# XXXIII. A madárhegy.

A „Sirius” a hegyszakadék elé ért. Az előtérben egy, a hegyről lezuhant omladékokból alkotott óriási torlasz állott, mely elfogta a közel 300 méter magas sziklafal alsó részét. A látható részen mintha keleti gyöngyfüzérek mindenféleképen sorakozva, mozgolódtak volna.

Ekkor a hajó pattantyús legénye megközelítette az első ágyú gyujtólyukát. A lövés eldördűlt s erre mintha a torlaszon túl valami óriási fujtató töméntelen polyvát lökött volna föl az ég felé, úgy rebbentek ki és föl a sirályok ezernyi ezrei. A második lövésnek éppen ilyen a hatása, a harmadiknak azonképen.

Most a „Sirius” első tisztje a hajó korlátjáról sorba a szakadékba bocsátgatta a rakétákat, melyek sisteregve ívet vágtak és az omlás kellő közepében nagyot durrantak. Erre a sziklafal látható része mintha morzsolódni kezdett volna azok a gyöngysorok itt-ott megszakadtak s szárnyat bontva megvallották sirály voltukat.

És azután a szárnyaszabadjára kerűlt madártömeg egyetlen bömböléssé olvadó károgásba, sikításba tört ki, hogy végre egy kavarogva lengő, sűrű fátyolt szőjön a hajó és a tenger síkja fölé.

A csodálatos azonban az volt, hogy a fölöttünk kavargó tömegnek szárnya való szabadúlása nem ritkította meg azokat a gyöngysorokat. Az az ezernyi ezer párkány, a melyet a palakő rétege azon a sziklafalon alkot, még mindig borítva volt madárral s tisztán állott a tény, hogy ezt a tömeget sem közönséges ágyúlövésekkel, sem rakétákkal egyszerre szárnyra szabadítani, felröpűlésre bírni nem lehet: a millióra rúgó madársereg károgása magába temet minden más hangot s megcsökkenti hatását.

Hát ez madárhegy!

És ez az óriási arányú madárkép teli pezsgő madárélettel, szükségképen nagy, szinte megdöbbentő hatással van a szemlélőre, mert hiszen Hammerfesten túl jobbadán csak sivár kőpart és omlás kíséri a hajót s a tundra-táj élettelenségében, ridegségében elvesz annak az életnek a hatása, a melynek néhány vonuló sirály, néhány bukó alkamadár a megalkotója. Az egész táj az élet teljes elhanyatlásának képét viseli, nem várunk már semmit.

És ekkor egy kopár hegynek messze a Jeges-tenger kietlenségébe kilökött szakadékában megpezsdűl az élet oly hatalommal, mely a legnagyobb ellentétben áll az arktikus táj egész jellegével, melyet inkább a délszak élettől duzzadozó tájain keresnénk. Ebben rejlik a hatásnak, szinte bűvös ereje…

A „Sirius” azután kissé keletre fordúlt és láthatóvá vált egy öblöcske végében a Sværholt-hegy és egy nyerges hát tövében megbújva az öreg Kraaból-nak, a hegy tulajdonosának telepe. A hajónak ez a fordulása már miattam történt. A gőzkürt megszólalt, jelt adva a telepnek, melynek emberei nyomban összefutottak, eloldották a csónakot s kis vártatva a hajón termettek. A kormányon az öles öreg Kraaból tisztes alakja állott. Ekkor már a hajó garádicsa le volt bocsátva s az öreg feljött.

Juell kapitány elkísért a lépcsőig és átadott a végtelenűl jóságos arczú agg norvégnek; a két első matróz levitte podgyászomat. – Ekkor száz kéz nyúlt elém.

Egy percz múlva a Kraaból ladikja a hullámokon ringott – megemeltem kalapomat, a mire „hurrá!” volt a felelet; a „Sirius” bőgője megharsant, a hajó nyugotnak fordúlt és csakhamar el is tűnt előlem.

Mi egy, a tengerbe hosszan benyúló, még épülő félben levő móló mellett kötöttünk ki.

És előttem állott a kicsinyke, védett, még zöldelő völgyöblözet, melyet délről és északról a hegyek, nyugotról egy pompásan kifejlődött, gátszerű padszínlő védelmez.

Itt áll a Kraaból-család csínos, emeletes házikója, sok melléképülettel, lapp halászkunyhóval, műhelyekkel, istálókkal és rengeteg, a száradó tőkehal terhe alatt hajladozó rudas zsidóutczával, vagyis „hjelderrel”.

Az agg, de erőteljes Kraaból-nak még bátyja is volt; ez, majd az öcs és a ház fia elénk jött; mind pompás, szálas és nyájas normann ember; a ház nagyasszonya – az első testes asszony, a kit e tájakon láttam – menyével, leányaival és sógorasszonyával a küszöbön várt.

Noha a szóbeli érintkezés mindenképen meg volt nehezítve, az embereken meglátszott az öröm és a teljes készség. Ezek a jóságos emberek, kiknek szeméből kisugárzott a romlatlan lelkület, úgy fogadtak, akár egy családbelit.

Itt tűnt ki igazán, hogy az arktikus természet minden mozzanata szerint határozott hatalom, mely nem enyeleg, így nem is téveszt meg. Határozottsága elöli a dologtalanság csíráját, nem tűri meg a léhaságnak semmi formáját és fattyúhajtását sem.

