# A bodzai vám és Bodza-vize.

Hol a nyugatról keletnek tartó Döblön pataka a hon határitól befelé indult Bodza vizébe ömlik, hol a Bodza vizének nyilt völgyét egy templom által*E templom 1794-ben épült, s bár csak 60-ra megy a hivek száma, külön pappal, külön lelkészséget alkot, melyhez Krászna, mint leányközség tartozik. koronázott kiszökellő előfok az ugynevezett Kálvária egybeszoritja: ott fekszik szép regényesen a bodzai vám, melynek festői házcsoportját három oldalról folyja körül a sziklamederben törtető, s áradatkor sziklákat sodró folyó, mely mint e hon szülöttje a haza felé vette útját, de itt a vámnál áttörhetlen sziklahegyekre bukkanván, megtérésre kényszerittetett, s kedvellenesen, ide-oda folyva hosszasan kanyarogva fordul északnak, máshelyt keresve útat be a haza felé; de ilyet 2 mértföld hosszu vonalon sehol nem találhatván, Bodzafordulónál (község) ismét keletre fordul, s eredeti pályafutásával párhuzamos, de ellentétes folyással halad, mig végre átlátva, hogy a szeretett hazától, a kegyelt szülőföldtől csakugyan meg kell válnia: duzzogva, mérgesen habozva, tombolva, sziklákat repesztve és sodorva rohan ki Krásznánál idegen földre. Ez a Bodza vizének*A Bodza vizét oláhul Válye Tetyinek nevezik, egyik ága a Leánybükk, másik ága a Nagy-Tatárból ered, mellékfolyói jobbról a tekintélyes Kis-Bodza vize és Szilon pataka. Balpartilag az Ördög pataka, Döblön pataka, Egres, Tálpatak, Ladocz patak, Bárka patak, Szita patak, Nagy-Báska patak, Peták és Sugó patak ömlenek a Bodza vizbe. Hazánkra eső folyamhossza 6 1/2 mfd. rövid leirása, csak az adandó még hozzá, hogy idegen földön is megtartja hazafias vonzalmát, s ha már hazai földön nem haladhata, legalább a Dunába temetkezik, hogy ott hazai források vizével vegyüljön el. Itt csak röviden jellegezni akartam a Bodza vizének folyásirányát, azt nem sokára három irányú folyásának egész vonalán meg fogjuk járni, mi a Bodzavidék ismeretéhez fog minket eljuttatni; most visszatérünk a folyamvölgy legnevezetesebb pontjához a bodzai vámhoz, melynek mindenekelőtt képét melléklem. (Lásd a 67. lapon.)

A bodzai vám kifelé vezető szekérút hiányában most csak a lóháton való közlekedést engedi meg, s mivel a vámhivatal 1787-n a Béldi család területén épült*A régi vámhivatal a Kis-Bodzában volt. e család a kincstárral kötött szerződés alapján 1848 előtt 1500 veder bort hozhatott be vámmentesen az oláh fejedelemségből. E most kevesek által látogatott, s a kereskedés által csaknem egészen mellőzött határszéli szorosunk, hajdan legélénkebb és jártabb volt minden szorosaink közt. Azon korban, a midőn a kun-besenyő beütések által néptelenitett Barczaságot Endre király a német lovagrendnek adta át, a kunok és besenyők leginkább e szoroson ütöttek be s ott van most is a Királyhegy tetőormán azon hatalmas vár, melyet az ily beütések meggátlására emeltek volt királyaink s melyet a német lovagok kiujitottak; e vár azután három századon át mint határváraink legjelentősbike királykövi vár néven szerepelt. A hazánkat érintett török-tatár-oláh beütéseknek e szoros volt legkeresettebb útja, valamint kelet felé kiütő hadaink is legtöbbször választották e szorost; s azért a hon szent határainak védelmében, és az e védelem érdekében tett kiütések alkalmával gyakran omlott itt a hősöknek vére. Nem ok nélkül lépünk tehát a mult emlékei által fokozott tisztelettel, és a jövő kötelességérzetének lelkesedésével a Bodza vidék emlékszentesitett hantjaira. Hogy az itt lefolyt események horderejét fel tudjuk fogni, jelezzük röviden a Bodzához kötött történeti eseményeket.

