levéltár kincst. oszt: Dicalis Conscriptio. Bihar. VIII.

Nehezebb, sőt adatok hiánya miatt részben lehetetlen is az egyes városrészek mindenikének helyét körvonalozni vagy csak meg is jelölni. Olaszi mai helyén állt a Páris-pataka s azon főut között, mely az említett éjszaki kaputól a vár felé vezetett a Körös hidjáig, mely a mai Nagy-hid táján kötötte össze a várost. E főuttól keletre Szent-Péter állt s azon tul még tovább keletre Viz-utcza.

A Körös bal partján a «város» a vár előtt, a mai Nagy-piaczon foglalt helyet; ettől nyugatra, Ősi felé, Szombathely s tovább Kandia.*Kandia helynév az alföldi városokban, mint Körös-Tarcsán, Füzes-Gyarmaton, Debreczenben, Diószegen stb. szintén előfordul s rendesen a városok legvégén s hogy nem a török foglalás korából származik, mint némelyek vélik (Uj magyar muzeum. 1850–1. évf. I. 373. l.), mutatja azon körülmény, hogy Váradon már 1553-ban találkozunk vele. A vár keleti oldalán esett Velencze, ettől délre, Szőlős felé, Vadkert; végre – ha a nyomok nem csalnak – a vár s a Körös között Uj-Bécs.

Hol állt azon bennünket legközelebbről érdeklő «Káptalanszer», melyet történeti forrásaink emlegetnek? biztosan meg nem határozható; de valószinü, hogy a vár nyugati kapuja s a Körös említett hídja közt.

A város tehát nem volt nagy terjedelmü, de épen azért, mert {138.} kimagasló épületeit, a várat bástyáival, a székesegyházat négy tornyával, s a mintegy husz monostort és egyházat nem szétszórva, hanem szűk téren, mintegy csokorba kötve, tüntette fel – annál kellemesebb hatást tett a szemlélőre.*A hagyomány szerént Váradnak hajdan hetvenhét egyháza volt (Kereszturi József: Descript. Epp. et Capit. Varad.I. 287. és II. 93. ll.), de az, mint e munka folyamán meggyőződhetünk róla, szoros értelemben nem vehető; részben a régi sok oltár s oltárigazgató emléke tükröződik benne vissza.

Benn a városban ki voltak-e kövezve az utczák, vagy legalább a főbbek? adatunk rája nincs, mert Várad nem oly szerencsés, hogy középkori jegyzőkönyvei fenmaradtak volna; de Szent-László városa nem állott utána Pozsonynak vagy épen Nagybányának s e városokban már a XV-ik században találunk utczakövezetet?*Br. Nyáry A: A modenai Hyppolit-codexek. Századok 1874. évf. 5. l. Éjjeli világításról szintén hiányzanak a közvetlen tudósítások, de kétségtelen, hogy mint mindenütt ama korban, ugy Váradon, e nemcsak egyházi, hanem erősen vallásos városban is, majd minden ház homlokzatán volt egy-egy kis fülke s abban valamely szentnek képe vagy szobra, mely előtt éjjelenként lámpák égtek s ezeknek világa mig egyrészt tájékozást nyujtott az utczákon, másrészt bepillantást is engedett az alvó város lelkületébe.

A terek s utczák, kivált a várban s a közlekedés főbb vonalain népesek és élénkek voltak, mert a város mindig látott kisebb-nagyobb számu idegeneket, kiket vallásos buzgóság, üzleti érdek vagy épen csak kiváncsiság hozott falai közé.