Ezt mondja, erre tanít itt az időkkel viaskodó szikla, a megbúvó növény, a levegőt és a tengert járó madár, és a normann ember szemének minden pillantása, az arcznak minden vonása. Fölséges valami ez!

Bevezettek a földszinti nappaliba. Akárcsak valami szepességi polgárház szobájába léptem volna, úgy a mint a század negyvenes éveiben még be volt rendezve.

Nem valami kényelmes szerkezetű, de jól megkímélt, fekete bőrrel bevont bútorzat; egy hatalmasan összeszerkesztett családi asztal, üveges pohárszék, mindenféle emlék pohárral s egyéb szerény edénnyel; jó norvég öntött vaskályha; a szobának parádés helyén pedig rózsásan kihímzett szalagon ott függött a gitár, teljesen fölhúrozva.

Az ablakban finom porczellán-cserepekben – úgy féltve és gondozva, mint a szem fénye – a teljes, sárga virágú szegfű és királydárda – Asphodelus ramosus – az utóbbi teljes virágzásban.

Innen fölvittek az emeletre, mely egy nagy fő- és egy kisebb mellék-helyiségre volt fölosztva s régi normann mód szerint berendezve: asztal, pad és rekesz-szerű ágy, teli dagadó, hihetetlenűl könnyű, mert dunnakacsa-pehellyel töltött ágyneművel.

A kisebb helyiségben kibontottam a podgyászt, rendbehoztam a fegyvert, s a jó Foslie tanítását követve, ezeket adtam elő:

„Jeg onsker gjerne at se endel reder ved foden af Klubben eller stige lidt op. Lad mig verwillig paa en firer med.”

Körűlbelől: „Szeretném a Klubbent meghágni, hogy a fészkeket lássam. Legyen oly szíves és adjon egy vezetőt.”

Az ifjú Kraaból nyomban készen volt s csatlakozott önkéntesen egy kurta, zömök lapp gyerek.

Esti nyolczra járt az idő, a midőn vállra kaptam a fegyvert s legott índúltunk. A hegy keleti oldalán roppant köves és tekervényes úton hágtunk fölfelé, hogy lankásabb, moh- és kúszónyír-szőnyeggel borított talajra jussunk, a hol azután a lapp serkevirág – Pedicularis lapponica – szerényke sárga szirma, a kúszónyír szövevényén áttörve, nagyban megenyhítette az arktikus ridegséget.

Ezen az úton nyomban szemet szúrt a holló – Corvus corax L. – mely aránylag nagy számban mutatkozott; öt-hat mindig látható volt; csupa teljes vedlésben levő, roppantul tépett, ronda külsejű madár.

Keletre tekintve ki a tenger felé, úgy nyolcz-tízezer sirály a szomszéd hegy lábát alkotó palatáblázatokon sorakozott, nagy része pedig mint egy kirepesztett párna tollazata, mikor forgószél kapja el, úgy keringett, nyüzsgött a tenger színének egy pontja fölött.

Körűlbelől a hegy derekára érve föl, egyenesen a homlok vagy szakadék felé tartottunk. Nemsokára a szakadék nyugoti élét láttam meg; a keleti oldalon pedig, a melyen haladtunk, egy párkányszerű kidüledés mutatkozott, mely mintha nyereg lett volna. Erre a kidüledésre kellett jutnunk, hogy a nagy falat és fészkeit megláthassuk. (39. kép)

A mint közeledtünk, mind jobban és jobban látszott a szakadék felső éle, mely fölé minden pillanatban sajátságos lebegéssel sirályok röppentek a magasba, mintha valami, a mélységből jövő szélroham lökdöste volna föl őket.

Néha, mint a kilőtt nyíl, úgy suhant föl valahonnan a mélységből egy pár alka, hogy azután a tenger felé kört vágjon, ismét visszatérjen s ismét az él fölött nyilaljon el.

Az összefolyó zsivaj mind jobban hallatszott, néha azt a hatást téve, mintha valami nagy vízesés moraja töltené be a légkört.

Elértük a kidüledést és ekkor szédületes, kápráztató látvány tárúlt föl szemeim előtt.

39. kép – A Sværholt madárhegye.

Egy irtóztatóan meredek, részben áthajló sziklafal, melynek vízszintesen futó palarétegzete a nyugoti szélen és hosszában szinte hasábosan volt szeldelve, fordúlt a tenger felé.

A palarétegzet ezernyi ezer párkányt alkotott, melyet a madarak töméntelen sokaságának hullajtása szennyes fehérre meszelt.

Azok a párkányzatok rakva voltak a gyönyörű heringsirály százezreivel s a hol a párkányzat csak megengedte, ott szennyes fészek állott, benne egy, ritkábban két pelyhes, vagy tokos sirályfiú. A fészkek fukuszból valók s részben magas építésűek, mert a madarak évről-évre magasítják.

A mi sirály hozzám közel űlt, az tisztán s teljes alakja szerint volt látható; de a távolsággal mind kisebbekké váltak az alakok és a hónál is fehérebb fej és mell majd csak tojás formának, a legtávolabb űlőké már éppen csak apró gyöngy nagyságúnak tetszett. És, a mint a párkányzatok lépcsőket vagy hosszú sorokat alkottak, úgy tűnt föl különösen a távolabb eső rész, mintha azt a falat valami szeszélyes kéz gyöngysorokkal rakosgatta volna telides tele.