A kun és besenyő beütéseknek útja, mint fennebb emlitém, a Bodza szoros volt; itt dulakodott vallási türelmetlenségből a székely a vérrokon kun és besenyővel, csak azért, mert a pápa és papjai azokat pogányoknak nézve az ellenük való harczot üdvhozónak mondák, de a mely kárhozatos lett azért, mert a barczasági székelység kiirtásával végződött.

Itt a Bodza véghatárain vívtak 1224-ben a német lovagok az őket várépitésükben meggátolni akaró kunokkal, még pedig győzelmesen, mint később ezt tüzetesen elő fogom adni.

1353-ban, mig Laczk Endre erdélyi vajda a Moldovába beütött tatárokat szétszórta s vezérüket is elejtette, az alatt egy másik csapat Bodzánál beütött, s a Barczaságot feldulta*Lásd e beütést tüzetesebben alább Brassó leirásánál..

1421-ben itt tört be szultán Amurát Brassót és vidékét elpusztitó roppant hadsergével.

1508-ban itt akartak betörni a törökök, de Józsa temesi bán elibük állván, szétverte és visszaüzte őket.

1529-ben a Zápolya segitségére háromszor beküldött Péter vajda is alkalmasint az akkor legjártabb bodzai vonalt használta.

Itt jött be 1533-ban, jul. 5-én tamerlani pompával az öreg Gritti; ide jött elibe fia s néhány megvesztegetett főur, hogy azt, ki e hon függetlenségét megsemmisitni érkezett, királyi pompával fogadják, nem is gondolván, hogy ama hazánkat fenyegető diadalmenetnek tragicus vége lehet.

1556-ban kétszer, máj. 14-én és jun. 14-én jött be Izabella segélyére Petrovics oláh vajda, s ez év novemberében is a Bodzán vonult ki*Lásd Bethlen Fark. Hist. I. 594–597..

1599. oct. 23-án a Bodzánál jött be az álnok Mihály vajda, s 1600-ban, miriszloi veresége után futásnak eredve, szept. 25-én a Bodzára ért, s onnan october 6-án Basta vétkes elnézése mellett kifutott Erdélyből*Lásd Kővári Erd. Tört. IV. 93, 112. lap..

Itt jött be 1611-ben szept. 23-án Báthori Gábor által előidézett zavarok alkalmával Omer pasa, 26,000-ből álló sergével*Lásd ugyanott Erd. Tört. IV. 203. lap., Báthori segélyére. 1611. sept. Ráduj vajda Forgács elvonulásakor a Bodzán futott ki*Blätt f. Geist stb. 1846. évf. 190..

1613-ban ugyanitt jöttek be a haza és a porta előtt kegyvesztett Báthori Gábor letételére, s Bethlen Gábor trónrahelyezésére, a magyar Ogli pasa által vezénylett török és szövetséges sergek*Lásd Kővári IV. 110–112. lap..

1655-ben jun. 29-én Bodzán vonult ki Rákóczi György 62,000 emberből álló hadsergével, a legvadabb katonai anarchiát inaugurált semények ellen, mivel ezek a törcsvári szoros útait bevágták volt; a magyar sergek a seményeket több csatában leverték, s Plojest mellett szétszórva, nagy zsákmánynyal tértek meg*Lásd Blätt. f. Geist, Gem. und Vaterl. 1840. évf. 213–214. lap.; de a mig a fejedelem Fehérvárt nagy győzelmi ünnepet tartott, azalatt a semények összeszedték magukat, s tatárokkal egyesülten rohantak Bodzán át a Barczára, s mig a fejedelmi sergek kiüzésükre egybegyülhettek, addig Hétfalut és a Barcza nagy részét lángba boriták s kiprédálák*Lásd Kővári Erd. Tört. V. 56. lap.. E pusztitás előhirnöke volt a még nagyobb vész és nyomornak, melyet II. Rákóczi György gondolatlan lengyelországi hadjárata s Rhédeinek trónróli elüzetése által a törökök maga ellen ingerlésével okozott, a midőn azok Erdélyt pusztitó hadakkal özönlék el, vérnyomokat és a felgyujtott falvak pusztulását hagyva maguk után.

