NIETZSCHE

TÚL AZ ERKÖLCS VILÁGÁN...
(JENSEITS VON GUT UND BÖSE)

HENRI LICHTENBERGER BEVEZETÉSÉVEL
FORDÍTOTTA: VÁLYI BÓDOG

TARTALOM
A FORDÍTÓ ELŐSZAVA.
BEVEZETÉS.  
NIETZSCHE.
NIETZSCHE:
TÚL AZ ERKÖLCS VILÁGÁN...
ELŐSZÓ.
I. RÉSZ. A FILOZÓFUSOK ELŐÍTÉLETEI.
II. RÉSZ. A SZABAD SZELLEM.
III. RÉSZ. A VALLÁSOS SZELLEM.
IV. RÉSZ. MONDÁSOK ÉS APRÓ JÁTÉKOK.
V. RÉSZ. AZ ERKÖLCS TERMÉSZETRAJZA.
VI. RÉSZ. MI TUDÓSOK...
VII. RÉSZ. ERÉNYEINK.
VIII. RÉSZ. NÉP ÉS HAZA.
IX. RÉSZ. A MI ELŐKELŐ…
JEGYZET.

A FORDÍTÓ ELŐSZAVA.
Nietzsche tudtommal most először jelenik meg magyarul. Mindenesetre meglepő, hogy eddig nem akadt nálunk fordítója, holott másfél évtized óta egész Európa filozófiai érdeklődése övezi alakját, s Magyarországon is immár nagy kör fordul feléje a megismerés vágyával. Hogy művei közül ép a »Jenseits von Gut und Böse«-t (e cím szóról-szóra való magyar fordítása nyelvi abszurdum volna) adjuk mintegy első ízelítőül, - Nietzsche magyar ismerőinek bizonnyal nem kell magyaráznom. A filozófus legérettebb korszakából való ez a munka (1886-ban jelent meg először), s talán a legmélyebb bepillantást engedi Nietzsche gondolatvilágába, bár kétségtelen, hogy egymagában nem pótolhatja Nietzsche többi főműveit.
A fordításnak természetszerűen meg kellett elégednie a gondolatok lehetőleg világos visszaadásával, ami nem könnyű feladat, tekintve hogy Nietzsche gondolatait gyakorta szándékos homály fátyolozza be, és le kellett mondania Nietzsche stílusbeli allürjeinek átültetéséről. Ez allürök egy hatalmasan zengő költői nyelvet takarnak, amellyel versenyezni a fordítónak szinte képtelenség, pláne olyan nyelven, melynek filozófiai kifejező készsége az összes kultúrnyelvek közt legfejletlenebb. Ne is keresse senki ebben a fordításban a stilista Nietzschét, de törekedjék megelégedni a filozófussal, jóllehet Nietzsche egyéniségének talán legnagyobb varázsa az, amiről le kell mondania! A magyarnál filozófiai kifejezések dolgában hasonlíthatatlanul fejlettebb francia nyelven se sikerült Nietzsche sajátos, óriási nyelvbeli intuiciót követelő stílusát megközelíteni, s ez szolgáljon mentségül a magyar fordítónak azok előtt, akik a nietzschei gondolatokat magyarul is nietzschei köntösben szeretnék látni.
A »Jenseits von Gut und Böse«-t itt nem adjuk teljes alakjában. Egy sereg aforizmának a kiadó megszabta terjedelem okából el kellett maradnia, ám anélkül, hogy Nietzsche gondolatait csak a legkisebb mértékben is megcsonkítottuk volna, amit bárki jó lélekkel vakmerő merényletnek minősíthetne. Főleg a negyedik rész rövidke mondásait rostáltuk meg erősen. Ennek megfelelően az aforizmák számozása változott, de zárjelben az eredeti sorrendet is föltüntettük.
Bevezetésül a Nietzsche-irodalom egyik legkiválóbb képviselőjének, a francia Henri Lichtenbergernek azt az essay-jét választottuk, mely a francia Nietzsche-szemelvények Alcan-féle kiadásában 1899-ben jelent meg először. (Néhány jelentéktelen rövidítést és módosítást az a körülmény tett szükségessé, hogy Lichtenberger tanulmánya még Nietzsche halála előtt íródott.) Hogy előnyt adtunk egy idegen bevezetésnek, s nem a magunk gondolatait Nietzscheről vittük a magyar közönség elé, abban több a belátás, mint a szerénység. Nietzscheről annyi zavaros íródott össze, hogy a közönség joggal fogadna bizalmatlanul minden új Nietzsche-magyarázatot az első magyar fordítás előtt, ahol mindenekfölött Nietzsche egyéniségének hű tükrét keresi. Lichtenberger, a nancy-i egyetem volt professzora, ki most a párisi Sorbonne-on tanít, fényesen oldotta meg ezt a föladatot. Bevezetése mesteri rajza Nietzsche szellemi fejlődésének, s a német Nietzsche-irodalomban hiába keresnők méltó párját ekkora terjedelemben. Aki bővebb felvilágosítást keres a filozófus életéről és műveiről, annak a fordítás végén irodalmi útmutató áll rendelkezésére.
Berlin, 1907 április havában.
A fordító.

BEVEZETÉS.
NIETZSCHE.

ÍRTA:
HENRI LICHTENBERGER,
A PÁRISI EGYETEM TANÁRA.
Aki Nietzsche filozófiáját érteni és élvezni akarja, ne kutassa mindjárt általános tudományos vagy társadalmi értékét, hanem tekintse előbb alkotója vallomásának, intim naplójának. Hogy Nietzsche új vallás és új kultura megalapítója-e vagy csak a rombolás meddő munkáját végezte, aki mindent, amin eddig az emberek hite csüngött, ízzé-porrá tört; hogy egy reményektől terhes jövő prófétájának kell-e tekinteni, vagy ellenkezőleg egy hanyatlásnak indult művelődési korszak kései hajtásának, akinek erkölcsi hatása inkább romboló, semmint áldásos: - mindezek fontos kérdések, miknek jelentőségét semmiesetre sem titkolom, de amiket itt nem akarok fejtegetni. Azt hiszem, Nietzschében az ember, az egyéniség, a költő kiválóbb mint a filozófus, s mint valamely logikailag bevégzett tanrendszer alkotója. S valamint szeretni lehet Pascalt, s olvasni az ő Gondolatait, anélkül hogy osztanók nézeteit s apologiáját a kereszténység érdekében, ép úgy teljes fogékonyságot lehet tanusítani Nietzsche mivoltának erkölcsi előkelősége és »Zarathustra« egész lírai szépsége iránt, anélkül hogy minden gondolatát elfogadnók, s pártját fognók az »immoralisták«-nak és az »arisztokratikus radikalizmus«-nak. Nem is akarok a következő sorokban egyebet, mint megrajzolni nagy vonásaiban Nietzsche egyéniségét és fejlődését; röviden el fogom beszélni az ő külső és belső életének történetét, meg fogok emlékezni azokról a mindig veszélyes szellemi kalandokról, amikre az igazságnak e vakmerő keresője a maga szenvedélyes őszinteségében vállalkozott, s végül érinteni fogom az egymásra következő szakaszokat Nietzsche megható sorsában, melynek megrázó tragikuma a filozófus bensejének láthatatlan titka maradt, míg komor befejezést nem nyert ama sötét katasztrófával, mely »Zarathustra estéje«-kép egy Weimar közelében fekvő csöndes villában játszódott le.

I.
Nietzsche ifjúsága békés, legkevésbbé sem változatos; 1844. október 15-én Röchenben (Lützen közelében) született. Atyját, ki protestáns lelkész volt, már 5 éves korában elvesztette. Anyja szeretettel és gonddal nevelte. A család 1850-ben Naumburgba költözött s a gyermek itt részesült az első oktatásban. Majd a Naumburg melletti Schulpfortán tanult, ahol 6 évig (1858-1864) tartózkodott. Az érettségi vizsgálat után a bonni, majd a lipcsei egyetemre került, classica philologiát tanulva; önkéntesi évében egy lovaglás közben történt szerencsétlenség soká betegágyhoz kötötte. - Visszatért Lipcsébe, hogy a doktori vizsgára készüljön, de 1869 februárjában, még mielőtt azt letehette volna, a baseli egyetem meghívta tanárának. Tíz esztendőn át élte itt a német tudós békés, munkás életét; egyetemi előadásain kívül a baseli pedagógiumban is tanított, s szenvedéllyel feküdt neki első irodalmi és filozófiai műveinek. A szünidőkben szeretett kirándulni a berni hegyekbe, vagy a felső-olaszországi tavakhoz. Az egyetlen külső esemény, mely őt ebből a békés életmódból kiszakította, az 1870-71-iki háború volt, melyben mint önkéntes betegápoló vett részt. Ám súlyosan megbetegedvén, mihamar kénytelen volt visszatérni, hogy magamagát ápolja. Gyomor- és főfájása, mely ekkor kezdődött s nemsokára mind hevesebb lett, míg végül is 1879-ben le kellett mondania a tanárságról, valószínűleg erre a betegségre vezethető vissza.
Nietzsche jelleme tökéletes összhangban áll e csöndes életmóddal. Korántsem voltak forradalmi hajlamai. Gyermekkora óta komoly, szelíd, korán önmagába mélyedt természetnek mutatkozott, mély vallásos alaphangulattal, föltétlen becsületességgel, korai érzékenységgel és igen erős akarattal, veleszületett arisztokratikus ízléssel és minden szép szeretetével; ösztönszerűen undorodott mindentől, ami akár fizikai, akár erkölcsi szempontból közönséges. Minthogy családja aránylag jómódban volt, sohasem kellett küzdenie a létért, sőt teljesen szabadon fejlődhetett s követhette ízlését és ösztöneit. Első gyermekkorát az apa korai halála következtében a bánat fátyolozza be; ifjúsága azonban egészében boldog volt, gazdag kicsiny örömökben és nagy fájdalmak nélkül való. Lénye nem engedte, hogy elhagyva magamagát változatos kapcsolatot keressen a külvilággal, mely nem egy tekintetben sértette könyörtelen tisztaságérzetét; bizalmas visszavonultságban élt anyjával, nővéreivel és néhány kiválasztott barátjával, s e kis körrel boldogan osztotta meg lelkének gazdag szerelmi kincsét. Ő is benső szeretetben, mindenekfölött női gyöngédségben részesült, melyet lelke oly mélyen áhított. Hozzátartozói közül senki se gondolt arra, hogy megzavarja őt benső fejlődésében. Teljes szabadságában állott, hogy »én«-jét úgy művelje, ahogy tudja, hogy tetszése szerint engedjen korán ébredt zenei és költői hajlamainak, s évről-évre kielégítse tudásszomját, »egyetemes műveltség«-re vágyakozását, mely leghatalmasabb szenvedélye volt. Nietzsche élete így tökéletes összhangban áll ösztöneivel. Életfolyását hajlamai irányítják; küzdés nélkül korán biztos állásba jut. Benső meghasonlásban se szenvedett, s nem ment keresztül szellemi és érzelmi válságokon. Épp oly kevéssé »elfajult« és idegbeteg, mint forradalmi. Ellenkezőleg - bármikép ellene szól is a látszat - alapjában nagyon egészséges alkatúnak szabad őt tekinteni. Fizikai szempontból majdnem bizonyosan, mert Nietzsche családjában szabályszerűen kimutatható a hosszúéletűség; csupán egyszer kellett őt látni, - még az őrület éveiben is - s erős a benyomásunk, hogy ez a magastermetű, erős izomzatú férfi nem lehetett gyöngélkedő és »elfajult«, aki pusztulásra és őrületre született. Szervezete eredetileg erős és egészséges volt s pusztán külső okok - véletlen betegség, vagy rossz hygienia - tehették végül tönkre. Nietzsche lelki mivolta is gazdag, változatos, finomult, de semmikép sem rendellenes. Szelleme és érzése gazdag, akarata erős és szenvedélyes, költő és gondolkodó, zenész és tudós egyszerre. Amellett egyénisége teljes mértékben egységes. Semmi nyoma nála az »ösztönök anarchiájá«-nak, mely az elfajulás legjellegzetesb tünetei közé tartozik. Az évek multával természetesen ő is változik. Ifjúságában lassanként elveszíti keresztény hitét, utóbb »nevelői«-től, Schopenhauer- és Wagnertől is elszakad. Ám e fordulatok, ha nem is fájdalom, de meghasonlás nélkül ama könyörtelen szükségszerűséggel következnek be, mely egész egyénisége fölött uralkodik. Értelme és szíve meg művészösztöne sohasem vonzzák őt ellentétes irányba, mint például Heinét; benső élete, melynek fejlődését ellenállhatatlan vaskövetkezetesség jellemzi, tökéletes egység és csodás logikai egymásután benyomását kelti - mindaddig, míg normális fejlődését meg nem akasztja a katasztrófa, mely tudatos létének véget vetett.

II.
Nietzsche életének minden fázisát két, látszólag ellentétes, de valójában egyesíthető tendencia szeli át: a pozitiv irány arra ösztönzi, hogy lelkes csodálattal adózzék imádott eszményeinek, a negativ pedig arra, hogy szenvedélyesen küzdjön minden ellen, ami ez eszményeket veszélyeztethetné. A pozitiv hajlam, az »igenlés«, szeretet, csodálat, tisztelet ösztöne lénye legmélyebb s egyúttal legmegkapóbb vonásának látszik. Az »urak erkölcsé«-nek szerinte egyik főerénye a »tisztelet«. Aki nemes szívű, annak minden fölény és igazi nagyság láttán szeretettel és csodálattal kell meghajolnia; önmagunkat tiszteljük, ha tiszteljük azt, ami tiszteletet követel. A demokrata, aki »sem istent, sem urat« maga fölött nem akar, s mindenkitől elvitatja a parancsosztás jogát, a tolakodó, kiből hiányzik a »disztáncia« érzéke, de főleg az irigy, aki ösztönszerűen gyűlöl mindent, ami nagy, - már ama tény folytán, hogy nincs bennük »tisztelet«, az alacsony mivoltúak, a rabszolga-lelkűek osztályához tartoznak. Nietzsche maga a legnagyobb mértékben el van telve »tisztelet«-tel. Egyenes ellentéte ő ama kritikus szellemeknek, akik környezetük kicsiny és komikus vonásait, hibáit és gyengéit veszik észre először. Nietzsche eszményíti az embereket, kikkel kapcsolatba jut. Nem csupán nagy szeretettel és tisztelettel van legközelebbi rokonaihoz, - ami természetes - hanem épúgy tiszteli iskolai és egyetemi tanárait, mindenekfölött pedig annyira isteníti barátait, hogy értéküket néha mérhetetlen magasra becsüli. Emellett nem kevésbbé hatalmas Nietzsche kritikai érzéke; az igazság utáni forró vágyakozásán és ama feltétlen őszinteségen alapult, mely lényének kimagasló és igazán »hősi« vonása. Ugyanakkora erőkifejtéssel, mellyel elismert valamit, bírálni is tudott. A szív szava nála sohasem hallgattatta el az ész szavát; sohasem fogadott el se hitet, se barátságot, melynek veszélyes vagy illuzorius voltát eszével átlátta. Igenlés és tagadás így párhuzamosan haladnak nála, anélkül, hogy egyik a másiknak kárára volna. Mind lelkesebb, mind dithyrambikusabb lendülettel dicsőítette Nietzsche azt az eszményt, melynek ragyogó viziója megfogta lelkét, s mindazt, ami a valóságban ez eszménnyel rokonnak látszott. S ugyanoly lelkesülten küzdött egész életén át azon elméletek és emberek ellen, akikben eszménye ellenségeit látta; e pusztító küzdelemben a tisztelet ösztöne sem akadályozhatta meg őt, s ha esze parancsolta, egy percig se habozott, mikor oly egyének vagy eszmék ellen kellett síkra szállnia, akiken egykor szerető hittel csüngött.
Irodalmi pályafutásának kezdetén persze még uralkodik a tisztelet és »igenlés« ösztöne. Lelkesedik a görög kulturáért, melyet mint a filológia tanára Baselben »hivatalból« tanulmányozott; Schopenhauerért, kinek műveit 1865-ben véletlenül vásárolja meg egy antikváriusnál, s ki ezóta Nietzsche kedvenc filozófusa; Wagner Richardért, kivel 1869-ben benső kapcsolatba jut, s akit a Luzern melletti Tribschenben, utóbb Bayreuthben gyakorta meglátogat; végül Burckhardtért is, a híres baseli művészethistorikusért, aki valószínűleg a román népek kulturája, főleg az olasz renaissance iránt keltette föl érzékét. Nietzsche szelleme, egyszerre lelkesülvén antik művészetért, szépirodalomért, zenéért és filozófiáért, természetszerűen nagyobb szintetikus művek alkotására érzett hivatottságot, mint ama pedáns részletkutatásokra, mikbe filológusok oly örömmel temetkeznek. Már első műveiben (»A tragédia keletkezése a zene szelleméből« 1872, - »Schopenhauer mint nevelő« 1874 - és »Wagner Richard Bayreuthben« 1876) a modern kultura céljait törekedett kitűzni nagy vonásokban; a modern kultura szerinte három elem: a görög tragédia, a schopenhaueri filozófia és a wagneri zenedráma szintézisén alapul.
Nietzsche Schopenhauer metafizikájából indul ki. Mint a frankfurti pesszimista, ő is az akaratban látja a világ lényegét. Ez a mindenütt egyenlő akarat nyilvánul minden lényben; örök, fájdalmas törekvés ez, olthatatlan szomjuhozás, mely örök küzdelemmé avatja az életet a végső vereség bizonyosságával. A világ tehát gonosz. Az ész, az egyetemes élet tudatára ébredvén, fölismeri, hogy a létben több a szenvedés mint az öröm, tehát az embernek le kell mondania az életakaratról. Csak az akarat feltétlen tagadása szüntetheti meg a világfájdalmat, a szenvedés e mámorát, melybe az emberiséget az »individuáció« illúziója ejtette. De - fűzi hozzá Nietzsche, ki e ponton kétségkívül eltér mesterétől - a feltétlen pesszimizmus, a filozófiai nihilizmus a gyakorlatban lehetetlen. Ha a világ az ész álláspontjáról gonosz, s az »igazság« meglátása az embert a maga megsemmisítésre készteti, ebből a tényből ellenkező következtetést is lehet vonni: Ha az Igazság gonosz, adjunk előnyt az illúziónak, teremtsünk szép és csábító illúziókat, amik az életet elkerülhetetlen bajai dacára ujra értékessé teszik s bocsássuk minden tudásunkat, minden erőnket ez illúziók szolgálatába.
Főleg két illúzió igazolhatja a létet: az »apolloi« és a »dionysosi« Nietzsche elnevezése szerint. Ha a mindenséget metafizikai műalkotásnak tekintjük, melynek látása végtelen örömmel tölti el a nézőt, akkor az esztétikus szemével látjuk a világot, s a szépség álmát álmodjuk. Ez az »apolloi« illúzió, melynek varázsa alatt az ember így szól az Élethez: »Akarlak, mert szép a te képed; méltó arra, hogy álmodjalak.« - Másfelől nem csupán rövidéletű, korlátolt lény az ember, hanem az örök és végtelen akarat, az »Ős-Egy« része is, s ebben a mivoltában meg nem semmisíthető. Az eksztázis és mámor állapotában az ember tudatára ébred az ő lényegbeli egységének, minden teremtménnyel és a nagy természettel azonos voltának. Ez a »dionysosi« illúzió, melynek varázsa alatt az ember a rettentő szenvedés, pusztítás és halál láttán nem esik kétségbe, hanem legyőzi a pesszimizmust, mert fölismeri az akarat örökkévalóságát a jelenségek áradatában, s így szól az Élethez: »Téged kíván az én akaratom, mert te vagy az Örök Élet.«
Ez a két illúzió együtt alkotja ama »tragikai bölcseség«-et, melynek magaslatára emelkedtek egykor a görögök, s melynek örök emléke a görög tragédia. A homerosi korszakban először az »apolloi« illúzió révén győzték le a pesszimizmust, s megteremtették az olymposi istenek ragyogó vizióját, mely messzi a való élet nyomora fölé emelte őket. Majd megismerték a »dionysosi« mámort. Szatirchorusaik (mikből utóbb a görög tragédia keletkezett), lelkesültek gyülekezete, mely egynek érezte magát a mindenséggel. A tragédia így vált a dionysosi mámor megnyilvánulásává. Ám ez a mámor nem marad az elragadtatás állapotában s nem pusztán a zenében, a tiszta érzés e nyelvében jut kifejezésre, hanem átmegy az apolloi vizióba, melynek sajátos szemléltető jelképe abból a lelki állapotból fakad, melyet föl akar kelteni a tragikai költő. A görög tragédia tehát elvileg »dionysosi« és »zenei«, de formailag »apolloi«, mert az isteni és hősi mitoszokat, mik általa új életre kelnek, eleven alakokba önti, zenei érzést és »dionysosi bölcseség«-et lehelvén beléjük.
Ez a »tragikai bölcseség«, melynek magaslatára a görögök kulturájuk virágkorában emelkedtek, legyen a mi korunk eszménye is. A ma uralkodó »tudományos optimizmus« azt hiszi, hogy a világ a maga egészében és részeiben »intelligibilis«, s célja a mindenség tudományos ismerete alapján szervezni az egyéni és társadalmi életet. Az a hamis nézet uralkodik, hogy az ember megtalálhatja a tudományokban azokat az ösztönzéseket, mikre élete érdekében szüksége van. E tévedésnek köszönhetjük egész Európa, de kivált Németország álkulturáját, melynek nevetséges, megvetendő képviselője a »Bildungsphilister«, ez a jóllakott optimista polgár, aki a tudománytól olyan világrendet vár, mely az emberiségnek folyvást növekvő jólétet biztosít. A figyelmes szemlélő azonban észreveszi a mély átalakulásra valló jeleket. Wagner Richárd zenedrámája, mely a zene és költészet szintézisén alapul, új életre keltette a hajdani görög tragédiát. Schopenhauer örökre megbélyegezte a tudományos optimizmust a maga élesen, könyörtelen világossággal látó pesszimizmusával és megtanított minket arra, hogy szeme közé nézzünk a valóságnak. Abban az irányban kell tovább haladnunk, melyet ez a két nagy úttörő szabott nekünk. A »magasabb ember« legyen »értelmi pesszimista«, aki nem engedi át magát tévesztő illuzióknak, aki tudja, hogy a természet rettenetes gyakorta vészthozó hatalom, hogy a történelem »erőszakos és értelmetlen«, s az ember szenvedésre van kárhozva. Ám pesszimizmusa nem vezeti őt lemondásra és a halál utáni vágyra, hanem ellenkezőleg: hősiességre. Nem azt fogja jónak tekinteni, ami csökkenti a szenvedés összegét a világon, hanem azt, ami az életnek több erőt, értéket és szépséget ád. Nem abban fogja látni feladatát, hogy a gyöngék segítségére siessen, hanem abban, hogy a lángészt, a »magasabb« embert kiemelje a középszerűek tömegéből. Mert az emberiség legfőbb célja a lángész teremtése, s egész létének csakis ez ád értelmet. S ha a lángész teremtése, az új kultura megalkotása csak szenvedések árán lehetséges, a modern »szabad szellem«-nek szenvednie és szenvedtetnie kell másokat - az emberiség haladása érdekében.

III.
Nietzsche benső és külső életében 1876 körül nagy fordulat következik be. Elsőben is észreveszi, hogy világfelfogásának épületét oly alapkövekre rakta, miknek tartós voltát nem vizsgálta meg elég szigorúan. Wagner és Schopenhauer, kiket mint a jövendő emberiség nevelőit köszöntött, mind józanabb világításban tűnnek föl előtte. A tudományos optimizmus elleni hadjáratában szövetségeseinek tekintette őket; ámde most más kérdés, a »dekadencia« problémája szögezi le érdeklődését. Nem csupán nagyigényű tudósoktól és jóllakott filiszterektől hemzseg ma a világ, hanem gyakorlati pesszimistáktól is, sötéten látóktól, kedvefosztottaktól, akiket elfárasztott az élet és szenvedés, s elfogott a halálvágy. A pesszimizmus kitűnő ellenméreg a filiszter quietizmusa ellen, aki azt tartja, hogy a lehető legjobb világ ez, s benne minden kitűnően van berendezve; de egyúttal a hanyatlás jele is, s aki hozzászegődik, az élet energiájának hiányában a halál révén akar megszabadulni az élet minden kínjától. Ebből a nézőpontból a pesszimizmus gyökeresen ellenkezik Nietzsche legmélyebb ösztönével, az élethez való szenvedélyes szeretetével, mely egész filozófiájának alapja. Schopenhauer, kinek erkölcstana a részvéten nyugszik, ki a »nirwana«-ban látjta az emberiség legfőbb célját, s Wagner, ki a lemondást hirdeti, s a »Parsifal«-ban egy újkeresztény miszticizmus apostolakép lép föl - ebben a tekintetben »dekadensek« és az európai hanyatlás hirdetői. A bayreuthi ünnepi előadások közben 1876-ban Nietzsche tudatára ébredt annak, hogy a »tisztelet« érzése elvakította őt Wagnerrel és művészetének igazi tendenciájával szemben. Ha tehát nem akarja feláldozni igazságszeretetét, s erre Nietzsche képtelen lett volna, mert époly hatalmasan lobogott benne, akár a tisztelet érzése, - akkor egész gondolatvilágát, minden itéletét és meggyőződését könyörtelen kritikának kell alávetnie, hogy tisztán megállapíthassa, mit kell félredobnia, s mit megtartania.
Más tekintetben is észrevette Nietzsche, hogy a »tisztelet« ösztöne bizonyos mértékben nem csupán benső életét hamisította meg, hanem külső létét is fenyegette. Érezte, hogy valódi hivatása az, hogy magamagának tökéletes tudatára ébredjen és hogy filozófiáját minél élesebben juttassa kifejezésre. S ím’ ő mégis filológus és hivatásos tanár maradt! E kettős feladat bilincsei alól azzal a lelkiismeretességgel szabadította föl lényét, mely minden léptében nyilvánult. Érezte, hogy a baseli egyetemen nincs a maga helyén. Guyau »Esquisse d’une morale sans obligation ni sanction«-jában aláhúzta a következő sorokat: »Gondoljunk a művészre, ki érzi magában a Géniuszt és egész életén át napszámos munkára van itélve. Folyton egy elveszített élet, egy megoldatlan föladat, egy megvalósítatlan eszmény érzése fogja őt üldözni, s idegrendszerére akként nehezedni, mint egy erkölcsi vereség tudata.« S a könyv szélére odaírta: »Baselben ez volt az én sorsom.« - Mikor a baseli meghívást elfogadta, úgy tűnt föl előtte, hogy a tanári pálya legjobban egyezik kívánságaival és hajlamaival. Most belátta, hogy a kötelességek és másokra való tekintetek egész hálójába került, mely folyvást akadályozza őt magasabb hivatásának teljesítésében. Valamint egykor imádott »nevelői«-től, Wagner és Schopenhauertől elszakadt, bátran kellett magát kiszabadítania ezekből a megszokott külső kötelékekből is. Az egyetemet, mely őt vendégszeretettel fogadta, el kellett hagynia s föl kellett adnia pályáját és gyakorlati tevékenységét, hogy ezentúl csupán gondolatainak élhessen. Ez a fájdalmas szükség lassanként úgy tűnt föl neki, mint önnönmaga iránti kötelessége.
Betegsége közreműködött abban, hogy teljesíthesse ezt a magasabb kötelességét. Egészségét, mely az 1870-71-iki háboruban súlyosan megrendült, teljes romlás fenyegette. Heves főfájási rohamok, hányástól kisérve, gyomor- és szemfájdalmak mind gyakrabban gyötörték, s erősségük folyvást növekedett. Annyira, hogy 1876-ban különöskép súlyos rohamok következtében egy évi szabadságot kellett kérnie, melyet Olaszországban és Svájcban töltött el, de a remélt gyógyulás elmaradt. Mégis újra megkisérlette a tanárkodást, de rohamai csakhamar oly hevességgel jelentkeztek, hogy 1879 tavaszán nyugalomba helyezését kérte. Szenvedései csak most emelkedtek a csúcspontra; ő maga írja, hogy 1879 januárjától 1880 januárjáig 118 napon voltak súlyos rohamai és nap-nap után várta a »megváltó agyszélütést«. Három évig lebegett így élet és halál között, de fáradhatatlanul küzdött romboló baja ellen, hogy újra meggyógyuljon és élete munkáját bevégezhesse. Valóban, egy ízben még sikerült legyőznie a kórt. 1882-től fogva állapota észrevehetően javult, de egészen sohasem jött helyre. Most, hogy többé semmi sem bilincselte őt le, tetszése szerint rendezkedhetett be. Egészségi állapota gyakori éghajlat-változtatásra kényszerítvén őt, a telet délen, Genua vagy Nizza közelében, a nyarat Felső-Engadinben töltötte, ahol kivált a Sils-Maria nevű kis hegyi falut kedvelte meg. Tűrhető, bár bizonytalan, magányos és hazátlan életmódot folytathat ilyetén. S a szünet ez éveit, miket betegségétől kiküzdött, folyvást növekvő szenvedéllyel és lelkesedéssel használta föl művészi és filozófiai hivatásának betöltésére.
Nietzsche életében tehát, mint látjuk, az egyensúly és életöröm korszakát egy testileg és szellemileg egyaránt kritikus korszak követte, melyet Nietzsche maga sajátos és eredeti módon magyarázott. Ha - mondja Nietzsche - megfigyeljük, hogyan viselkednek a különböző élőlények kór és szenvedés idején, azt találjuk, hogy azoknál, akik fiziológiai szempontból elfajultak, a betegség többnyire csak a lappangó vég külső tünete. Az ilyen élőlények nem küzdenek a kór ellen; hiányzik belőlük minden ösztönzés arra, mit kell tenniök, mit nem, hogy meggyógyuljanak. Ellenkezőleg, ösztönük olyan életmódra készteti őket, mely csak rontja állapotukat. Könnyen megfigyelhető ez főleg idegbetegeknél, akiket épp perverz ösztönük űz rövid idő alatt a biztos halálba. Egészséges, erős lényeket azonban a kór fölhangol; az életfolyamatokat a legmagasabb fokig igénybe veszi, kiválasztja a testből a beteges alkatrészeket és hosszabb vagy rövidebb ideig tartó válság után végül gyógyulásra vezet.
Az értelmi élet Nietzsche szerint nem egyéb, mint a fizikai élet szellemi oldala. »A te ,kis’ eszed« - úgymond - »melyet ,szellem’-nek keresztelsz, csupán testednek, a te ,nagy’ eszednek apró eszköze és játékszere... Gondolataid és érzéseid mögött hatalmas parancsoló, ismeretlen útmutató áll - Tenmagad. Ott lakozik a testedben, tested maga az.« - Kórral és egészséggel így világos kisérőtünetek járnak a lélekben. Minden testi állapotnak egy lelki állapot felel meg, minden filozófia bizonyos egészségi állapot jele. Nietzsche a pesszimizmus minden formájában - keresztény aszkézis, az »emberi szenvedés vallása«, a részvét erkölcse, szociálisztikus egyenlőséghirdetés - csak fizikai elfajulás lelki járulékát látja, mely hirdetőikre nézve az életerő csődjét jelenti. S valamint az »elfajult« önkéntelenül folyamodik olyan táplálékokhoz, amik állapotán csak rontanak, a pesszimista is ösztönszerűen nyúl oly szellemi táplálékok után (Schopenhauer filozófiája és Wagner zenéje), amik még inkább arra késztetik, hogy meneküljön a világ elől. Ám az egészséges ember elutasítja magától a pesszimizmust, valamint kiválasztja testéből az ártó mérgeket. Látnivaló, Nietzschére nézve a pesszimizmus és a kór elleni küzdés egyet jelent. Szellemi szervezetébe nehány ártalmas alkatrész került, miket Wagner és Schopenhauer befolyásának köszönhetett. Beteg lett tőlük, de egészséges természetű lévén, a fájdalom nem tette pesszimistává, hanem ingerlőszer gyanánt hatott rá: kiválasztotta magából a mérgeket és meggyógyult. Ez a szellemi folyamat körülbelül ugyanakkor történik, mikor hasonló folyamat megy végbe Nietzsche testében.
A hívő »igenlés« korszakát így a leghevesebb tagadásé követi. Nietzsche most minden magában fölfedezett pesszimista hajlam ellen ugyanazzal a vad energiával küzd, mellyel a kórt legyőzte. Szelleméből mindazt törekszik eltávolítani, mit ártó méregnek tart. A közönséges felfogás szempontjából ez a törekvés rombolónak tetszik. Nietzsche a legtöbb eszmét és reményt, melyek a szenvedő emberiséget eddig vigasztalták, pesszimista értékelésekből származtatja. Istenben és a túlvilágban például mindenkor hitt az ember. Nietzsche ebben az ember és a földi világ pesszimisztikus lekicsinylését látja. »Szenvedés és tehetetlenség - úgymond - teremtett minden túlvilágot... Bágyadtság, mely egy ugrással, a halálugrással a végsőre vágyik, mely már akarni sem akar többé: ez teremtett minden istent és túlvilágot.« - Nietzsche »Isten halálát« hirdeti, s azt kívánja, hogy az ember ezentúl a földet szeresse. - Az ember, még a szabadgondolkodó is, eddig hitt az igazság eszményében és föltétlen értékében, a kötelességben és »kategorikus imperativus«-ban; azt hitte, a »jó kedvéért« vagy »az igazság kedvéért« kell élnie s a legelőrehaladottabb modern szellemek, a megismerésben kételkedők is, akik az emberiség szellemi és erkölcsi elite-jét alkotják, megmentették illúzióik hajótöréséből az »igazság«-ban való rendíthetetlen hitet. Nietzsche azonban kimutatja, hogy ez a hit ugyanabban a pesszimista ösztönben gyökeredzik, mely az emberrel föláldoztatja földi életét a túlvilágnak, s hogy »mi, mai megismerők, mi istentelenek és antimetafizikusok, mi is azon a tűzön lobbanunk lángra, melyet egy több évezredes hit, a kereszténység gyújtott meg s amely már Plato hite volt: hogy Isten az Igazság, s az igazság isteni«... Nietzsche arra a következtetésre jut, hogy az ember nem arra termett, hogy jót »akarjon«, s az igazságra törjön, hanem hogy az illúzió, a hazugság és gonoszság ép annyira fejlesztik az életet, akárcsak a jó és igaz. Az ember eddig a lét végső céljában is hitt; törekedett az élet értelmét megoldani, hogy életfolyását ehhez alkalmazza. Nietzsche azt tanítja, hogy a világnak nincs végcélja, hogy önmagában mitse jelent, hogy csupa értelmetlenség mindaddig, amíg az ember nem ád neki értelmet, s magamagából, önnön hatalmánál fogva meg nem állapítja az »értékek táblázatát«... E nézetekért küzdvén, Nietzsche hevesen támadja a mai Európában uralkodó pártokat és vallásokat: az aszkéta kereszténységet és a papokat, a szocialistákat, anarchistákat, az egyenlőség-hirdető demokratákat, az altruizmus tanát és a részvét vallását, Wagnert és Schopenhauert, az igazság és tudomány kultuszát. Úgy tűnik fel Nietzsche, mint egy haragos Romboló, aki »kalapáccsal filozofál«, ledönti az emberiség imádott bálványait s bárhol jelenik meg, csak romokat hagy maga után.