A kidüledéstől, a melyen állottam, meredek, de járható omlás vezetett le a sziklafal tövéhez, hol a kiomlott szikladarabok óriási lábként voltak a tengerbe kilökve. E láb párkányzatai, a hullámoktól lemosva, feketék voltak s az odatelepedett sirályok már csak mint hófehér pontsorok csillámlottak föl hozzám.

Abban a nagy űrben pedig, a melyet az a düledék, a melyen állottam, a sirály-fal és az ő nyugoti, hasgatott szöge alkotott, szemkápráztató kavargás folyt, mert ezernyi sirály, mint valami tovakészülődő méhraj, úgy kavargott benne.

Kiegészítette pedig ezt a madárképet egy valóban leírhatatlan zsivaj. A közelben űlő és röpűlő madarak rikácsolása, nyávogva-síró hangja kihallszott ugyan, de csak bizonyos zúgáson át, mely a távoliak egybeolvadt zsinatolásától eredett.

Az a zsivaj néha úgy hangzott, mint egy népes iskola lármája; csakhogy itt a madárhegyen a hang megszámlálhatatlan ezrek torkából dűlt.

Lehaladtam kissé az omlás ösvény-féléjén, a melyet a, tojásszedők tapostak ki a kövek közeiben. A legközelebb űlő irályok lehettek tőlem vagy öt méternyire; de nem törődtek megjelenésemmel. Jó lövéstávolságra oly csoportot szemeltem ki, a melyben vagy tíz madár úgy űlt, hogy a sörét jól boríthatta. Odalőttem.

Az eredményt nem vehettem ki, mert egy új jelenet kápráztatta meg szememet: a lövésre ezernyi ezer sirály kapott szárnyaszabadjára, oly sűrű tömegben, hogy az égbolt nem látszott tőle; s minthogy valamennyi a megriadásnak egyazon hangját egyszerre adta ki magából, valóságos üvöltéssé olvadt össze az, mely semmihez sem hasonlítható; ebbe azután belésüvöltött a fiak szava és néha azt a hatást keltette, mintha gyermekhang kiáltott volna közbe.

Nyomban, a mint a tömeg szárnyra kelt, oda lőttem a másik csővel, a hol a legsűrűbb volt. A velem jött emberek e két lövés után 31 risszát szedtek össze.

Még négy sirályt lőttem kiszemelve s azután, tekintettel az emberekre s a vasárnapra, visszatértem a házba, hol ékesen fölterített asztalnál várt a hal, a tej, vaj, sajt, az ostya vékonyságú normann kenyér – fladbröd – és a kitünő tea. Majd egy igen szép forraló alatt meggyúlt a petroleum s járta a két öreg társaságában a toddy; éjféltájban végre rákerűlt a sor a pár órai nyugalomra, a melyre nagy szükségem is volt.

De soká tartott, míg az álom elnyomott; – a nagy izgalom nem engedte. Mint tivornya után a zene, úgy csengett fülemben a sirályok zsivaja, s fokozta az idegességet az a tudat is, hogy az egykoron oly lehetetlennek látszót elértem s hasznomra fordíthatom idegen emberek szíves jóakaratából és jószívűségéből. Hányt-vetett életemnek sok s nem egy fájó emléke újult föl bennem. Úti naplómnak ez a része így végződik: „Mint természetvizsgálónak sohasem volt a maihoz fogható napom. Elgyönyörködtem én sokszor egész lélekkel az anyatermészet fönséges jelenségein, sokszor menekűltem keblére embertársaim elől is; mindig vágytam, hogy az embert eszményemmel, a természetnek reá való hatásának révén összhangban találjam s gyönyörködhessem teljes szívből mind a kettőben; hogy kivesszen belőlem – meddig? – egy rettenetes kétség és gyanú, a melyet embertársaim nagy tömegével szemben egészen fojtani nem bírok s melyet mind kevesebb kivétel gyöngít meg. – – Egy rövidke összhangzásért ide kellett nekem a Jeges-tenger tájára jönnöm. Áldom is sorsomat, aratom erejét, mely idehozott Sværholt madárhegyére, hol az állatélet nagy törvényei oly fönségesen, oly megkapóan nyilatkoznak meg – – kezet fogtam Axel Juell norvég kapitánnyal s átléptem egy igazszívű norvég ember küszöbét… ma többet nem irhatok.”

Pár órára éjfél után már megmozdúlt a ház népe. A kovács űlője megcsendűlt a pörölye alatt és a kőműves hozzálátott a kis móló tovább építéséhez.

Én is hamar talpon voltam. A kávé már készen várt. Zsebre tettem egy kis kenyeret.

Mindenekelőtt megforgattam a köveket és szétnéztem valami röpülő rovar után is. No meg szétnéztem azok között a piczi virágocskák között is, a melyek nagy okosan ott bujkáltak a kövek enyhében. Itt is a tavasz várt reám!

A kúszó nyír – Betula nana – éppen barkázott; a lapp serkevirág nagy vígan díszlett; a berki kökörcsény – Anemone nemorosa – fészkesen állva bontotta ki egyszerű fehér virágát; sőt akadt földi eper is – Fragaria vesca, – éppen virágát bontva; akadt szerényke havasi madárhúr – Cerastium alpinum, – erdei gerely, – Geranium sylvaticum, – havasi mécsvirág – Lychnis alpina, – mocsári hizóka – Pinguicula vulgaris, – a mocsár-szeder – Rubus chamaemorus, – a száratlan siléne – Silene acaulis – és a három ibolya, ú. m. a kétvirágú – Viola biflora, – a szagtalan – Viola canina, – és a háromszínű – Viola tricolor – egytől-egyig igen kicsiny növevényekké törpűlve. Házigazdám gyönyörködve nézte sürgölődésemet.