Királyaink, még az olyan rövid uralkodásu is, mint Ottó, gyakran felkeresék Szent-László városát;*1307. hamvazó-szerdáján Váradon volt. Nagy I: Anjoukori okmánytár. I. 121. lap. itt töltének egy vagy más ünnepet, s néha hetekig eltartott itt mulatások.*Zsigmond s Ulászló lengyel király 1412-ben a husvét ünnepét itt tölték s tizenöt napig időztek Váradon. Lásd fentebb? Sirok és sirkövek. 108. l. Majd jöttek idegen fejedelmi férfiak vagy az ország főtisztviselői, hogy itt részleges gyülést tartsanak, mint Drugeth Vilmos, Garai Miklós, Pálóczi Máté nádorok, vagy hogy kedves halottjaikat temessék el Szent-László sirja mellé, mint Kopasz nádor vagy László opolyi herczeg. Hogy ily alkalmakkor mekkora kiséret követte a királyokat, sőt a főembereket is, mutatja azon {139.} körülmény, hogy például Nona városába a bán, a város különös kiváltságánál fogva, csak harminczadmagával mehetett be. Ezenkivül a meg-megujuló püspöki s főispáni beiktatások, a püspöki s káptalani zászlóaljak koronkénti öszpontosítása s gyakorlatai, a világi és szerzetes papok növendékeinek, s az iskolák tanulóinak ifjú serege szintén emelék a város elevenségét.*«Egy nagy arany lánczot, kiben százhusz arany forint vagyon, hagyom tanuló keresztyén szegin papoknak, deákoknak» Kendy Ferenczné 1551-iki végrendelete. Károlyi Á: Századok. 1876. évf. 748. l.

De Erdély s az anyaország honvédelme s kereskedelmének egyik főutja is Várad felé vette irányát. Itt vonultak át a keletre menő királyi követségek s hadseregek számtalanszor;*E munka I. köt. 185., 225., 299., 395. stb. ll. – II. köt. 164. l. az erdélyi szászok, Buda és Pest kereskedői vagy a még távolabbi Csetnek vashámorosai ide hozták vagy itt vitték keresztül áruczikkeiket oly gyakran, hogy ez utóbbiak a váradi kovácsok, kard- és sarkantyugyártók czéhének tagjai valának.*Quia iidem curriferi de Chyetnek cum prædictis Magistris fabris in uno Calendino sive Cehali magistratu existere noscuntur, ob hoc ipsi curriferi in quibuslibet nundinis festi pentecostes singulis annis, perpetuis temporibus, de quolibet curru eorum præfatis magistris singulum unum Orthonem (dán pénznem) denariorum pro tempore currentem, prout etiam olim inter ipsos consvetum fuisset, dare, ipsique Magistri ... si qui ex dictis curriferis hic (Váradon) mori contigerit, more solito honorifice sepelire teneantur.» A váradi káptalannak a váradi kovácsok, sarkantyu- és kardgyártók számára 1481-ben megujított czéhlevele, minthogy a régi az 1474-iki török dulásban megsemmisült. János-Zsigmond választott király 1570. január 29-én Gyulafejérvártt kelt átirában. Eredeti, hártya, függő pecsétje elveszett s maga a levél annyira szakadozott és elavult, hogy csupán vegyi tinta segedelmével volt némileg kibetüzhető. Nagyváradi városi levéltár.

De Váradnak megának is élénk ipara és kereskedelme volt. Ezt igazolják, irott történeti emlékek hiányában is, épületei s egyházai, de legkivált székesegyháza, melyek az egyszerű kőmüvestől kezdve a képiróig vagy szobrászig minden iparosnak s művésznek foglalkozást nyujtottak s a kereskedelmet is elősegítették.