IV.
A tagadás e korszaka 1876 és 1882 között emelkedik tetőpontra. Egyes állomásait a következő művek jelölik: »Menschliches, Allzumenschliches« (1878), »Vermischte Meinungen und Sprüche« (1879) és »Der Wanderer und sein Schatten« (1880). Nietzsche maga életének e korszakát a »nagy fölszabadulás« idejének nevezi. Ifjúságának minden szellemi kötelékét, bármi kedvesek voltak is neki, hirtelen elvetette magától, haragosan fordult önmaga ellen és tudatosan szakított multjával. »Wagner Bayreuthben« című művének lírai lelkesedését hirtelen bizalmatlanság váltja fel mindennel szemben, mit addig imádott. Hideg elszántsággal fog mindent bírálat alá, a tagadás legszélső határáig megy és könyörtelenül kiirt szívéből minden hajlamot, mely újra a régi emberek vagy eszmék felé vonzaná. A tagadás ez energiáját mindvégig megőrizte. Ettől az energiától lüktetnek a »Morgenröte« (1881.), »Fröhliche Wissenschaft« (1882.), »Zarathustra« (1881-1885.), »Jenseits von Gut und Böse« (1886.) és »Genealogie der Moral« (1887.). Sőt az évek még növelték ezt az energiáját, mely végzetes tetőpontra emelkedett tudatos létének utolsó esztendejében (1888.). Nietzsche sohasem írt hevesebben, mint ekkor (»Der Fall Wagner« - »Götzendämmerung« - »Antichrist« - »Nietzsche contra Wagner«). Lángelméjének egyik főtényezője kétségkívül a »tagadás szelleme«. Zarathustra nem csupán lelkes vallásalapító, kinek tiszta lelke »igent mond, mint a derült ég«, hanem félelmes Romboló is, aki »nemet mond, mint a vihar«, aki megvet mindent, amit a »jók és igazak« tisztelnek, aki »istentelen« létére mindenütt »Isten halálát« hirdeti, akinek haragja sírokat tör fel, s aki gúnyosan kivégzi a »divatjamult szavakat«. Olyan ő, mint a »forgószél«, mely ósdi dohos kriptákon sivít keresztül.
Ám ez az erőszakos kifejezésmód, melyet nem szabad szóról-szóra venni, senkit se tévesszen meg. Teljességgel hamis nézet volna, ha Nietzschében csak »a tagadás örök szellemét« látnók, amolyan jelenkori Mephistophelest, aki mindent, amin az ember hite és reménye valaha csüngött, kigúnyol és csúffá tesz. Ellenkezőleg, Nietzschét - s ez lelkének egyik legkiválóbb és legsajátosb vonása - azok az érzések, mik ellen síkra száll, általában ritka erővel hatják át. Őmaga gyakorta nagy szeretettel viseltetik az emberek és eszmék iránt, kik ellen oly hatalmas harcot vív. Íme egy példa: Nietzsche a részvét vallása ellen, mint láttuk, a legnagyobb elszántsággal küzd, s Zarathustra parancsa szerint keményszívűeknek kell lennünk, keményeknek, mint a gyémánt, mint a szobrász vésője, ha föl akarunk emelkedni az igazi nagyság, a való erény magaslatára. Kérdés, micsoda lélektani forrásból ered nála ez az elmélet? Keményszívűségben, a gyöngék és szenvedők arisztokratikus megvetésében gyökeredzik-e ez az »önzés«? Talán amolyan művészi dilettantizmusban, mely undorodik a fájdalomtól, mint valami »rút« dologtól? Vagy az emberi szenvedés iránti részvéttelenség, szóval valamely szív- vagy erőbeli fogyatkozás okozza Nietzschének ezt a magatartását? - Mindenesetre ez volna a legegyszerűbb, legközelebbfekvő magyarázat, s föl is használták Nietzsche ellen, hogy eszméit rossz világításba helyezzék. Mégis, Nietzsche maga ép ellenkezőleg magyarázta magatartását. Nem a részvét hiánya, hanem nagysága vezette őt saját vallomása szerint arra, hogy síkra szálljon az »emberi szenvedés vallása« ellen. Az önző képtelen felebarátja szenvedését osztani, s közömbösen vagy megvetően megy el mellette; a részvét embere azonban együttérez vele, csökkenteni próbálja szenvedését, s önmagának tetszeleg saját részvétével. Egy lépéssel tovább a részvét már nem erény, hanem kisértés, melyet mint valami nagy, a résztvevőre halálos veszélyt el kell hárítanunk magunktól. »Jaj a szeretőknek - úgymond Nietzsche - akik nem emelkednek részvétük fölé! Az ördög egyszer így szólt hozzám: Istennek is megvan a maga pokla, az emberhez való szeretete. - Nemrég pedig a következő mondást hallottam tőle: Isten meghalt, az ember iránt érzett részvéte ölte meg.« - Látnivaló: Nietzsche maga közel áll a nagy részvét és nagy szeretet emberéhez, aki ellen pedig minden erejével küzd. Valójában az egoizmus ellenségei közé kell őt sorolni, jóllehet első tekintetre szövetségesüknek tetszik. Ez a magyarázat ugyan kissé mesterkéltnek tűnik fel, s önkénytelenül is fölmerül a kérdés: őszinte volt-e Nietzsche, vagy puszta álokoskodás, amolyan emberies álarc mögé rejtőzött, hogy egoizmusát elfedje és rokonszenvessé tegye? Én azonban egy pillanatig se habozom, mikor arról van szó, higyjek-e Nietzsche magyarázatának teljes őszinteségében. Nietzsche műveiben a gyakorta idézett mondásokon kívül, mik a rabszolgaság szükséges voltát, a háború szépségét hirdetik és a nagyság jelének mondják, ha másoknak szenvedést okozhatunk, nem zavartatván magunk áldozataink fájdalomkiáltásaitól, - végtelen szelídséget és jóságot lehellő sorok is foglaltatnak. Sorok, amik egy részvéttől és szeretettől túláradó szívre vallanak. Gondoljunk csak az »utolsó bűn«-re (Zarathustra negyedik részében), mikor a részvét »kísértés«-be hozza a prófétát, kinek fülébe jut az emberiség »jajkiáltása«. Csak aki képtelen átérezni ennek a megható részletnek sajátos varázsát, tekintheti Zarathustra ellenállását s a kísértés legyőzését az érzéstelenség bizonyítékának.
S így tovább sok jel vall arra, hogy Nietzschének nem egy »tagadása« voltakép egy szélsőségig űzött »igenlés«-ből fakad. Amint a részvét önmagát megszüntetvén, könyörtelenséggé, az altruizmus önzéssé válik, épúgy Nietzsche atheizmusa az ő vallásos érzésében, »erkölcstelensége« pedig a kötelesség mély tiszteletében gyökeredzik. Vallásos érzése tette Nietzschét atheistává, s a legfinomultabb keresztény erkölcs késztette őt arra, hogy kétségbe vonja a »kategorikus imperativus«, sőt az igazság értékét is. A legszélsőbb atheizmus e hirdetője mindig nagy rokonszenvet érzett a »homines religiosi«, a hit emberei iránt. Dicsekedik erkölcstelen voltával, de soha ember oly magasra nem helyezte a kötelesség értékét, mint ő. Minden tekintetben ócsárolja az igazság kultuszát, de soha emberi szívet úgy nem emésztett az igazság lelkes szeretete, mint az övét. Wagner ellen a legrettenetesb vitairatot írja, de iránta való mély csodálata sohase szűnt meg. Dicsőíti a francia kulturát, s a németről csak valóságos dühvel tud megemlékezni, de haragján és gúnyolódásán gyakran keresztülcsillámlik fájdalmas vonzódása hálátlan hazájához, mely oly soká szándékosan mellőzte és félreismerte őt. »Legyetek büszkék ellenségteikre«, tanítja Zarathustra. Nietzsche tettekkel is hirdette ezt. Semmi nyoma nála annak a megvetésreméltó gyűlöletnek, mely az ellenfelet kisebbíteni vagy bemocskolni törekszik. Ellenkezőleg, gyakran igaz szeretettel van az eszmék és emberek iránt, akik ellen küzd. Itt rejlik Nietzsche igéző hatásának titka olyanokra, akiknek voltakép legádázabb ellenfelüket kellene látniok benne. Az »erkölcstelen« és »istentelen« Nietzsche gyakorta ép vallásos kedélyűekre hat rokonszenvesen. Valójában közelebb is áll hozzájuk mint azok, kik közömbösen vagy gúnyosan viselkednek a vallással szemben.
Nietzsche azonban nem csupán tagadó szellem. Életének utolsó szakaszát ép az jellemzi, hogy lényének pozitív vonásai, mik 1876 óta háttérbe szorultak, lassanként ismét uralomra jutnak. Ha a »Menschliches, Allzumenschliches« még a boncolás könyörtelen mesterének mutatja Nietzschét, a »Morgenröte« hangján már megállapíthatjuk a változást. A harci riadók és keserű gúnydalok közé vidámabb hangok is vegyülnek, s a pesszimizmus éjszakáját mintha egy új, még bizonytalan jövő hajnalpírja váltaná föl. A »Fröhliche Wissenschaft«-ban még nő ez a hajnali fény, s »valami Hasonlíthatatlannak száz jelét« találjuk benne. »Zarathustrá«-ban aztán leírhatatlan lelkesedés tör elő; az életnek föllengző győzelmi dala, csupa fényáradat ez a könyv. Ismét az ifjú Nietzsche világnézete uralkodik, aki a »dionysosi« szellem és a »tragikai bölcseség« újrakeltésében látta a világ üdvét. De ez a világnézet most tisztább, tágabb, ragyogóbb színektől izzó. Új ruhája dacára nyomban fölismerjük az »Übermensch« és az »örök Visszatérés« tanaiban.
A modern ember főjellemvonása, hogy életképessége csökkent. Lénye beteg, ingatag, nyugtalan, s »kis eszével« mindenfajta pesszimisztikus valláshoz és filozófiához fordul, hogy megmagyarázhassa magának ezt a szenvedést. Hisz a kereszténységben, az emberiesség tanaiban, a tudomány vallásában. Az életet gonosznak, a világot a nyomorúság helyének hirdeti, s a földi életből elvágyik a túlvilágra. Az »én« fölött valami Föltétlent, valami magasabbat keres: Istent, Eszményt, Jót és Igazat, s ezt a Föltétlent tekinti a legfőbb értéknek. Ám le kell győznünk lényünknek ezt a betegségét: az embernek újra meg kell gyógyulnia, hadd bocsásson az emberiség fája mind erősb, mind magasabb hajtásokat. Ez a gyógyulás a mi »kis eszünk«-ben Nietzsche szerint mint »az összes értékek új értékelése« fog kifejezésre jutni. Az ember le fogja törölni »táblájá«-ról azokat az értékeket, mik ma rajt’ legfelül állnak: az istent, az eszményt, a jót, az igazságot. Föl fogja fedezni, hogy a dolgok mértéke maga az ember, s az életnek nincs más értéke, csak amit ő ád neki. »Értékteremtő« lesz az ember, vakmerő kísérletező, aki élet-halálra kockázik a véletlennel, hogy célpontját már itt a földön eltalálja. Örömmel fogja kockára tenni életét és boldogságát, csakhogy célt érjen. Nem lesz többé hűtlen a földhöz, elszánt optimistává válik: nemcsak bele fog törődni az emberi életbe, saját életébe, hanem szeretni is fogja ezt az életet, - annyira, hogy örök ismétlődésének, az összes dolgok »Örök Visszatérésé«-nek gondolatát ujjongva fogja magáévá tenni. Mert a mi sorsunk ez: a világfolyamat nem végtelen egyenes vonal, hanem óriási körforgás, végtelen láncolat, melyben minden egyéni lét szükségszerű részt alkot. Legkisebb részleteiben is végtelen gyakran éltük már át életünket s végtelen gyakran fogjuk újraélni. A lét legmagasabb törvényének ez öntudatra ébredése, ujjongva fogadása, - ez az a cél, melyet Zarathustra tűz ki az emberiségnek. Mikor eléri, »Übermensch« válik az emberből. Az »Übermensch« tehát nem egyéb, mint egy fizikai és szellemi tekintetben magasabbfajta ember, aki széttörte a régi értéktáblákat, s fölismerte az »Örök Visszatérés« törvényét. Az átmenet az embertől az Übermenschig - épúgy, mint a hívőtől a hitetlenig, az altruistától az önzőig - »maga-megszüntetés« révén történik. Minél többet szenved az ember, minél tovább megy a dekadenciában, annál jobban megközelíti azt a pillanatot, melyben ereje lesz rá, hogy önmaga fölé emelkedjék, s a megvetés, szeretet és lelkesedés egy utolsó lendületével elmerüljön az »Übermensch«-ben.
Nietzsche lelkét mind növekedő fénnyel fogja meg a jövendőknek ez a viziója, kivált tudatos élete végső éveiben, mikor teljes magány veszi körül. A csatangoló életmód, melyre egészségi állapota kényszerítette, nem engedte, hogy bárhol is gyökeret verjen. Régi barátai, kik képtelenek voltak őt a magasba követni, egymásután hagyták magára, megdöbbenvén gondolatröptének szédítő merészségeitől. Az új baráti kapcsolatok nem voltak tartósak, s több csalódást mint örömet szereztek neki. Nővére is, legkedvesebb és legbizalmasb meghittje, elhagyta, hogy Förster nevű férjét Dél-Amerikába kövesse. A csönd, a magány mind nőtt Nietzsche körül. 1886 óta, írja nővére, nincs egyetlen embere, kivel megvitathatná a filozófiai problémákat, melyeknek életét szentelte. Tűrhetetlen kín gyanánt nehezült lelkére a magány. Ez időből való leveleit, miket Försterné nyilvánosságra bocsátott, nem lehet mély meghatottság nélkül olvasni, akkora bennük a kínzó fájdalom, a rejtett bánat. »Édes öreg barátom,« írja 1884-ben Rohde Ervinhez, egyik legjobb ifjukori barátjához - »mikor utolsó leveledet olvastam, úgy tűnt föl nekem, mintha kezedet nyújtanád és mélabúsan néznél reám; mélabúsan, mintha mondani akarnád: »Mikép lehetséges, hogy kettőnknek immár oly kevés köze van egymáshoz, s hogy oly különböző világokban élünk! Pedig egykor!... Mindenkivel így vagyok, akit szerettem: minden a múlté; látjuk egymást, beszélünk még, csakhogy ne maradjunk hallgatag, - sőt levelezünk is. De az igazság ott rejlik a szemükben, s így szól hozzám (jól hallom én): Nietzsche barátom, magadra maradtál te végkép!« - Három évvel utóbb így ír nővéréhez: ...»Hogy egyedül maradtam! Nincs immár senkim, akivel együtt nevethetnék, akivel megoszthatnám theámat, aki szeretettel vigasztalna engem!« - Mély elkeseredéssel veszi észre honfitársai elidegenülését. Másutt legalább néhány »kiválasztott szellem«, Schweizban Burckhardt, Párisban Taine, Kopenhágában Brandes kezdi őt megérteni; ám Németországon senki se foglalkozik vele. »Tíz év telt el - írja - s Németországban senki se tartja kötelességének, hogy megvédelmezze nevemet az agyonhallgattatás ellen.« Látjuk, amint a külvilágtól elszakadva, környezetétől elidegenülve, pusztán saját »én«-jére utalva mind mélyebben merül gondolatainak belső világába. Áloméletének gyönyörűségei közé menekül, csak ez pótolhatja neki az egész valóságot. Filozófiai tette mind óriásibb értéket nyer saját szemében. A kontemplativ ember, kinek agya alkotja az emberi élet vezető eszméit, - az »új értékek teremtője« úgy tűnik fel előtte, mint egy felsőbb lény, mely mérhetetlen magasságban áll az emberiség fölött, s a tett embereit, kik a tények világába ültetik az ő álmait és gondolatait, fölényes magaslatról irányítja. Jézus ama szemlélődő természetek egyike, kiknek tana óriási szerepet játszott az emberiség történetében: ő hirdette az összes értékek első nagy újraértékelését, melyből az értékek mai táblázata keletkezett. S Nietzsche, a második »újraértékelés« prófétája, mind gyakrabban hasonlítja magát Jézushoz, s helyezkedik vele ellentétbe. Jézus igen korán halt meg, tanítja Zarathustra. Ha megérte volna Nietzsche korát, őmaga vonta volna vissza tanait. S Zarathustra-Nietzsche úgy tűnik fel önmagának, mint aki folytatja Jézus munkáját, azaz - lerombolja. Krisztus utódja, s »legjobb ellensége« ő. »Antikrisztus«, de egyúttal a második Jézus is, aki szintén megismerte a magányt és szenvedést, »a jók és igazak gyűlöletével« együtt, s aki még számtalan nemzedék »végzete« lesz. A kereszténységnek általa kell önmagát megsemmisítenie, s föloldódnia egy felsőbb hitben.
Éppen tudatos élete utolsó heteiben lépett az a szellemi rokonság, melyet Jézus és maga közt megállapított, mind világosabban Nietzsche lelki szeme elé. Egész lényének minden hajlama óriási mértékben fokozódik ekkor, kétségkívül kóros tünetek nyomása alatt. Lángelméje a kialvás pillanatában mintha mégegyszer természetfölötti fénnyel ragyogna föl, mintha a szent glóriája övezné, mielőtt örök sötétségbe merülne. Boldognak, szabadnak és könnyűnek érzi magát, mintha szédítő magasságban lebegne élet és emberek fölött. Szentül hisz teremtő gondolkodásának mindenhatóságában és megjósolja, hogy »két év mulva az egész föld forrongani fog«. Két évezred rengetegén át kezét nyújtja elődjének, Jézusnak, kinek művét lerombolván, ő folytatja. 1888 nyarán írt önéletrajzát »Ecce homo«-nak címezi s abban a pillanatban, mikor az őrület örvénye megnyílik előtte, Brandeshez írt utolsó levelét így írja alá: »A keresztrefeszített«.

V.
Nietzsche 1889 első napjaiban Turinban hirtelen megőrült. Először gyógyintézetbe vitték, utóbb anyja, ki azóta meghalt, s nővére ápolták Naumburgban. Nővére 1897-ben Weimarba költözött vele, s ott megható szeretettel és gonddal vette körül. A gyógyulás minden reménye nélkül 1900 augusztus 25-én halt meg.
Bizonnyal nincs tragikusabb sors, mint azé a gondolkodóé, akinek szelleme képességeinek legmagasabb fejlettségi fokán csődöt mond, mielőtt bevégezhette volna élete főművét, a »Wille zur Macht« címűt, melyben világfelfogásának végleges formát akart adni. S aligha van a sorsnak kegyetlenebb iróniája, mint az a körülmény, hogy az ismeretlen, félremagyarázott, mindenkitől elhagyatott, mindvégig magányos Nietzschét akkor veszi szárnyára a világhír, akkor kezdi egész Európa olvasni és róla beszélni, mikor immár nem tudja, mi a hír, mikor szavainak visszhangját többé nem hallhatja, s saját dicsőségének már néma és tétlen nézője!
Ám Nietzsche élete mégsem fejeződött be oly sötéten és tragikusan, amint könnyen feltehető volt. Az élet e szenvedélyes barátjának, az erő és »Übermensch« hirdetőjének lassú pusztulását bánatos, enyhítő szépség vonja be. Azok, kik még láthatták őt, amint magas verandáján karosszékben ült és tekintetét a lábai előtt fekvő Weimaron keresztül a láthatárt elzáró thüringiai hegyek csöndes, szelid magaslatain legeltette, - fájdalmas benyomás nélkül távozhattak. Bizonyos, hogy kór és szenvedés megviselték a filozófus külsejét, de nem alacsonyították őt állattá, s nem fosztották meg előkelőségétől. Gyönyörű homloka a régi maradt, nézése, mely mintha »befelé« irányulna, bizonytalan és mélyen megható.
Mi történt bensejében? Vajjon megőrizte-e még költő és gondolkodó voltának valamely sötét emlékét? Mikor egy ízben új könyvet adtak kezébe, így szólt: »Ugy-e, én is írtam szép könyveket?« - Mindenesetre átérezte azt a szeretetet, mellyel nővére ápolta: szemével szakadatlanul követte őt, mikor jött vagy távozott, s rendkívül megható látvány volt, mikor mellette ülő nővérének, gyermekkori meghittjének, majd lassú pusztulása közepett utolsó vigasztalójának kezét ügyetlen mozdulattal meg akarta ragadni.
A veranda alatti emeleten, a villa egy szép világos szobájában van a könyvtár, melyben Försterné fivére leveleinek, könyveinek és kéziratainak segítségével s egy sereg munkatárs támogatásával Nietzsche élete művét, melyet szörnyű sorsa nem engedett befejezni, lelkiismeretes kegyelettel törekszik kiegészíteni. S mialatt ebből a barátságos, életteli szobából, melyből gazdája mintha tegnap távozott volna, - a pedanteria nem csinált belőle holt múzeumot - mialatt e szobából Zarathustra gondolatai a világba indultak és mind nagyobb közönséget igéztek meg, Nietzsche ott ült a csöndes verandán, félig lecsukott szemmel, sötét álmokba merülten, s úgy tűnt fel, mintha még egyszer békés tünődésbe merülne, mielőtt megváltaná szenvedéseitől az örök pihenés.