Ezeknek egy rövidke órát szenteltem s azután egyedűl indúltam a madárhegynek, a melynek alkatát tegnap jól szemügyre vettem volt.

Nem hágtam a tetőre, hanem a tövéből kiálló, összevissza tört, lépcsőzetes lábon haladtam az omladék felé. A járás fárasztó, de azért eleintén nem volt veszedelmes, mert a talp a kő ripacsosságain jól megtapadt; utóbb már sikos guanón jártam.

Nyugotra bekanyarodva, elértem az első, kisebbik, félkaraj-alakú sziklafalat, melyet fölülről nem láthattam, mert azt a nyeregszerű kidűlést éppen ez a fal alkotja. Ennek lábát óriási sziklaomlás teszi, a melyen haladnom kellett.

E kisebbik falnak párkányzatai is rakva voltak fészkekkel és sirályokkal, mely utóbbiak azonban rám sem hederítettek.

Az idő hirtelenűl rosszra fordúlt. A Jeges-tenger felől metsző, hideg északkeleti szél kerekedett s fölkorbácsolta a hullámokat, melyek nagy dühhel ütődtek az omladék alkotta torlasz zugaiba és párkányzataiba, úgy a szikla-lábba is, a melyen állottam.

És most itt, a haragvó Jeges-tenger hullámostromában fejlődött ki az a madárélet, a melynél hatalmasabbat, jellemzőbbet a képzelet sem bír alkotni.

A hullámzás éppen szembe vágtatott a Sværholt-hegy hatalmas, sokszorosan tagolt sziklatorlatával. Az egész óriási víz-sík mintha iszonyú zihálásba esett volna. A hullámzás sebesen, magasra dagadozott, a dagadás tetőpontján pedig csipkés, kifehéredő tarajt vetett és megsúgott; de a miriád hullám megingása folytonos, zúgó morajjá olvadt össze. A hullámzás ekkor már átvetette magát a torlasznak a tengerbe kirúgó alacsonyabb szirtjein is, és úgy, a mint átvetődött, rendes időközben föl is zúgott rettenetesen. E fölzúgást kis vártatva hatalmas csobbanás követte, hírt adva arról, hogy a hullám a torlasz beszögelésében akadályra talált, mely komolyan állja útját; és a csobbanásra már pillanatok múlva is magasra loccsantak föl a visszavágódó, tépett hullámtaraj vízrészei, visszaesésökkel oly zajt keltve, mint a minő a felhőszakadás sistergő, csapkodó hangja.

A sziklatorlasz egész, hosszú és sokszorosan megtörött vonalán a visszavágódó hullámok tépett, hófehéren tajtékzó és sistergő tarajai, s az ő párává zúzott részeik oly hatalmas, oly leírhatatlan forrongás képét varázsolták elő, a mellyel szemben az ember semmivé törpűlt; ő, minden alkotásával együtt, melynek itt szilánkokra kell szétfoszolnia. S a mi a hatást ég fokozta, az a zihálás, zúgás és csobbanás hangjának valóban félelmetes ritmusban való folytonos ismétlődése volt, mely túlzúgta, túlharsogta a tenger felől betörő morajt is.

És ekkor igazán szemkápráztató nyüzsgésben törtetett elő a Porsanger-fjord belsejéből a rissza-sirályok kószáló serege, melynek lengedező röpte oly fölségesen illik a hullámok ingó mozgásához. Az a visszavágódó, szétfoszló hullám fölszínére vetette a risszák táplálékát s ezek sorba levágódtak oda, a hol a forrongás a leghatalmasabb volt.

Az ember azt hiszi, hogy most – de most már bizonyosan elkapta a hullám a madarat s odavágta a sziklához; és ekkor az a madár érintetlenűl kél ki a tajtékzás kellő közepéből.

És úgy, a mint a hullám dagad és a mint apad, csobban vagy visszazuhan, a rissza-madár mindig két arasznyi magasságban marad fölötte.

És úgy, a mint a táplálék fölvetődik a hullám színére, az a remek röptű, szép tengeri madár csókszerű érintéssel veszi föl azt onnan.

De az a sirály-falánkság, nagyon természetesen, felkölti azt a sirály-önzést, az irigységet és a kapzsiságot is. Itt-ott két három rissza is vágódik le egy és ugyanazon hullámközbe, egyazon áldozatra s ezen összeczivódik, összekap; de az egész harcz alatt a hullám még sem érinti a madarakat, mert bámulatos ügyességgel folyton kellő távolságban maradnak tőle.

De ime, az egyik kikapta a prédát, fölvágódik a zajgásból, az irigyek utána s kezdődik az a leírhatatlanúl szép, imbolygó és mégis sebes röpülés, majd a magasba, majd a mélységbe való ívelés, mely mindaddig tart, a míg az üldözött a prédát le nem nyeli, vagy el nem ejti.

És a míg a risszák portyázó hada szárnyaszabadján űzi szinte megfoghatatlan művészetét, a Sværholt sirályfal-párkányzatán nyugton üldögélnek a jóllakottak, a pihenők. Ezek tollászkodnak, gubbaszkodnak, ki-kinyújtogatják majd az egyik-, majd a másik félszárnyat a megfelelő oldal lábával együtt, majd magasra és szorosan egymás mellett nyújtják fölfelé s egyszerre mind a két szárnyukat; némelyek éppen elűltek, mintha a lábukat melengetnék.