A közönségesebb iparral foglalkozó mesteremberek emlékét egy 1481-iki váradi czéhlevél őrzötte meg, mely még egy régibbnek megujítása, s mely a kétségkivül sok hasonló levél közül egyedül maradt {140.} fenn számunkra.*Capitulum Ecclesiæ Varadiensis memoriæ commendamus ... quod venientes nostri in præsentiam universi Magistri Mechanici fabri, necnon Calcaripari et Poliatores civitatis nostræ Varadiensis prædictæ ... supplicationes et querimonias nobis deponere curarunt, quomodo litteræ sive privilegia eorum eis super libertate Cechatus sive Magistratus ipsorum a Divis Dominis Prślatis huius Ecclesiś nostrś data et concessa per infelicem adventum ac irruptionem sævissimorum Turcorum ab ipsis alienata et deperdita ... (hiányzó szavak) nos exinde debita precum cum instantia, ut ipsa privilegia sive Magistratus libertatis ipsorum eisdem de benignitate solita de novo reddere et restituere dignaremus iuris eorum uberioris ob cautalem. Nos igitur, quorum interest subiectorum commodis invigilare:» kérelmöket teljesítik. «Datum in festo ad Vincula beati Petri apostoli (aug. 1.) anno Domini millesimo quadringentesimo octuagesimo primo. Venerabili ac honorabilibus dominis Joanne præposito, Gregorio lectore, Valentino cantore et Dionysio custode, aliisque Canonicis in dicta ecclesia nostra salubriter existentibus et devote.» Várad városi levéltár. Sajnos, hogy az oklevél e munka I. és II. kötetének összeállításakor még nem volt olvasható. Az 1552-iki adókönyv nem kevesebb, mint hetvenöt különféle mesterembert sorol fel Váradon. De a ritkább mesterek, sőt művészek nyomaival is találkozunk. A már Szent-László sírjánál említett Dénes művészen kivül 1339-ben Váradon látjuk Arnold szobrászt családostul, kit valószinűleg Báthori András püspök nagymérvű építkezései foglalkoztattak;*Budai orsz. levéltár kincst. oszt: D. L. 3280. – Kereszturi J: Descript. Epp. et Capit. Varad. I. 151. l. a következő században Váradi Imre harang-öntő tünik fel, ki a vele egykoru és szintén váradi származásu Péter kalocsai érsekkel egy családból eredhetett, s kinek nevét egy ma is meglevő szép harangja hirdeti.*Alább: Bihari főesperesi kerület – Nagymihály. Majd aranyművesekkel*Sali Gergely Várad-Olaszi birája s tanácsa bizonyítja, hogy Vadkerti Tatár László s neje eladták Olasziban levő házokat, Horváth László fiainak s Aranyműves («Aurifex») Antalnak házai közt, nemes nagyszántai Párthási Imrének 25 magyar arany forintért. 1515. Budai országos levéltár kincst. oszt: Paulini. Kápolna. 4. 5. – Ballagi A: Kecskeméthy W. Péter ötvöskönyve. s üvegesekkel találkozunk,*«Item Anthonio vitripari Waradini commoranti, Nepoti quondam Stephani vitriparis» etc. Kolozsvár birájának 1510-iki levele. Jakab E: Oklevéltár Kolozsvár története első kötetéhez. 318. l. sőt alig kételkedhetünk, hogy azon hat darab, aranynyal futtatott ezüst pohár, a maga nemében gyönyörü munka, melyet Várad városa János-Zsigmond születése alkalmából küldött a kis királyfinak, szintén váradi ötvösök műve.*Jelenleg a nemzeti muzeumban őriztetnek; 1778 táján az ecsedi lápból kerültek elő, mely körülmény élénken emlékeztet a váradi egyházi kincseknek Ecsedbe szállítására. Midőn pedig olvassuk, hogy Kendy {141.} Ferencz az ő nejének «törött alju előkötőjét és főkötőjét Váradon vette vala», előttünk áll székvárosunk divatczikk-kereskedése vagy épen himző ipara, ami különben is a székesegyház s a többi egyházak szükségletei következtében s az apáczák iskoláinak hatása alatt annyira kifejlődött, hogy a himzők, aranynyal, gyöngygyel dolgozók s képirók vagy faragók már a mohácsi vész előtt egész czéheket alkotának nálunk.*Érdekes czéhszabályaik megvannak Kovachich M. Gy: Formulś solennes styli. 206. s köv. ll.