Itt a bodzai szoroson tört be 1658. aug. 15–19-én a szilistrai pasa által vezérelt 80,000 török-tatár és oláh had. Hasztalan állt ott Mikes Mihály székelyeivel, leonidási önfeláldozása csak sikertelen küzdelem volt, mely ha perczre feltartóztatá is, de meg nem gátolhatá, hogy e féktelen népcsorda át ne törje magát, s el ne pusztitsa a Barczát és Háromszék szép rónáját.

Itt jött be 1683-ban márcz. 23-án a Bécs ostromához siető Gezai-Mehemed khán 80,000 tatárral*Benkő Spec. Tranis..

Itt őrködtek kártyázva Heisler tábornok és Teleki Mihály uram Tökölivel szemben; itt mulatoztak e fennhéjázó urak, mig ő Törcsvárnál készité elő győzelme diadalútját. Ekkor a Királyhegy oldalán lévő vádsánczok ágyúkkal voltak megrakva, melyeket a törcsvári támadás hirére az oda siető Heisler hirtelen átszállitni nem tudván, Stell és Werf hadnagyok alatt 50 gyalogot hagyott azok őrizetére; ezen 50 ember a zernyesti győzelem hirétől megrettent brassai parancsnok (Guttenstein) rendeletére Brassóba huzódott, Tököli aztán augusztus 26-án prázsmári táborából Bodzára sietett s a sánczokban feledett ágyúkat és igen nagy lőkészletet kardcsapás nélkül elfoglalván, táborába szállitotta*Lásd Sieb. Prov. Blätter II. 217. és Fundgr. II. 238–279. lap.. És Tököli, a magyar szabadságharczok e dicső bajnoka, két hónapi fejedelemsége után, elhagyatva tatáraitól, el a reménytől, hogy a magyar hazát – melyért 20 évet töltött a harczmezőn, melynek szabadságaért oly kitartóan harczola – megmenthesse: e szoroson vonult ki oct. 25-én 1690-ben Oláhországba; utólszor innen nyugtatá szemeit a szent haza elhagyandó bérczein, hosszú számüzetés, s messze földön, Ázsia távol partjain egy elfeledett sir jutván osztályrészeül annyi küzdelem dijában, határtalan honszerelme, magasztos önfeláldozása silány béreképen. Végre, 1788-ban, székelység tartá megszállva e szorost a törökök ellen, midőn parancsnokuk, Schulz ezredes – hagyomány szerint – a két török tolmács által hozott aranynyal töltött dinye által megvesztegettetni engedvén magát, elárulá hű seregét. Rendeletet adott ki, hogy – mivel a török elvonult – kantározzanak le s menjenek nyugodni; s midőn a védsereg mitsem sejtve szétoszlott, akkor egész ellentétes irányból, a Döblön pataka felöl vad „Alláh” kiáltással rohant elő a becsempészett török had; a készületlen székelyeket Bartha kapitány s két közlegényen kivül mind levágták. Álnokul nyert győzelmüket azonban sem ők, sem az áruló vezér nem élvezhették soká, mert a vész hirére csakhamar megérkeztek mint boszuló szellemek, a verescsákós székely huszárok, s a meglepett törökök közt oly iszonyú mészárlást vittek végbe, hogy hirmondók is alig menekülhettek el. A történelem ezen hős huszárok néhányának fentartotta nevét: ilyen volt Nemes György székely huszár alezredes, ki 24 törököt vágott le; Bora őrnagy, ki 11-et, és Damó százados, ki 7 törököt ejtett el a győzelmes csata folyama alatt, mi közben, mint a monda tartja, nem csak a török hullott, hanem az áruló Schulz is eltiportatott a rémülten menekülők által*Kővári is elbeszéli az esetet Erd. Földe Rég. 265. lap. és Erd. Tört. VI. k. 151. lap.. És mivel e dicsteljes, véres napoknak nem volt költője, de még történésze sem, előállott a népköltészet, s a maga egyszerűen nemes modorában megéneklé e napoknak veszteségeit s győzelmeit. Egy ily népballadát sikerült felfedeznem, mely e csaták emlékét megőrzi, annak érdekes részleteit élénk szinnel adja elő, s mely költői becse mellett, történeti értékkel bir. Hogy a netáni elveszéstől megvédve legyen, ide iktatom a népköltészet e szép termékét.