NIETZSCHE: TÚL AZ ERKÖLCS VILÁGÁN...
ELŐSZÓ.
Asszony-e az igazság? Ha igen, - vajjon nem alapos a gyanú, hogy a filozófusok - a dogmatikusokra gondolok - nem értettek az asszonyokkal való bánásmódhoz? Hogy a rettentő komolyság, esetlen tolakodás, mellyel mindmáig az igazságra törtek, ügyetlen és nem illő eszközök valának ép egy női szív megnyerésére? - Bizonyos, hogy ez az asszony nem adta meg magát, - s mindenfajta dogmatizmus elszomorodottan és bátortalanul áll előttünk. Ha ugyan még áll! Akik gúnyolódni szeretnek, azt mondják, elbukott, a földön hempereg, sőt mi több: hogy végsőt vonaglik. Komoly szót szólva, alapos a remény, hogy a filozófiában minden dogmatizmus, bármily ünneplésen, a végérvényesség bármi pózával lépett légyen föl, csak gyerekkori nekibuzdulás volt. S az idő is közel lehet, mikor meg fogják érteni: mindössze mi kellett ahhoz, hogy, alapkőül szolgáljon olyan fönségeskedő filozófiai épületekhez, aminőket a dogmatikusok máig emeltek: talán valami népies babona ősidők homályából (például a lélek babonája, melynek áldatlan hatása, a szubjektum és Én babonája ma se szűnt meg); valami szójáték, egy grammatika okozta tévedés, vagy igen szűk, emberien, túl-emberien szűk tényeknek holmi merész általánosítása. - A dogmatikusok filozófiája bizonnyal csupán évezredek multán beváltandó igéret volt; akárcsak az asztrológia, melynek szolgálatában több pénzt és munkát, észt és türelmet fecséreltek el, mint eddig bármi más igazi tudományra. De az asztrológia »érzékfölötti« igényeinek köszönjük az ázsiai és egyiptomi építőművészet nagystílűségét. Úgy látszik, a nagy dolgok - hogy örök követeléseikkel az emberiség szívébe furakodjanak - előbb félelmet fakasztó szörnyek módjára szállnak a földre. A dogmatikus filozófia ilyen szörny volt; akárcsak a Védák tana Ázsiában s a platonizmus Európában. Ne legyünk hálátlanok velük szemben, bár teljességgel be kell vallani, hogy eddig a leggonoszabb, legcsökönyösebb és legveszélyesebb egy dogmatikus tévedése volt: a Plato-féle tiszta szellem és magánvaló jó. De most, mikor legyőztük, mikor e lidércnyomás alól föllélegzik Európa, s legalább egészséges - álomba merülhet, mi, kiknek ép az a föladatunk, hogy ébren maradjunk, mi örököljük mindazt az erőt, amit e tévedés elleni harc nagyrafejlesztett. Plato megnyilatkozása a szellemről és a jóról feje tetejére állítá az igazságot, megtagadta minden élet főfeltételét: a perspektívát. S szinte orvos módjára kérdezhetnők: »honnan e betegség az ókor legszebb hajtásán, Platón? vajjon a gonosz Sokrates rontotta őt meg? hát valóban az ifjuság megrontója volt Sokrates? s rászolgált volna a bürökre?« - Mégis ép a Plato elleni küzdés, vagy érthetőbben s »népiesebben« szólva: a küzdés évezredek keresztényegyházi nyomása ellen, - hisz a kereszténység nem egyéb, mint a »nép« számára való platonizmus - ép ez a küzdés okozta Európában az emberi szellemnek olyan feszültségét, amilyen e földön még sohse támadt: a kifeszített íjj most már a legtávolibb célokra is kész. Az európai ugyan kényelmetlennek érzi ezt a feszültséget, s már két nagy kísérlet történt az íjj leajzására; az első a jezsuitizmus, a második a demokratikus fölvilágosítás, - mely a sajtószabadság és újságolvasás révén valóban elérhetné, hogy a szellem ne érezze többé önmaga »szükségét«. (A németek, kik föltalálták a lőport, - tisztelet nékik ezért, újra kiegyenlítették dicsőségüket - föltalálván a sajtót.) De mi, kik se jezsuiták, se demokraták, sőt németek se vagyunk eléggé, mi jó európaiak és szabad, fölötte szabad szellemek, mi még érezzük azt, érezzük a szellem nagy szükségét. Az íjj kifeszítve... tán kezünkben a nyíl is, a föladat, s ki tudja? előttünk a Cél...
Sils-Maria, 1886.

I. RÉSZ.
A FILOZÓFUSOK ELŐÍTÉLETEI.
1.
Az igazságra törő, kockázatokra csábító akarat, a nagyhírű igazságszeretet, amelyről eddig oly tisztelettel szólt minden filozófus: minő kérdéseket is vetett már föl! Milyen csodás, gonosz, bizonytalan kérdéseket! Régi mese ez immár, - s mégis mintha csak e pillanatban kezdődnék. Csoda-e, ha végre is bizalmatlanok leszünk, türelmünket veszítjük; s visszafordulva türelmetlenül magunk is kérdéseket dobunk a szfinksz elé? Voltakép ki intéz itt hozzánk kérdéseket? Mi az, mi bennünk »igazságra« tör? - Valóban, soká föltartott a kérdés: mi okozza ez akaratot, - míg aztán végkép megállított egy sokkal mélyebb problema. Amaz akarat értékét kutattuk. Az igazságot akarjuk, - jó: de miért nem inkább a hazugságot? A bizonytalanságot? Sőt tudatlanságot? - Az igazság értékének a problémája vetődött elénk, - vagy mi vetődtünk a probléma elé? Ki játssza itt Ödipusz szerepét? Ki a szfinkszét? Mintha kérdések és kérdőjelek gyülnének itt találkozásra. - S ki hinné, végül is megszáll a sejtelem, hogy ezt a problémát még sohase tűzték ki, - hogy mi legelőször láttuk meg, vettük szemügyre, kockáztattuk? Mert kockázat jár vele akkora, hogy tán nincs is vakmerőbb.

2.
»Hogyan keletkezhetett valami saját ellentétéből? Például az igazság a tévedésből? Az igazságra törő akarat a tévesztésre törő akaratból? Az önzetlen cselekedet az önérdekből? Vagy a bölcs tiszta napsugaras szemlélete a vágyakozásból? - Lehetetlen, hogy valami így keletkezzék; hóbortos álmodozás ez. A legmagasb értékű dolgoknak más, sajátos az eredete. Ebből a mulandó, megtévesztő, alacsony világból, az őrületeknek és vágyakozásoknak ebből az összevisszaságából nem lehet őket levezetni. Valahol a lét ölében, az örökkévalóban, a rejtett istenségben, a »magánvaló«-ban kell gyökeredzniök, sehol másutt!« - Az ítélésnek ez a fajtája ama tipikus előítélet, amelyről minden idők metafizikusaira lehet ismerni; az értékmegállapításoknak ez a fajtája rejlik minden logikai műveletük hátterében. Ebből a »hit«-ükből kiindulva fáradoznak az ő »tudásuk« körül, s ezt végül »igazság«-nak keresztelik. A metafizikusok alaphite az értékek ellentétében való hit. Egyiküknek, még a legóvatosabbjának se jutott eszébe, hogy már itt a küszöbön kételkedjék (holott leginkább itt volt helyén), dacára a dicsekedő jelszónak »de omnibus dubitandum«. Mert elsőben is kétségbe szabad vonni, vannak-e általában ellentétek; másodszor, vajjon azok a népszerű értékmegállapítások és értékellentétek, amire a metafizikusok sütötték a maguk bélyegét, nem-e pusztán »felület-megállapítások«, ideiglenes perspektivák, amik tán egy alantas zugból nyervék, hogy egy festők használta kifejezéssel éljek: mintegy »béka-perspektivák«? Bármily értékkel is bírjon az igaz, az őszinte, az önzetlen, lehet, hogy a látszatot, a tévesztésre törő akaratot, az önérdeket és a vágyakozást az élet nézőpontjából magasabb és jelentősebb érték fogja megilletni. Sőt nem lehetetlen, hogy ama jó és becsült dolgoknak éppen az ád értéket, hogy ezekkel a gonosz, látszólag ellentétes dolgokkal csábító mód rokonok, összekapcsolvák, tán lényegben is egyezők. Talán! - De ki akar ilyen veszélyes »talán«-okkal törődni! Várni kell, míg megérkezik a filozófusoknak egy új fajtája, melynek más, ellenkező az ízlése és hajlama mint az eddiginek, - a veszedelmes »Talán« filozófusai. - S teljes komolysággal mondom: már közeledni látom őket.

3.
Soká figyelvén a filozófusokat saját mesterségüknél, így szólék: a tudatos gondolkodás legnagyobb részét, ideértve a filozófiai gondolkodást is, még az ösztönszerű tevékenységek közé kell sorolni. Föl kell adni az idevágó nézeteket, valamint újakra tettünk szert az átöröklés és »veleszületettség« dolgaiban is. A »tudatos« époly kevéssé ellentétes az ösztönszerűvel, amily kevéssé jő tekintetbe a születés aktusa az átöröklés egész folyamatára nézve. A filozófus tudatos gondolkodását titokban ösztönei vezetik, azok kényszerítik megszabott utakra. Minden logikai okoskodás látszatos önkénye mögött is értékmegállapítások rejlenek, jobban mondva: fiziológiai követelmények egy bizonyos fajta élet föntartására. Állítják, hogy ami határozott értékesebb, mint ami határozatlan, a látszat értéktelenebb, mint az »igazság«, - az efajta megállapítások, bár ránk nézve nagy regulativ jelentőségűek, mégis pusztán »felületmegállapítások«, olyan niaiserie-félék, mikre éppen lényünk önfenntartása végett szorulunk. - Föltéve persze, hogy »a dolgok mértéke« nem okvetlenül az ember...

4.
Egy ítélet hamis volta számunkra még nem érv az ítélet ellen; beszédünkből tán ez hangzik legidegenebbül. A kérdés ez: mennyiben életsegítő, életfönntartó, fajfönntartó, sőt esetleg fajképző az ítélet? Elvi nézőpontból állítjuk, hogy a hamis ítéleteket (az a priori szintetikus ítéletek idetartoznak) legkevésbbé nélkülözhetjük, hogy az ember nem élhetne, ha nem hinne a logikai fikciók érvényében, ha nem mérhetné össze a valóságot a Föltétlen kitalált világával, ha számokkal nem hamisítaná meg folyvást a világot. A lemondás ilyen hamis ítéletekről egyúttal lemondás volna az életről, tagadása volna az életnek. Bevallani, hogy a hazugság életföltétel: ez persze szembeszállást jelent a szokásos értékek mögött rejlő érzésekkel. S az a filozófia, mely erre a szembeszállásra kész, máris túl emelkedett az erkölcs világán.

5.
Félig bizalmatlan, félig gúnyolódó magunkviseletére az összes filozófusokkal szemben nem az késztet, hogy újra és újra észrevesszük, mily gyámoltalanok, mily gyakorta és könnyen túloznak és tévelyegnek, szóval nem az ő gyerekes voltuk, hanem mert eljárásuk nem elég becsületes: szűzieskedő lármát csapnak, mihelyt valaki csak távolról is érinti az igazságszeretet problémáját. Mindannyian úgy tesznek, mintha meggyőződésük voltakép egy tiszta, hideg, könyörtelen dialektika önnön fejlődéséből fakadt és alakult volna (megkülönböztetésül a náluk becsületesb és együgyűbb misztikusoktól, akik »ihlet«-ről beszélnek): holott alapjában egy előre föltett tételt vagy ötletet, egy »beléjük szállt« valamit, többnyire szívüknek egy absztrakció megszűrte kívánságát védik, utólag keresett okokkal. Mindannyian ügyvédek, akik ügyvéd voltukat tagadják, ravasz szószólói önnön előítéleteiknek, amiket »igazságok«-nak keresztelnek. Ama lelkiismeret bátorságáról, mely ezt, ép ezt önmagának bevallja, szó sincs náluk; még kevésbbé arról a bátor ízlésről, mely hirdeti is ezt: akár hogy figyelmeztetésül szolgáljon barát vagy ellenség számára, akár kedvtelésből vagy öniróniából. Az öreg Kant merev és erkölcsös tartuffe-ködése, mellyel a »kategorikus imperativus«-hoz vezető dialektikai rejtekutakra csábít, - színjáték, mely mosolyra késztet minket, akiknek pompás mulatság: meglesni vén moralisták finom cselszövényeit. Pláne azt a mathematikai formába bujtatott hókuszpókuszt, amelybe Spinoza az ő filozófiáját (»a saját filozófiája iránti szeretetet«, helyénvaló magyarázatát adván az ő szavának) páncél módjára öltöztette, hogy így eleve megfélemlítse a támadót, aki esetleg rá merne pillantani erre a győzhetetlen szűzre, erre a Pallas Athénére. Nem önnön félelmét és támadható voltát árulja-e el egy remetéskedő betegnek ez a maskaradája?

6.
Lassanként nyomára jöttem, mi is volt eddig minden nagy filozófia: semmi egyéb, mint szerzőjük önvallomása, holmi akaratlan memoárféle, olyatén, hogy minden filozófia valódi életcsiráját, amiből az egész rendszer sarjadzott, az erkölcsös (vagy erkölcstelen) szándékok alkották. Valóban, ha meg akarjuk magyarázni, hogyan keletkeztek voltakép valamely filozófus legvakmerőbb metafizikai állításai, helyénvaló a kérdés: mifajta erkölcs felé tör a filozófus? S én nem hiszem, hogy a filozófia szülője holmi »megismerési ösztön«, hanem hogy itt is, mint egyebütt, más ösztön az, ami a megismerést (és félreismerést!) pusztán eszközül használja. Ha pedig az ember főösztöneit abból a nézőpontból vizsgáljuk, mennyiben játszották ép itt az ihletfakasztó zsenik (vagy démonok és manók) szerepét, rá fogunk jönni, hogy egy ízben már mindannyian filozofáltak, - s hogy mindenikük legszívesebben ép önmagát szeretné a lét végső céljának, s a többi ösztön jogos urának feltüntetni. Mert uralkodásra vágyódik minden ösztönünk: ez a vágy készteti őket a filozofálásra. Persze a tudósnál, a voltaképeni tudományos embernél másként állhat a dolog (»jobban«, ha úgy tetszik); neki tán tényleg van úgynevezett megismerési ösztöne, holmi külön óraművecskéje, amely - ha jól felhúzták - bátran megindul, anélkül hogy a tudós egyéb ösztönei lényegesen közreműködnének. A tudós valódi »érdekeit« aztán rendszerint egész más területen is kell keresni, például a családjában, a pénzszerzésben vagy politikában; sőt szinte közömbös, a tudománynak melyik zugába helyezik az ő kis masináját, s jó filológus, jó gomba-ismerő vagy jó kémikus lesz-e a »szépreményű« fiatal emberből: rá nézve nem jellemző, hogy mire adja magát. Ám a filozófusban semmi sincs, ami ne volna egyéni; kivált pedig erkölcsi felfogása tesz határozott és döntő bizonyságot kilétéről, - vagyis arról, minő rangsorba helyezkedtek az ő mivoltának legbensőbb ösztönei.

7. (9.)
»A természet szerint« akartok élni? Hogy’ játsztok a szavakkal, oh ti nemes stoikusok! Gondoljátok csak el, milyen a természet: mértéktelenül pazar és mértéktelenül közömbös, se szándoka, se figyelme semmi iránt, nem irgalmaz és nem igazságos, termékeny is, meddő is, sőt bizonytalan is egyszerre, maga a hatalommá vált közöny, - hogyan tudnátok ti e közöny szerint élni? Élni, - nem annyit jelent-e ez, mint hátat fordítani a természetnek? Fontolgatni, előnyben részesíteni, igazságtalannak, korlátoltnak, különbözőnek lenni, - nem ez-e az élet? De föltéve azt is, hogy jelszavatok »a természet szerint« alapjában ugyanazt jelentené, mint »az élet szerint élni«, - hát nem így kell-e tennetek? Mi célja elvet faragni abból, amik kényszerűségből vagytok? - Egész más a dolog nyitja: mikor ti, furcsa színjátszók, önnön magatok megcsalói, lelkesen azt hirdetitek, hogy szabályaitokat a természetből olvassátok ki, voltakép az ellenkezőt akarjátok cselekedni! Dölyfötök a természetre (még a természetre is!) a ti erkölcstöket, a ti eszményteket akarja ráolvasni; azt kívánjátok, hogy a »stoikusok szerint« való legyen a természet, minden létezőt a saját képetekre akartok formálni, - hadd hirdesse minden a stoicizmus általános, örök dicsőségét! Az igazsághoz való szerelmetek oly soká, oly állhatatosan, oly hipnotikus erővel kényszerít rá, hogy a természetet hamisan, azaz stoikusan lássátok, hogy végre képtelenek vagytok más szemmel nézni. S egy feneketlen gőg ráadásul azt a dőre reményt kelti bennetek, hogy zsarnokoskodhatván önmagatok felett, ugyanezt meg lehet cselekedni a természettel is: nem tartozik-e a természethez a stoikus is?... Régi örök mese ez: ami megesett egykor a stoikusokkal, ma is megtörténik, mihelyt valamely filozófia önmagában hinni kezd. Saját képére teremti a világot: kénytelen rá. Nem is egyéb a filozófia, mint ez a zsarnok ösztön maga: a hatalmat, »világteremtést«, »causa prima«-t szomjazó szellemi akarat.

8. (10.)
Az a buzgalom és finomság, szeretném mondani: ravaszság, amivel ma mindenütt »a valódi és látszólagos világ« problemájára vetik maguk az emberek, gondolkodni és figyelni késztet; s aki a háttérben nem lát egyebet, mint egy »igazságra törő akaratot«, annak ugyan nem túlságos éles a látása! Kivételes, ritka esetekben ugyan része lehet a problemával való foglalkozásban az igazságra törő akaratnak, valami kicsapongó kalandvágynak, esetleg egy újra ficánkoló metafizikai ambiciónak, mely még mindig többre becsül egy tenyérnyi »bizonyosságot«, mint egy szekérnyi szép lehetőséget; sőt a lelkiismeret puritán fanatikusairól is szó lehet, akik még mindig szívesebben mennek - meghalni a biztos Semmibe, mint a bizonytalan Valamibe. Ám ez nihilizmus, s egy kétségbeesett, halálrafáradt lélek jele, bármi bátornak tűnjék is föl ez erény fitogtatása. Az erősb, még élettől duzzadó, még életre szomjas gondolkodóknál azonban másként áll a dolog. Mialatt ők pártot ütnek a látszat ellen, s már gőggel szólnak a »perspektívaszerűről«, - mialatt önnön testük létét körülbelül oly kevésre becsülik, mint azt a látszatot, hogy »a föld mozdulatlan«, s ilyetén nyilvánvaló jókedvvel mondanak le legbiztosabb birtokukról (mert miben vagyunk ma biztosabbak, mint önnön testünkben?), - ki tudja, nem akarnak-e voltakép visszahódítani valamit, ami egykor még biztosabb birtoknak tetszett, valamit a hajdani hitből, tán »a halhatatlan lelket«, tán »az ősi Istent«, szóval oly eszméket, amikkel jobban, azaz vígabban lehetett élni, mint a »modern eszmék«-kel? Bizalmatlanság rejlik emögött a modern eszmék iránt, hitetlenség mindaz iránt, ami tegnap és ma épült; tán egy kis unalom és gúny is vegyül vele, nem bírván tovább kitartani a legkülönfélébb származású fogalmak »bric-ŕ-brac«-ját (az úgynevezett pozitivizmus piaci képe ez), tán a kissé kényeztetett ízlés undorodása ezeknek a valóság-filozofasztereknek vásári tarkaságától és rongyától, akiken semmi se valódi és új, csak a tarkaságuk. Nekem úgy tetszik, ezeknek a mai skeptikus valóság-tagadóknak és ismeret-kisebbítőknek igazat kell adni abban, hogy ösztönük, mely őket kiűzi a modern valóságból, cáfolatlan, - az ő hátráló rejtekutaikhoz pedig semmi közünk! Nem az a lényeges rajtuk, hogy »vissza-«, hanem hogy »el«-vágynak. Valamivel több erőt, lendületet, bátorságot és művészetet nekik: s kifelé vágynának, - nem vissza!

9. (11.)
Úgy látom, mindenütt azon fáradoznak, hogy arról a befolyásról, melyet Kant a német filozófiára voltakép gyakorolt, eltereljék a figyelmet, s okoskodva el akarnak siklani Kantnak önmagáról megállapított értéke fölött. Kant mindenekelőtt a kategóriák táblázatára volt büszke, s erről a táblázatról mondotta, hogy »a legnehezebb munka, amire valaha vállalkozni lehetett a metafizika érdekében«. - Értsük meg ezt a szót: »lehetett«; büszke volt arra, hogy fölfedezte az embernek egy új képességét, a szintetikus, a priori ítéletekre való képességét. Ha magamagát csalta is meg ezzel: a német filozófia fejlődése és gyors virágzása mégis e büszkeségből, s a fiatalabbak azon való versenyéből fakadt, hogy lehetőleg olyasmit fedezzenek föl, amire még büszkébbek volnának, ám mindenesetre - »új képességeket«! - De ideje, hogy eszméljünk: hogyan lehetségesek szintétikus a priori ítéletek? kérdezte Kant, - s voltakép mit felelt rá? Egy képesség erejénél fogva: de sajnos, nem négy szóval, hanem olyan körülményességgel és tiszteletreméltósággal, akkora német mélyelméjűséggel és cikornyával, hogy nem vették észre, mekkora »niaiserie allemande« rejlik az ilyen feleletben. Sőt az új képesség mindenkit magánkívül hozott, s az örömujjongás akkor tetőződött be, mikor Kant ráadásul fölfedezte az ember erkölcsi képességét is. - A német filozófia mézeshetei következtek rá; a »tübingai alapítvány« összes ifjú theologusai megindultak - »képességeket« keresni. S mi mindent találtak a német szellemnek abban az ártatlan, gazdag, még ifjonti korszakában, mikor a romantika gonosz tündére közibük röppent, mikor még nem tudták megkülönböztetni a »találást« a »kitalálás«-tól! Elsőben is az »érzékfölötti« képességet: Schelling értelmi szemléletnek keresztelte, s teljesíté vele az ő alapjában jámbor vágyakozású németjeinek a kívánságait. Ezzel az egész pajkos és rajongó mozgalommal, mely csupa ifjuság volt, bármi merészen is burkolózott szürke és kivénült fogalmakba, nem is lehet igaztalanabbul eljárni, mint ha komolyan veszik és például: erkölcsi fölháborodással tárgyalják. - Az emberek vénültek, - s az álom elszállott. Szemek törülgetése következett: még ma is tart. Álmot láttak: legelöl az öreg Kant. »Egy képesség erejénél fogva« - mondta, vagy legalább így vélte. De hát - válasz ez? Magyarázat? Vagy inkább csak a kérdés ismétlése? Miért van altató hatása az ópiumnak? »Egy képesség erejénél fogva« - vagyis a »virtus dormitiva«-nál fogva, felel Moličre híres orvosa:
»Quia est in eo virtus dormitiva
cujus est natura sensus assoupire.«
Csakhogy az ilyen válaszok vígjátékba illők, s végre is ideje volna, hogy a kanti kérdést: »hogyan lehetségesek szintetikus a priori ítéletek«, azzal a másik kérdéssel helyettesítsük: »miért szükséges hinni efféle ítéletekben?« - vagyis meg kell érteni, hogy a mi fajtánkbeli lények fenntartása végett hinni kell ilyen ítéletek igaz voltában; azért természetesen lehetnek hamis ítéletek! Vagy világosabban, s goromba alapossággal szólva: szintétikus a priori ítélet ne is legyen »lehetséges«: nincs rá jogunk, a mi ajkunkon csupa hamis ítélet mind. Persze az igaz voltukban való hit szükséges, mint »Vordergrunds-glaube«, mint az élet perspektiva-optikájába tartozó látszat. - Hogy arról az óriási hatásról is szóljak, melyet a »német filozófia« egész Európában gyakorolt, hát senki se kételkedjék benne, hogy itt valamelyes »virtus dormitiva« is közreműködött: az emberek el voltak ragadtatva, hogy a különféle nemzetek nemes lustálkodói, erényesei, misztikusai, művészei, háromnegyed-keresztényei és politikai kalandorai közepett, hála a német filozófiának, végre kaptak ellenmérget a szenzuálizmus ellen, amely a tizennyolcadik századból áramlott a következőbe, - szóval: »sensus assoupire« ...

10. (12.)
Ami a materialisztikus atomelméletet illeti: nos ez már a legfényesebben megcáfolt dolgok közé tartozik. Tán nincs is Európában több oly tudatlan tudós, aki még komoly jelentőséget tulajdonítana ennek a legfölebb házi használatra jó elméletnek - hála mindenekelőtt a dalmát Boscovichnak, aki (a lengyel Kopernikussal együtt) eddig minden látszat legnagyobb és leggyőzelmesebb ellensége volt. Míg Kopernikus arra vett rá minket, hogy összes érzékeink ellenére higyjük, hogy a föld nem áll szilárdan, - Boscovich kiverte belőlünk az »anyag«-ban, »materiá«-ban, »atom«-ban való hitünket: ez volt máig a földön kivívható legnagyobb diadal érzékeink fölött. - Ámde tovább kell menni, élet-halálharcot kell izenni amaz »atomisztikus szükséglet« ellen is, amely még mindig kisért senkitől se sejtett területeken, akárcsak híres társa, a »metafizikai szükséglet«: - nyakát kell szegni annak a másik, végzetesb atomelméletnek is, melyet leginkább és legtovább a kereszténység tanított: a lélek-atomizmusnak. E szóval azt a hitet akarjuk jelölni, mely a »lélek«-ben valami nem enyészőt, maradandót, oszthatatlant, holmi »monas«-t vagy »atomon«-t lát: a tudományból tessék ezt a hitet kipusztítani! Semmikép se kell azért, magunk közt szólva, a »lélek«-től megválni, ez ősi, tiszteletreméltó föltevésről korántsem kell lemondani: ügyetlen naturalisták módjára, akik alig nyúlván a lélekhez, már is elveszejtik. Szabad az út a lélek-hipotézis új és finomult felfogásaihoz: hadd legyen ezután olyan fogalmaknak, mint »halandó lélek«, - »a lélek mint szubjektumok sokasága«, - »a lélek mint ösztönök és indulatok társasépítménye«, polgárjoga a tudományban. Az új lélekbúvár ugyan, végét vetvén a babonának, mely eddig szinte tropikus bujasággal tenyészett a lélek képzete körül, magamagát mintegy új pusztaságba, megbizhatatlan ingoványba száműzte (a régi psychologusoknak bizonnyal kényelmesb és vígabb dolguk volt): de ép ez kényszeríti rá, hogy találgasson, - s ki tudja? tán arra is hogy találjon.

11. (15.)
Hogy a fiziológusok jó lélekkel űzhessék mesterségüket, hinniök kell, hogy az érzékszervek nem puszta jelenségek az idealisztikus filozófia értelmében: mert hisz akkor nem lehetnének okai semminek! Tehát regulativ föltevéskép el kell fogadniok a szenzualizmust. - Hogyan? mégis vannak, akik azt mondják, a külvilág nem egyéb, mint érzékszerveink terméke. Ugyan! Hiszen így testünk, mint a külvilág egy része, se volna egyéb, mint érzékszerveink terméke! Sőt érzékszerveink se volnának mások, - mint érzékszerveink terméke! Úgy látom: ez ugyan alapos egy »reductio ad absurdum«! Föltéve persze, hogy a »causa sui« se több abszurdumnál. - Úgy hát nem érzékszerveink terméke a külvilág - ?

12. (16.)
Ma is akadnak ártatlan önmegfigyelők, akik még hisznek »közvetetlen bizonyosságok«-ban, teszem »én gondolkodom«, vagy Schopenhauer tévhite szerint »én akarok«: mintha itt a megismerő alany az ő tárgyát tiszta és mezitelen voltában, »magánvaló«-kép ragadná meg, s egyik részről se történnék hamisítás. Én pedig százszor ismétlem: a »közvetetlen bizonyosság«, épúgy mint a »föltétlen megismerés« meg a »magánvaló«: »contradictio in adiecto«-t zár magába. Szűnjék meg végre a szavak csábítása! Hadd higyje a tömeg, hogy az ismerés fenékig-ismerés! A filozófusnak így kell szólnia: ha szétbontom azt a folyamatot, mely kifejeződik e mondatban: »én gondolkodom«, nem kapok egyebet, csak egy csomó merész állítást, amiket megokolni nehéz, tán lehetetlen is: például hogy én vagyok az, aki gondolkodik, hogy egyáltalán kell lennie valaminek, ami gondolkodik, - hogy a gondolkodás tevékenysége valamely lénynek, amelyet oknak hiszünk, - hogy van »én«, végül hogy már tisztában vagyunk vele, mit értsünk gondolkodáson, - szóval hogy én tudom, mi a gondolkodás. Mert ha magamban mindezt nem döntöttem volna el, mi késztetne rá, hogy azt, ami ép történik, ne tartsam »akarás«-nak vagy »érzés«-nek? Szóval »én gondolkodom« föltételezi, hogy pillanatnyi állapotomat összehasonlítsam más, magamról ismert állapotokkal, így döntvén el, micsoda állapot ez: ez a vonatkoztatás másfajta »tudásra« okozza, hogy nincs róla »közvetetlen bizonyosság«-om. - Alkalomadtán hihet ilyesmiben a tömeg, ám a filozófus elé a »közvetetlen bizonyosság« helyén egy csomó metafizikai kérdés mered, valóságos lelkiismereti kérdések az értelemre nézve, teszem: »Honnan jutok a gondolkodás fogalmához? Miért hiszek ok- és okozatban? Mi jogosít fel arra, hogy »én«-ről, pláne »én«-ről mint okról, sőt mint gondolatok okáról beszéljek?« Aki pedig holmi megismerő intuicióra hivatkozva nyomban válaszolni mer e metafizikai kérdésekre, olyanformán, hogy: »én gondolkodom, s tudom, hogy ez legalább is igaz, való, bizonyos« - nos, arra manapság a filozófus mosolya és kérdőjele vár. »Uram, fog szólni a filozófus, valószínűtlen, hogy ön ne tévedne: de minek is kell mindenáron - igazság?«

13. (18.)
Valamely elméletnek nem legkisebb varázsa, hogy meg lehet cáfolni: finomabb elmékre ép ezzel hat. Úgy látszik, a »szabad akarat« százszor megcáfolt elmélete csak e varázsnak köszönheti, hogy még fönnáll: újra és újra akad ember, aki elég erős ahhoz, hogy megcáfolja.