De akár űlnek, akár nem, a milliók rikácsolása szünet nélkül foly. És bármint zúgjon is a haragvó tenger, az az éles sirály-rikácsolás kihallszik belőle, igazán pokolivá avatja a zajt.

40. kép – Alkamadár.

Ezalatt pedig néhány alkamadár (40. kép) egész formájához illő komolysággal telepedett le a madárhegy tövének egyik hatalmas, kirúgó sarkára, mintha nagy egykedvűséggel nézné a tenger háborgását, a hullámok zajlását. De az az éles alkaszem folyton kémkedik, szünet nélkül oda van tapadva a hullámzásra s egyszerre csak hanyat-homlok s minden szárnynyitás nélkül beléveti magát az egyik alka a habzásba; kis vártatva a fölszínen van s fölhasználva a hullám dagadását, bámulatos ügyességgel ott terem ugyanazon a ponton, a melyről levetette magát; biztosan kapta ki prédáját abból a rettentő forrongásból.

Nem bírtam betelni e hatalmas, e fönséges kép szemlélésével.

De a Jeges-tenger dermesztő szele végre is cselekvésre kényszerített.

Behúzódtam egy sziklasarokba s a hidegtől dermedező ujjakkal valami vázlat-félét iparkodtam készíteni a homlokzatról. Közbe-közbe lőttem is egyet, hogy a falon űlő sirályok mozgásában is elgyönyörködhessem, s ekkor láttam csak, mily hatalmas élet ez: egy-egy lövésre alig egy századrésze mozdúlt meg a madárseregnek; sőt űlve maradt akárhány a közvetetlen közelségben levők közűl is. Igaz, hogy a tenger moraja gyöngített a lövés hangján; de ez a másnemű hang mégis hallszott, hirtelensége mégis hatott.

Ekkor egy nyolczas alkacsapat jött keletről s éppen a fölött a nagy szikla fölött, a melyen meghúzódtam; fejem fölött elnyílalva, a tenger felé kerűltek, itt nagy kört vágva, ismét fölöttem termettek. Elhatároztam a reájok való vadászatot; de nem bírtam egyet sem úgy lelőni, hogy a sziklára esett volna, mind a röpűlés sebességének hatása alatt ívesen a forrongó tengerbe zuhant. Más módra kellett gondolni.

Úgy tetszett nekem álláspontomról, hogy a tegnapi úton a nagy fal tövét megközelítve, hozzájuthatok a sirályfiakhoz, talán az alkákhoz is, melyek a nagy fal egyik kidűlő párkányán tipegtek ide-oda; igaz, hogy nagy magasságban.

Visszaindúltam tehát arra, a honnan jöttem, mert más út nem is volt; de a járás azalatt megnehezűlt; a megeredt eső föláztatta a sirályguánót és az oly síkossá vált, mint a szappan. Meg kellett feszíteni testem minden izmát, hogy a szakadékokban s a roppant kőlépcsőkön baj ne érjen; de kivergődtem és pihenés nélkül hegynek indúltam.

Észrevettem, hogy a teljesen kopár részen a kuszó nyír nemcsak hogy lelapúlt, hanem fölkeresgette a legkisebb mélyedés védelmét is; szíjas ágait kövek mellett, árkocskákban bocsátgatta szerte; a hol több volt a védelem, ott ütötte föl fejét a lapp serkevirág. Apró madarak közűl legelsőnek a hontmadár – Saxicola oenanthe – köszöntött, mely itt e kietlenségben épp oly élénken villogtatta meg fehér farkatövét, mint itthon magyar földön; azután minden pillanatban szárnyra kelt a réti pityér – Anthus pratensis, – mely már eledelt is hordozott fiainak.

A szél folyton erősbödött s oly metszővé vált, hogy erős daróczkabátomon ugyancsak átjárt; de én sebesen hágtam s így megmelegedtem. Szitált az eső s a Jeges-tenger felől tejfehér ködök terjedeztek szerte. Igazi arktikus idő és kép.

A tetőre érve, beláttam a Porsanger-fjordba s azt is kivettem, hogy annak a padszínlőnek a túlsó oldalán, mely a Kraaból telepét nyugot felől védi, tehát a Porsanger-fjord partján, köves öböl vág be és hogy ott is sok sirály kavarog.

Ekkor a Sværholt-hegy legtetején haladva, a szakadék felé fordúltam s a mint kellő távolságra jutottam hozzá, mind több és több sirály vágódott föl a mélységből, mi néha valóban úgy is tetszett, mintha a földből jöttek volna elő. Sajátságosan ívelték szárnyaikat, a testet pedig lebocsátották, hogy az erős szél áramlását legyőzzék. Ezt a felvágódást utóbb már kevés lépésnyi távolságból szemlélhettem. A sirályok azért nem nyugtalankodtak.

Egyszerre a hollók is éppen úgy kezdtek fölvágódni és most tudtam meg, miért nem láttam őket ma az alsó részeken: fészekrabláson voltak. Lehasaltam s alig 10 percz alatt négy felvágódó hollót járta át a lövésem; mind abba a rettentő mélységbe zuhant. Kis vártatva ismét alkák kezdték meg sajátságos röptüket. Mint kora reggel az alsó szikla fölött, úgy jöttek most a hegy fölé és kört vágva a tengerre, ismét vissza kerűltek; ám itt is csak úgy volt, mint alúl: a halálra lőtt madár ívesen bukott alá s így le a mélységbe.