1788. A bodzai törökkel való veszekedésnek rövid leirása.

Bokros bánatoknak setétes fellege,
Szivedet megszállta székelyek serege,
Mert a békeségnek kivánatos ege,
Homályba borulva, szép napod melege.

Ime jelen vagyon, mi vala jövendő;
A miről szólottak, hogy lenne lejendő;
Mely keserüséget, s gyászt vala szülendő:
Ezer hét száz nyolczvan nyolczadik esztendő.

Im beteljesedett; mint szemeink látják,
Mindennapi gyászos példák mutogatják;
Boldog napjainkat gyászszal beboritják,
Melyek sziveinket gyakran szomorgatják.

Már elközelgetett romlásunk ideje,
Romlandó éltünknek gyászos esztendeje.
Ez az esztendő lett annak elkezdője,
Melyben sok testnek lett véres feredője.

Én is romlásunkat hát néhány versemmel
Gyászolom e jajos esztendőt szivemmel,
Mindaddig pennámat hát nem is teszem el,
Mig erről verseket nem irok kezemmel.

Vajha valójában azért leirhatnám,
Siralmas sorsunkat ha lerajzolhatnám,
Semmi fáradságom, oh nem sajnálanám;
Oh de olyan az, hogy én ki sem mondhatnám.

Mindazáltal székely voltom szerint irok,
A talentum szerint a mivel én birok;
Szép hazám romlásán zokogással sirok,
A reménlett jókkal miglen menyben birok.

De ki verseimet olvasod, oh ne lesd,
Hogy miben hibáztam, s szemeimre ne vesd.
Te, ki jobban tudod, ird jobban; ne keresd
A hibát; nem bánom, a mint tetszik, ugy fesd.

Irásom légyen csak a Bodza völgyéről,
S hegyek között fekvő tágas mezejéről;
Szólok ezen kivül a Király hegyéről:
Hazánk romlásának kínos mirigyéről.

Mit irjak te rólad Királyhegy teteje,
Vagy te vérontásnak készitett műhelye;
Külső-belső Strimba; te Leánymezeje?!
Rajtatok oda lőn sok vitéznek feje.

Mert midőn eljöve pogány táborával,
Királyhegyen kezdé nagyszámu hadával
Seregünk rontani, álnok ostromával,
Értsd meg mit művel itt compániájával.

Az erdőbe magát éjjel berejtette,
Melyszerint hálóját hátmögé vetette;
Eztet, a kis sereg, észre akkor vette:
Mikor már a pogány körülkeritette.

Nem csüggednek ezen sok főtiszt urakkal,
Hiven vitézkednek hív kapitányukkal;
Valner ura a neve, a ki virtusokkal
Ékesült, mint drága szép kert virágokkal.

Mint hív előljáró keményen biztatja:
„Rajta jó vitézek!” – szájával nógatja;
Vitézül fegyverét maga is forgatja,
Népének igy maga példáját mutatja.

Csak kis segitséggel, midőn érkeznék ki
A Leánymezőre kapitány ur Felki,
Vitézül fegyverét már forgatja ki-ki,
Nem volt hátra álló azok közül senki.