Egyébiránt az áruhelyek, melyeket már IV. László idejében Kalandos mester lerontott;*E munka II. köt. 290. l. a boltok, melyeket az 1481-ben megujított czéhlevél annyiszor emleget;*«nullus mercatorum ac Boltha habentiam et aliorum quorumlibet negotiatorum» etc. a váradi iparosok azon szokása, hogy gyártmányaikat a ház ablakába, mintegy kirakatba, tették szemlélet végett,*E munka I. köt. 263. l. s a mindennapi vásár «a vár előtt» s «Olasziban a hid végénél»:*«Nagyváradon volt országos sokadalom öt, mindenik két-két hétig tartott. Vadkertben esett három: Vizkereszt napján, hushagyó-kedden és Szent-Lőrincz napján. Pünkösdi várás Péntek- és Szombathely utczáin esett; Szent-Egyed-napi Olasziban. Ezenkivül volt még két sokadalom Szent-Mihály és Szent-Ferencznapi, azoknak is szabadságok volt, de a kalmárok reá nem jöttenek.» 1703-iki tanuvallomás, Budai orsz. levéltár kincst. oszt: Paulini kápolna 1. 12. E vallomást egyéb történeti adatok megerősítik, részben kiegészítik, igy a Ferencz-napi vásárt említi az 1592-iki Cisio vagy naptár. Fraknói V: Schlauch Lőrincz püspök könyvtára. Magyar könyvszemle. 1877. évf. 15. l. mind azt mutatja, hogy Váradnak élénk forgalma volt mindig, s még inkább országos vásárai alkalmával, melyek évenkint ötször-hétszer estek s mindenik két-két hétig tartván, az év egy negyedrészében folyvást a jövők-menőkkel népesíté be a város utczáit.*

«Nagyváradon volt országos sokadalom öt, mindenik két-két hétig tartott. Vadkertben esett három: Vizkereszt napján, hushagyó-kedden és Szent-Lőrincz napján. Pünkösdi várás Péntek- és Szombathely utczáin esett; Szent-Egyed-napi Olasziban. Ezenkivül volt még két sokadalom Szent-Mihály és Szent-Ferencznapi, azoknak is szabadságok volt, de a kalmárok reá nem jöttenek.» 1703-iki tanuvallomás, Budai orsz. levéltár kincst. oszt: Paulini kápolna 1. 12. E vallomást egyéb történeti adatok megerősítik, részben kiegészítik, igy a Ferencz-napi vásárt említi az 1592-iki Cisio vagy naptár. Fraknói V: Schlauch Lőrincz püspök könyvtára. Magyar könyvszemle. 1877. évf. 15. l.

Más szellemü, s nem kevésbbé élénk mozgalmat keltettek a városban a vallásos szinezetü vagy épen egyházi szertartások, s ünnepélyek. A vallásegység ama korszakában érdeklődött azok iránt mindenki, mert legszentebb: vallási és nemzeti hagyományainak megdicsőitését látta azokban. {142.}