14. (19.)
A filozófusok úgy beszélnek az akaratról, mintha a világ legismertebb dolga volna; sőt Schopenhauer szerint voltakép csak az akaratot ismerjük a maga egészében, minden levonás és hozzáadás nélkül. Ám én úgy sejtem, Schopenhauer ezúttal is csak azt cselekedte, amit a filozófusok rendszerint cselekedni szoktak: a tömegtől átvett és túlzásba hajtott egy előítéletet. Az akarat elsőben is valami bonyolult, valami, ami csak szó gyanánt egység, - s ép ez egy szóban rejlik a tömeg előítélete, mely úrrá lőn a filozófusok mindig csekély óvatosságán. Legyünk hát egyszer óvatosbak, legyünk »filozófiátlanok« - s szóljunk ilyetén: minden akarásban először is egy csomó érzés rejlik és pedig: azon állapot érzése, melyből szabadulni, azé, melyet elérni vágyunk, azután magának e vágynak az érzése, végül egy kisérő izomérzet, amely végtagjaink mozgatása nélkül is megkezdi játékát, mihelyt »akarunk«. Az érzést, még pedig sokféle érzést tehát el kell ismerni az akarat alkatrészekép. Másodszor, ilyennek kell elismerni a gondolkodást is: egy parancsoló gondolat rejlik minden akarati aktusban; - ám senki se higyje, hogy ez a gondolat elválasztható az »akarás«-tól úgy, hogy hátramarad valamely külön akarat! Harmadszor, az akarat nem csupán érzés meg gondolkodás összetevődése, hanem főleg indulat is: még pedig egy parancs indulata. Az úgynevezett »akaratszabadság« lényegében csak a fölény tudata valakivel szemben, aki engedelmeskedni tartozik: »én szabad vagyok, »ő« engedelmeskedni tartozik« - ennek tudata rejlik minden akaratban. De egyéb is rejlik ott: feszült figyelem, kizárólag egy dologra szegzett tekintet, annak föltétlen megállapítása, hogy »most erre s nem másra van szükség«, benső bizonyosság arról, hogy engedelmeskedni fognak, s mindaz, ami még a parancsosztó állapotához tartozik. Mikor az ember akar - voltakép parancsol valaminek magamagában, ami engedelmeskedik, vagy amiről ő hiszi, hogy engedelmeskedik. Ám az akaraton, ezen a sokrétű dolgon, melyre a tömegnek csak egy szava van, a legcsodásabb ez: minthogy egyidőben parancsolunk és engedelmeskedünk, s az akarati aktust a kényszerűség és ösztökélés, nyomás és ellenszegülés érzései nyomon követik; minthogy másrészt az »én« szintétikus fogalma elfedi szemünk elől e kettősséget, - az akarás folyamatához még egész sereg téves következtetést, magának az akaratnak egész sereg hamis értékelését fűztük, - s íme jó lélekkel hisszük, hogy elég a cselekvéshez, ha »akarunk«. Az ember ugyanis többnyire csak olyankor »akar«, mikor parancsának teljesítésére, vagyis engedelmességre, cselekvésre számíthat; így hódította meg érzését az a látszat, hogy itt szükségkép következik be a hatás. Ennélfogva meglehetősen bizonyosra veszi, hogy akarat és cselekvés valamelyes egységet alkotnak, - szóval az ő akarásának valóraválását és sikerét magának az akaratnak tulajdonítja, s az a hatalomérzés, mely együtt jár minden sikerrel, még gyarapodik benne. Az »akaratszabadság« nem egyéb, mint ama bonyolult jólérzés kifejezése, melyet az a körülmény kelt az emberben, hogy azonosítja a parancsoló akaratot a végrehajtással, s a nehézségeken aratott diadalt önnön akaratának tudja be. Vagyis: a parancsoló akarattal járó jólérzéshez hozzáveszi a végrehajtó, sikerthozó eszközök, e szolgálni kész »másod-akaratok« vagy »másod-lelkek« (»Unterwille« - »Unerseele«) jólérzéseit is - hisz szervezetünk nem egyéb, mint egy csomó lélek társasépítménye. L’effet c’est moi: ugyanaz történik itt, mint minden boldog közösségben: az uralkodó osztály magának tulajdonítja - a közösség sikereit. Minden akarás tehát csak parancsosztás és engedelmeskedés - egy csomó »lélek« társasépítményében: a filozófus már ezért is joggal foghatja magát az akarást erkölcsi szempont alá: erkölcsön azon uralmi viszonyok tanát értve, amik között az »élet« tüneménye támad.

15. (20.)
A filozófiai fogalmak nem tetszéscsinálta, külön-külön nőtt dolgok, hanem kölcsönös egymásra vonatkoztatás eredményei; látszólag bármi hirtelen és önkényesen is lépnek föl a gondolkodás történetében, rendszerbe tartoznak épúgy, mint valamely földrész faunájának minden tagja: meglátszik ez azon a módon is, melyen a legkülönbözőbb filozófusok újra és újra kitöltik a lehető filozófiai rendszerek bizonyos alapsémáját. Láthatatlan varázs készti őket ugyanegy körpálya folytonos megfutasára: bármi távol, bármi függetlennek érzik is maguk egymástól, van valami bennük, ami megszabott rendben űzi őket egymásután, - s ez ép a fogalmak veleszületett rendszeressége és rokonsága. Gondolkodásuk valóban nem annyira fölfedezés, mint inkább újraismerés, újraemlékezés, mintegy visszatérés a léleknek egy ősi fészkébe, melyből ama fogalmak egykor kinőttek: - a filozofálás ilyetén a legmagasabb atavizmus egy fajtája. Az ind, görög, német filozófia csodás hasonlóságának elég egyszerű a magyarázata. Ahol nyelvrokonság uralkodik, ki sem kerülhető, hogy ne támadjon a filozófiai rendszerek azonos fejlődése és egymásutánja, - hála a grammatika közös filozófiájának, azaz közös grammatikai funkciók öntudatlan uralmának; ugyanez elzárja az utat a világ megfejtésének egyéb lehetőségeihez. Az uralaltáji nyelvterület filozófusai (akiknél az alany fogalma legkevésbbé fejlett) bizonnyal másként szemlélik a világot, s más utakon járnak, mint az indogermánok vagy muzulmánok: bizonyos grammatikai funkciók kényszere voltakép fiziológiai értékítéletek és fajföltételek kényszere. - Szolgáljon ez annak a felületességnek visszautasításakép, mellyel Locke az eszmék eredetét tárgyalja.

16. (21.)
A »causa sui« a legvadabb önellenmondás, mit valaha kigondoltak, logikai erőszaktétel és fajtalankodás: ám az ember kicsapongó dölyfe ép e képtelenségbe gabalyodott belé. Az »akaratszabadság« után való metafizikai vágyódás, mely, fájdalom, még mindig bántja a félig okultak agyát, - az a vágy, hogy az ember önmaga viselje tetteiért a felelősséget, s istent, világot, ősöket, véletlent és társadalmat fölmentsen alóla, - nos semmi egyéb ez, mint »causa sui«-nak lenni, s a Münchhausenénál nagyobb vakmerőséggel magamagát üstökön ragadva húzni elő a Semmi mocsarából - a lét partjára. Ha már most valaki ezúton rájön, mi parasztosan együgyű az a híres »szabad akarat«, s kiveri fejéből: én arra kérem, folytassa a »fölvilágosodás« munkáját tovább, s verje ki fejéből annak a fogalom-szörnynek a fordítottját, a »nem-szabad akarat«-ot is, mely az ok és okozat félreértését szüli. Ne tessék »ok«- és »okozat«-ot hibásan dologkép fölfogni, mint azt a természettudósok az uralkodó mechanisztikus kamaszelmélet szerint cselekszik, addig forgatván az okot, míg végre »okoz«; csak tiszta fogalmak gyanánt szabad őket használni, mint hagyományos fikciókat, mik a megértetés, megjelölés, de nem a magyarázat eszközei. A »magánvaló«-ban sem »oksági kapcsolat«, se »szükségszerűség«, se »lélektani kényszer« nincs, az okot nem »követi« okozat, s nem uralkodik »törvény«. Mi, egyedül mi költöttünk okokat, egymásutánt, egymásért valóságot, viszonylagosságot, kényszert, számot, törvényt és célt; s ha a jeleknek ezt a rendszerét belevisszük, belevegyítjük a dolgokba, ismét csak a régi nótát fújjuk: mithológiát csinálunk. A »nem-szabad akarat« mithológia: a való életben csak erős és gyönge akaratról van szó. - Rossz jel, mikor egy filozófus minden oksági »kapcsolat«-ból és »lélektani szükségszerűség«-ből már holmi kényszert, nyomást, megkötöttséget érez ki - rossz jel magamagáról. Ha jól vettem észre, a »nemszabad akarat« problemáját általában két ellentétes oldalról, de fölötte egyéni módon fogják föl: az egyik fél semmi áron sem akar lemondani a felelősségről, az önmagában való hitről, a saját érdemeire való igényekről (a hiuk fajtája idetartozik); a másik ép ellenkezőleg semmiért sem akar felelni, semminek sem akar oka lenni, s egy belső önmegvetésből kifolyólag magamagát is másra szeretné sózni. Ha könyvet írnak, ez utóbbiak rendesen pártját fogják a bűnösöknek; holmi társadalmi részvét álcája mögé bújnak legszívesebben. S tényleg csodásan megszépül a gyönge-akaratúak fatalizmusa, ha érti a módját, hogyan kell »la religion de la souffrance humaine« gyanánt föllépni. Ízlés dolga.

17. (22.)
Bocsánat nékem öreg filozófusnak, ki gonosz örömet lel rossz kommentárok megbélyegzésében: de az a »természeti törvényszerűség«, amiről ti fizikusok oly büszkén regéltek, - csak a ti értelmezéstek és rossz »filológiá«-tok eredménye, - nem tényállás, nem eredeti »szöveg«, inkább csak naiv-emberi értelemcsavarás, mellyel a modern lélek demokratikus ösztöneinek hízelegtek! »Teljes egyenlőség a törvény előtt, - ím’ a természet sem áll különbül, mint mi«: ebben a tisztes hátsógondolatban újra csak a tömeg gyűlölete rejlik minden kiváltság és önkény ellen, meg egy új, finomabb atheizmus. »Ni dieu, ni maître« - ezt akarjátok ti is: »éljen hát a természettörvény!« - úgy-e? De, mint mondám, kommentár ez, nem eredeti szöveg; s tán akad, aki ellentétes szándokkal és kommentáló művészettel ugyanabból a természetből s ugyanazon jelenségekből ép hatalmi vágyak zsarnok kielégítését tudná kiolvasni, - egy kommentátor, aki minden »hatalomra törő akarat« kivételt nem tűrő, feltétlen voltát úgy a szemetek elé rakná, hogy szinte minden szó, még a »zsarnokság« is, hasznavehetetlen, gyönge - emberi - metaforának tetszenék; s aki végül mégis ugyanazt állítaná a világról, amit ti: hogy »szükségszerű« és »kiszámítható« a folyása, nem mert törvények uralkodnak benne, de mert föltétlen híján van minden törvénynek, s minden hatalom minden percben valósulásra tör. Lehet, hogy ez is csak »kommentár«, - s ti elég buzgón fogtok így érvelni? - Nos, annál jobb.

18. (23.)
Erkölcsi előítéletek és aggodalmak állták eddig útját minden lélektannak: nem mert a mélységbe ereszkedni. Hogy a lélektan voltakép a hatalomra törő akarat alak- és fejlődéstana, - így fogom fel én, - még gondolatban se merült föl: ha ugyan szabad abban, amit eddig összeírtak, fölismerni annak a jelét, amit eddig elhallgattak. Az erkölcsi előítéletek nyomása mélyen lenyügözte a szellemi, látszólag hideg, előítélet nélkül való világot, - természetesen ártó, tévesztő, vakító hatással. Az igazi fizio-pszichológia szemben találja magával a kutató szívének öntudatlan ellenállását: már a »jó« és »gonosz« ösztönök kölcsönös feltételezését hirdető tan, ez a finomabb erkölcstelenség is zavarba hozza a még erős lelkiismerettel bírókat -, hát még az a tan, mely minden jó ösztönt a »rosszakból« származtat le. S ha valaki pláne a gyűlölet, irigység, kapzsiság, uralkodási vágy indulatait életföltételező indulatoknak tekinti, amiknek az élet nagy háztartásában igen fontos, elvi jelentősége van, - amiket tehát még hatványozni kell, föltéve, hogy az élet is hatványozandó, - az ily embert ítéletének iránya tengeri betegség módjára kínozza. Pedig a veszélyes ismereteknek ez óriási, szinte új birodalmában legkevésbé sem ez a legkínosabb és legidegenszerűbb föltevés: - valóban száz ok szól amellett, hogy mindenki távol maradjon tőle, aki csak - teheti! De ha valaki hajójával már idáig vetődött, akkor - rajta! összeszorított fogakkal, nyitott szemmel, a kormányt erősen fogva hajózzunk el egyenest az erkölcs fölött!
Kockáztatván ez utat, tán önnön erkölcsiségünk végső maradékát is megsemmisítjük. - De mit törődünk magunkkal! Vakmerő utazók és kalandorok előtt még soh’se nyílt meg a belátásnak ily mélységes világa: s a lélekbúvár, aki ezt az »áldozatot« hozza - nem sacrifizio dell’ intelletto, sőt! - kárpótlásul követelheti, hogy a lélektant újra elismerjék a tudományok királynőjének, melynek előkészítésére szolgál minden más tudomány. Mert a főproblemákhoz ím’ újra a lélektan vezet.

II. RÉSZ.
A SZABAD SZELLEM.
19. (25.)
Filozófusok és barátai a megismerésnek: óvakodjatok a vértanuságtól! Az »igazságért« való szenvedéstől! Sőt még a védelmétől is! Megrontja lelketek ártatlanságát, előkelő semlegességét, csökönyössé tesz érvek ellen, butít és állativá rútít, ha küzdvén veszéllyel meg káromlással, gyanuval és egyéb ellenséggel, mindezenfelül még az igazság védőjét is kell játszanotok: - mintha »az igazság« oly együgyű teremtés volna, aki védőkre szorul! Pláne rátok, búsképű lovagok, ti pókhálót szövők a szellem utcasarkán! Elvégre is tudjátok, mi kevéssé fontos, hogy ép nektek legyen igazatok, valamint hogy eddig egyetlen filozófusnak se volt igaza, - s hogy tán különb őszinteség rejlik minden piciny kérdőjelben, amit szakmondásaitok és kedvenc tanaitok mögé (s alkalmilag önmagatok mögé is) raktok, mint összes igazsághajhászó fogásaitokban! Jobb, ha takarodtok! Rejtőzzetek el! S viseljetek álarcot, hadd tévesszenek össze! Hadd rettegjenek kissé! S ne feledjétek az aranyrácsos kertet! Vegyétek körül magatok emberekkel, akik olyanok mint a kert, - vagy mint a vizén átsuhanó zene, alkonyat idején, mikor a hunyó nap emlékezéssé halványul; - válasszátok a derék magányt, a szabad, jóleső magányt, mely jogot ad nektek arra, hogy valamikép fennmaradhassatok! Mily mérgessé, mily ravasszá, mennyire gonosszá tesz a hosszú harc, ha nem lehet nyílt erőszakkal folytatni! Hogy’ egyénít egy soká tartó rettegés titkos ellenfelektől! A társadalom e kivetettjei, a vérig-üldözöttek, a holtrahajszoltak - de a Spinoza- és Giordano Bruno-féle kényszer-remeték is - végül mind, tán öntudatlanul furfangosan bosszuvágyók, méregkeverők lesznek, bármi szellemi maskaráda fedje is őket (tessék csak egyszer Spinoza ethikáját és theologiáját fenékig ásni!), - nem is szólva amaz együgyű erkölcsi felháborodásról, mely csalhatatlanul jelzi, mikor hagyja cserben a filozófust filozófiai humora. A filozófus vértanusága, »önfeláldozása az igazságért« hozza napfényre a benne rejlő agitátori és színjátszói tulajdonságokat; s tekintve a művészi kiváncsiságot, mellyel az ilyet eddig szemlélték, érthető, ha valaki egy-egy »vértanu«-vá, színpadi szájhőssé fajult filozófust is látni vágyik. Persze tisztában kell lenni azzal, mi voltakép az, amit az ember ilykép maga előtt lát: - bohó szatirjáték, bizonyság arra, hogy a tulajdonképeni nagy tragédia immár véget ért: föltéve, hogy nagy tragédiának készült minden filozófia.

20. (26.)
Minden kiválasztott ember ösztönszerűen sziklavárba vágyik, ahol megszabadul a tömegtől, a sokaságtól, az emberek legtöbbjétől, ahol megfeledkezhetik az »ember« szabályáról, mint annak kivétele: nem számítva amaz egyetlen esetet, mikor még erősebb ösztönök egyenest hajtják a »szabály« megismerésére, Bizonnyal nem finom ízlésű ember az, aki közlekedvén az emberekkel, nem csillogott az utálat, bosszúság, részvét, elkomorodás, elhagyatottság összes színeiben; ha pedig nem szívesen vállalja magára mindezt a terhet, ha folyton kikerüli s csöndes büszkeséggel rejtőzik sziklavárába, nos akkor világos: nem termett, nem hivatott - a megismerésre. Mert ha így volna, egy napon imígy fakadna ki: »ördögbe az én finom ízlésemmel! a »szabály« mégis érdekesb mint a kivétel, - mint én, ki kivétel vagyok!« - s leszállna, sőt beállna a tömeg közé. Az átlagos ember alapos, komoly tanulmányozása, gyakori álarc-öltés, magamagából való kivetkőzés, bizalmaskodás, rossz társaság (csak a hozzám-hasonlóké nem az): minden filozófus élettörténetének szükségszerű része ez, tán legkellemetlenebb, csalódásokban legdúsabb része. Ám ha a megismerés szerencsefiához illő szerencséje van, útjába akad egy sereg feladat-könnyítő, - az úgynevezett cinikusok serege, akik az állatiast, közönségest, szóval a »szabály«-t egyszerűen elismerik, de maradt bennük annyi szellem, ami tanuk előtt önmagukról és a hozzájuk hasonlókról beszéltesse őket: - könyvekben úgy szoktak ezek turkálni, akár önnön szemetjükön. Durva lelkek számára az előkelő érintkezés egyetlen formája a cinizmus; jól füleljen hát a magasabb ember minden jófajta cinizmusra, s örüljön, ha ép előtte szólal meg egy-egy szégyentelen bohóc vagy tudományos szatir. Vannak esetek, mikor az undorodásba elragadtatás vegyül: ott, ahol efajta majmoknak a természetszeszélye lángészt ád, például Galiani abbénak, ki százada legmélységesebb, legélesebben látó s tán legpiszkosabb alakja volt, - mélyebb Voltairenél, azaz kevésbbé fecsegő. Még gyakoribb, hogy majomtestekre tudományos fő kerül, durva lélekbe kivételes finomságú értelem, - orvosok és erkölcs-fiziológusok közt nem ritkaság. S mindenütt, ahol csak elkeseredés nélkül, ártatlanul beszélnek az emberről, fecsegvén a hasról, melynek két, s a fejről, melynek csak egy szükséglete van, - mindenütt, ahol valaki pusztán éhséget, nemi vágyakozást és hiuságot lát, keres, akar látni, mintha csak ezek volnának az emberi cselekvések tulajdonképeni mozgató okai, - röviden, ahol »rosszul« vélekednek az emberről - s még csak nem is gonoszul -, ott figyeljen buzgósággal, aki megismerésre tör, figyeljen főleg oda, ahol fölháborodás nélkül beszélnek. Mivelhogy a fölháborodott ember, s mindenki, aki saját fogaival tépi szét magamagát (vagy kárpótlásul a világot, az istent, vagy a társadalmat), erkölcsi nézőpontból ugyan magasabban állhat mint a kacagó, önelégedett szatir, de minden más szempontból közönségesebb, közömbösebb, kevésbbé tanulságos. Főleg pedig senki se hazudik annyit, mint aki fölháborodott.

21. (29.)
Kevesek dolga függetlennek lenni: - az erősek kiváltsága ez. S aki megkisérli, teljes joggal ugyan, de kényszerűség nélkül, arról tesz bizonyságot, hogy nem csupán erős, de a szélsőségig vakmerő is. Mert labirintusba hatol, ezerszeresen fokozza az élet veszélyeit, amik közt nem a legkisebb, hogy senki se lehet szemtanuja magányos tévelygéseinek, miközben darabokra marcangolja őt a lelkiismeret minotaurosza. S ha a vakmerő ilyetén tönkre megy, akkora távolságban történik ez az emberi megértésből, hogy nincs ki vele érezzen: - pedig immár nem fordulhat vissza, nem fordulhat az emberi részvét felé se!

22. (32.)
Az emberiség történetének legnagyobb részén át - »történelemelőtti idő« a neve valamely cselekvés értékét vagy értéktelenségét annak következéseiből állapították meg: a cselekvést magát ép oly kevéssé ügyelték, mint eredetét, hanem (ahogy Kínában ma is visszaszármaztatják a szülőkre a gyermek dicsőségét vagy gyalázatát), a siker vagy sikertelenség visszaható erejétől függött az ember jó vagy rossz véleménye bizonyos cselekvésről. Nevezzük az emberiség e korszakát az erkölcselőtti korszaknak: a parancs, hogy »ismerd meg tenmagad!«, akkor még ismeretlen volt. Ám az utolsó tíz évezredben lassanként annyira haladtak, hogy a cselekvés értékét immár nem következményei, hanem eredete szerint állapítják meg: nagy esemény ez egészben tekintve, szempont és mérték jelentős finomodása, az arisztokratikus érték-uralom és az »eredet«-ben való hit öntudatlan utóhatása, jele annak, hogy bekövetkezett az erkölcsi korszak: ez volt az első kisérlet az önmegismerésre. Következmények helyett az »eredet«: minő átalakulása a perspektiváknak! Bizonnyal hosszú harcok és ingadozások eredménye! Persze most is végzetes balhit, sajátos rövidlátás tévesztette meg az embereket: a cselekvés forrását valamely szándékban látták, azt hitték, a cselekvés értéke a szándék értékében rejlik. Hogy a szándék magába zárja valamely cselekvés minden előzményét, teljes eredetét: ez az előítélet majdnem a legújabb időig minden erkölcsi dicséretnek és gáncsnak, sőt filozofálásnak kútforrása volt. - Ámde ma, mikor az ember új öntudatra ébredt, nem kell-e magunk ujra elszánnunk az értékek gyökeres átalakítására? Nem állunk-e ma új korszak küszöbén, amely negativ értelemben egyelőre erkölcsönkívüli korszaknak nevezhető? Ma, mikor legalább mi erkölcstagadók gyanut fogtunk, vajjon egy cselekvés értékét nem ép az dönti-e el, ami nem-szándékos rajta, - vajjon szándékos volta, s mindaz, amit látunk, tudunk róla, nem puszta felület és burok-e, mely, burok-módra, mutat ugyan valamit, de még többet burkol? - Röviden: azt hisszük, a szándék pusztán jel és tünet, amit meg kell fejteni, pláne olyan jel, amely egyszerre sokfélét, magára szinte semmit se jelent, - az erkölcs pedig, ahogy’ eddig értelmezték (mint a szándékok erkölcse) pusztán előítélet volt, olyan elsietett és ideiglenes ítélet, mondjuk az asztrológia és alchimia rangján, de mindenkép olyasmi, amit el kell hagyni. Az erkölcs elhagyása, hogy úgy mondjam: maga-elhagyása, - nevezzük így azt a hosszú titkos munkát, mely a legfinomabb, legbecsületesb, sőt leggonoszabb lelkeket kipróbálni hivatott.

23. (33.)
Hiába minden: az odaadás, önfeláldozás érzéseit, a magamagából kivetkőzés egész erkölcsét könyörtelenül le kell leplezni: valamint az »érdektelen szemlélet« esztétikáját is, amely csábító mód próbálja igazolni a művészet elférfiatlanodását. Sokkal vonzóbbak azok a »másért«, »nem magamért« való érzések, semhogy itt ne volna szükséges fokozott bizalmatlansággal viseltetni, s fölvetni a kérdést: »vajjon nem csábítások-e?« - Hogy tetszenek - annak is, akiben megvannak, annak is, aki gyümölcseit élvezi, sőt a pusztán szemlélőnek is, - ez még legkevésbbé sem érv mellettük, sőt ép ez int óvatosságra. Óvakodjunk hát!

24. (34.)
A filozófiának bármely álláspontjára helyezkedünk, mindenütt az tetszik az egyetlen bizonyosságnak, hogy puszta látszat a világ, melyben élünk: ezer ok csábít rá, hogy »a dolgok lényegében« valami megtévesztő alapelvet sejtsünk. De aki a világ hamis voltáért magát a mi gondolkodásunkat, vagyis a »szellem«-et teszi felelőssé (tisztes egy egérút ez, minden tudatos vagy öntudatlan advocatus dei útja), aki azt hiszi, hogy a világot terestül, időstül, alakostul és mozgástul hamisan fogjuk föl, - nos az ragadja meg az alkalmat, s legyen bizalmatlan mindenfajta gondolkodás iránt: nem ez volt-e idáig a legnagyobb szemfényvesztő? S ki kezeskedik róla, nem folytatja-e játékát? Komolyan szólva, rendkívül megható és tiszteletfakasztó a gondolkodóknak az a naivsága, mellyel ma is a tudat elé állanak, tőle könyörögvén becsületes válaszért; teszem: »való«-e a tudat, aztán voltakép miért nem akar semmit se tudni a külvilágról, s egyéb hasonló kérdések. Erkölcsi naivság a »közvetetlen bizonyosságok«-ban való hit, mely nekünk filozófusoknak becsületünkre válik: - de hát ne legyünk csupán erkölcsi lények! S aztán nem tekintve az erkölcsöt, ostobaság is az a hit, mely - nem válik becsületünkre! Ha »gonoszság«-ra vall is a polgári életben a szakadatlan bizalmatlankodás, ha oktalanságnak mondják is: itt mi közöttünk, a polgári világ határain túl, - ugyan miért ne legyünk oktalanok, miért ne szóljunk így: a filozófusnak egyenest joga van a »gonoszság«-ra, mint ama lénynek, melyet eddig legtöbbször csaptak be; kötelessége bizalmatlannak lenni és gonoszul kancsalítva - mindenre gyanakodni. Bocsánat e sötét fordulatért, de jómagam már jó ideje másként vélekedem csalásról és csalódásról s készen tartom az ostort a filozófusok vak dühe ellen, mellyel berzenkedve tagadják, - hogy megcsalatnak. Ugyan! Hogy az igazság nagyobb értékű volna a látszatnál, - semmi más ez, pusztán erkölcsi előítélet; sőt a legrosszabbul bizonyított föltevés a világon. Tessék bevallani, hogy egyáltalán élet se volna, hanem ha perspektivikus megállapítások és látszatok alapján; s ha némely filozófus szent lelkesedésével és együgyűségével meg is akarnátok semmisíteni a »látszat világát« (ha ugyan ti képesek volnátok rá), nos akkor a ti »igazság«-tok is eltűnnék! Csakhogy mi kényszerít bennünket arra a föltevésre, hogy »igaz« és »hamis« között lényeges ellentét van? Nem elég-e, ha a látszat fokozatairól, hogy úgy mondjam: különféle árnyalatairól és tónusairól, - valőrökről beszélünk, festők szavával szólván? Miért ne lehetne a mi világunk - fikció? S ha valaki itt közbeveti, hogy a »fikciónak »szerzője« kell legyen!« - annak így kell felelni: »Nem ugyancsak fikció-e az a »kell«? Nem szabad-e néha fittyet hányni az alany, állítmány és tárgy fogalmainak? Nem emelkedhetik-e a filozófus a grammatika-imádás fölé? Tisztelet a nevelőnőknek: de hát nincs-e már ideje, hogy a filozófia - fölmondjon a nevelőnőknek?

25. (36.)
Föltéve, hogy a »valóság« számunkra csak vágyaink és szenvedélyeink világa, hogy ösztöneink valóságánál se magasabbra, se mélyebbre nem szállhatunk, - hisz’ a gondolkodás is csak az ösztönök egymáshoz való viszonya -: joggal kisérelhetjük meg, nem elegendő-e ez a valóság arra, hogy megértesse velünk az úgynevezett mechanisztikus (vagy »anyagi«) világot? Nem »látszat«-ot, nem »képzet«-et értek itt (Berkeley és Schopenhauer szerint), hanem olyasmit, aminek valósága indulataink valóságával egyenlőrangú, - mintegy az indulatok világának primitivebb alakját, mely még hatalmas egységbe fog mindent, ami később a szerves folyamat során kialakul, - az ösztön-élet oly fajtáját, melyben az összes szerves funkciók még szintetikus egységbe kötvék, - szóval az élet kezdetleges formáját. De nem csak jogos ez a kisérlet, hanem a módszer nézőpontjából kötelező is. Ne tessék addig több fajta okviszonyt föltételezni, amíg meg nem próbáltuk egyetlen-eggyel magyarázni mindent: a módszer parancsa ez, mely alól kivonnia magát senkinek se szabad. - A kérdés végül is ez: elismerjük-e valóban az akarat hatását, hiszünk-e az akarat okozatiságában? Ha igen (ez a hit ép az okozatiságban való hitünk), úgy föl kell tételeznünk, hogy az akarat okozatisága az egyetlen okviszony. Az »akarat« hatása persze csak »akarat«-ra értendő, nem pedig »anyagokra« (például »idegek«-re): szóval, kockáztatni kell azt a föltevést, nem akarat hat-e akaratra mindenütt, ahol »hatások«-ról beszélünk, - nem akaraterő-e, amennyiben erő működik benne, minden mechanikai történés? - S ha végül sikerülne egész ösztönéletünket mint egyetlen akaratforma (szerintem a hatalomra törő akarat) kialakulását és elágazódását magyarázni; ha az összes szerves funkciókat vissza lehetne származtatni erre a hatalomra törő akaratra, s meg lehetne oldani vele a nemzés és táplálkozás problémáját is (egy problema ez), úgy joggal állapíthatnók meg, hogy minden hatóerő egységes magyarázata a hatalomra törő akarat. A világ egy belső nézőpontból, »intelligibilis« jellegére nézve nem volna semmi más, csak »hatalomra törő akarat«.