De minthogy a pogány igen sok számával
Rohan minden felől, ordit rút szájával:
Török kézre kerül itt jó pajtásával
Kapitány ur Valner, s más sok jó magával.

Nem nyugszik a pogány meg ezen prédával,
Eljön másodizben ismét nagy hadával,
Készül romlásunkra álnok praktikával
Kigyül Királyhegyre számtalan voltával.

Kikkel szembeszáll főhadnagy ur Mártini,
Ama hív hazafi alhadnagy úr Jáni;
Pogánynyal vitézül ezek kezdnek bánni,
De végeket mégis nagyon lehet szánni.

Mert noha táplálja őket a reménység,
De vagyon ott jelen csak kevés székelység,
Kikben vagyon ugyan vitézség, sebesség,
Mégis tőrbe ejti a szerencsétlenség.

Mert azon kis serget annyi körülvette
Pogány, hogy a földnek szinét betöltötte
Strimba mezejéig szüntelen kergette,
A halott testeket egymásra is tette.

Itt a ki szemlélte számát a pogánynak,
Megmondhatja, hogy egy székely jutott hánynak.
Ugy volt csak, mint sereg farkas báránykának,
A vagy egy falat hús éhült oroszlánynak.

Látván, hogy fejünket naponként faggatják;
A főelőljárók bölcsen által látják,
Hogy oly kevés néppel nem tartóztathatják:
Addig tartott rendet meg is változtatják.

Oly messze nem tesznek többé gyalogságot
Commandóra, hanem csupán lovasságot;
Tapasztalható volt, hogy nem csalárdságot
Tettek a vezérek, hanem nagy jóságot.

Mert midőn Bodzára ágyút inditotta,
Egész Királytetőt népe megszállotta,
Csak kevés huszárság őket tartóztatta,
Kálvári hegyéig*A bodzai vámtól északra eső és a völgyet elzáró hegyhát., de bebocsátotta.

Itt az ütközethez ugyan hozzáfogott;
Harminczhat óráig szüntelen dolgozott;
Semmi nyereségből de most nem osztozott,
Hanem három ágyút kénytelen itt hagyott.

De oh, még sem nyugszik a kegyetlen pogány;
Kiván mégis prédát, mint fene oroszlány,
Noha országa van bőv, gazdag, nem sovány,
Eljő oly nagy számmal, kit senki sem tud: hány?

Kisasszony havának felderülésével,
Tizenegyedik nap elérkezésével
Strimba mezejére beszáll nagy sergével,
Melyet belső Strimba alig tart külsővel.

Ezzel kis sergünknek nem kis gondot adott,
Hogy éjszaka várta, mig meghajnalodott,
Kemény ostromlással harczolni ugy fogott,
Hátul hogy kerüljön, ugy forgolódott.

Ezt szemesen népünk ugyan észrevette,
Balszárnya vitézül visszakeritette;
Azalatt jobb szárnyát körülkeritette
Kemény ostromlással helyéből kiverte.

Mert árviz módjára erdőből kidülni
Kezdett hátok mögött orditani, lőni
Seregünk is ezzel kezdett szembe jönni,
Igy a pogány kezde elől-hátul ölni.

Ezek vitéz módon holott harczoltanak;
Mind elől mind hátul buzgón forgódtanak,
Utolsó csepp vérig hivséggel voltanak,
Halálos horogra mégis akadtanak.

Mert nem látnak jönni sehol segitséget,
Már nem gondolhatnak annyi tehetséget,
Hogy az elől hátul való erősséget
Meggyőzzék: e szörnyű számu ellenséget.

A nagy viadalban néznek földre égre;
De nincs hová huzzák fejöket mentségre,
Igen kevés számmal szakadnak el végre,
Útjokat inditják be azon térségre.

Hol Döblön pataka, Bodza összeszakad,
Ott élte fonala mily sokaknak szakad,
Mely miatt kínjában sok sziv meg is szakad,
Sok hő könyhullásnak kutfejévé fakad.