A sok egyház mindenikének volt évenként egy-egy bucsunapja, valóságos népünnep, melyen szive-lelke örvendett boldognak-boldogtalannak. Majd jöttek a sátoros vagy külön ünnepek; a buzaszentelő vagy keresztjáró napok; Szent-László király két ünnepe vagy Urnapja, mikor a székesegyház öreg harangjának szavára a város összes papsága kivonult a szent kereszttel, kezeikben Szent-László király ereklyetartó szobrával s a többi drága ereklyékkel, vállaikon ama színgazdag himzésekkel s aranytól, gyöngyöktől ragyogó infulák, casulák s palástokban, melyeknek fenmaradt példányai ma is bámulatunkat keltik fel. Eljöttek a város atyái is, élükön az öreg biróval, azután a különféle czéhek családjaikkal, ünneplő ruhájukban, felbokrétázva, kezeiken keztyü,*«idem novus magister ... dare tenetur ... duobus magistris ceharum, cuilibet ipsorum unam cirotecam manualem, ad quinque digitos se extendentem.» A debreczeni kovácsok és szijjgyártók 1489-iki czéhlevele, mely említi azt is, hogy a váradi czéhlevelek mintájára készült. Nemzeti muzeumi levéltár. kezökben égő gyertyák és fáklyákkal s mindenik a maga zászlaja alatt.*«Item volumus – mondja a káptalan a többször idézett 1481-iki czéhlevélben – quod præfati Magistri fabri, necnon calcaripari et poliatores, tam scilicet Magistri, quam alii sub titulo artis eorum in hac civitate existentes et commorentes singulis annis in festo Sacratissimi Corporis Christi, prout scilicet ab antiquo usque in præsentiarum inolitum fuit et est observatum, honeste iuxta facultatem eorum, ornati, luminaribus et velis consvetis, audita voce seu sono campanæ summæ missæ ad Ecclesiam cathedralem convenire et auditis divinis iuxta nostram ordinationem processioni interesse et ipsam diem, veluti festum solemne cum magna et pacifica iucunditate celebrare absque omni discordia teneantur.» Nem érdektelen, hogy midőn János-Zsigmond ez oklevelet 1570-ben átirja s megerősíti, az idézett pontra nézve azt mondja: «excepta superstitione ceremoniarum papisticarum, quæ Dei beneficio ubiqe in ditione nostra abolita sunt et nos abrogari volumus.» Talpon volt az egész város, mikor egyszerre megszólaltak mind a husz egyház harangjai és zugásukba kürtök, tárogatók harsogása, dobok pergése s Szent-László népének öröméneke vegyült. Milyen napja, milyen ünnepe volt akkor Váradnak! A legegyszerűbb ember szive is megtelt a jónak, a szépnek áhitatával; a lelkek felmagasztosultak, kiengesztelődve a multak keserveivel, s megerősödve a jövő küzdelmeire.

Majd voltak egyszerűbb ünnepek is: minden czéhnek havonként egy-egy szent miséje, melyről elmaradni nem volt szabad senkinek; továbbá az iparos inasok felszabadítása legénynyé, vagy középkori {143.} kifejezéssel «apród»-dá s apródok remeklése s mesterré avatása, ami mind ünnepélylyel s lakomákkal járt. Az uj apród négy tál ételt s nyolcz itcze bort tartozott adni, az uj mester pedig hét tál ételt sülttel, sajttal, gyümölcscsel s hozzá száz itcze bort, melyből az asszonyoknak két itcze járt ki.*«nullus beanus infra tres annos aprodinus fore non potest, et dum aprodianus factus fuerit» etc., következik a lakomák rendezését illető intézkedés. 1489-iki debreczeni czéhlevél. Nemzeti muzeumi levéltár. Majd jöttek a névnapok, lakodalmak, keresztelők, melyek alkalmával megjelent a diákok énekkara s dalaiban gyönyörködött a félváros.*E munka II. kötete 24. l. – Az ugynevezett főiskolai cantusok a XVI-ik századnál mindenesetre régiebbek. És a prédikácziók, azok a keresetlen, szivből jövő, szivhez szóló szent beszédek mennyi vigaszt, örömet, gondolkozásra, beszélgetésre mennyi tárgyat adtak? A középkorban az egyházi szószék az volt, ami napjainkban az időszaki sajtó; a papnak minden héten volt alkalma szólni a néphez replika nélkül, és szavai alkották meg a közvéleményt.

Eközben érdeklődtek a papok és szerzetesek irodalmi munkássága iránt is, sőt némelyek tényleg is belé vegyültek e munkába. Mig Frater György püspök a Váradi regestrum kiadásával, Ilosvay István hazai törvényeink összegyüjtésével foglalkozott, addig Veres Balás, Várad birája, ki e hivatala mellett a vármegyei jegyzőséget is viselé, mindamellett talált időt arra, hogy Verbőczy hires Hármas könyvét magyarra lefordítsa, s művével 1563-ban már készen volt.*Batthyány I: Leges ecclesiasticś. I. 22. l.