Hát abba a mélységbe le kellett pillantani.

A szélén azonban egy bár keskeny, de mély rés tátongott; a hegy mintegy meg volt szelve s csak idő kérdése, mikor dől le a mostani fal a sirály-fészkekkel egyetemben. A vállalkozás mindenesetre szédítő volt s a test tiltakozni kezdett: valami bizsergés futott végig minden tagomon. Letettem a fegyvert, a tarisznyát, elhasaltam s így kúsztam át a résen; ugyan így értem el a szakadék szélét, le is tekintettem a mélységbe, de nem állhattam ki sokáig, mert valami zsibbadás fogott el; a test mintha erőnek erejével, ösztönszerűen vissza akart volna húzódni a rettentő örvény széléről, a hova csak az erős akarat parancsolta. De megláttam azért a sirályok fehér felhőjét, benne a fekete pontot – a hollót – s az átsurranó fehér-fekete nyilakat: az alkákat.

Visszahuzódtam hasalva, a résen át s a fegyverig, azután talpra állottam. Világosan éreztem, hogy a testre az a gondolat hatott leginkább: hátha tested súlya elegendő arra, hogy a fal ledőljön!? Az akarat nem volt elég hatalmas, hogy a test reakczióját teljesen legyőzze. Az érzés közel járt ahhoz, mely elfogja a testet, ha egy mély víz jege megroppan testünk súlya alatt.

A kellemetlen érzés hamar elmúlt, különösen a mikor egy kedves hósármány – lectrophanes nivalis – kőről-kőre tipegve kezdett maga után csalogatni, a szája ugyancsak meg volt szedve szunyogokkal, jeléűl annak, hogy már fiakat táplál. Le kellett lőni a szegény párát, pedig nem is volt köszönet benne, mert tollazata teljes vedlésben állott.

Evvel leszállottam a düledékhez, hogy a tegnapi úton mennél mélyebbre leereszkedve, a pelyhesekhez jussak.

Ez igazán nyaktörő út volt, mert az eső teljesen föláztatta a sirályguanót, mely szennyesfehér-vörössel elegyes, s a kövek síkosokká váltak. A láb minden izma ösztönszerűen és szinte görcsösen feszűlt meg, sokkal inkább mint a ropogó jégen; – mert hiszen az elcsúszás és lezuhanás itt egy és ugyanaz volt.

A legalsóbb fészkek, úgy tíz méter magasságig értve, mind ki voltak fosztva, mert a birtokos haszna ezekből kerűl ki, ezeket szedi ki egy hosszú létrával. Egy pár fészek, a hol létrát megtámasztani nem lehetett, csak valami hat méternyire állott s pelyhesek voltak bennök. Előbb kövekkel dobáltam őket; de a hideg és a síkos, nedves kő bizonytalanná tette a dobást. Végre szemügyre vettem két szomszéd fészket; az egyikben egy tokos, a másikban egy pelyhes poronty volt, rájuk igazodtam s egy lövés leterítette mind a kettőt – – a fészkeken maradtak! Roppant erőfeszítéssel megmásztam egy síkos párkányt s onnan próbáltam a dobálást – semmi! Jobb vállam csuklója már nyílalt, karom elgyöngűlt.

Egyszerre csak látom, hogy vagy hét darab alka együttesen oly párkányra telepedik le, mely a sirály fészkek fölött áll; igaz, hogy a magasság lehetett vagy nyolczvan méter is; de bíztam a Fueckert-fegyver szűkfurású bal csövében. Leszálltam tehát a párkányról, jól megvetettem a lábomat, pontosan czéloztam és lőttem. Az eredményt nem láthattam rögtön, mert a sirályhad is szárnyra szabadúlt és mozgása minden egyebet elnyelt; de egyszerre csak a sirályfelhő szélén át lezuhan két alka, s az egyik csakugyan sodorja a sirályfészket, magával rántja a tokos sirályfiút is.

Érezni kezdtem a kimerűlést; felakgattam tehát prédámat a tarisznyára, hozzá az egyik hollót is, melyet a tetőről lőttem volt s három sirályt, melyet az alkalövés fölöslege leszólított, keresztbe akasztottam a hátamon a fegyvert s kézzel-lábbal mászva kikapaszkodtam a kidűlésre.

Valami fölséges érzés volt az, a mikor gyepet érve, a megfeszűlt lábizmok kiengedtek.

Az eső szünetet tartott s én nyomban lefelé vettem útamat. A kövesen lehaladva, egy kis madár tűnt föl, a mint a földön ide-oda tipegett, fejével bólingatott, majd egész testével bókolt. nem volt már apró madársörétem s igy vastagabbal kellett lőnöm, mely elszakította a madárnak fél farkát s ezt el is kapta a süvítő szél. Ó pedig beh kedves egy szárnyas pára volt ez! A havasi pacsirta – Otocoris alpestris – hímje, az ő rózsásba játszó dolmányával, halaványsárga torkával, fekete begyével, füle tájával és feje elejével, közben halaványsárga rajzzal s a füle mögött egy-egy hegyes tollacskákból alkotott, fölállítható szarvval. A madár valamivel kisebb a mezei pacsirtánál – a köznép szántókájánál. Nekünk magyar földön kemény teleken néha vendégünk is.