Virági hazánknak, itt elhervadának;
Sok testek fő nélkül széjjel maradának;
Keserves rabságra sokakat hordának,
S adának a havasalföldi vajdának.

Oberstlieutenantnak lőn itt egynek eleste;
Testéből kicsordult vére földet feste;
Földbe is téteték tisztelettel teste,
Turátnyi volt neve, mig halál lenyeste.

Minden ugy képzelte ezt mint jó incselért*Mérnökkari tisztet.,
Ki sok hegyet-völgyet bölcseséggel megmért;
Már a kimért földnek teste gödrébe fért,
Lelke pedig mennybe teremtőjéhez tért.

Kapitány urak is itten odalettek,
A kik hazánk mellett hiven vitézkedtek,
Dik, Nymetzki és Roser, Kastenholz is tettek,
Számot négyet, kik oly nevezetet vettek.

Még több tiszt urak is maradtanak itt el,
Konrád főhadnagy is, főhadnagy Törökkel,
Alhadnagy urak is vagynak még ezekkel
Kökő, Mezei, Mihájtz, Conrád, Vitebel.

Többeket is talál a ki megkeresi,
Mivel zászlótartó itten van Fenyvesi,
Ernitz, Gajtz, Melknarit, ezeket is nyesi,
Némelyeket élve pogány őrző lesi.

Oh, mint vitetének Konstantinápolyban,
Holott tételének a kínos akolyban,
Vannak szenvedésben szüntelen olyanban,
Melyhez hasonlót nem képzelhetsz fogolyban.

Az elesett testek pedig hordattatnak
Össze és a Bodzán halomba rakatnak,
Hol a pogány testek külön hányattatnak,
Azok fegyver által többé nem rontanak.

Hanem csendességgel a sirhalom alatt
Nyugosznak mind addig erős pecsét alatt,
A feltámadásnak reménysége alatt,
Mig megég tüz által ég, föld s minden állat.

Példát itt már vehetsz utazó, ha itt mégy,
Minemű romlandó s hamar elmuló légy,
Gonosz itéletet te ezekről ne tégy,
Hogy a Jehovától ezért büntetést végy.

Mert eljön bizonynyal, hidd meg, nem sokára,
A halálnak nyila tested sátorára,
Akadhatsz még te is ő mérges horgára,
Eljő, de nem tudod, holnapra vagy mára.

Immár Bodzavölgybe emlékezeted nagy,
Mivel véghazánknak szélén vámos hely vagy,
Vámot adál s vevél, melyben megfőtt sok agy,
Kik között kapitány van, sok fő- s alhadnagy.

Te is Kalvária hegyes kerületje
Voltál romlásunknak műves készületje.
Nem használa nekünk sánczod épületje,
Sőt hajócskánknak lőn rajtad merületje.

No már székely haza, sirasd ifjaidat,
Kebeledben nevelt ékes plántáidat,
Gyászoljad homályban borult napjaidat,
Térj meg bűneidből, jobbitsd meg magadat.

Mert az ur haragja ellened gerjedez,
Hivogató szava régen hogy zengedez,
Ily hangot füledben már rég hogy csengedez:
„Térjetek meg, mert az idő közeledez”.

Immár rajtad vannak az ur csapásai,
Megvonattak tőled régi áldásai,
Ne álljanak hát meg szemed sirásai,
Hogy szünjenek rajtad ostorozásai.

Mindenek te benned gyászban boruljanak,
Az ur szolgái és a papok sirjanak,
Az ur előtt térdet és fejet hajtsanak,
Egy szívvel és szájjal igy fohászkodjanak:

„Légy kegyelmes uram kicsiny seregeden,
Könyörülj megromlott magyar nemzeteden;
Ne hagyd, hogy a pogány szent örökségeden,
Többé romlást tégyen választott hiveden.

Ne engedd, hogy minket igy szidalmazzanak,
Hol vagyon Istentek ekként bosszantsanak;
Ne hagyd, hogy földünken többé pusztitsanak,
Hazánk s javainkban minket megrontsanak.

