# XVII. Sarkköri éjfél a nyíresben.

Junius 27-én az idő még rútabbra fordúlt; csapkodott az eső s nehéz köd kavargott. A hőmérő +6°, +8° C. között ingadozik. Ha a piaczon nem zöldel a nyír s az óriási Heracleum, melynek vígságos növekedése bámulatba ejti az embert, a magyar tél derekára gondolhatnánk.

A Nap akár elveszhetett volna, ha nincs Grindő adománya, a melyen vígan folyt a munka napestig is; 10 órakor készen voltunk. Éjféltájban be a nyíresbe, madáréletet látni! Csak a karabélyt vittem.

Az irány N.N.É. volt az ú. n. Gravlundon át a Kirkenes és tengerpartja felé vezetett. Útközben az eső szitálni kezdett; de nem riasztott vissza: ezt is meg kellett próbálni.

Egy jó fél órával éjfél előtt a nyíresben voltunk s áttekinthettük az egész nagyszerű hegyi képet, a mint a szigetet körűlvette.

A Kvalő-sziget keleti szélén és belsején – Tromsőtől nyugotra – pompásan rakott, az archæikus kőséghez tartozó őshegyek; északfelől a Ringvatső-sziget ugyan ilyen hegytömege, keletnek a szintén őskőségű Tromstind és a már csillámpalás Flöj-fjeld; délnek a Bensjorstind hatalmas tömbje védi a kis, alacsony Tromsőt mindennemű széltől, partját pedig a meleg Golf-áram vize fűti; és ez annak a vig nyíresnek a titka s magyarázója annak a kegyetlen téli képnek is, a melyet Tromső hegyőrei föltűntetnek. Ezek a hegyek 1200 és 1500 méter magasság között ingadoznak; csúcsaikat ma köd borítja s hótakarójuk majdnem a lábig terjed.

A Nap ezalatt a legmélyebb állás felé közeledett, tehát felhők, ködpadok és hegyek fogták el világosságát; ettől valami alkonyféle köszöntött be, mint a mikor nálunk az égiháború fekete fellege borítja az eget és a Napot.

De azért a nyíresben messze láthattunk, életének egyetlenegy mozzanata sem veszett homályba. Már magában az a tudat is, hogy éjfél van s mi szemre kutathatunk, megkapó valami volt. De ez az érzés még növekedett, a midőn az erdőben minden oldalról víg, részben igen szép rigóének és apró madarak hívogató és csicsergő szava fogadott.

A sarkköri nyíres tehát télies éjfélkor is élt, zöldelt, madarai szerelmi dalra fakadtak, szerényke virága kinyitotta kelyhét s minderre nemcsak az égbolt vetett téli hangulatot, ezt nem növelték csak a körűl-körűl fekvő havas őrhegyek, hanem növelték a nagy és szilárd hófoltok is ott magában a nyíresben, melyeknek közvetetlen közelségében a fa rügyet bontott, a madárének szólt s a virág nyílt.

Különösen egy rigófaj szólt gyönyörűen és csakhamar kisült, hogy a borosrigó – Turdus iliacus, – mely nálunk csak átvonuló vendég, itt boldog, mert itt építi fészkét. És milyen is volt az a fészek! Teljesen szabadon, minden rejtegetés nélkül állott a földön, benne két tojás; – szinte nehezére esett az embernek, hogy ezt a szerény és kedves madárboldogságot két lövéssel s a fészek elszedésével tönkretegye…

Némely fenyőrigó-fészekben már pelyhes porontyok fázkolódtak, mialatt az anyamadár reánk vetegette magát.

Éjfél előtt megeredt az eső, melybe csakhamar hópelyhek vegyűltek s majd uralkodóvá lettek; kivergődtünk egy tisztásra rigófüttyöt hallgatni s egy nagy, hidszerűen alávájt hófolt mellett állapodtunk meg – a hideg csípőssé vált; ekkor felénk suhogott egy poszméh, vígan körűldongott s tovább szállt.

Majd megszólalt a hófajd-kakas orrhangja, felelt a jércze; társam folyton valami fülemüleszerű madárdalt hallott, ezt rendszeresen jártuk ki, és kisűlt, hogy e tájak legjobb énekese a mi szerényke nádikánk – Acrocephalus phragmitis – a norvég madarászok Sylvia schonobænája. A bokrosban a piczi Ficedula rufa kerűlt meg, egy ingoványoson pedig egy gyönyörű rőtbegyű pityér-hím.