Lekerűltem a házhoz és leraktam a terhet; azután pedig rögtön átkeltem a ház mögött levő padszínlőn, melyet három palaszikla lábszerűen támasztott, a hol a telep ivóvize fakadt föl. A túlsó oldalon s már a tenger sekély szélvizében egy hatalmas, háznagyságú palaszikla hevert, mely meg volt rakva a heringsirály fészkeivel, tehát már egy kirajzást alkotott. Délnek a hegy lábát össze-vissza hányt, részben óriási palakövek alkották, hol a teljes vedlésben lévő hósármány nagy számban tanyázott s kimutatta, hogy tollazatának uralkodó fehér színe révén mimikri viszonyban áll a kilugozott kőséggel.

Ez a kőség itt sok sajátost tüntetett föl. Csupa igen finom szemcséjű agyagpala, szép szürke és sokszor atlaszfényű; néha sok apróka gránáttal, mint véletlen járulék-ásvánnyal ékesitve. Némely táblás követ a szökő tengerár, a vihar korbácsolta hullám, az eső és fagy sajátságosan kirágta, úgy, hogy ezek a kirágások valami titokzatos íráshoz hasonlítottak.

A hullámzás járta helyen sok, egészen ép és szépen kifehérített bálnacsont hevert.

Ezen a tájon akadt még szarka, fehér barázdabillegető és a sarkköri juhászka, mely már pelyhesét rejtegette a padszínlő ingoványosabb helyén, mert jajgatással, szimulált sántikálással és mindenféle más furfanggal volt azon, hogy a helyről elcsábítson.

Igazán „halálra fáradva” vitt a gazdám este nyolczkor egy kis késői ebédre, mely pompás forrázott lazaczból, ökörszem formára sütött sirálytojásból, tejből és sajtból állott s a melyre közel tizennyolcz órai koplalással rá is szolgáltam.

A sirálytojás fehérje gyönyörű kékesen-tejopálszínű, a széke sáfrányvörös; íze nagyon jó.

Összecsomagoltam, mert a hajót esti tizenegyre vártam addig írtam a naplót, hogy a látottak képe el ne halaványodjék.

A madárhegyek igen érdekes problémát alkotnak szemben a földszín életének azon elhanyatlásával, a mely a sarkköri tájaknak oly rideg, oly sívár színt kölcsönöz.

A madárhegyek úgyszólván emberi szemmel látható kifejezései a sarkköri állatélet törvényszerű sajátosságának, a melyet így lehet kifejezni: kevés faj, rengeteg individuum.

Az állatélet itt nem tünteti föl azt a sokszoros és soknemű tagoltságot, a melyet már a mérsékelt övben is legott észreveszünk, mert a sarkkör életfeltételei nem sokneműek; de a mennyiben azután megvannak, kiválóan kedveznek az ott fejlődő élet roppant arányainak.

Az észak tájainak tengerei azok, a hol a bálnák óriási szervezetei tenyésznek, melyeknek táplálékja az apró szervezeteknek oly töméntelenségéből kerűl ki, a melyet számmal vagy mértékek arányaival kifejezni lehetetlen.

Itt élnek a fókaféléknek roppant tömegei, melyekből évről-évre százezreket öl meg az ember; az ő táplálkozásuk a szerves és részben már magasabbrendű lényeknek – példáúl a halaknak – töméntelenségét emészti föl.

És itt vannak a madaraknak fajonként egyesűlt seregei, melyek bizonyos pontokat ellepnek, beborítanak; a melyek szárnyra kelve, mint a borulat oly árnyakat vetnek, a melyeknek fenmaradása a tápláléknak szintoly töméntelenségét jelenti.

Sőt e madártömegeknek jelentősége még nagyobb, mint a télen-nyáron itt tartózkodó állatoké. Mert hiszen a Sværholt-Klubben sirály tömege augusztus végével már beoktatta ivadékát a vízen s ekkor azt az óriási arányú életet, mely azon a falon nyáron át uralkodott, őszönként a legsivárabb elhagyottság váltja fel: a sirályok elszélednek az óczeán melegebb részeinek végtelenségén, hogy majd csak márcziusban visszakerűljenek.

Itt látjuk azután a legvilágosabban azoknak a kolosszális tömegeknek egymásra való hatását, egymástól való függését, a melyeknek arányaival szemben minden letörpűl, a mit különben az egyén korlátolt szempontjából életnek nevezünk, sokszor már meg is bámulunk.

A legkisebb lazaczféle, a Mallotus hal, ívásra föl kezd vonúlni az óczeán mélységeiből; a seregeknek csak szélessége is kilométerekre rúg. tehát már az egyes seregekben is milliárdokról van szó. E megszámlálhatatlan sereg nyomán járnak a Gadusok; a tőkehalat szolgáltató ragadozó halak bele pusztítanak a Mallotus-seregbe és szintén ívnak, a Gadusok tömegeit festi némileg az a húsz millió darab, a melyet a normann halászság a Lofót-szigetség halászó telepein akgat föl a hjelderek rúdalkotmányára; és festi az a száz milliókat számláló tömeg, a melyet New-Foundland ívóhelyein százezer halász kihoz évről-évre.