Nyujtsd ki dárdádat hatalmas kezeddel,
Ellenségeidet te magad kergesd el,
Bűneinket a mély tengerbe temesd el,
Szemed elől szegény hazánkat ne vesd el.

Ha uram, mi nekünk bűnünk szerint fizetsz,
Ugy is mind az által igaz biró lehetsz.
De az egész földnek szinén bár elnézhetsz,
Csak egy igazat is te magad nem tehetsz.

Bocsásd meg tehát gonosz bűneinket,
Mi érdemünk szerint ne fizess ki minket;
Ne vágd ki földünkből veteményeinket,
Flastromoddal inkább kösd be sebeinket.

Már a vett sebeket keserves sirással,
Könyvezik az Ifjak sűrű könyhullással,
A sirba készülnek sokan sohajtással,
Mert nincsenek Józsefek, mondják jajgatással.

Hiszem a fiakat, oh Uram, te adtad,
Kertedben a szőlőt te magad plántáltad,
Ezt sok ezerekre elszaporitottad,
Most már a pogánynak kiszaggatni hagytad.

Már sirnak az anyák mint sebhedt Rachelek,
Minden igy szól: valjon enyhülést hol lelek?
Több jó napokat immár nem is vélek,
Szivemben gyászolok mindaddig mig élek.

Mert kiket kezeim és térdeim tartottak,
Mint két szemem fényit ugy oltalmaztanak,
Már ezek azoktól ugy megfosztattanak,
Mint tarló aratás után maradtanak.

Nem birnak sziveknek nehéz fájdalmával,
Kik uj nevet kaptak a bús Máriával
Sirnak, s kesergenek özvegység sorsával,
Szivek fejek be van kötve gyászruhával.

Körül vette őket siralomnak árja,
Mert oda van testi életeknek párja,
Gyászos életének sok már végit várja,
Kivánván, hogy ekként koporsó bezárja.

Sirnak az árvák is, atyjokat siratják!
Kiknek személyöket már többé nem látják.
Az atyai kezek már nem ápolgatják,
Nagy szükségeikben nem is táplálgatják.

E gyászért sergenként ekként kesergenek,
Mert siralmas napok reájok derülnek;
Vagyon már szájában majd minden seregnek
Gyászos siralommal elegyitett ének.

E romló sárházat én is mig leteszem,
Mindaddig kenyerem siralommal eszem,
Mindennap gyászruhám magamra felvészem,
Mig megadattatik sorssal jutott részem.

Hozzá adom magam ez gyászos sereghez,
Szomorú notámat szabom énekekhez,
Kesergünk, mig jutunk az utolsó véghez,
Kimulásunk után a harmadik éghez.

Siratjuk sorsokat, a kiket fogságra
Uram, hagyál vinni pogány rabságára,
Kedvetlen s kételen idegen országra,
Éjjeli nappali nyughatatlanságra.

Jusson te elődbe azoknak siralmok,
Mivel benned vagyon minden bizodalmok,
Szenvedések után adjad, hogy jutalmok
Legyen mindörökké csendes nyugodalmok.

E terhes fogságban uram gyámolitsad,
Vigasztalásoddal szivekben viditsad,
Kegyelmes orczádat hozzájok forditsad,
Rabságokból hamar, oh, kiszabaditsad.

A kiknek éltünket még eddig nyujtottad,
Napjainknak számát megszaporitottad,
Pogányok kezétől testünk oltalmaztad,
Mindennap áldásod rajtunk ujitottad.

Ez után is éltünk, oh nagy Isten, birjad,
Törölhetetlenül nevünket felirjad,
Mind lelki, mind testi harczunkat megvijad
Annak érdemiért, ki neked egy fiad.

Oltalmazd hazánkat kezed erejével,
Fedd be szárnyaidnak kiterjesztésével,
Illesd kegyelmednek arany vesszejével,
Tápláld a békesség édes gyümölcsével.