De Várad épületei nem voltak oly sürük és magasak, hogy egészen eltakarták volna a hegyeket és mezőket. A természet szépségei s gyógyító levegője s forrásai után csak kezét kellett kinyujtani a városnak. A püspök kertje a vár déli oldalán aligha volt elzárva a közönség elől*E munka II. kötete 259. l. s Olasziban csakugyan találunk sétáló vagy mulató kertet.*1608-ban Váradon «hortus pergulanus in vico Paris-utcza in vicinitatibus hortorum ab oriente Caspari Hatos, a parte occidentali Antonii David,» melyet Marosvásárhelyi Tölcsér Pál negyven magyar forintért elad Váradi Inczédy Mátyásnak. Budai orsz. levéltár kincst. oszt: Kolosmonostor. Bihar. J. 2. Fürdők benn a városban is voltak,*E munka II. kötete 266. 494. ll. de azok gyöngye, Szent-László fürdeje {144.} sem állt messze, hogy alkalmul szolgáljon egy rövid, de annál kellemesebb kirándulásra.

És Várad lakosai közt azok sem maradtak elhagyatva, vigasztalanul, kikhez az élet mostoha volt. A betegek, özvegyek ápolásáról s halottak tisztességes eltemetéséről a középkori ugynevezett kalandos társulatok s az egyes czéhek szabályaik értelmében külön gondoskodtak; emellett több olyan intézet is emelkedett Váradon, s a város közelében, mely egyenesen a szegények vagy betegek ügyét karolta fel, s az élet keserveinek enyhítését ismerte nemes feladatának. Ilyen volt a szegény tanulók többször említett tápintézetén kivül*E munka II. kötete 125., 288. és 489. ll., ez utóbbi helyen lásd az idézetet. ama «poklosok háza», mely e néven többször előfordul történeti emlékeinkben,*E munka II. kötete 125., 288. és 489. ll., ez utóbbi helyen lásd az idézetet. s a mai megyei közkórház helyén, akkor a városon kivül állt; továbbá a «vakok teleke»,*E munka II. kötete 201–202. ll. 9. idézet. melynek rendeltetéséről szintén neve nyujt felvilágosítást. Ezekhez számítható az ispotály, mely a város elaggott vagy elszegényedett polgárainak nyujtott menedéket,*Fentebb: Szentlélek egyháza. 124. lap. És «sui molendini unius et simplicis rotæ in fluvio Crisii ... prope descensum pauperum constructi et habiti» etc. A váradi káptalan 1407-iki eredeti oklevele. Budai orsz. levéltár kincst. oszt: D. L. 9311. Egy-e az itt említett szegények háza azzal, mely a vár előtt állt? vagy különböző? adatok hiányában meghatározni nem lehet. végre a legfontosabb, ama gyógyintézet, mely Szent-László fürdejében az uri rend fürdei vagy szórakoztató helyiségei mellett egyenesen a vagyontalan betegek ápolása végett keletkezett. Volt-e ez intézetnek, melyet utóbb a török is megkimélt, rendes fürdőorvosa? adatunk arra nincs; de lelki orvosa, tudniillik lelkésze nem hiányzott, valamint kápolnája sem, melynek harangjáról még a XVII-ik században is történik említés.*«Si qua residuitas erit de præscriptis (bonis), lego illis pauperibus, qui iacent in thermis S. Ladislai Regis, ut Petrus presbyter eisdem emat unam vineam.» Az 1531-ben lefejezett Ártándy Balás végrendelete. Lásd alább: Ártánd. Az idézett végintézkedésnek csak ugy van értelme, ha elfogadjuk, hogy a fürdőben kórház is állt s Péter áldozár annak lelkésze s egyuttal elüljárója volt; különben a betegek, mint ilyenek, mit is csináltak volna a szőlővel, s egyéb birtokaikkal? mert hogy Artándy hagyatéka nem állt egymagában, abban bizonyosak lehetünk. Ily kórház stb. mellett szól Szalárdi János is, ki a Várad alá érkezett törökökről irja: «A szultánok, murzák a Szent-László gyönyörüséges bányájában (igy hivják Biharban közönségesen a fürdőt) megferedtek vala; maga pedig a chám ... a nyomorultak bányájokban feredvén, hogy azt fel se égetnék, megparancsolta vala, és igy minden épületivel, még csak ottvaló harangocskájával is, a felséges nagy chám egészségéért, épen is hagyták vala. De a derék bányaépületeket, minden nyugalomra való sok jó házakat ... porrá tétetvén, csak kőfalok marada.» Siralmas krónika IX. könyv. 5. rész. Tehát a szegények fürdőépületein kivül uri fürdők is álltak ott.