26. (41.)
Mindenki önmaga előtt kell hogy próbát tegyen arról, hogy függetlenségre és parancsosztásra termett. Senki se térjen ki az ilyen próbák elől, jóllehet a legveszedelmesebb játék-űzés ez, melynek tanui csak mimagunk vagyunk. Ne add magad oda senkinek, légyen számodra bármi kedves, - mert börtönhöz hasonlatos minden emberi lélek. Hazádnak se add magad oda, légyen az a legszenvedőbb; - diadalmas hazától könnyebb a megválás. Ne légy részvéttel senki iránt: még kiváltságosak iránt se, akiknek ritka szenvedésébe véletlenül belepillanthatsz. Ne ragadj meg semmiféle tudományban, bármi fényes, esetleg ép rád váró fölfedezésekkel csábít is. Saját erényeidben se ragadj meg, s ne légy áldozata lényed valamely »rész«-ének. Önmagad megóvása: ez a függetlenség legerősb próbája.

27. (42.)
Útban a filozófusok új fajtája: megkockáztatom, s egy különös névre keresztelem őket. Ahogy’ én sejtem, ahogy’ ők sejtetik - mert sejtelemnek maradni lényükhöz tartozik, - a jövőnek e filozófusai igényt emelnek rá, hogy »kísérlők«-nek nevezzék őket. Ez a név maga se más mint »kísérlet«, sőt ha úgy tetszik: »kísértés«.

28. (43.)
Az »igazság« új barátai-e ezek a közelgő filozófusok? Lehet, - mert eddig minden filozófus szerette a maga igazságát. Ám bizonnyal nem lesznek dogmatikusok. Büszkeségük, ízlésük ellenére volna, hogy igazságuk mindenki számára való igazság legyen, a dogmatikus törekvések titkos kivánsága és rejtett értelme szerint. »Az én ítéletem - sajátom: másnak nincs rá joga, talán így fog szólni a jövő filozófusa. Rossz ízlésre vall a vágy: összhangban lenni mindenkivel. A »jó« nem az többé, ha ajkára veszi a szomszédom. »Közjó« meg hogyan is létezhetnék! Ez a szó ellenmond önmagának: ami közös, sohase nagy értékű. - Úgy kell lennie, ahogy’ mindig volt: a nagy dolgok nagyoknak valók, örvényekbe csak mély lélek szállhat, ami finom, a finomaknak, ami ritka, a Ritkáknak termett.«

29. (44.)
Mindezek után kell-e még mondanom, hogy a jövőnek e filozófusai is szabad, rendkívül szabad szellemek lesznek? Ám senki se tévessze össze őket holmi közönséges »szabad szellemek«-kel. Irántuk és önmagunk, szabad szellemek iránt, kik az ő hirnökeik és előfutáraik vagyunk, tartozunk azzal, hogy nyakát szegjük egy régi ostoba előítéletnek és félreértésnek, mely igen soká burkolta ködbe a »szabad szellem« fogalmát. Szűkkörű, elfogult, láncokba vert szellemek bitorolják ezt a nevet az egész földön, körülbelül ellenkezőjét akarván annak, amit a mi szándokaink és ösztöneink rejtenek, - nem is szólva arról, hogy a közelgő új filozófusokra nézve pláne lepecsételt zárak lesznek. Az úgynevezett nivellálók, e hamis »szabad szellemek«, - a demokratikus ízlés ékesszavú és tollú rabszolgái: magánytalan emberek, otromba derék fickók, akiktől se bátorságot, se tisztes erkölcsöt nem kell megtagadni, csak ép az a bajuk, hogy nem szabadok és nevettetően felületesek, kivált azzal a főtörekvésükkel, hogy a társadalom eddigi formáiban keresik minden emberi balsiker és szenvedés okait. Ugyan alaposan feje tetejére állítják az igazságot! Minden erejükkel el szeretnék érni azt az állapotot, melyben a nyáj boldogan, bizton, kényelmesen - legel. Leggyakoribb jelszavuk a »jogegyenlőség« és »részvét minden szenvedő iránt«, - s a szenvedést magát olyasvalaminek tekintik, amit meg kell szüntetni. Ámde mi »ellenkezők«, kik megnyitottuk szemünket és lelkiismeretünket, kérdezvén: hol és hogyan emelkedett eddig legmagasabbra az ember, úgy véljük, mindig ép ellenkező feltételek között történik ez. Helyzete veszélyességének még fokozódnia kell, fölfedező és színlelő erejét (»szellem«-ét) erőszakkal kell finommá és vakmerővé fejlesztenie, élet-akaratát föltétlen hatalmi akarattá kell hatványoznia. - Erőszak és veszély, rabszolgaság és mindenfajta ördögi művészet, minden, ami az emberben gonosz, félelmetes, zsarnoki és ragadozó, ép úgy az »ember«-faj emelkedésére szolgál, akárcsak a fordítottja. Mindezzel még keveset mondtunk, de bizonyos, hogy azzal, amit mondtunk és azzal, amit elhallgattunk, minden modern ideológia ellenkező végletére helyezkedtünk. Csoda-e, ha mi, szabad »szellemek«, nem vagyunk közlékenyek? Ha nem akarjuk mindazt elárulni, amitől a szellem megszabadulhat, s ahová azután kerül? S hogy voltakép mit jelent a mi veszélyes formulánk: »az erkölcs világán túl...«, mellyel az összetévesztéstől óvakodunk? Nem vagyunk mi holmi »szabad gondolkodók«, ahogy’ a »modern« eszmék derék szószólói szeretik maguk nevezni. - A szellemnek sok országát bejártuk; gyakorta menekültünk kellemes zugokból, mikbe előszeretet és előgyűlölet, ifjuság és származás, emberek és könyvek száműzni látszottak; bosszusággal eltelve a függés mindenfajta csábításai, pénz, hivatal és egyéb tisztesség ellen; hálásak az előítéletektől szabadító nyomor és nyavalya iránt; hálásak istenek, ördögök, borjuk és bennünk rejlő férgek iránt; bűnösen kiváncsiak; kegyetlenül kutatók; meggondolatlan megragadói a megfoghatatlannak; megrágói és megemésztői a megemészthetetlennek; készek minden munkára, minden kockázatra; »szabad akarat«-tal, láthatatlan szándokú lelkekkel, végérejárhatatlan okokkal telve; hódítók; egyszerre pazarlók és gyűjtők; nappal is a munka éjjeli baglyai; madárijesztők - ha szükséges (s ma szükséges); született, fogadalmat tett féltékeny őrzői a magánynak, - önnön mélységes éjféli magányunknak: - ilyen emberek vagyunk mi, szabad szellemek! S tán hasonlók vagytok ti is, ti közelgő uj filozófusok?

III. RÉSZ.
A VALLÁSOS SZELLEM.
30. (45.)
Az emberi lélek és annak határa az a terület, melyet az ember benső tapasztalásai máig egyáltalán befutottak, e tapasztalások magaslatai, mélységei és távolságai, a léleknek s az ő még valóvá-nem-vált lehetőségeinek egész eddigi története: kiszabott vadászterülete ez a született pszichológusnak és a »nagy vadászat« kedvelőjének. Ámde mi gyakorta kell kétségbeesve fölsóhajtania: »Egymagam, oh, egymagam vagyok e rengeteg őserdőben!« Néhány száz vadászlegényre és finom kitanult vadászkutyára vágyik hát, akiket előreküldhetne az emberi lélek történetébe, hadd hajtsák föl számára a vadat! Hasztalan: újra és újra keservesen kitűnik, mi nehezen akad legény és kutya mindazon dolgokhoz, amik ép az ő kíváncsiságát ingerlik. Tudósokat új és veszélyes vadászterületekre kiküldeni, ahol bátorság, okosság, finomság mindenkép helyénvaló, azzal a bajjal jár, hogy éppen ott hasznavehetetlenek, ahol a »nagy vadászat« kezdődik: - ép ott veszejtik el látásukat és szaglásukat. Hogy például valaki megállapíthassa az ismeret és lelkiismeret problémájának történetét a vallásos emberek lelkében, ahhoz tán ugyanoly mélynek, oly sebzettnek, oly óriásnak kellene lennie, amilyen Pascal intellektuális lelkiismerete volt: - s még azonfelül szüksége volna egy világos, gonosz szellem nagy látókörére, mellyel átölelhesse, rendezhesse, formulákba kényszeríthesse a veszélyes és fájdalmas élmények e zürzavarát. - De ki tegye meg nékem ezt a szolgálatot! S kinek volna ideje ilyen szolgákra várni! - Nagyon ritka madarak ők, jöttük mindenkor igen valószínűtlen! Végül is mindent mimagunk kell hogy elvégezzünk, hogy tanulhassunk valamit: azaz sokat kell elvégeznünk! Ámde az enyémfajta kíváncsiság a legkellemesebb vétek marad, - bocsánat, azt akartam mondani: az igazságszeretet megkapja jutalmát az égben s már a földön is.

31. (46.)
Az a hit, melyre az első kereszténység vágyódott s nem ritkán el is ért, egy skeptikus, déliesen szabadszellemű világ közepette, amely mögött filozófiai iskoláknak évszázados küzdelme rejlett, hozzászámítva a római birodalom nevelte türelmességet, - ez a hit nem az a hívséges alattvalói hit, mellyel egy Luther, egy Cromwell vagy akármely másik északi barbár csüngött a maga istenén és kereszténységén. Sokkal inkább a Pascal hite, mely rettentő mód hasonlít az ész lassú öngyilkosságához;  - makacs, hosszúéletű, féregszerű ész ez, melyet nem lehet agyonütni egy csapással. A keresztény hit kezdettől fogva áldozat: feláldozása a szellem minden szabadságának, minden büszkeségének, minden önérzetének; egyúttal szolgaiság és önmegvetés és öncsonkítás. Kegyetlenség és vallási fönicizmus rejlik e hitben, amely csak lágy, bonyolult és elkényeztetett lelkiismeretnek való: előfeltétele, hogy a szellem alávetése leírhatatlan szenvedést okoz, hogy a szellem egész multja és minden szokása védekezik amaz absurdissimum ellen, melynek formájában előtte a »hit« föllép. A modern emberek, eltompulván minden keresztény nomenklatura iránt, nem érzik többé, a borzalomnak mily legfelső foka rejlett az antik ízlés számára a »megfeszített istenség« paradox formulájában. Soha és sehol eddig nem történt hasonlatosan vakmerő fordulat, hasonlóan rettentő, problematikus valami, mint ez a formula, mely minden antik érték átalakítását igérte. - A kelet, a mélységes kelet, a keleti rabszolga áll boszút ilyetén Rómán s az ő előkelő és frivol türelmességén, a hitetlenség római »katholicizmus«-án: - s sohasem a hit maga, hanem a hit szabadsága, az uraknak e fél-stoikus, mosolygó nemtörődömsége a hit komolyságával szemben, lázította fel a rabszolgákat uraik ellen. A »felvilágosítás« föllázít: mert a rabszolga valami föltétlent akar, csak azt érti, ami zsarnoki, még az erkölcsben is. A rabszolga mélyen, fájdalmasan, betegesen szeret és gyűlöl, árnyalat nélkül, - az ő nagy titkos szenvedése föllázad az előkelő ízlés ellen, mely mintha tagadná a szenvedést. A szenvedésben való kétkedés, mely voltakép csak az arisztokratikus erkölcs magatartása, nem legkisebb oka az utolsó nagy rabszolgalázadásnak, mely a francia forradalommal kezdődött.

32. (47.)
Ahol csak eddig a vallási »neurosis« föllépett, mindenütt az életmódnak három veszélyes előírásával találjuk kapcsolatban: magány, böjt és szűziesség, - ám anélkül, hogy bizonyossággal el lehetne dönteni, mi itt az ok, mi az okozat, sőt hogy egyáltalán szó lehet-e itt az ok és okozat viszonyáról? Végső kétkedésre jogosít, hogy ép legrendszeresebb tüneteihez, vad és szelíd népeknél egyaránt, hozzátartozik a leghirtelenebb, legkicsapongóbb kéjhajhászat, mely aztán ép oly hirtelen bűnbánat-rohamba, az élet és akarat tagadásába csap át. Talán mind a kettőt álcázott epilepsiának lehetne magyarázni? Ám sehol se volna szabad magyarázatoktól inkább tartózkodni, mint itt: egyetlen tipus körül se burjánzott fel a képtelenség és babona olyan halmaza, - úgy látszik, egyik sem érdekelte eddig az embereket, még a filozófusokat is, annyira, mint a vallásos tipus. Ideje, hogy ép itt kissé hidegebben ítéljünk, körül- vagy inkább másfelé tekintsünk, sőt eltávozzunk. - Még a legutoljára föltünt filozófiának, a Schopenhauerénak hátterében is szinte főproblemakép a vallási válság és ébredés rettentő kérdőjele áll. Hogyan lehetséges az akarat tagadása? Hogyan lehetséges a »Szent«? - valóban mintha a kezdő Schopenhauert ez a kérdés tette volna filozófussá. S ekkép igazi schopenhaueri következmény vala, hogy az ő legmeggyőződésesebb híve (talán az utolsó is Németországon), Wagner Richard, ép ezen a ponton fejezte be saját élete munkáját, s végül Kundry alakjában színpadra vitte ezt a borzalmas és örök tipust, az eleven »type vécu«-t; ugyanakkor, mikor szinte az összes európai népek elmeorvosainak alkalmuk nyílt ezt a tipust közelről tanulmányozhatni, mindenütt, ahol a vallási »neurosis« - vagy ahogy’ én nevezem: »a vallásos szellem« - utolsó epidemikus kitörését érte meg az »Üdv hadseregé«-ben. De ha azt kérdezzük, voltakép mi érdekelte oly hatalmasan minden idők minden fajta emberét, a filozófust is, a »Szent« egész tüneményén: úgy ez kétségkívül a csoda velejáró látszata, mely az ellentétek közvetetlen egymásrakövetkezéséhez, erkölcsileg ellentétesen értékelt lelki állapotokhoz tapad. Úgy tűnt fel, mintha itt kézzel fogható volna, mikép válik hirtelen egy »rossz ember«-ből »szent«, jó ember. Az eddigi lélektan ezen a helyen hajótörést szenvedett: vajjon elsősorban nem azért-e, mert alávetette magát az erkölcs uralmának, mert az erkölcsi érték-ellentétekben maga is hitt, s ez ellentéteket belenézte, beleolvasta, belekommentálta a »szöveg«-be? - Hogyan? A »csoda« csupán a kommentár hibája? Tehát »filológiai« vétek? -

33. (48.)
Úgy látszik, a katholicizmus sokkal bensőbb tulajdona a latin fajoknak mint nekünk északiaknak az egész kereszténység. A hitetlenség tehát a katholikus országokban merőben mást jelent mint protestáns földön, - olyan föllázadás-félét a faj szelleme ellen, míg nálunk inkább visszatérést a faj szelleméhez (vagy - szellemtelenségéhez). Mi északiak kétségkívül barbár fajoktól származunk vallási érzékünk dolgában is: a mi vallási érzékünk gyönge. A kelták kivételt alkotnak: a keresztény ragálynak ők szolgáltatták északon a legtermékenyebb talajt. - Voltakép Franciaországban virult ki a keresztény eszmény, már amennyiben az Észak bágyadt napja engedte. Mily idegenszerűen jámborak a mi ízlésünk számára még ezek a kelta vérű utolsó francia skeptikusok is! Mennyire katholikus, nem-német illatú Comte szociológiája az ösztönök római logikájával! Mennyire jezsuita Port-Royal szeretetreméltó és okos ciceroneja, Sainte-Beuve, minden jezsuita-gyűlölete dacára! Hát még Renan! Mily érthetetlenül hangzik nekünk északiaknak ez a renani nyelv, melyben az ő finoman kéjelgő, kényelmesen ringatózó lelkének egyensúlyát minduntalan megbontja holmi vallásos lendület! Ismételjétek csak a következő szép frázisokat (s nyomban a bosszúság visszhangja kél, a mi bizonnyal kevésbbé szép, durvább, mert németebb lelkünkben!): »disons donc hardiment que la religion est un produit de l’homme normal, que l’homme est le plus dans le vrai quand il est le plus religieux et le plus assuré d’une destinée infinie... C’est quand il est bon qu’il veut que la vertu corresponde ŕ un ordre éternel, c’est quand il contemple les choses d’une maničre désintéressée qu’il trouve la mort révoltante et absurde. Comment ne pas supposer que c’est dans ces moments-lŕ que l’homme voit le mieux?«... Ezek a mondatok annyira »ellenlábasok« az én gondolkodásommal, hogy mikor rájuk bukkantam, első dühömben melléjük írtam: »la niaiserie religieuse par excellence!« - De aztán mégis megszerettem őket, ezeket a mondatokat, a maguk feje tetejére állított igazságával! Hiszen oly kedves, oly kitüntető, ha az embernek saját »ellenlábasai« vannak!

34. (49.)
Ami a régi görögök vallásosságában bámulatra késztet, az a hálának hatalmas érzése, mely belőle kiárad: - nagyon előkelő emberek állnak így a természettel és az élettel szemben! - Utóbb, mikor Görögországban felülkerekedett a tömeg, a vallást is megszállta a félelem: - s készülődött a kereszténység...

35. (51.)
A leghatalmasabb emberek eddig még mindenkor tisztelettel hajoltak meg a »szent« előtt, mint a magalegyőzés és önkéntes szűkölködés rejtélye előtt. Miért? Mert a szentben - mintegy az ő megtört és nyomorult jelenségének titka mögött - azt a fölényes erőt sejtették, mely a magalegyőzésben akarta magát kipróbálni, azt az akaraterőt, melyben önnön erejüket és uralomkedvüket ismerték és tisztelték meg: a szentet tisztelvén, voltakép önmaguk egy részét tisztelték. De hozzá kell tenni, hogy a szent látása gyanut fakasztott bennük: erre a szörnyű tagadásra és természetellenességre nem hiába vágyakozik az ember, mondották. Talán van rá ok, valami nagy veszély, melyről az aszkéta, az ő titkos fülbesugói és látogatói révén, közelebbről értesült? Szóval, a földi hatalmasokban a szent láttán új félelem támadt; új hatalmat, idegen, még legyőzetlen ellenséget sejtettek: - a »hatalomra törő akarat« kényszeríté őket, hogy megálljanak a szent előtt. Meg kellett őt kérdezniök -

36. (52.)
A zsidó »ó-testamentom«, az isteni igazságosság könyve, oly nagystílű emberek, dolgok és beszédek foglalatja, hogy hozzáfoghatót a görög és ind irodalomban nem találsz. Borzalom és tisztelet fog el láttán e rettentő maradványnak mindabból, ami az ember egyszer volt, s bús gondolataink támadnak a vén Ázsiáról és az ő előretolt kis félszigetéről, Európáról, mely Ázsiával szemben mindenáron az »emberi haladást« szeretné jelenteni. Természetesen: aki maga sem egyéb, mint szerény kis háziállat, s csak a háziállat szükségleteit ismeri (lásd a mai »művelteket« és a »művelt« kereszténység keresztényeit), annak e régi romok között nem kell sem elcsodálkoznia, sem elszomorodnia: az ó-testamentom hatása mintegy próbaköve annak, ami »nagy« és »kicsiny«. Lehet, hogy az új-testamentom, a kegyelem könyve, inkább szíve szerint való az ilyen embernek (a szerzetesek és alacsony lelkek sajátos tompa szaga csapja itt meg az orrunkat). De bizonyos, hogy az irodalmi Európa sohse követett el nagyobb vakmerőséget és »vétket a szellem ellen«, mint amikor ezt a minden tekintetben rokoko ízlésű új-testamentomot az ó-testamentommal egy könyvvé, a »bibliá«-vá, »a könyvek könyvé«-vé tákolta össze.

37. (53.)
Mit akar ma az atheizmus? - Az »Atyá«-t az istenségben alaposan lecáfolták, valamint a »Bírót« és »Jutalmazót«. De a »szabad akarat« se maradt épen. Nem hall ez az istenség, - de ha hallana is, se tudna segíteni. Ám a legrosszabb a dologban, hogy képtelennek látszik a világos megnyilatkozásra: homályos talán? - Kérdezősködve és fülelve, sok beszélgetésből sikerült kisütnöm, hogy ez az oka az európai theizmus hanyatlásának. Nekem úgy tetszik, a vallásos ösztön hatalmas fejlődésnek indult, - ám ép a theizmust utasítja vissza mély bizalmatlansággal.

38. (54.)
Voltakép mit csinál az egész modern filozófia? Descartes óta - és pedig inkább ellene való dacból, semmint az ő módszere szerint - minden filozófus, az alany- és állítmány-fogalom kritikájának ürügye alatt, a lélek régi fogalmát ostromolja - azaz: a keresztény tan főfeltételét. A modern filozófia mint ismerettani skepticizmus, rejtve vagy nyiltan, keresztényellenes: ám (a finomabb füleknek szólok) semmiesetre se vallásellenes. A »lélek«-ben egykor úgy hittek, akárcsak a grammatikában és a grammatikai »alany«-ban. Azt mondották: »én« = föltétel, »gondolkodom« = föltett (állítmány), - a gondolkodás pedig tevékenység, amelyhez az alanyt ok gyanánt hozzá kell gondolni. Aztán megpróbálták csodálatraméltó makacssággal és csellel, hátha ki lehet szabadulni ebből a hálóból, - hátha az ellenkező igaz: »gondolkodom« = föltétel, »én« = föltett; az »én« tehát a gondolkodás csinálta szintézis. Kant voltakép azt akarta bebizonyítani, hogy az alanyból sem az alanyt, sem az állítmányt nem lehet levezetni. Nem mindig idegenkedett ő az »egyalany«, azaz a »lélek« látszatos létezésének lehetőségétől, ama gondolattól, mely a Vedák tanában egyízben már szörnyű hatalommal jelent meg a földön.

39. (56.)
Aki, mint én, egy titokzatos hatalomtól űzve, soká törekedett a pesszimizmus mélyére hatolni, hogy kiemelje abból a fél-keresztény, fél-német korlátoltságból, melyben e században utoljára jelentkezett (értsd Schopenhauer filozófiáját); aki ázsiai szemmel egyszer igazán belé- és alátekintett abba a gondolkodásmódba, mely leginkább tagadja a létet, - felülemelkedvén az erkölcs világán, nem pedig (Buddha és Schopenhauer módjára) az erkölcs igézete alatt, - annak tán ép ezáltal önkénytelenül is megnyílt a szeme az ellentétes eszmény: a legvígabb, legelevenebb, életörömtől duzzadó ember számára, ki nem csupán megfér mindazzal, ami volt és van, de egyúttal újra kíván mindent úgy, ahogy volt és van, az örökkévalóságon át, telhetetlenül da capo-t kiáltva magához és az egész színjátékhoz, - voltakép ahhoz, aki ezt a színjátékot akarja -: mert őmaga magamagát folyton akarja - Mi ez? Nem - circulus vitiosus deus?

40. (57.)
Az ember szellemi látásának és belátásának erejével a szemhatár, a tér mintha növekednék körülötte: mélyül számára a világ, mind újabb csillagok, újabb rejtélyek és képek tűnnek föl a láthatáron. Ki tudja, talán minden, ami a szellem látását élesebbé, mélyebbé tette, nem volt egyéb mint puszta gyakorlat, puszta játékszer gyerekek és gyerekfejűek számára; egykor talán a legszentebb fogalmak is, amikért legtöbbet küzdöttek és szenvedtek, az »isten« és »bűn« fogalmai, úgy fognak föltűnni előttünk, mint az öreg embernek egy gyerekkori játékszer és gyerekkori szenvedés, - s lehet, hogy az »öreg ember« új játékszerre, új szenvedésre vágyik, - gyerekmódra, örök gyerekfővel!

41. (60.)
Emberszeretet isten kedvéért - ez eddig a legelőkelőbb és legszélsőbb érzés, melyre az emberek föl tudtak emelkedni. Hogy az emberszeretet csak az állati ostobaságok számát szaporítja, ha nincs mögötte valami, ami szentesítse; hogy a reá való hajlandóság egy magasabb hajlamtól nyer mértéket és finomságot: bárki légyen az, aki ezt elsőízben érezte és »élte« meg, bármennyire eltévedt is a nyelve, mikor ennek a finomságnak a kifejezésével megpróbálkozott, szent és tiszteletreméltó legyen ő nekünk mindörökre, mert ez az ember röpült idáig a legmagasabbra és tévedt el a legmesszibbre!

42. (61.)
A filozófus - ahogy mi szabad szellemek értjük őt - mint a legegyetemesebb felelősség embere, aki az ember összfejlődését hordja szívén: ez a filozófus az ő tenyésztő és nevelő munkájának céljaira fogja használni a vallásokat, valamint fölhasználja a mindenkori politikai és gazdasági viszonyokat. A kiválasztó és tenyésztő, vagyis egyszerre romboló és teremtve-alkotó befolyás, mely a vallások révén elérhető, sokszorosan váltakozik az emberfajta szerint, mely e vallások védelme és varázsa alá kerül. Az erősek, függetlenek, parancsratermettek, akikben egy uralkodó faj értelme és művészete testesül meg, egy eszközzel többnek tekintik a vallást akadályok legyőzésére, uralomszerzésre: köteléknek, amely uralkodót és alattvalót egyformán köt, s az alattvalók rejtett, legbensőbb valóját, mely szívesen kibujnék az engedelmesség alól, az uralkodók kezére játssza. S ha az előkelő származásúak között akad néhány, aki a maga szellemi magaslatán visszavonultabb, szemlélődőbb életre vágyik, s csak az uralkodás legfinomabb fajtáját szereti (kiválasztott hívek és rendtársak fölött), nos ezeknek a vallás eszköz arra, hogy a durvább-fajta, uralkodás zaja és baja elől nyugalmat, s a minden politizálással együttjáró piszok elől tisztaságot szerezzenek. A brahmanok így cselekedtek: egy vallási szervezet révén kezükben tartották a hatalmat királyok kinevezésére, ám maguk visszavonultak, mint magasb, királyokfeletti célok emberei. - De a vallás a leigázottak egy részének is nyújt ösztönt és alkalmat, hogy az uralkodásra és parancsosztásra előkészüljenek, kivált ama lassan emelkedő erősb osztályoknak és rendeknek, amelyekben az akaraterő kedvező házassági szokások révén folyton emelkedőben van: - elég módot nyújt nekik a vallás arra, hogy megtehessék a magasabb szellemhez vivő utat, hogy kipróbálhassák a magalegyőzés, a hallgatás és magány nagy érzéseit. Az aszketizmus és puritanizmus szinte nélkülözhetetlen nevelő és nemesítő eszközök, ha valamely faj alacsony eredete fölé akar kerekedni s egykoron való uralkodásra készül. Végül a közönséges ember, a tömeg számára, mely csak a közérdek szolgálására való, a vallás megbecsülhetetlen elégedettséget nyújt saját helyzetével és valójával, békét önt a szívbe, részvétet a hasonlók iránt, megnemesíti az engedelmességet, befátyolozza, mintegy széppé varázsolja, igazolja lelkének alacsony hétköznapi nyomorult voltát. Az ilyen örökkön szenvedő emberekre napsugárként hat a vallás és az élet vallási magyarázata; elviselhetővé teszi nekik önmaguk pillantását; olyan a hatása, mint az epikureizmusnak magasabb rangú szenvedőkre: üdítő, finomító, mintegy az élet kihasználására serkentő, sőt végül az életet szentté avató. A kereszténységen és buddhizmuson talán misem oly tiszteletreméltó, mint az a művészet, mellyel a legalacsonyabbat is arra készteti, hogy helyezkedjék jámboran egy képzelt magasabb világrendbe, s legyen elégedett a valósággal, melyben amúgy is elég fájdalmas neki az élet. - Ám ép e fájdalomra van szükség!