Lekerűltünk azután a tengerig, hol parti sneffek futkároztak és dunnakacsák nyilalgattak ide-oda. Ekkor más útra térve, a tromsőiek nyaralói mellett – „Sommerlyst” – tértünk hazafelé. Itt kert és kaszáló váltakozik – semmi élet.

De egy ponton a kerítés mellett egy korcs és kiszáradt nyírfa állott, melynek alsó pereszlen-ágazatában nagy madármunka folyt. Egy zsezsepár – Acanthis linaria – nekünk téli vendégünk, sürgölődött ott. A hím vérpiros sapkája és halványpiros melle jól kirítt a szürkeségből; a kis tojó éppen elröpűlt. Egy lövés s az a kis madár leszédűlt. Nem telt belé öt percz, jött a tojó, fínom, száraz fűszállal, a melyet a készűlő fészek alapjába beszőtt – mindez tőlünk öt lépésnyire, egy száraz fán s minden rejtegetés nélkül folyt; – hát azt is le kellett lőni!

Folyt pedig ez a fészeképítés havazás közben.

Noha nehéz köd borongott, az alantfüggő felhőzet pedig váltakozva és szünet nélkül ontotta az esőt és a havat, meg lehetett érezni, hogy a Nap éjféli állásából fölszállóban van; nagyobb, fehér világosság szőtte be a tájat: „hajnali” három óra volt.

Az ezüstös sirályok a magasban északról délre húztak a sziget fölött, három holló leszállott a gyepre, a rigók lépten-nyomon felszálltak a csúronvizes fűből: hordták a fiaknak az eledelt.

Egy szerényke sármány az ág végéről hallatta egyszerű énekét, a hontmadár pedig kőfalról hantokra s vissza szálldosott, vígan villogtatva hófehér farktövét.

Feljutottunk a tetőre s a midőn szemünk az őshegyekre esett, azokat a csúcstól a lábig friss hó borította. – A tél képe!

A nyíres hangulata ilyen időben leírhatatlanúl sajátságos. Már maga a talaj csodálatos. Ingoványos tisztásokon telizöld gyep, az erdőben kissé az ághoz símuló, erősen fakadó lomb; némely lejtőkön a nyír egész állománya, bizonyosan a vihar hatalma alatt, dűlt állásban nőtt ki, a mélyedések sokszorosan süppedékes ingoványok, át meg átfonva gyökérzetekkel; a sokáig kitartó lehullott nyírfalevélzet megfeketedve borítja a fölszínt.

A sarkköri mocsárfűz sokszor a hófolt szélében állva barkázik; és a hol a vizes, fekete talajon alkalmas a hely, ott a páfrány újjnyi magas csírái fészkesen csoportosítva, rugószerűen begöngyölve várják az enyhébb időjárást, hogy kibontakozhassanak. A hol pedig sehogysem sejtenők, ott szerénykedik az egyvirágú szagtalan ibolya – Viola canina. –

Egy méternyi hullámvetése a talajnak némely ponton szembeszökően mutatja ki a fekvésben rejlő különbséget: északon hó, a verőfényes oldalon a gyep iparkodása.

Az évszakok jelenségeinek rendesen váltakozó menetéhez szokott mérsékelt övi ember bámulattal telik el ily ellentétek láttára, még akkor is, ha a középeurópai havasok ú. n. subnivalis vagy hómelléki részét ismeri, melyeknek növényélete emlékeztet némileg az idevalóra. De nálunk a subnivalis magasságokban nincsen nyír, ott nem szól a rigók, a nádika dala s a növényzet szegényebb is.

Itt ilyenkor a napszak folytonos. A fejlődés szerint a világosságtól függő szervezet ezt hónapon át szakadatlanúl élvezi; a mi pedig a melegtől is függ, az alkalmazkodott s baj nélkül állja ki, zsenge fejlődése korában is, a be-beköszöntő télies időt; sőt gyarapodik.

Még egy pillantást vetettem a tengerre; a reggeli szél éppen érintette fölszínét s ez mintha borzongott volna tőle; azután jött a sűrűn hulló, borsó nagyságú dara, melynek csapkodása teljesen elvette a nagy víz fényét.

Ilyen volt ez a sarkköri nyíres akkor, a mikor odahaza a gazda már kaszát kalapál, hogy bevágjon vele az érett búzába.