{145.} De Szent-László városa közelebb állt a váradi püspök és káptalan szivéhez, mint Belényes, ennélfogva midőn látjuk, hogy Várad püspökei ez utóbbi várost különféle szabadalomlevelekkel ajándékozzák meg,*Lásd alább: Belényes. biztosra vehetjük, hogy hasonló vagy még pazarabb kedvezések nélkül Várad sem maradt. Kivált Zsigmond király kora óta, mikor városaink országszerte ujra szervezkedni kezdtek, Várad is igyekezett nyerni és nyert oly szabadalomleveleket, melyek föld- és szőlőművelésének előmozdítása mellett némi vámmentességet, szabad biróválasztást, pecsétjogot, a polgárok személyes szabadságát stb. biztosíták.*Ez oklevelek, sajnos, nem maradtak ránk, mint a belényesiek, vagy még lappanganak, de Várad városa 1553-ban Ferdinánd királyhoz benyujtott folyamodványában (Kereszturi J: Descript. Epp. et Capit. Varad. II. 214–216. ll.) s azután még gyakran hivatkozik rájok, csak abban téved, hogy azokat királyi leveleknek mondja. Várad négy birói hatóságának pecsétjei közől is csupán olasziinak zöld viasz lenyomata ismeretes eddig (Budai országos levéltár kincst. oszt: Paulini. Kápolna. 4. 5.) Alakja régi huszas nagyságu, köriratábül csak néhány betü maradt meg: «† S .... IDI OLASCI*» (Sigillum oppidi Olasci), a köriraton belül egy bárd, valószinüleg Szent-László bárdja látszik még, a többi kitört. Lényegében tehát Belényes pecsétjéhez lehetett hasonló. Szóval Várad s a szabad királyi városok polgári élete közt kevés eltérés lehetett, különben Buda és Pest szabadalmakhoz szokott polgárai nem telepedtek volna át oly tömegesen Váradra.*Hogy e budapestiek vagyonos polgárok voltak, mutatja az 1552-iki adókönyv következő megjegyzése: «Pesthienses et Budenses sunt multi in platea Olazi manentes, quorum nomina me latet... Sequuntur tamen nomina Pesthyensium et Budensium illorum, qui in territorio dominorum Capitularium in platea Civitatis Waradiensis domos habent lapideas et resident.» Következik név szerént 23 iparos. Budai orsz. levéltár kincst. oszt: Dical Conscript. VIII.

Nem üres szólam tehát középkori iróink tudósítása, midőn Váradot oly boldog városnak, melyhez fogható alig volt a hazában, sőt földi paradicsomnak nevezik.*E munka I. kötete 211. l. Valóban, kiemelkedett a porból, s boldogult mind az a város, mely magasabb egyházi intézeteink egyikét vagy másikát {146.} kebelébe fogadhatá, mert általok gyermekei nevelést, szegényei pártfogást, ipara, kereskedelme s művészete lendületet nyert, és mert nem a nagy alakok szerzik meg az erőt, a jólétet s nagyságot, hanem a munkás, kötelességérző polgárok sokasága, milyet a középkor rendszere nevelt. És igy teljesen érthető lesz előttünk, hogy oly világlátott s finom izlésü férfiu is, mint Csezmiczei János váradi költő-kanonok, bár gyermekkori emlékei nem fűzték Váradhoz, mégis szeretettel csüggött e városon, s midőn a gondviselés elvezérli innét, felkeresi még egyszer Szent-László városának természeti szépségeit, a vallásos kegyelet, a hazafiság, a tudomány s a művészet ide halmozott kincseit, hogy bucsut vegyen tőlök s dalt zengjen rólok a világnak, a késő századoknak.*

E munka II. kötete 140. l.