43. (62.)
Természetesen nagy veszély is rejlik ezekben a vallásokban. Borzasztó következményekkel jár, ha nem mint tenyésztő és nevelő eszközök a filozófus kezében hatnak, hanem önmaguktól, mintegy szuverénül, - ha végső célokat, s nem csupán az eszközök egy fajtáját akarják jelenteni. Az emberek közt, akárcsak a többi állatfajnál, a betegek, nyomorultak, szükségkép szenvedők nagy fölöslegét látjuk; a »sikerült példányok« köztük is mindig kivételt alkotnak, sőt tekintve, hogy az ember a még meg nem állapodott állat, nagyon ritka kivételt. Még rosszabb, hogy minél magasabb fajta tipus valaki, annál valószínűtlenebb, megérik-e? A véletlen, az esztelenség törvénye az emberiség egész háztartásában legijesztőbben ama romboló hatásban nyilvánul, melyet a magasabb emberekre gyakorol, kiknek életföltételei finomak, bonyolultak, kevésbbé kiszámíthatók. - Nos hogyan viselkedik az említett két legnagyobb vallás a »nem-sikerült példányok« e fölöslegével szemben? Ami csak fönntartható, igyekeznek fönntartani, megőrizni az élet számára; sőt mint a szenvedők vallásai elvileg melléjük szegődnek, azoknak igazát pártolják, akik az életet betegség módjára szenvedik. Hamisnak bélyegzik és lehetetlenné akarják tenni az élet minden más fölfogását. - Bármi nagyra becsüljék is ezt a kíméletes gondoskodást, amennyiben a többiek közt a legmagasb, eddig majd mindig egyúttal legszenvedőbb embertipusnak is szól: a végső leszámolásnál az eddigi, szuverén vallások mégis ama főokok sorába kerülnek, amik az ember tipusát lealacsonyították: - igen sok van bennük abból, aminek pusztulnia kellene. Bizonyos, hogy végtelen sokat köszönhetünk nekik; ki elég gazdag a háladatosságban, semmint le ne szegényednék mindazzal szemben, amit például a kereszténység »papjai« cselekedtek Európa érdekében! S mégis, mikor a szenvedőket vigasztalták, az elnyomottakat és kétségbeesetteket bátorították, az önállótlanokat talpra segítették, a földúltlelkűeket és vaddá-váltakat elcsábították a társadalomból klastromoknak nevezett lelki fegyházakba: mi mindent kellett még cselekedniök, hogy ép lelkiismerettel munkáljanak a betegek és szenvedők fenntartásán, azaz voltakép az európai faj megrontásán? Minden értéket a feje tetejére állítottak! Gyengítették az erősbet, letörték a nagy reményeket, meghamisították a boldogság üdvét, mindent, ami hatalmas, férfias, hódító, uralomratörő, a legmagasb és legsikerültebb embertipus minden sajátos ösztönét ingatag lelkifurdalássá, önemésztéssé változtatták; sőt mi több: a földhöz s a földi uralomhoz való nagy szerelmet a föld iránti gyűlöletté fordították! Ezt tűzte ki (és kellett kitűznie) magának feladatul az egyház, míg végül az egyházi értékelésre nézve a világ és érzékiség tagadása a »magasabb ember« fogalmával egybenőtt. Ha egy epikuri isten gúnyos és pártatlan szemével át lehetne tekinteni az európai kereszténység csodásan fájdalmas, egyformán durva és finom színjátékát, azt hiszem, se hossza, se vége nem volna a bámulatnak és kacagásnak; nem úgy tűnik-e föl, mintha tizennyolc századon át egy akarat uralkodott volna Európán, hogy az emberből holmi finom szörnyszülöttet faragjon? - Ám, aki nem lévén epikureus, ellenkező igényekkel tekintené az embernek ezt a szinte önkényes elfajulását és megnyomorítását, amilyen a keresztény európai (például Pascal), nem kellene-e annak dühvel, részvéttel, megdöbbenéssel kiáltania: »Oh ti együgyűek, ti tolakodó, szánalmas együgyűek, mit cselekedtetek! Méltó hozzátok ez a munka! Hogy’ tönkrefaragtátok az én legszebb kövemet! Mi lett belőle a ti kezetekben!« - Voltakép ezt akartam mondani: A magafölé emelkedés legvégzetesb formája eddig a kereszténység volt. Emberek, akik sokkal alacsonyabbak, semmint szabad lett volna az embert művész módjára alakítaniok; emberek, akik sokkal gyengébbek és rövidlátóbbak, semhogy fenséges magalegyőzéssel szabadjára hagyják a pusztulás gyengébbet elsöprő törvényét; emberek, akik nem elég előkelők meglátni az örvénylő rangkülönbséget és rangürt ember és ember között: - ilyen emberek uralkodtak eddig az »isten előtti egyenlőség« jelszavával Európa sorsán, míg végre egy törpe, szinte nevetséges fajt, egy középszerű korcs nyáj-embert sikerült tenyészteniök: a mai európait...

IV. RÉSZ.
MONDÁSOK ÉS APRÓ JÁTÉKOK.
44. (64.)
»A megismerés mint öncél« - ez az utolsó háló, melyet az erkölcs vet az embernek: elég arra, hogy újra tökéletesen belegabalyodjék.

45. (67.)
Barbárság egyet szeretni, mert a többiek kárát szenvedik. Az istenhez való szeretet se különb.

46. (70.)
Akinek jelleme van, annak ez az ő tipikus élménye, mely mindig újra visszatér.

47. (71.)
A bölcs mint csillagász. - Amíg a csillagokat »feletted állók«-nak érzed, híján maradsz a megismerés tekintetének.

48. (72.)
A nagy embereket nem a nagy érzések erőssége, hanem tartama teszi.

49. (73.)
Aki eléri eszményét, ép ezáltal túlszárnyalta azt.

50. (75.)
Az ember nemi voltának foka és minősége fölér szellemének legmagasabb csúcsáig.

51. (76.)
Békében a harcias ember önmaga ellen hadakozik.

52. (78.)
Aki önmagát megveti, még mindig tiszteli magában a megvetőt.

53. (81.)
Rettenetes szomjan halni a tengeren. - Szükséges-e, hogy az igazságot úgy megsózzátok, hogy - szomjat se képes oltani?

54. (84.)
Az asszony abban a mértékben tanul gyűlölni, ahogy’ igézni - elfelejt.

55. (85.)
A férfi és nő ugyanazon indulatainak is különböző a tempója: ez az oka, hogy örökké félreértik egymást.

56. (92.)
Ki nem áldozta föl még jó híre érdekében - önmagát?

57. (96.)
Váljunk meg úgy az élettől, mint Odysseus Nausikaától - inkább áldva, mint szerelmesen.

58. (104.)
Nem az emberszeretet, hanem az emberszeretet tehetetlensége akadályozza meg a mai keresztényeket, hogy bennünket - máglyára hurcoljanak.

59. (106.)
A zene révén a szenvedélyek önmagukat élvezik.

60. (107.)
Aki elhatározza, hogy a legmeggyőzőbb ellenérv számára se nyitja meg fülét: erős jellemről tesz tanuságot. Tehát a »butaság alkalmi akarásáról«.

61. (108.)
Erkölcsi jelenség nincs, csupán a jelenségeknek van erkölcsi magyarázata. -

62. (109.)
A gonosztevő gyakorta nem méltó cselekedetéhez: kisebbíti és tagadja.

63. (110.)
A gonosztevő ügyvédei ritkán eléggé művészek ahhoz, hogy a cselekedetből azt, ami borzalmasan szép, a tettes előnyére fordítsák.

64. (114.)
Óriási várakozás a nemi szerelem dolgában, s a szégyenérzet e várakozásban eleve megront az asszonyoknak minden perspektivát.

65. (116.)
Életünk nagy korszakai ott rejlenek, mikor azt, ami magunkban leggonoszabb, bátran »legjobb«-nak kereszteljük.

66. (123.)
Az ágyasságot korrumpálta - a házasság.

67. (126.)
A nemzet nem egyéb, mint a természet kicsapongása, hogy szert tegyen hat-hét nagy emberre.

68. (128.)
Minél elvontabb az igazság, melyet hirdetni akarsz, annál inkább el kell csábítanod számára az érzékeket.

69. (129.)
Istent az ördög látja a legnagyobb perspektívákból, ezért őrizkedik tőle annyira: - értsd az ördögöt mint a megismerés legősibb barátját.

70. (132.)
Az ember leginkább erényeiért bűnhődik.

71. (136.)
Van, aki szülészt keres a gondolatainak; más olyat, akinek szülni segíthet: így keletkezik egy-egy kitűnő beszélgetés.

72. (137.)
Tudósokkal és művészekkel való érintkezésünkben könnyen elszámítjuk magunk - ellenkező irányban: sajátságos tudós mögött nem ritkán középszerű embert találunk, s középszerű művész mögött gyakorta - nagyon sajátságos embert.

73. (142.)
A legerkölcsösb kifejezés, melyet valaha hallottam: »Dans le véritable amour, c’est l’âme qui enveloppe le corps.«

74. (144.)
Ha egy nőben tudományos hajlamok jelentkeznek, rendszerint baj van nemi voltával. Már a meddőség férfias ízlésre diszponál; a férfi ugyanis - bocsánat érte - »a terméketlen állat«.

75. (146.)
Aki szörnyekkel küzd, vigyázzon, nehogy belőle is szörny váljék. S ha hosszan tekintsz egy örvénybe, az örvény visszatekint rád.

76. (151.)
A tehetség nem elegendő: a ti engedélytek is kell hozzá, - úgy-e, barátim?

77. (152.)
»Mindig ott a paradicsom, ahol a megismerés fája áll« - a legvénebb és legifjabb kígyók beszélnek így.

78. (153.)
Ami szerelemből történik, mindig az erkölcs világán túl történik.

79. (161.)
A költők nem szégyenkeznek élményeikkel szemben: kizsákmányolják azokat.

80. (168.)
A kereszténység megmérgezte Erost; belé nem halt ugyan, de bűnné fajult.

81. (170.)
Több a tolakodás a dicséretben, mint a gáncsban.

82. (175.)
Végül nem azt szeretjük, amire vágyunk, hanem magát a vágyat.

83. (179.)
Cselekedeteink következményei üstökön ragadnak minket, nem törődve azzal, hogy közben »megjavultunk«.

84. (185.)
»Nem tetszik nekem.« - Miért? - »Nem vagyok hozzáfogható.« - Válaszolt-e valaki valaha így?

V. RÉSZ.
AZ ERKÖLCS TERMÉSZETRAJZA.
85. (186.)
Az erkölcsi érzés Európában ma ép oly finom, bonyolult és ingerlékeny, mint amily ifjonti, kezdetleges, otromba és durvafogású a velejáró »erkölcstudomány«: - vonzó ellentét ez, mely néha egy-egy moralista egyéniségében nyilvánul és testesül meg. Már ez a kifejezés: »erkölcsi tudomány« fölötte nagyképű és ízléstelen ahhoz képest, amit jelent: a jó ízlés szerényebb szavakat áhít. Tessék komolyan bevallani, hogy ami itt hosszú időn át egyedül szükséges és jogosult, az semmi más mint anyaggyűjtés: értékérzeteknek és értékkülönbségeknek, amik élnek, nőnek, szaporodnak és elhalnak, rengeteg birodalmát kell itt fogalmakba önteni, rendbe hozni; szemlélhetővé kell tenni az eleven kristályosodások visszatérő és maradandó alakulatait - mintegy előkészítvén az erkölcsi tipusok tanát. Eddig persze nem volt ily szerény az ember. Minden filozófus makacs és nevettető komolysággal valami magasbra, ünnepibbre vállalkozott, mihelyt az erkölcsi »tudomány« felé fordult: indokolni akarták az erkölcsöt, - s minden filozófus azt hitte, neki sikerült ez. De maga az erkölcs valami »adott« gyanánt szerepelt. Otromba dölyfük nem érte föl az erkölcsi tények leírásának jelentéktelennek látszó, feledésbe merült föladatát, melyre még a legfinomabb toll se lehet elég finom! Éppen azért, mert az erkölcsfilozófusok csak durván, önkényes kivonatból vagy véletlen rövidítésből ismerték az erkölcsi tényeket, mintegy pusztán környezetük, társadalmi osztályuk, egyházuk, koruk, éghajlatuk és földrészük erkölcsét, - éppen mert népek, korok, elmult idők dolgában keveset tudtak és nem sokat tudakoltak, észre sem vették az erkölcs voltaképeni problémáit: - melyek csak többfajta erkölcs egybevetéséből fakadnak. Minden eddigi erkölcstudományból, bármi csodálatosan hangzik, éppen az erkölcs problémája hiányzott: hiányzott a sejtés, hogy itt valami problematikus rejlik. Amit a filozófusok az erkölcs »alapvetésének« neveztek, s föladatul tűztek ki önmaguknak, voltakép nem volt egyéb, mint az uralkodó erkölcsben való hitük tudományos formája, új kifejezésbeli eszköze, vagyis pusztán egy bizonyos erkölcsiség tényállása, s végeredményben szinte tagadása annak, hogy ezt az erkölcsöt szabad volna problémának tekinteni. De mindenesetre ép ellentéte annak, amit maga e hit vizsgálatának, szétbontásának, kétségbevonásának, viviszekciójának lehetne nevezni! Tessék meghallgatni például, milyen szinte tiszteletreméltó ártatlansággal tűzi ki még Schopenhauer is a maga föladatát, s tessék ebből levonni a következtetést ama »tudomány« tudományos voltáról, melynek legutolsó mesterei még gyerekek és vén asszonyok módjára fecsegnek: »Az az alapelv - mondja Schopenhauer (»Az erkölcs alapproblémái« II. fejezetének 6. pontjában) - ama tantétel, melynek tartalma fölött minden moralista alapjában megegyezik: neminem laede, immo omnes, quantum potes, juva, - tulajdonkép ez az a tétel, melynek indokolásán fáradozik minden erkölcshirdető... az erkölcstan igazi alapja, melyet, mint a bölcsek kövét, évezredek óta keresnek.« - Bizonyítani az idézett mondatot természetesen nehéz lehet; tudvalevőleg Schopenhauernek se sikerült. S aki már mélyen átérezte, milyen ízléstelenül hamis és érzelgős ez a mondat abban a világban, melynek lényege a hatalomra törő akarat, - azt hadd emlékeztessük rá, hogy a pesszimista Schopenhauer voltakép - fuvolázott... mindennap ebéd után: tessék az életrajzát olvasni. Mellékesen hozzáfűzve: a pesszimista, az isten- és világtagadó, aki az erkölcsnél megállapodik, aki az erkölcsre igent mond, s fuvolán kiséri a »laede neminem«-erkölcsöt, hát voltakép - pesszimista ez?

86. (187.)
Nem is tekintve az effajta állítások értékét, hogy »egy kategorikus imperativus uralkodik bennünk«, fölmerül a kérdés: minő fényt vet ez az állítás arra, aki állítja? Vannak erkölcsök, amiknek hivatása, hogy az emberek előtt igazolják szerzőjüket; másoknak az, hogy megnyugtassák és önmagával elégedetté tegyék őt; ismét másoknak az, hogy keresztre feszítsék és megalázzák; van olyan erkölcs, mellyel szerzője bosszút akar állni; olyan, amely mögé csupán rejtőzni akar; sőt olyan is, amely arra szolgál, hogy szerzőjét dicsfénnyel övezze, s magas távoli régiókba emelje; egyik erkölcs révén szerzője feledni akar, a másik révén magamagát vagy lénye egy részét akarja feledésbe borítani; némely moralista csak hatalmát és alkotó szeszélyét szeretné az embereken gyakorolni; más, talán éppen Kant is, erkölcsével azt akarja hirdetni, hogy: »az én engedelmeskedni tudásom az, ami bennem tiszteletreméltó, - így legyen nálatok is!« - szóval: az erkölcs sem egyéb, mint az indulatok jelképe.

87. (190.)
Plato erkölcstanában van valami, ami voltakép nem tartozik Platóhoz, hanem véletlenül, hogy úgy mondjam: Plato dacára ragadt az ő filozófiájához. A szokratizmust értem, mely fölött Plato igen magasan áll. »Senkisem akarja önmaga kárát, s így minden, ami gonosz, nem szándékosan történik. Mert aki gonosz, önmagát károsítja meg: ezt pedig nem cselekedné, ha tudná, hogy gonosz az, amit tesz. A gonosz ilyetén pusztán tévedésből az; ha ezt a tévedését helyreigazítjuk, szükségkép megjavítjuk őt. - A következtetésnek ez a fajtája a tömegre vall, mely a gonosz cselekedeteknek pusztán rossz következményeit tekinti, s voltakép úgy ítél, hogy »ostobaság gonoszat tenni«; a »jót« pedig habozás nélkül azonosítja a »hasznossal és kellemessel«. Minden erkölcsi utilitarizmusnál eleve hasonló eredetre szabad következtetni, s aligha tévedünk. - Plato mindent elkövetett, hogy tanítómestere tételeibe valami finomat és előkelőt, főleg pedig magamagát belemagyarázhassa; Plato, ez a legvakmerőbb magyarázó, ki valaha élt, ki úgy szedte föl Szokrateszt, akárcsak egy utcai témát vagy népdalt, hogy a végtelenségig és lehetetlenségig: azaz önnön lényének teljes bonyolultságában variálja őt. Tréfás és homeroszi szót szólva: mi egyéb Plato Szokratesze, ha nem
πρόσδε Πλάτων πιδέντε πλάĭων μέσση τεχίμαιρα.

88. (191.)
A »hit« és »tudás« - jobban mondva: ösztön és ész régi theologiai problémája, - vagyis az a kérdés, több hitelt érdemel-e a dolgok megítélésében az ösztön mint az ésszerűség, mely követeli, hogy okok, azaz célszerűség és haszon alapján értékeljünk és cselekedjünk, - ugyanaz az ősi erkölcsi probléma ez, mely először Szokratesz egyéniségében jelentkezett s már jóval a kereszténység előtt megbontotta az emberi szellemet. Szokratesz a maga egyéni ízlésével, mely egy fölényes dialektikusé volt, eleinte ugyan az ész pártjára állott; s valóban egész életén át nem tett egyebet, mint hogy kinevette az előkelő atheneiek félszegségét, akik - minden előkelő ember módjára - az ösztön emberei voltak s cselekvésük okairól sohase tudtak kellő számot adni. Utóbb azonban, csendben és titokban, magamagát is kinevette: jobb lelkiismerete és önvallomása beláttatta vele, hogy magamagában is ugyanaz a félszegség uralkodik. De minek is - szólt magában - megszabadulni az ösztönöktől! Ezeket is, az észt is jogaikhoz kell juttatni: engedelmeskedj az ösztönöknek, de amellett beszéld rá az észt, hogy alapos okokkal segítsen nekik. Voltakép ebben áll e nagy titokzatos gúnyolódó hamissága. Rávette lelkiismeretét, hogy elégedjék meg holmi magamegcsalással, de alapjában belátta az erkölcsi ítélet irracionális voltát. - Plato, aki ily dolgokban ártatlanabb és a plebejusi furfang híján volt, egész erejének - a legnagyobb erőnek, mellyel eddig filozófus rendelkezett! - megfeszítésével akarta önmagának bebizonyítani, hogy ész és ösztön maguktól egy cél felé törnek: a »Jó«, az »Isten« felé. Plato óta minden theologus és filozófus ezen az úton halad, - azaz erkölcsi dolgokban eddig az ösztön, vagy ahogy’ a keresztények mondják, a »hit«, vagy ahogy’ én nevezem, a »tömeg« győzedelmeskedett. Legfölebb Descartes volna kivételnek tekinthető, a racionalizmus ez apja (tehát a forradalom nagyapja), aki egyedül az ész tekintélyét ismerte el: ámde az ész is csupán eszköz, s Descartes felületes ember volt.

89. (192.)
Aki kutatott egyes tudományok történetében, megtalálja fejlődésükben azt a fonalat, mely minden »tudás és megismerés« legrégibb és legközönségesebb tüneteinek megértéséhez vezet. Az elsietett föltevések, a költött dolgok, a »hivés« ostoba akarata, a bizalmatlanság és türelem hiánya itt fejlődtek ki először. Későn és sohasem egészen tanulják meg érzékeink, hogy finom, kitartó és óvatos szervei legyenek a megismerésnek. Szemünknek kényelmesb adott alkalomra újra mutatni egy már gyakorta mutatott képet, mint leszögezni azt, ami új és eltérő valamely benyomásban. Ehhez több erőre, több »erkölcsiség«-re van szükség. Fülünknek kínos és nehéz ami új: ismeretlen zenét rosszul hallunk. Ha idegen nyelvet hallunk, önkéntelenül is megkísértjük, hogy a hallott hangokat meghittebb és ismertebb szavakba öltöztessük. Ami új, azzal szemben érzékeink is ellenséges, visszautasító magatartást tanusítanak; de általában már az érzékiség »legegyszerűbb« jelenségeiben az indulatok uralkodnak, minő a félelem, szeretet, gyűlölet, ideértve a restség passziv indulatait is. - Valamint a mai olvasó nem minden szót (pláne szótagot) olvas el egy oldalon, - hanem húsz szó közül átlag ötöt véletlenül kiragadván, »kitalálja« az öt szóban valószínűleg rejlő értelmet, - épúgy nem látjuk tökéletesen a fát se levelei, ágai, színe, alakja dolgában. Könnyítésül aztán elképzelünk egy »átlag-fát«. - A legritkább élmények közepett is így járunk el: az élmény legnagyobb részét hozzáköltjük, s alig vagyunk rábírhatók, hogy egy-egy jelenséget ne tekintsünk a föltaláló szemével. - Mindezzel azt akarom mondani, hogy alapjában véve ősidők óta - megszoktuk a hazugságot. Vagy hogy erényesebb és kétszínűbb, szóval: kellemesebb kifejezést használjak: nem vagyunk tudatában annak, mennyire művészek vagyunk. - Elénk párbeszéd közepette társam arcát azon gondolat szerint, melynek kifejezést ad, vagy amelyről én azt hiszem, hogy fölidéztem benne, gyakran oly világosan és finoman kiélezve látom magam előtt, hogy a világosságnak ez a foka messzi meghaladja látásom erejét: az arc izomjátékának és a szem kifejezésének finomságát tehát hozzá kellett költenem. Társam valószínűleg egészen más arcot (vagy semmilyent se) vágott.

90. (193.)
»Quidquid luce fuit, tenebris agit«: de fordítva is így van. Amit álmainkban élünk át, föltéve, hogy gyakran éljük át, végre is épúgy lelkünk háztartásához tartozik, akárcsak valamely »valóságos« élmény. Gazdagabbak vagy szegényebbek leszünk általa, egy szükséglettel több vagy kevesebb jelentkezik vele, s végül megszokott álmaink fényes nappal, éberségünk legvígabb perceiben is üldözni fognak. Ha valaki álmaiban gyakorta röpült s utóbb valahányszor álmodik, úgy érzi a röpülés erejét és művészetét mint saját előjogát, mint irigylésreméltó legsajátabb boldogságát, aki hatalmában hiszi a röpülés minden csinját-binját, s úgy érzi, hogy egy isteni könnyűség érzésével, feszültség és kényszer nélkül tud »felfelé« emelkedni, leereszkedés és nehézkedés nélkül »lefelé« szállni -, hogyan is volna lehetséges, hogy az ily álombeli tapasztalatok és megszokások embere végül nappal is ne másként színezze ki a »boldogság« szavát! Hogyan volna lehetséges, hogy a boldogságot ne másként-óhajtsa? A költők rajzolta »lendület« az ő képzeletbeli »repüléséhez« képest már túlságosan földies, túlságosan »izomszerű«, erőszakos, tehát: nehéz.

91. (194.)
Az emberek különböző volta nem csupán javaik különbözőségében jelentkezik, vagyis abban, hogy különböző javakat törekednek elérni, s még a közösen elismert javak rangsora, értékük kisebb vagy nagyobb volta fölött is egyenetlenek: - hanem még inkább abban, mit értenek voltakép a javak teljes bírásán? Az asszony dolgában például szerényebb ember a bírás kielégítő jelét látja a nemi élvezetben, vagyis abban, hogy a női testtel rendelkezik. Más, akinek bírási szomja gyanakvóbb és követelőzőbb, fölismeri az effajta bírás látszólagos voltát, »kérdőjelét«, s finomabb bizonyítékokat kíván. Mindenekfölött tudni akarja, vajjon az asszony a maga odaadásán kívül tud-e érte áldozatot is hozni: csak ekkor tekinti őt a »magáé«-nak. - A harmadiknál itt sem ér véget a bizalmatlanság és bírniakarás, s fölmerül a kérdés, vajjon az asszony, ha mindent feláldozott érte, nem csupán egy fantómért tette-e? Az ilyen ember azt akarja, hogy az asszony mélyen, fenékig mélyen ismerje őt, mielőtt szerethetné, - s vakmerően föltárja lényét. Teljes birtokában csak akkor érzi az asszonyt, ha ez nem csalódik többé benne, ha lényének ördögi, rejtett vonásaiért épúgy szereti őt, mint szelleméért, jóságáért és türelméért. - Van, aki egy nép bírására vágyik: s e célra minden magasabb Cagliostro- vagy Catilina-fogásra kész. Más, akinek bírási szomja finomabb, azt tartja, hogy »nem szabad megcsalni azt, akit bírni akarunk«, - s ingerülten gondol arra, hogy álca alatt parancsol a nép szívének: »Meg kell hát ismertetnem magam, de előbb hadd ismerkedjem meg én önmagammal!« - Segíteni kész, jótékony emberek közt szinte rendszeresen előfordul amaz otromba szokás, mely azt, aki segélyre szorult, előbb kifürkészi: »megérdemli-e« a segélyt, óhajtja-e ép az ő segítségüket, s elég hálás, ragaszkodó, alázatos lesz-e a kapott segély fejében? Ilyenformán úgy rendelkeznek a segélyre szorult emberrel, mintha tulajdonuk volna, s általában egész jótékonyságuk és segítőkészségük a bírás vágyából fakadt. Féltékenyen vigyáznak, nehogy valaki keresztezze, vagy megelőzze jótévesüket. - A szülők önkéntelenül magukhoz hasonlóvá teszik a gyermeket: ez a »nevelés«. Egyetlen anya se kételkedik abban, hogy gyermekében saját tulajdonát szülte, s nincs apa, ki ne tartaná jogának, hogy saját fogalmainak és értékeléseinek alávesse gyermekét. Sőt egykor az apák jónak vélték, hogy tetszésük szerint rendelkezzenek az újszülött életével. S az apa módjára a tanító, a társadalmi osztály, a lelkész, az uralkodó is mind habozás nélkül új birtok alkalmát látják minden új emberben. Amiből következik...

92. (195.)
A zsidók - ez a »rabszolgaságra termett nép«, ahogy’ Tacitus s az egész antik világ mondja, - a »kiválasztott nép minden népek között«, ahogy’ ők maguk mondják, - a zsidók eszközölték az értékek ama csodás megfordítását, mely a földi életnek néhány ezredévre új és veszélyes varázst adott. Prófétáik egybegyömöszöltek mindent, ami »gazdag«, »istentelen«, »gonosz«, »erőszakos«, »érzéki«, s legelőször tették a gyalázat kifejezésévé a »világ« szót. Az értékek e megfordításában (melyhez hozzátartozik, hogy a »szegény« szó rokonértelművé lett a »szent« és a »barát« kifejezéseivel) rejlik a zsidó nép jelentősége. Ezzel a néppel kezdődik a rabszolgalázadás az erkölcs terén.

93. (197.)
A ragadozó állatot és ragadozó embert (például Cesare Borgia-t) alaposan félreismerik, a »természetet« félreértik, akik a tropikus szörnyállatok e legegészségesebb példányaiban valami »beteges«-et, pláne holmi veleszületett »poklot« keresnek -: ahogy’ eddig szinte minden moralista cselekedett. A moralisták mintha gyűlölnék az őserdőt és a trópusokat? Mintha a »tropikus embert« minden áron diszkreditálni akarnák, akár betegség és emberi elfajulás, akár pedig a »veleszületett pokol« vádjával? S miért? A »mérsékelt égöv« előnyére? A »mérsékelt« emberek kedvéért? Azokért, akik »erkölcsösek«? Akik középszerűek? - Adalék ez »Az erkölcs mint a félelem egy formája« című fejezethez.

94. (198.)
Az egyén úgynevezett »boldogságát« célzó sok erkölcs semmi más, mint csupa előírás, hogyan viselkedjék az ember ama veszélyben, melyben önmagával szemben él. Pusztán előírások azok az ember szenvedélyei, jó és rossz hajlamai ellen, nehogy felülkerekedjék bennük a hatalomra törő akarat és urhatnámság. Kis és nagy ravaszságok, apró mesterkedések, amiken ócska háziszerek és vénasszonyi bölcsesség szaga érzik. Barok külsejűek és esztelenek, mert »mindenki«-nek szólnak, általánosítván ott, ahol nem szabad. »Föltétlen« szavúak, csak akkor tűrhetők, sőt néha csábítók, ha erősen fűszeresek, kivált ha a »másvilág« után kezdenek szimatolni. Szellemi nézőpontból mindez nem ér sokat, s korántsem »tudomány«, még kevésbbé »bölcsesség«, hanem újra mondom, háromszor mondom: ravaszság, ravaszság, csupa ravaszság vegyítve butasággal, butasággal s ismét butasággal! Mindegy, miről van szó: akár arról a közönyről és szoborszerű fagyról, melyet az indulatok ellen a stoikusok tanácsoltak és gyakoroltak; akár Spinoza se nem kacagás, se nem sírásáról, az indulatoknak szétbontás és viviszekció révén való legyőzéséről, mit ez oly naivul hirdetett; akár arról, hogy az indulatokat ártalmatlan »középfok«-ra kell leszállítani, s akkor kielégíthetők: erről az erkölcsi »arisztotelizmus«-ról; sőt ostobaság az az erkölcs is, mely a művészet szimbolizmusa révén átszellemített és felhígított szenvedélyek gyönyörét hirdeti, például a zenében, vagy az istenhez való szeretetben, vagy az isten kedvéért való emberszeretetben - mert a vallás újra polgárjogot ád a szenvedélyeknek, ha -; végül idetartozik az indulatoknak való készséges bátor odaadás is, melyet Hafiz és Goethe hirdettek, a kantár vakmerő elengedése, ama testi és szellemi »licentia morum«, melyet vén bölcsek és iszákosok kivételesen megengedhetnek maguknak, mert nekik »már amúgy se sokat árthat«. - Hadd szolgáljon ez is adalékul »Az erkölcs mint a félelem egy formája« című fejezethez.