Magában már e két csoport is a táplálék-szükségnek mily óriási arányait jelenti; a mely táplálék kezdődik azokon a szabad szemmel nem is látható véglényeken, a melyeket az ikrából kikelő halporonty fogyaszt, és fölhág addig a tápláléktömegig, amelyet a felnőtt halak milliói fogyasztanak.

És itt avatkozik belé a madárhegyek szárnyas lakóinak töméntelensége is, a mely a halikrára, a kikelő ivadékra s mellette azokra a kis rákfélékre – Calanus, Euphausia – is ráveti magát, a melyekből a lemezes szájú bálna milliókat szállít a gyomrába egyetlen nyeléssel – mennyi kell ennek az egyszeri jóllakáshoz! Mily tömegek és számok ezek!

Sværholt sirálytömege is halikrából, ivadékból és Calanus-féle rákokból él.

Százakat, majd ezreket számláló seregekbe verődve, kiszáll a Jeges-tenger végtelen színére, a szomszéd Porsanger- és Laxe-fjordok síkvízére és öbleibe s teli beggyel, gyomorral tér vissza: ifja tanyázó helyére, örege a fészekre, a táplálékot váró kicsinyeihez.

Akár mint a létért való küzdelmet, akár mint anyagcserét fogjuk fel az arktikus állatéletnek e megnyilatkozásait, mindenképen oly gigászi arányokat tüntetnek azok föl, a melyeknek számokban való kifejezésétől visszariadunk s a melyek azért vannak oly nagy hatással reánk, mert épen ott nyilatkoznak meg valóban hatalmas lüktetéssel, a hol mi, a mérsékelt öv lakói, legkevésbbé várnók.

És most keressük a feleletet arra a kérdésre: szám szerint hány sirály tanyázhat Sværholt madárhegyén? Ez a kérdés annál érdekesebb, mert napjainkban könnyen beszélnek milliókról, nem gondolva meg, hogy az egy millió magában is roppant nagy szám s ha azt madarakra alkalmazzuk, akkor ehhez való térről is van szó.

A madárhegynek betelepedett fala átlag 300 méter magas és lehet, az apróbb betelepített falak belevonásával, 600 méter szélességet venni; a telepített fal összege tehát körűlbelől 180 ezer négyzetes méter; ha már most a párkányközöket s a falaknak némely különben is meddő részeit veszem tekintetbe, akkor egy négyzetes méterre csak egy fészket teszek föl s ekkor van 180 ezer fészek, mindegyikhez egy fiasító madárpár, lesz a fiasítók száma 360 ezer madár. Ezek a teljesen kifejlődött sárga csőrű és fehérfejű öreg madarak. De ezek nem alkotják még a madárhegy főtömegét, hanem megalkotják azok, a melyek még nem fiasítanak és fekete csőrükről, feketés fültájukról, feketés gallérjukról és a szárnyaknak ilyen színű karrészéről` könnyen ismerhetők föl; ezeknek száma amazokéhoz képest hatszoros lehet, tehát körűlbelől két millió száz és hatvanezer, az öregek hozzáadásával kerek summában két millió és ötszázezer sirály lakná a hegyet.

A számra az a gazdaság is világot vet, a melyet a Kraaból család a hegyre alapított, a mennyiben t. i. tojással és sirálytollal kereskedik. A tojásszedést egy 10 méteres létrával űzik májusban; a kiszedett fészkek terűlete tehát 600 x 10 = 6000 négyzetes méter, a miből le kell vonni úgy négy méter meddő tért a fal legtövén, marad tehát 3600 négyzetes méter fészektér, ugyanannyi fészeknek felelne meg. S minthogy a sirály itt átlag kettőt tojik – több fiút nem is láttam egy-egy fészekben – a gazda pedig a tojások frissesége érdekében az egyes tojást s elveszi, a kiszedett tojás száma átlag hét, néha tíz ezerre rúghat, ha hármas, négyes fészekalja is kerűl; a legkevesebb ötezer, mert a szám ezek között az összegek között ingadozik.

Hogy hogyan jut a gazda azokhoz a sirályokhoz, a melyeket megmellyezett, azt nem tudtam kikapni; a szám azonban nagy, mert kevéssel a hajóra szállás előtt a már említett lapp gyerek avval foglalkozott, hogy a megkoppasztott sirályokat targonczaszámra a tengerbe borította; lőni semmi esetre sem lövik. Arról sem tudhattam meg semmit, hogy e sirályokat gödörbe temetnék, hogy későbben a marha „takarmányozására” fordítsák, a mire itt leginkább a tőkehalak feje szolgál.

Lőttem összesen hatvanhat madarat.

Alig hogy jegyzeteimet némi rendbe hoztam, elbődűlt a „Haakon Adalstein” postagőzös kürtje: ma egy órával korábban jött.

A ház népe fölgyűlekezett. Kivettem a tárczámat; de az öreg Kraaból tiltakozott s megölelt; fia és öccse felkapták a holmimat s pár percz múlva már ott tánczolt a sajka a haragvó hullámok taraján: ki kellett lesni a pillanatot, a mikor a hullám a hajó garádicsáig emelte a csónakot; de minden simán ment.

Egy meleg kézszorítás, még egy tekintet az északi ködpadra, egy a jó emberek becsűletes arczába és a hajó délnek fordúlva, bevágott a Laxe-fjord vizébe. A míg csak látszott Sværholt telepe, tartott a kendők lobogtatása is; végre eltűnt. Elszakadtunk, tudom, hogy örökre!

41. kép – Svaerholt hegye délkeletről.