Im igy irja le e csatákat az egykori népköltő, ki többhelyt emelkedett s irodalmi becscsel biró művében megőrizte e napok emlékét a feledékenység homályától. Hogy ki volt szerzője, nem lehet tudni, de hogy az eseményekkel egykorulag, azoknak élénk benyomása alatt irta, azt a költemény maga kétségtelenné teszi. Nekem Al-Dobolyban egy nagyon idős ember fiatalkori versgyűjteményében sikerült azt fölfedeznem. Kővári is érinti a székelyeknek egy Schulcz ezredes árulása előidézte csatavesztését a Bodzánál, ez alkalmasint a fennebbi versben leirtra vonatkozhatik; bár történhetett egy más alkalommal is, mert az utolsó török háború alkalmával a törökök többször kisérték meg a betörést; egykor Háromszékre is előnyomultak, de Csernáton közelében a hires veres csákós huszárok, és a fegyvert ragadott székelység szétverte és elszélesztette őket.

Ott domborulnak most is a bodzai vám kápolnája melletti temetőben, az e csatákban áldozatul esett székely hősöknek feledett sirhantjai; ott tünnek fel odább a Kalvária keleti oldalán, és a túlparti hegyoldalban a hatalmas földsánczok, a hegy alján hosszában az árulással győzelmet vívott török seregnek sorba elhelyezett sátorhelyei, melyek e harczok emlékét tüntetik fel az útas előtt, ki a mult dicsőség e kopáron hagyott mezején egybeszedett virágokból font koszorút illeszt a hazát védett hősök feledett sirjaira. A régibb sirok között ujakat is találhatunk, melyek az 1848-ki szabadsághősök emlékét juttatják eszünkbe, mert akkor, a midőn Háromszék nagyszerű önvédelmi harczát a classicus kor hősies elszántságával kimondotta, az első támadás és csata a Bodza vidékén vívatott. Ugyanis a székely határőrök egy kis csapatja volt fenn a Bodzánál a határszélen szétszórva. A brassai és barczasági szászok, osztrák katonasággal Stráva nevű számtiszt (egykor a székelyeknél katonatiszt) vezetése alatt fellopództak éj idején a Bodzára, s a hármassával, négyesével egymástól távol szétszórt székely határőröket váratlanul meglepve, azokból vagy 13 családapát gyáván legyilkoltak, tisztjök Benkő Sándor s mások sebesülve csak nagy bajjal menekülhettek el; mig a látogatóba felment Gyárfás Jánost és Bernát Eleket s másokat kegyetlenül megverve hurczolták el Brassóba. A hogy e gyáva kegyetlenség hire Háromszékre eljutott, a még akkor csak szervezkedésben levő Kossuth-huszárok néhány század gyalogság és lándzsás nép a Bodzára sietett, hogy a Borosnyó felé Háromszékre betörni akaró ellenséget visszaszoritsák. Ha e csapat az utasitást követve, zajtalanul hajtotta volna végre hadműveletét, akkor Stráva csapatja alkalmasint egészen elfogatott volna; de a még fegyelmetlen gyalogság zajosan közelitvén, a Bodza-fordulónál tanyázó osztrák tábor sebesen huzódott vissza s az utánuk robogó huszároknak csak néhányat sikerült levágni és foglyul ejteni*Láss a bodzai gyilkolás és csatáról többet Horváth Ignácz naplójában a „Magyar Polgár” 1870-ki nagy naptára 47–48. lapján.. A székelyek összeszedték gyáván legyilkolt övéiknek, a szabadság ez első áldozatainak hulláit, s a vám temetőjében hantolták el, hol őrséget hagytak, mely egészen a muszka invasióig maradt ott; a mikor a muszka tábornak erre való jövetele is lehetséges levén, a Kalvária oldalában a régi védsánczok felett néhány ágyút helyeztek el, melyeknek mellvédei most is felismerhetők; a muszkák azonban a Bodza kikerülésével a tömösi és törcsvári szorosan törtek be, s igy a bodzai védművek nem is vétettek igénybe.