95. (199.)
Amióta emberek élnek, embernyájak is voltak (család-csoportok, községek, törzsek, népek, államok, egyházak), s az engedelmeskedők száma mindig óriás volt a parancsolók kicsiny számához képest. Ha tehát megfontoljuk, hogy az engedelmesség eddig a legtöbbet gyakorolt, legállhatatosb emberi tulajdonság volt, könnyen föltehetjük, hogy ma körülbelül mindenkivel veleszületik az engedelmesség »szükséglete«, mint amolyan formális lelkiismeret, mely megszabja: »ezt a dolgot föltétlenül meg kell tenned, amazt föltétlenül abba kell hagynod«, - szóval: »kell«. Az ember ki akarja elégíteni e szükségletét, tartalmat akar neki adni; erejéhez, türelmetlenségéhez és feszültségi fokához mérten mint mohó vágy nem igen válogatós, s mindent elfogad, amit különböző parancsolók - szülők, tanítók, törvények, osztályelőítéletek, közvélemény - fülébe kiáltanak. Az emberi fejlődést az korlátozza, tartja fel hosszasan és teszi retrográddá, körbenforgóvá, hogy az engedelmesség »nyájösztöne« átöröklődik, a parancsolás művészetének óriási hátrányára. Ha elgondoljuk ez ösztön legszélsőbb kicsapongásait, végül jóformán hiányozni fognak a parancsolók és függetlenek; vagy bensejüket rossz lelkiismeret kínozza s szükségét érzik az önmegtévesztésnek, hogy parancsolhassanak: t. i. úgy tesznek, mintha ők is csak engedelmeskednének. Európában ma valóban ez az állapot uralkodik: én a parancsolók erkölcsi kétszínűséget látom benne. Rossz lelkiismeretüktől csak úgy tudnak szabadulni, hogy ősi vagy felsőbb parancsok végrehajtóinak hirdetik magok (őseikre, az alkotmányra, a jogra, törvényre, sőt istenre is hivatkozván), vagy pláne a tömeggondolkozásmódtól tömegelveket kérnek kölcsön: például »a nép első szolgái«, vagy »a közjó eszközei«. Másfelől az európai nyájember úgy viselkedik, mintha ő volna az egyedül jogos emberfaj, s mint az ember tulajdonképeni erényeit dicsőiti saját tulajdonságait, melyeknél fogva szelid, simulékony, s a nyájnak hasznos, vagyis a társasérzéket, jóakaratot, másra való tekintetet, szorgalmat, mértékletességet, szerénységet, elnézést, részvétet. Ám vannak esetek, mikben nem mondhatnak le az irányítókról és vezérürükről, s ezért rengeteg sokat kisérleteznek, hogyan lehetne a parancsolókat okos nyájemberek összehozásával pótolni: a képviseleti alkotmányok mind ebből fakadtak. Hogy mégis mekkora jótétemény és megváltás egy elviselhetetlen nyomástól ezekre az európai nyájállatokra nézve, ha megjelenik köztük egy-egy föltétlen parancsosztó, arra az utolsó nagy bizonyságot Napoleon hatása szolgáltatta: e hatás története szinte egy ama nagy boldogság történetével, melyet az egész század legértékesebb emberei és percei révén ért el.

96. (201.)
Amíg az erkölcsi értékítéletek hasznos volta csak a nyájnak való hasznot jelentette, amíg minden törekvés csak a köz fenntartására irányult, s az »erkölcstelenség« teljesen egybeesik azzal, ami a közállapotot veszélyeztetheti, mindaddig szó sem lehetett a »felebaráti szeretet erkölcséről«. Ha föltesszük is, hogy már akkor kezdték gyakorolni a másra való tekintet, részvét, méltányosság, szelidség, kölcsönösség, segélyezés ösztöneit, hogy már ezen a társadalmi fokon szerepeltek mindazok az ösztönök, miket utóbb az »erény« kitüntető kifejezésével illettek, s amik végül szinte egybeesnek az »erkölcsiség« fogalmával: mégse tartoztak akkor az erkölcsi értékelések közé - abban az időben erkölcsön-kívüliek voltak. A rómaiak fénykorában például a részvétből fakadt cselekedet nem volt se jó, se rossz, sem erkölcsös, sem erkölcstelen; ha dicsérettel adóznak is érte, ezzel a dicsérettel kitünően megfér az önkéntelen lebecsülés egy fajtája, kivált ha olyan cselekedethez fogják, mely a közérdeket, a res publica-t szolgálja. A »felebaráti szeretet« végül is mindig mellékes valami, részben konvencionális, mesterkéltnek tetsző, ha összevetjük a felebaráti félelemmel. Miután a társadalom szervezete a maga egészében megállapodottnak és külső veszélyek ellen védettnek látszott, ezen a »felebaráti félelmen« volt a sor, hogy az erkölcsi értékelések számára új perspektivákat nyisson. Hatalmas és veszélyes ösztönök, minők vállalkozási kedv, vakmerőség, bosszúvágy, a rablás és uralkodás vágya, amiket addig a közhaszon szempontjából nem csupán tiszteltek - persze más elnevezések alatt - hanem kényszerből nagyra is fejlesztettek (minthogy a köz állandó veszélyében a köz ellenségeivel szemben szükség volt rájuk), most vészes voltukban fokozott mértékben tűnnek föl - most, hogy nincs többé számukra levezető csatorna - és lassanként erkölcstelen színt nyernek, megbélyegeztetnek. Ellentétes ösztönök és hajlamok jutnak most erkölcsi uralomra; lépésről lépésre megnyilvánulnak a nyájösztön következményei. Attól függ most az erkölcsi perspektiva, mennyire közveszélyes, egyenlőségbontó valamely nézet, állapot, szenvedély, akarat és képesség: itt is a félelem az erkölcs szülője. Éppen a legmagasabb és legerősb ösztönök, miknek szenvedélyes kitörése az egyént messzi az átlagos nyáj lelkiismeret alacsony volta fölé emeli, fojtják meg a köz önérzetét, önbizalmát, s mintegy összetörik hátgerincét. Következőleg ép ez ösztönöket bélyegzik meg és átkozzák legerősebben. A felsőbb független szellem, az egyedüllét akarata, a nagyeszűség most veszélyszámba mennek; mindaz, ami az embert fölébe emeli a nyájnak és félelmet fakaszt másokban, ettől fogva »gonosz«. Türelmes, szerény, magát alávető lelkek a vágyak középszerű fokán tiszteletben részesülnek. Nagyon békés állapotok közepett aztán mind ritkább lesz a kényszerítő alkalom szigorú és erős érzések fejlesztésére; minden szigor, még az igazság dolgában is, nyugtalanítani kezdi az ember lelkiismeretét. Nagy, szigorú előkelőség, az önfelelősség érzete szinte sértően hat és bizalmatlanságot kelt; a »juh«, sőt »bárány« tisztelete gyarapodik. A társadalom története kóros ellágyulás idejét is mutatja, melyben a társadalom (egészen komolyan és őszintén) saját kártevőjének, a gonosztevőnek is pártját fogja. Úgy tetszik neki, hogy a büntetés valamikép méltánytalan, - annyi bizonyos, hogy a »büntetés« fogalma fájdalmat és félelmet fakaszt benne. »Nem elég-e, ha veszélytelenné tesszük a gonosztevőt? Mire való a büntetés? A büntetés maga rettenetes!« - Ebben a kérdésben a nyáj-erkölcs, a gyávaság erkölcsének végső következtetése rejlik. Föltéve, hogy általában végét lehetne vetni a veszélynek, a félelem okának, ezzel vége szakadna a gyávaság erkölcsének is: nem volna többé szükség rá, önmaga feleslegesnek tartaná magát! - Aki a mai európai lelkiismeretében kutat, ezer erkölcsi zugban és hasadékban ugyanazt a parancsot, a nyáj-gyávaság parancsát fogja találni: »Azt akarjuk, hogy valamikor többé semmitől se kelljen félni!« Valamikor! - Az odavezető út és akarat a mai Európa »haladása«.

97. (202.)
Ismételjük itt, amit már százszor megmondtunk: mert a mai fülek nem szívesen hallgatják az ilyen igazságokat - a mi igazságainkat. Tudjuk jól, mily sértően hangzik, ha valaki az embert leplezetlenül (nem hasonlat kedvéért) az állatok közé sorozza; nekünk azonban majdnem mint vétket hányják a szemünkre, hogy ép a »modern eszmék« embereit állandóan a »nyáj«, »nyájösztön« és egyéb hasonló kifejezéssel illetjük. Mit törődünk ezzel! Nem cselekedhetünk máskép: éppen itt rejlik a mi új belátásunk. Úgy találtuk, hogy egész Európában, hozzászámítva az európai befolyás alá tartozó országokat, teljes egyöntetűség uralkodik az összes erkölcsi alapítéletek dolgában: nyilvánvalóan tudják Európában, amiről Szokratesz bevallotta, hogy nem tudja, s amit egykor ama híres ősi kigyó hirdetett, - »tudják«, mi jó és mi rossz. Ezzel szemben persze keményen hangzik és bántja a füleket, ha mi folyvást újra hirdetjük: a nyájállat ösztöne az, ami itt tudákoskodik, önmagát dicsőítvén és helyeselvén dicsérettel és gánccsal egyaránt. Ez az ösztön jutott és jut mindjobban uralomra a többiek fölött, ama növekvő fiziológiai alkalmazkodás és hasonlóság arányában, melynek egyik tünete. Az erkölcs ma Európában a nyájállat erkölcse. Vagyis, ahogy mi látjuk a dolgot, csak az emberi erkölcs egy fajtája, mely mellett, előtt vagy után sok más, főleg felsőbb erkölcs lehetséges, vagy annak kellene lennie. Ám e »lehetőség«, e »kell« ellen a mai erkölcs minden erejét latba veti: makacs könyörtelenséggel hangoztatja, hogy »én vagyok maga az erkölcs, s kívülem nincs más!« Sőt ama vallás segélyével, mely a nyáj legfinomabb vágyait kielégítette és azoknak hízelgett, annyira jutottunk, hogy ez erkölcs mind világosabb képét viselik még a politikai és társadalmi intézmények is: a demokratikus mozgalom a kereszténység öröke. E mozgalom haladása azonban a nyájösztön türelmetlen, beteg mániákusainak igen lassú, igen álmos: erre vall az anarchistáknak, az európai kultura e kóbor ebeinek mind őrjöngőbb ordítása, mind leplezetlenebb fogcsikorgatása. Látszólag ellentétben a békésen dolgozó demokratákkal és forradalmi ideológusokkal, még inkább a szocialistáknak nevezett és »szabad társadalomra« vágyó együgyű filozofaszterekkel és egyenlőséghirdetőkkel, ám voltakép mindannyian egyek abban a nagy, ösztönszerű gyűlöletben, mellyel minden, a független nyájtól eltérő társadalmi forma ellen viseltetnek egészen az »úr« és »szolga« fogalmak kiirtásáig - »ni dieu ni maître« a neve egy szocialista formulának; egyek mindannyian abban a makacs ellenállásban, melyet minden külön igény, minden előjog, azaz minden jog ellen tanusítanak (mert ha mindenki egyenlő, senkinek sincs többé »jogra« szüksége); egyek a bizalmatlanságban a büntető igazságszolgáltatás ellen (mintha ez erőszakvevés volna a gyöngéken és igazságtalanság a korábbi társadalmak szükségszerű következményei iránt); de egyek a részvét vallásában is, az együttérzésben mindenkivel, aki érez, él és szenved (lefelé az állatig, felfelé »Isten«-ig: - az »Istennel való részvét« kicsapongása demokratikus korba illő -); egyek mindannyian a részvét jajában és türelmetlenségében, minden szenvedés halálos gyűlöletében, abban a szinte nőies tehetetlenségben, hogy tanui lehessenek a szenvedésnek, hogy másokat szenvedtessenek; egyek amaz önkéntelen elkomorodásban és ellágyulásban, melynek varázsa új buddhizmussal fenyegeti Európát; egyek abban a hitben, hogy az egyetemes részvét erkölcse az erkölcs maga, az emberiség elérte legnagyobb magaslat, a jövő egyetlen reménye, a jelen vigasza, a multak bűnének nagy feloldozása; - egyek mindannyian a közösség megváltó erejében, tehát a nyájban, vagyis az »önmagokban« bízó hitben...

98. (203.)
Mi máshitűek, - mi, kik nem csupán a politikai szervezet hanyatlását látjuk a demokratikus mozgalomban, hanem az ember hanyatlását, azaz törpülését, középszerűsítését és értékleszállítását is: hová forduljunk mi reményeinkkel? - Új filozófusok felé, nincs más választásunk; erős, eredeti szellemekhez, akik ellentétes értékelések fölidézésére, »örök értékek« átértékelésére, megfordítására hivatottak; az előfutárokhoz, a jövő embereihez fordulunk, akik tudják a módját, hogyan kell a jelenből évezredek akaratát új utakra kényszeríteni. Hirdetni, hogy az ember jövője az ő akarata, hogy ez a jövő az emberi akarattól függ, előkészíteni nagy kockázatokat, nagy tenyésztő kisérleteket, hogy vége szakadjon az esztelenség és véletlenszerűség ama rettentő uralmának, melynek eddig »történelem« a neve (a »többség« esztelen elve csak ennek utolsó formája): ehhez valamikor a filozófusok és parancsolók új fajára lesz szükség, kiknek láttán a földön valaha élt sok rejtett, félelmetes szellem mind sápadtnak és törpének fog feltűnni. A mi szemünk előtt ilyen vezérek képe lebeg: - szabad-e hangos szóval hirdetnem ezt, ti szabad szellemek? - A körülmények, miket e célra részben meg kell teremteni, részben ki kell használni; a rejtett utak és kisérletek, mik az ember lelkét oly hatalmas magaslatra emelnék, hogy e föladatok kényszerét megértené; az értékek átértékelése, melynek új nyomása és ütése megacélozná az ember lelkiismeretét, érccé változtatná szívét, hogy ekkora felelősség súlyát magára vehesse; másfelől ez irányadók szükséges volta, az ijesztő veszély, hogy nem jelennének meg, vagy elfajulhatnának - voltakép ezek a mi gondjaink és komor aggodalmaink (ti tudjátok, szabad szellemek?); - e súlyos távoli gondolatok viharfelhői lebegnek a mi életünk egén. Nincs több oly fájdalom, mint látni, sejteni, érezni, hogyan tér ki útjából és fajul el egy rendkívüli ember: s aki ritka szemmel meglátja a nagy veszélyt, hogy az »ember« maga elfajul, aki velünk együtt fölismerte azt a szörnyű véletlent, melynek játékától eddig az ember jövője függött (ebben a játékban soha kéz nem vett részt, még »Isten ujja« se!), aki sejti, minő végzet rejlik a »modern eszmék« otromba gyanutlanságában és vak bizalmában, s még inkább az egész keresztény-európai erkölcsben: annak lelkét hasonlíthatatlan aggódás szállja meg, mert egyetlen tekintettel fölfogja, mi mindent lehetne még tenyészteni az emberből az erők és föladatok kedvező gyűjtése és fokozása révén. Lelkének minden tudásával tudja, hogy az ember még a legnagyobb lehetőségek kimerítetlen tengere, tudja, mi gyakorta állt már az ember-tipus titokzatos döntések és új utak küszöbén: - s még jobban tudja legfájdalmasabb emlékeiből, eddig mi satnyán tört össze már keletkezésében sok nagy dolog. Az egész emberiség elfajulása addig a fokig, melyen a szocialista együgyűség hirdette eszmény, a »jövő embere« jelenik meg! - az embernek ez a tökéletes nyájálattá (vagy ahogy ők mondják, a »szabad társadalom« emberévé) fajulása és törpítése, az ember elállatosodása az egyenlő jogok és igények törpéjévé - semmi kétség, mindez lehetséges! Aki egyszer ezt a lehetőséget végiggondolta, egy undorral többet érez, mint embertársai, - s talán egy új föladatot is! -

VI. RÉSZ.
MI TUDÓSOK...
99. (204.)
Kockáztatva, hogy a moralizálás itt is annak tűnik föl, ami mindenkor volt - azaz (Balzac kifejezésével élve) mint kétségtelen »montrer ses plaies« - szót merek emelni amaz illetéktelen és káros rangváltozás ellen, amely ma a filozófia és tudomány viszonyában egész észrevétlenül és látszólag a legjobb szándékkal végbemegy. Azt hiszem, a tapasztalat, - mely úgy sejtem, mindig szomorú? - jogosít arra, hogy hozzászóljak ehhez a magas rangkérdéshez: nehogy úgy beszéljek, mint a vak a színekről, vagy mint az asszonyok és művészek a tudomány ellen. (»Oh, ez a gonosz tudomány mindig rájön a dologra!« sóhajtja ösztönük és szégyenérzetük.) - A tudományos ember függetlenségi nyilatkozata, fölszabadulása a filozófia alól a demokrácia legfinomabb hatásai közé tartozik. A tudós öndicsőítése és fönnhéjázása ma legjobb tavaszát éli mindenütt, - amivel még nem akarom azt állítani, hogy az öndicséretnek ez esetben is rossz a szaga. »Le minden úrral!« - itt is ez a tömegösztön kiáltása; s miután a tudománynak szerencsésen sikerült megszabadulnia a theológiától, melyet nagyon soká »szolgált«, most esztelen dölyfében törvényeket akar szabni a filozófiának, s vele szemben az »urat« - mit mondok! a filozófust akarja játszani. Az én emlékezetem - egy tudományos ember emlékezete, ha megengedik! - dölyfös együgyűségektől hemzseg, amiket fiatal természettudósoktól és öreg orvosoktól hallottam filozófiáról és filozófusokról (nem is szólva a legképzettebb és legképzelődőbb tudósokról, a nyelvészekről és a pedagógusokról, akik hivatalból azok). Majd a szűk látókörű szaktudós tiltakozott ösztönszerűen minden szintetikus föladat és tehetség ellen; majd a szorgalmas munkás, aki megérezte az otium és előkelő bujaság szagát a filozófus lelki háztartásában és - még kisebbnek érezte önmagát. Majd a haszon embere az, ki színvak létére nem lát a filozófiában mást, mint megcáfolt rendszerek sorozatát és egy senkinek sem »használó« nagy erőpazarlást. Majd a túlzó miszticizmustól való félelem szólalt meg, ki akarván tűzni a megismerés határait; majd egyes filozófusok lenézése, mely önkéntelenül kiterjedt az egész filozófiára. Végül legtöbbször egyetlen filozófus rossz hatását fedeztem föl abban a dölyfös megvetésben, mellyel ifjú tudósok a filozófiáról szóltak, egy filozófusét, akitől ugyan egészben elszakadtak, de anélkül, hogy más filozófusokra vonatkozó elitélő nyilatkozatainak varázsától szabadulni tudtak volna. S az eredmény: minden filozófia gyűlölete. (Ilyennek tetszik nekem Schopenhauer utóhatása az ifjú Németországra. Hegel elleni szellemtelen dühöngése az utolsó német nemzedéket kiszakította a német kulturával való kapcsolatából, holott ez a kultura, jól megfontolva, egy rendkívül finom történelmi érzék magaslatán állott. De Schopenhauer ép ebben a tekintetben a zsenialitásig szegény, fogékonytalan nem német volt.) Általában, nagy szempontból nézve, mindenekelőtt a modern filozófusok emberi gyarlósága, nyomorúsága rabolta meg leginkább a filozófia tiszteletét és nyitott ajtót a tömegösztönöknek. Tessék bevallani, mennyire híján van a mi modern világunk a Heraklitosok, Platok, Empedoklesek egész fajtájának s az emberi szellem többi fenséges remetéinek; s hogyan szabad magát éreznie egy előkelőbb származású és mivoltú derék tudósnak olyan filozófusok láttán, akik ma - hála a divatnak - felül (és alul) vannak, - Németországon például a két berlini oroszlán: az anarchista Dühring Jenő és az amalgamista Hartmann Ede. Főleg ama mismás-filozófusok látványa, akik »a valóság filozófusainak« vagy »pozitivistáknak« nevezik magok, képes egy ifjú, becsvágyó tudós lelkét vészes bizalmatlansággal eltölteni. Hisz, - világos - ezek magok is tudósok és »specialisták«! Csupa legyőzött, a tudomány igája alá visszahódított ember, akik valaha többet vártak önmaguktól, anélküli hogy e »több«-re, s a velejáró felelősségre joguk lett volna, - akik most szóban és tettben, becsülettel, dühvel, bosszúvággyal képviselik a hitetlenséget a filozófia irányító feladatában és uralkodásában. De hogyan is lehetne máskép! A tudomány ma ragyogó képpel virágkorát éli, míg az, ami az egész újkori filozófia lassú sülyedéséből ma megmaradt, csak bizalmatlanságot és kedvetlenséget, sőt gúnyt és részvétet kelt maga iránt. Az »ismerettan«-ra redukált filozófia, a gyáva önmegtartóztatás ez elmélete, mely a küszöbön megáll és magának szigorúan megtiltja a belépést, - mi ez, ha nem végső vonaglás, részvétfakasztó agónia? Ilyen filozófia hogyan is - uralkodhatnék!

100. (205.)
A filozófus fejlődését fenyegető veszélyek valóban oly nagyok, hogy szinte kételkedünk, megérik-e valaha? A tudományok területe és magassága óriási mértékben megnövekedett, s ezzel együtt a valószínűség is, hogy a filozófus már tanulókorában elfárad vagy egy ponton megáll és »specializálódik«, annyira, hogy többé el sem éri azt a magaslatot, melyről az áttekintés, körülnézés, letekintés lehetséges. Vagy igen későn ér föl, mikor élete és ereje javát már megemésztette az idő; vagy pedig megtörik, eldurvul, elfajul közben, s tekintete, egész ítélőképessége már nem sokat ér. Talán ép szellemi alkatának finomsága késlelteti útközben; a dilettantizmus és ezermesterség csábításától fél, s jól tudja, hogy aki elveszejtette önmaga tiszteletét, többé nem parancsol, nem vezet a megismerésben sem: hacsak nem akar nagy színjátszó, amolyan filozófiai Cagliostro és szellemi patkányfogó, szóval csábító lenni. Elvégre ízlés kérdése ez: csak ne volna egyúttal a lelkiismeret kérdése is. Ehhez járul, újra megkettőzvén a filozófus akadályait, hogy nem a tudományokról, hanem az életről és az élet értékéről követel magamagától ítéletet, igenlőt vagy tagadót; - s nehezen éri el azt a meggyőződést, hogy joga, sőt kötelessége ez ítéletet megejteni, gyakran habozva, kétkedve, el-elnémulva keresvén az utat, mely e joghoz, e meggyőződéshez csak a legnagyobb - néha legzavaróbb, legrombolóbb - élményeken keresztül vezet. Valóban, a tömeg soká félreismerte a filozófust, összetévesztvén őt a tudományos ember eszményével vagy az erkölcstől és »világ«-tól elrugaszkodott vallásos, istentől mámoros rajongóval. S ha ma valakit dicsérni hallunk, mert »bölcsen«, »filozófus módjára« él, úgy ez aligha jelent többet, mint »okos és visszavonult«. A tömegre nézve a bölcsesség a menekülés egy fajtája, amolyan művészi eszköz, odahagyni a »rossz játszmát«. Ám az igazi filozófus - mi szerintünk, úgy-e, barátim? - nem él »bölcsen«, »filozófus módjára«, főleg nem él okosan, hanem lelkére veszi az élet ezer kisérletének és kisértésének súlyos kötelességét: - kockára teszi magát folyton és végigjátssza a »rossz játszmát«...

101. (206.)
A szó legmagasb értelmében nemzeni vagy szülni tudó lángésszel összehasonlítva, a tudós, a tudományos átlagember olyan mint az aggszűz: egyikük se tudja betölteni az ember két legértékesebb hivatását. Valóban mind a ketten, tudósok és aggszűzek, szinte kárpótlásul kapják a »tiszteletreméltó« jelzőt (melyet ez esetben aláhúznak), ám ez engedékenység kényszeréhez ugyanakkora bosszúság járul. Vizsgáljuk meg közelről: mi a tudományos ember? Mindenekelőtt nem előkelő ember, akinek erényei egy nem előkelő, azaz nem uralkodó, nem tekintélyes, nem öntudatos emberfajtáéi: munkás, a sorban türelmesen elhelyezkedő, képességeiben és szükségleteiben egyenletes és mértékletes, ösztöne a hozzá hasonlóké, egy kis függetlenségre, zöld legelőre vágyik, hogy nyugodtan dolgozhassék, tiszteletet és elismerést követel (holott ez előbb föltételezi a megismerést s annak lehetőségét), a jó hírnév napfényében sütkérezik, folyton megszabja saját értékét és hasznát, újra és újra kényszerülvén legyőzni azt a benső bizalmatlanságot, mely minden függő tömegember szíve mélyén rejlik, Érthető, hogy a tudós ilyetén egy nem előkelő faj betegségeiben és fogyatkozásaiban is szenved: apró irigységek bántják, hiúzszemmel meglátja ama lelkek gyöngéit, akiknek magaslatait képtelen fölérni. Bizalmas természetű, de csak lépésben halad, tovaragadni nem engedi magát; ép a nagy elragadtatás embere előtt áll hidegen és zárkózottan, - szeme ilyenkor egy bosszus tó sima felülete, melyet többé nem kavar föl sem lelkesedés, sem együttérzés. A legrosszabb és legveszélyesb, mire tudós képes, a fajabeli középszerűség ösztönéből fakad: ama jezsuita középszerűségből, mely ösztönszerűen a rendkívüli ember kiirtásán fárad és minden kifeszített íjjat letörni vagy - szívesebben! - leajzani törekszik. Leajzani kímélettel, bizalmas részvéttel: ebben áll voltakép a jezsuitizmus művészete, mely mindig értette a módját, hogyan szerepelhessen a részvét vallásakép.

102. (207.)
Bármi hálásak legyünk is az objektiv szellem iránt, - s ki ne lakott volna halálosan jól mindennel, ami szubjektiv és átkozottul »alanyi«! - mégis helyén való a vigyázat e hálával szemben is; útját kell állni ama túlzásnak, mely a szellem önkiforgatását és egyénítlenítését mintegy öncélnak, megváltásnak és dicsőülésnek hirdeti. Nevezetesen a pesszimizmus teszi ezt, s alapos okai is vannak, hogy az »érdektelen megismerés« legfőbb tiszteletét hirdesse. - Bizonyos, hogy az objektiv ember, aki (mint a pesszimista) többé nem átkozódik és szidalmaz, az eszményi tudós, kiben a tudományos ösztön ezer egész és fél-csőd után egyszer kivirágzik, a legértékesebb eszközök közül való: ám hatalmasabb lény kezébe illik. Csupán eszköz, mondjuk: tükör, - de nem »öncél«. - Az objektiv ember valóban tükör: megszokta, hogy mindennek, amit meg akar ismerni, alávesse magát, csak a megismerés, a »visszatükrözés« vágya lobog benne, - lesi, hogy történjék valami, s aztán szeliden átengedi magát, vigyázva, hogy átröppenő szellemlények könnyed léptei se suhanjanak el fölötte nyomtalanul. Ami »egyéni« még megmarad rajta, úgy tetszik neki, hogy véletlenszerű, önkényes, legtöbbször zavargó, annyira átvedlett idegen alakok és élmények visszfényévé. Erőltetve, gyakorta hamisan eszmél vissza »magára«; könnyen mással téveszti össze és saját szükségleteiben elszámítja magát; csak ebben a vonatkozásban hanyag és finomtalan. Talán az egészség kínozza őt, vagy a kisszerűség és asszonyi meg baráti légkör, vagy tán a társak és társaság hiánya, - mindenkép kényszeríti agyát, hogy önnön szenvedésével foglalkozzék. Hasztalan! Gondolatai a távolban csaponganak, a nagy általános esetek körül, s másnap ép oly kevéssé tudja, mi módon segítsen magán, akárcsak tegnap. Elvesztette a képességet, hogy magamagát komolyan vegye, el a hozzá szükséges időt is: vidám, de nem a nyomor hiánya miatt, hanem mert se szeme, se keze saját nyomorusága számára. Szokott előzékenysége minden dolog és minden élmény iránt, ragyogó és pártatlan vendégszeretete minden iránt, ami útjába akad, jóakaró közönye, veszélyes nemtörődömsége az »igen«-nel és »nem«-mel: oh, ezer eset adódik, mikor bünhődnie kell mindez erényeiért! - mikor emberi mivoltában igen könnyen »caput mortuum«-a lesz ez erényeknek. Ha szeretetet és gyűlöletet vársz tőle, azt a szeretetet és gyűlöletet, mely Istené, az asszonyé és az állaté: megteszi és megadja a tőle telhetőt, de ne csodálkozz, ha ez igen kevés, - ha ép itt hamisnak, törékenynek, bizonytalannak mutatkozik. Szeretete és gyűlölete mesterkélt, inkább »un tour de force«, kisded hiuság és túlzás. Csak addig természetes, amíg objektiv lehet: csak mint vidám Egész tud még »természetes« lenni. Örökké tükröző és örökké síma lelke már képtelen igent vagy nemet mondani; nem parancsol és nem rombol többé. »Je ne méprise presque rien« - hangoztatja Leibniz-cel: ne tessék ám elsiklani a »presque« fölött! Korántsem mintaember; senkit se vezet, senkit se követ; általában sokkal inkább félreáll, semmint oka lehetne rá, hogy pártot fogjon jó és rossz között. Hogy oly soká fölcserélték a filozófussal, a kultura cézári tenyésztőjével, túlságos megtiszteltetés számára, de mivoltának teljes félreismerése is: eszköz ő, rabszolgafaj, bár a legfinomabbjából való, magamagában semmi - presque rien! - Értékes, könnyen sérülő mérési eszköz az objektiv ember, művészi tükör, mely kimélni és tisztelni való; de nem cél, nem »komplementer« lény, ki minden más lét igazolását rejti, nem befejezés - még kevésbbé kezdet; nem teremtő ok, nincs benne hatalom, önállóság, nincs semmi uralomra törő: inkább finom, mozgékony vázához hasonlít, melynek még várnia kell valamelyes hatalomra, hogy szerinte »formálódjék«, - tehát tartalmatlan, »lényeg« nélküli ember. Amiből következik, hogy az asszonyoknak se való - in parenthesi -.

103. (208.)
Ha valamely filozófus ma azt mondja magáról, hogy ő nem skeptikus, - remélem, hogy ez az objektiv szellem rajzából kivehető? - kedvetlenül hallja az egész világ. Félelemmel nézik őt az emberek, sokat, oly sokat szeretnének tőle kérdezni..., sőt egész sereg félénk hallgatója ettől fogva veszélyesnek hirdeti. A skepticizmus e tagadása mintha távoli baljóslatú zajt jelentene számukra, mintha valahol új robbanó anyaggal kisérleteznének, amolyan szellemi dinamittal, talán egy újonnan fölfedezett orosz »nihilin«-nel, egy jóakaratból fakadó pesszimizmussal, mely nem csak szóban tagad, hanem - szörnyű elgondolni! - tettben is. A »jóakarat« e fajtájával szemben, mely az élettagadás gyakorlati megvalósítására tör, tudvalevőleg nincs jobb altató és megnyugtató szer mint a kételkedés, ez az édeskés, szelíd hatású mák; s a mai orvosok Hamlet olvasását javasolják a »szellem« földalatti dübörgései ellen. »Nem elég gonosz zaj bántja-e mind a két fülünket? - szól a kételkedő, mint a nyugalom barátja, s mint a közbiztonság őre -: rettenetes ez a földalatti tagadás! Legyen végre csönd, ti pesszimista vakondokok!« - Mert a skeptikus vékony dongájú legény: hamar megijed; lelkiismerete megszokta, hogy minden »nem«, sőt minden szilárdan hangzó »igen« úgy hat rá, mint egy csípő nyillalás. Igen vagy nem! - az ilyesmi bántja erkölcsi érzékét; másfelől szeret a nemes tartózkodás erényével pózolni, Montaigne szavát ismételvén: »mit tudok?« - vagy Szokrateszét: »tudom, hogy semmit se tudok«. Vagy: »nem bizom magamban, itt nincs előttem nyitott ajtó«. Vagy: »ha nyitva volna is, mire való nyomban belépni?« Vagy: »mi haszna a sok elsietett föltevésnek? Tartózkodni minden föltevéstől, ez talán jó ízlésre vall. Okvetlenül ki kell-e egyenesíteni mindent, ami görbe? Miért betömni minden lyukat? Nincs-e rá elég időnk? Nincs az időnek elég ideje? Oh ti ördögi fickók, hát semmikép se tudtok várakozni? Annak is van varázsa, ami bizonytalan, a szfinksz is Circe, s Circe is filozófus volt.« - Így vigasztalódik a kételkedő, s bizony rászorul a vigaszra. Mert a kételkedés nem egyéb, mint annak a bonyolult fiziológiai állapotnak legszellemibb kifejezése, melynek közönséges szóval ideggyöngeség és betegeskedés a neve, s amely mindannyiszor előfordul, valahányszor sokáig különváltan élt fajok vagy osztályok döntő módra hirtelen keresztezik egymást. Az új nemzedék, melynek vére mintegy különböző mértékek és értékek fajtáit örökli, csupa nyugtalanság, zavar, kétely és próbálgatás. Egymást akadályozzák legjobb erőik, erényeik egymás miatt nem nőhetnek és gyarapodhatnak, test és lélek hiját érzi az egyensúlynak, a súlypont nyújtotta biztonságnak. Ám az akarat szenved és fajul el leginkább ebben a keverékfajban: független elhatározásra képtelen, nem ismeri többé az akarat bátorságát, álmaiban is kételkedik az akarat szabadságában. A mai Európa, mely egy gyökeres osztály-, tehát fajkeverék esztelen kisérletére vállalkozott, emiatt skeptikus minden ízében; kételye hol türelmetlenül ugrándozó, hol olyan, mintha kérdőjelek sötét felhője borítaná, - saját akarata pedig gyakran halálos teher gyanánt nehezedik rá! Hol nem akadsz ma az akaratbénulás nyomorára! Gyakran persze csábítómód kicifrázva! Ezer hazug díszköntös akad, hogy elfedje ezt a nyavalyát! Hogy például mindannak jórésze, ami »tárgyilagosság«, »tudományos szellem«, »l’art pour l’art«, »minden akarattól független, tiszta megismerés«, s egyéb elnevezések mögött rejlik, csupán kicifrázott kétely és akaratbénulás, - az európai kór e diagnózisáért felelősséget vállalok. - Az akarat betegsége persze nem terjedt el egyenletesen egész Európában: a legnagyobb és legbonyolultabb ott, ahol a kultura legrégibb eredetű, s abban a mértékben ritkul, amint a nyugati műveltség kopott öltönye alatt még - vagy újra - érvényesíti jogait a »barbár«. Következőleg az akarat betegsége ma Franciaországban a legvészesebb, ami könnyen bebizonyítható; a francia szellem, amely mindig mesterien értette a módját, hogyan tegye csábítóan vonzóvá saját legvégzetesb tulajdonságait is, voltakép mint a kételkedés összes varázsainak iskolája és színpada uralkodik az európai kulturán. Valamivel nagyobb és tartósabb az akaraterő Németországon, annak is inkább északi mint középső részében; még nagyobb Angliában, Spanyolországban és Korzika szigetén, amott a hidegvérűségnél, emitt a koponya keménységénél fogva, - nem szólván Olaszországról, amely még igen fiatal, semhogy már tudatára ébredhetett volna akaratának, s amelynek még ezután kell bebizonyítania, hogy akarni tud, - ám leghatalmasabb s legcsodásabb abban a rengeteg birodalomban, mellyel Európa mintegy visszatér Ázsiába: Oroszországban. Az akarat soká visszatartott és felgyülemlett ereje - még bizonytalan: a tagadás vagy igenlés akarata-e? - itt fenyegetően várja a pillanatot, melyben »kiváltódik«, hogy a mai fizikusok kedvelt szavával éljek. Valószínűleg nem csupán indiai háborukra és egyéb ázsiai bonyodalmakra lesz szükség, hogy Európa megszabadulhasson legnagyobb veszedelmétől, hanem benső átalakulásokra, a birodalom szétforgácsolására is, de főleg az országgyűlésnek nevezett ostobaság létesítésére, hozzászámítva, hogy mindenki kötelességszerűen ujságot olvasson reggelije mellett. Mindez nem tartozik kívánságaim közé: sőt az ellenkezőt szívesebben látnám, - értvén alatta azt, hogy Oroszország fenyegető hatalmának még jobban kellene növekednie, annyira, hogy Európának hasonlóra kellene magát elszánnia, vagyis egy új, Európában uralkodó kaszt révén egységes akaratot kellene teremtenie, egyetlen tartós, szörnyű akaratot, amely évezredekre ki tudná tűzni a maga céljait. Hadd szakadjon valahára vége az apró államéletek hosszú komédiájának meg a dinasztikus és demokratikus sokfeléakarásnak! Elmult az apró politizálások ideje: a jövő század már a világuralomért való küzdelem százada lesz, - a nagyszabású politika kényszeréé.

104. (211.)
Szűnjék végre meg a filozófiai munkások és általában a tudományos emberek összetévesztése a filozófusokkal! Tessék szigorúan megadni »mindenkinek a magáét«, nem pedig egyiknek igen sokat, a másiknak igen keveset! Az igazi filozófus neveléséhez szükséges lehet, hogy maga is átmenjen a fejlődés ama fokozatain, miken szolgái, a filozófia tudományos munkásai kényszerűségből megállapodnak; talán neki is kellett kritikusnak, skeptikusnak, dogmatikusnak, historikusnak, sőt azonfelül költőnek, gyüjtőnek, utazónak, rejtélymegfejtőnek, moralistának, látnoknak, »szabad szellemű«-nek és minden egyébnek lennie, hogy bejárhassa az emberi értékek és értékérzések egész körét és élesen látó szemmel áttekinthessen a magasból minden távolságot, a mélyből minden magaslatot, a zugból minden területet. Ám mindez csupán előföltétele az ő hivatásának: más az, amire ez a hivatás tör, - értékek teremtése a cél. A Kant és Hegel nemes fajtájából való filozófiai munkások föladata, hogy bizonyos értékek - régen megteremtett, uralomra jutott s egy ideig »igazságok«-nak keresztelt értékek - egész tényállását kiderítsék, formulákba szorítsák akár logikai, akár politikai (erkölcsi), akár pedig művészi téren. Az ő hivatásuk mindazt, ami eddig történt és értékelésekre okot szolgáltatott, egy áttekinthető, átgondolható, megfogható és kezelhető rendbe illeszteni, mindent, ami túlságos hosszú, magát »az időt« is, rövidebbre fogni és az egész multat meghódítani: óriási, csodálatos föladat az, melynek szolgálatában bizonnyal minden finom büszkeség, minden szilárd akarat kielégítést találhat. Ám a valódi filozófusok parancsosztók és törvényhozók: azt mondják, »így kell lennie!« Ők állapítják meg az ember irányát és célját, fölhasználván ehhez az összes filozófiai munkásoknak a mult összes hódítóinak előmunkálatait, - alkotó kezük a jövendőbe nyúl, s mindaz, ami van és volt, pusztán eszköz, szerszám e kézben. Az ő »megismerésük« alkotás, alkotásuk törvényhozás, igazságra törő akaratuk - hatalomra törő akarat. - Van-e ma ilyen filozófus? Volt-e már ilyen filozófus? Nem kell-e ilyen filozófusnak jönnie?...

105. (212.)
Mind bizonyosabbá válik előttem, hogy a filozófus mint a holnap és holnapután szükségszerű embere, mindenkor ellentétben volt a mával, abban kellett lennie: ellensége mindannyiszor a ma eszménye volt. Az emberiség ama rendkívüli fejlesztői, kiket filozófusoknak hívnak, de akik önmagukat ritkán érezték a bölcsesség barátainak, hanem inkább kellemetlen bolondoknak és vészes kérdő jeleknek, eddig abban látták föladatukat, egy súlyos, önkéntelen, kikerülhetetlen föladat nagyságát, hogy koruk rossz lelkiismeretévé váljanak. Azzal, hogy ép koruk erényeit boncolták föl elevenen, elárulták legbensőbb titkukat: megismerni az ember nagyságának új föltételeit, fölfedezni a hozzávezető új, járatlan utakat! Mindannyiszor rájöttek, mennyi álnokság, kényelem, nemtörődömség és hazugság rejtőzik a korukbeli erkölcs legtiszteltebb tipusa mögött, s mennyi erény élte túl magát; mindannyiszor így szóltak: »oda kell távoznunk, ahol ti most legkevésbé vagytok otthon«. A »modern eszmék« világában, mely mindenkit valamely »specialitás« zugába szeretne száműzni, a filozófus - ha ugyan lehetségesek ma a filozófusok, - kénytelen volna az ember nagyságát, a »nagyság« fogalmát az emberi szellem sokoldalúságába, teljes kifejtésébe, vagy egészébe helyezni: sőt aszerint állapítaná meg az ember értékét és rangját, mennyit és mi mindent bír elviselni, mekkora felelősséget képes magára venni. A kor ízlése és erénye ma az akaratot gyöngíti és lágyítja, misem oly időszerű, mint az akaratgyöngeség: a filozófus eszménye szerinti »nagyság« fogalmához tehát hozzá kell tartoznia az erős akaratnak, a nagy, szilárd elhatározások képességének; valamint egykor az ellenkező tanok, egy gyáva, lemondó, alázatos, önbizalom nélküli emberiség eszményei illettek az ellenkező korhoz, mely (például a tizenhatodik század) valósággal szenvedett a sok fölgyülemlett akaraterőtől és az önzés legvadabb viharaitól. Szokratesz idején, csupa kimerült ösztönű ember között, a konzervativ ősatheneiek korában, kik szavaik szerint a »boldogságot«, tetteikkel az élvezetet keresték, s még ajkukra vették a régi ragyogó jelszavakat, mikre életmódjuk már jó ideje nem jogosította őket, talán a gúny illett a lélek nagyságához, az öreg plebejus orvos ama szokrateszi biztonsága, mellyel époly kiméletlenül vágott önnön husába, akárcsak az »előkelők« szívébe, olyan pillantás kíséretében amely elég érthetően szólott: »le az álcával előttem! itt - mindannyian egyenlők vagyunk!« Ma másként áll a dolog; ma, mikor Európában csak a nyájállat érvényesül, mikor a »jogok egyenlősége« igen könnyen átalakulhatna a teljes jognélküliség egyenlőségévé: akarom mondani mindannak közös kiirtásává, ami ritka, új, rendkívüli, szóval küzdelemmé a magasabb ember, magasabb lélek, magasabb kötelesség, magasabb felelősség ellen, az alkotó és uralkodó hatalom ellen, - ma a »nagyság« fogalma az előkelőséget, egyedüllétet, különbözést, magányt és önállóságot jelenti. A filozófus saját eszményét sejteti, hirdetvén: »a legnagyobb az, aki a legmagányosabb, legrejtettebb, legegyénibb, aki az erkölcs világán felülemelkedett, erényeinek ura és akaratának pazar tulajdonosa; az igazi nagyság sokoldalúság és teljesség a szó legmagasb értelmében.« - És újra felvetjük a kérdést: - ma lehetséges-e a nagyság?

106. (213.)
Nehéz megtanulni, mi a filozófus, mert megtanítani nem lehet: tapasztalatból kell »tudni«, - vagy elég büszkének kell ahhoz lennünk, hogy ne tudjuk. Hogy ma mindenki olyan dolgokról fecseg, amikről nem lehet tapasztalata, misem mutatja jobban, mint a filozófia helyzete. Nagyon kevesen ismerik, ismerhetik, s minden róla elterjedt nézet hamis. Hogy példát említsek: a presto előretörő merész kicsapongó szellem és a hibátlan dialektikai szigorúság és szükségszerűség filozófiai kapcsolatát a legtöbb gondolkodó és tudós nem ismeri tapasztalatból, s ezért hihetetlennek találja, ha valaki említené nekik. Szerintük minden szükségszerűség - szükség, fájdalmas kényszer; a gondolkodást magát olyasminek tekintik, ami lassú, vontatott, szinte kín és gyakorta »méltó a kiválók verejtékére« - de eszük ágába se jut, hogy könnyűnek, isteninek, a tánccal és jókedvvel vérrokonnak lássák! »Gondolkodni« és valamely dolgot »komolyan, súlyosan venni« - szerintük ugyanegy: ők csupán így »élték« át. - A művészek szaglása itt bizonnyal finomabb: jól tudják ők, hogy a szabadság, finomság, hatalom, alkotó és formáló erő érzése akkor emelkedik tetőpontjára, mikor semmit sem csinálnak önkényesen, hanem minden szükségkép keletkezik náluk, - szóval, hogy a szükségszerűség és »akaratszabadság« ilyenkor egybeolvad. Elvégre is a lelki állapotok rangsorának felel meg a problémák rangsora, s a legmagasabb problémák könyörtelenül visszataszítanak mindenkit, aki közeledni mer feléjük, anélkül hogy megoldásukra hivatott volna szellemi hatalma révén. Mitse használ, ha mindenfajta durva népség, mechanikusok és empirikusok, amint ma oly gyakran teszik, plebejus becsvággyal e problémák közelébe, az »udvarok ez udvará«-ba tolakodnak! Ilyen szőnyegeket sohasem szabad többé durva lábnak taposnia: a dolgok őstörvénye gondoskodik róla. Zárt ajtókra találnak a tolakodók, ha beléjük törik is a fejüket! Minden felsőbb világ számára születni, jobban mondva tenyésztődni kell: a filozófia jogát - a szót legmagasabb értelmében véve - csak a származás adhatja meg, az ősök, a »vérség« döntenek itt is. A filozófus keletkezését sok nemzedéknek kell előkészítenie; minden erényét külön kell megszerezni, ápolni, továbbadni, meggyökereztetni; nem csupán a gondolat merész könnyű röptét, hanem mindenekfölött a nagy felelősség készségét, a parancsoló tekintet fenségét és mélységét, a tömeg kötelességei és erényei fölé emelkedés érzését, mind annak becsületes megvédését, amit félreértenek és rágalmaznak, akár Isten, akár ördög az -, a nagy igazságnak szeretetét és gyakorlását, a parancsolás művészetét, az akarat hatalmát, a szem figyelmét, mely ritkán csodál, ritkán pillant fel, ritkán szeret...

VII. RÉSZ.
ERÉNYEINK.
107. (214.)
Erényeink? - Valószínű, hogy nekünk is vannak erényeink, bár természetesen nem azonosak azokkal az ártatlan és otromba erényekkel, mikért nagyapáinkat tiszteljük és - magunktól távol tartjuk. Nekünk, holnaputáni európaiaknak, a huszadik század elsőszülötteinek, - minden vészes kiváncsiságunkkal, egész bonyolult voltunkkal, az álruhaöltés művészetével, szellemünk és érzékeink lágy, édeskés kegyetlenségével, csak oly erényeink lesznek (ha egyáltalán lesznek), amelyek szívünk legtitkosabb hajlamaival, legforróbb szükségleteivel alaposan összeférnek: rajta hát, keressük őket rejtekútainkon! (Tudjátok, hogy sok minden elpusztul és elvész ez utakon.) Van-e, ami szebb önnön erényeink keresésénél? Nem jelent-e ez már annyit, hogy hiszünk ily erényekben? De vajjon ez a »saját erényeinkben való hit« alapjában nem azonos-e azzal, amit egykor »nyugodt lelkiismeret«-nek neveztek, ezzel a tiszteletreméltó hosszúfarkú fogalom-copffal, mely ott lógott nagyapáink feje, s elég gyakran esze mögött is? Úgy látszik tehát, bármennyire is nem szeretnénk ó-divatúaknak és tiszteletreméltó aggoknak tetszeni, egy dologban mi, utolsó »nyugodt lelkiismeretű« európaiak is nagyapáink méltó unokái vagyunk: az ő copfjukat mi is hordjuk. - Oh, ha tudnátok, mily hamar, mily gyorsan - megváltozik minden!

108. (219.)
A szellemileg korlátoltak legkedveltebb bosszuja, erkölcsi ítéleteket ejteni azokról, akik kevésbbé korlátoltak; a kárpótlás egy fajtája ez, amiért a természet mostohán bánt velük, s egyúttal jó alkalom arra, hogy szellemessé, finommá válhassanak: - a bosszúság tudvalevőleg szellemessé tesz. Szívüknek jól esik, hogy van olyan mérték, amely előtt a szellem gazdag kiválasztottjai velük egyenlők. Az »Isten előtti teljes egyenlőség«-ért küzdenek, s már e célból kell istenhívőknek lenniök: az atheizmus leghevesb ellenfeleit köztük találod; Aki azt mondaná nekik, hogy »a nagy szellem összehasonlíthatatlan egy pusztán erkölcsös ember derék tisztességével«, megőrjítené őket: - én őrizkedni fogok ettől. Inkább azzal a mondásommal hízelegnék nekik, hogy a nagy szellem maga sem egyéb, mint erkölcsi tulajdonságok végső betetőzése és mind azon állapotok szintézise, miket a »pusztán erkölcsös« emberre szokás halmozni, s amik egyenként, nagy fegyelem és gyakorlat révén, talán nemzedékek hosszú során át keletkeztek; hogy a nagy szellem ép az igazságosság és ama jóságos szigor átszellemülése, melynek hivatása fönntartani a földön a dolgok rangsorát, - nem csupán az emberekét.

109. (222.)
A pszichológus füleljen jól oda, ahol részvétet prédikálnak - úgy veszem észre, ma csak ezt a vallást hirdetik -: a prédikátorok minden sajátos hiuságán és lármáján keresztül meg fogja hallani az önmegvetés rekedt, sóhajszerű, de igaz hangját. Ez a hang az elsötétült és megrútult Európa hangja; rútulását, mely már egy évszázad óta tart (s melynek első jeleit Galiani abbénak egy Madame d’Epinayhez írt mélytartalmú levele fölsorolja), talán ép ez önmegvetés okozza. A »modern eszmék« embere, ez a dölyfös majom, korlátlanul elégedetlen önmagával: ez bizonyos. Saját szenvedése kínozza: de hiusága követeli, hogy csak a másokéban »vegyen részt«. -

110. (225.)
Hedonizmus, pesszimizmus, utilitarizmus, eudaimonizmus: mind ezek a gondolkozásmódok, amik öröm és szenvedés, azaz kísérő tünetek és mellékkörülmények szerint ítélik meg a dolgok értékét, felületesek és együgyűek; aki alkotó ereje és művészi képessége tudatában van, csak gúnyosan, részvéttel tekinthet le rájuk. Részvét irántatok! Korántsem szerintetek való részvét ez: nem a »társadalmi nyomor«, nem a »társadalom« betegei és hajótöröttei, nem a körülöttünk heverő ősi nyomorultak iránti részvét; még kevésbé elnyomott, mormogva lázongó, uralomra (szerintük »szabadság«-ra) törő rabszolgafajzatokkal. A mi részvétünk magasabb, messzebb látó részvét. Látjuk, hogyan törpül az ember, hogyan törpítitek ti le! S vannak pillanatok, mikor ép a ti részvéteteket leírhatatlan aggódással nézzük, mikor védekezünk e részvét ellen, - mikor úgy tetszik nekünk, hogy a ti komolyságtok minden könnyelműségnél vészesebb. Lehetőleg - nincs őrültebb »lehetőség« - végét akarjátok vetni a szenvedésnek; és mi? - mi még nagyobbnak, még kegyetlenebbnek szeretnők látni mint valaha! A jólét, ahogy ti értitek - számunkra nem cél, hanem a vég! Olyan állapot, mely nevetségessé, megvetendővé teszi az embert - s azt a kivánságot kelti, hadd pusztuljon! Nem tudjátok, hogy csak a szenvedés, a nagy szenvedés emelte az embert eddig összes magaslataira? Nem a szenvedés, a nagy szenvedés ápolásának köszönheti-e a lélek ama feszültségét, mely balsorsában erőssé fejleszti, ama borzalmat, mely nagy romlások láttán fogja meg, ama leleményes bátorságot, mellyel balsorsát végigtűri, magyarázza, kihasználja és mindazt, ami benne nagy, mély, titokzatos, rejtett és furfangos? Egyszerre teremtmény és teremtő az ember: anyag és agyag, töredék és fölösleg, őrület és zavar foglalatja az ember, ám egyúttal teremtő és alkotó, kemény mint a kovács vasa, a »hetedik nap« isteni nézésével, - megértitek ezt az ellentétet? Megértitek-e, hogy a ti részvétetek a »teremtmény«-nek szól, annak, amit formálni, törni, zúzni, égetni, tisztítani kell, - annak, ami szükségkép szenved, mert szenvednie kell? Megértitek-e, kinek szól a mi ellentétes részvétünk, mikor védekezik a tiétek ellen, a leggonoszabb kényeztetés, legszomorúbb gyöngeség ellen? - Tehát részvét ellen részvét! - Ám ismétlem: az öröm, fájdalom és részvét minden problémájánál fontosabb problémák várnak ránk. Minden filozófia, mely csupán emezekre szorítkozik, együgyűség.

111. (226.)
Mi immoralisták! - A mi világunk, melyben mi félünk és szeretünk, a finom parancsok és finom végrehajtások e szinte láthatatlan, hallhatatlan világa, mely kényes, elfogult, légies voltában mindenkép a »körülbelül« világa, jól meg van védve otromba nézők és bizalmaskodó kiváncsiság ellen! A kötelességek erős páncéla övez minket, amelyet levetni nem tudunk. Ennyiben mi is a »kötelesség« emberei vagyunk! Néha ugyan ugrándozunk »láncainkban« és »kardjaink között«, még gyakrabban fogainkat csikorgatjuk és türelmetlenül lázongunk sorsunk nagy, rejtélyes hatalma ellen; ám akármit teszünk, a látszat és az együgyűek így szólnak ellenünk: »ez embereknek nincs kötelességérzetük«. - A látszat és az együgyűség mindig ellenségünk!

112. (227.)
Föltéve, hogy a becsületesség olyan erényünk, melytől mi, szabad szellemek nem tudunk szabadulni, - nos, teljes bosszusággal és szeretettel akarunk rajta dolgozni, s fáradhatatlanul »tökéletesíteni« fogjuk ezt a mi erényünket, mely egyedül maradt meg nekünk: hadd vesse sugarát mint egy kékes, aranyszegélyű, gúnyos estifény valamikor erre a hanyatló kulturára és tompa, sötét komolyságára! S ha mégis kimerül egy napon a mi becsületességünk fölsóhajtván könyörtelenségünk miatt, s megkönnyebbülés, szelídség után vágyódván, akárcsak a legédesebb bűn: maradjunk keményszívűek mi, utolsó stoikusok! Küldjük segítségére mindazt, ami ördöngösség csak van bennük, - az otrombától és bizonytalantól való undorodásunkat, a »nuimur in vetitum«-ot, kalandvágyunkat, elkényeztetett, fűszerezett kiváncsiságunkat, hatalomra és világhódításra törő legfinomabb, legvakmerőbb, legátszellemültebb akaratunkat, mely epedve rajong a jövő minden birtokáért, - segítsünk a mi »istenünk«-nek összes »ördögeink«-kel! Valószínű, hogy ezért félreismertetünk, ám mit törődünk vele! Azt fogják mondani: »becsületességük - semmi más, csak ördöngösségük!« Ám mit törődünk vele! Még ha igazuk volna is! Nem volt-e eddig minden isten egy-egy szentté avatott ördög? Be tudunk-e számolni önmagunkról? Tudjuk-e, hogy hívják a mi vezérlő szellemünket? (Pusztán elnevezés dolga ez.) Tudjuk-e, hány szellem rejtőzik bennünk? - Gondoskodjunk róla mi szabad szellemek, hogy becsületességünk ne váljék számunkra hiusággá, cifrasággá, korláttá, butasággá! Minden erény közel áll a butasághoz, minden butaság közel az erényhez; »ostoba, mint egy szent«, mondják Oroszországban. Vigyázzunk, nehogy végül csupa becsületességből unalmas szentekké váljunk! Nem százszorta rövidebb-e az élet, semmint unalmas lehetne? Vagy az örök életre kellene gondolni, hogy -

113. (229.)
Ama kései korokban, mik büszkék lehetnek »emberiességük«-re, akkora maradt a félelem, a babonás félelem a »kegyetlen vadállat«-tól, melynek legyőzésével ép ők dicsekednek, hogy még kézzelfogható igazságokat is századokon át agyonhallgatnak, mintha előre összebeszéltek volna, csupán mert az a látszat fenyeget, hogy új életre keltik a nagynehezen kipusztított vadállatot. Talán kockázat tőlem, hogy egy ilyen igazságot kiszalajtok: hadd fogja meg más, s itassa mindaddig a »jámborság tejével«,* míg a csöndes feledés vissza nem sodorja a régi zugba. - Tessék a kegyetlenségről új képzetet alkotni; legyen vége a türelemnek, s álljuk útját azoknak az erényes allürökkel kóborló vaskos tévedéseknek, amiket például a tragédiáról halmoztak föl régi és új filozófusok. Szinte minden »magasabb kultura« a kegyetlenség szellemi fokozásán alapul, - ez az én állításom. Az a rettegett »vadállat« korántsem pusztult el: él és virul, mindössze - istenivé lett. A tragédia fájdalmas gyönyöre voltakép kegyetlenség; a tragikai részvét, sőt mindaz, ami fönségesen hat, egész a legmagasabb és legfinomabb metafizikai borzongásig, csak annyiban kellemes, amennyiben kegyetlenség vegyül beléje. Amit a római férfi a cirkuszban, Krisztus híve a kereszt hatása alatt, a spanyol máglyák és bikaviadalok láttán, a modern japán egy tragédia előtt, a párisi külvárosi munkás véres forradalmak utáni vágyódásában, a Wagnerért rajongó nő, fölfüggesztvén akaratát, »Trisztán és Izolde« előadása közben érez, - amit mindezek élveznek és titokzatos ajakkal magukba szívnak, semmi más, mint a »kegyetlenség« nagy Circéjének kábító itala. Természetesen föl kell hagyni azzal a hajdani együgyű lélektannal, mely a kegyetlenség érzéséről csak annyit tudott mondani, hogy a mások szenvedése kelti föl, holott sokkal hatalmasabb önnön fájdalmunk élvezete, az önsanyargatás gyönyöre. Mindenütt, ahol az ember a (vallásos) magamegtagadásig vagy öncsonkításig (mint a föniciaiak és aszkéták), vagy általában érzékiségének és husának ostorozásáig, a puritán bűnhödési rohamokig, a lelkiismeret élveboncolásáig és a pascali »sacrifizio deli’ intelletto«-ig ragadtatta magát, titokban kegyetlenségének önmaga ellen fordított borzalma csábította és ösztökélte őt előre. Végül tessék megfontolni, hogy a Megismerő maga, kit szelleme önnön hajlamai, s gyakran szíve vágyai ellenére kényszerít a megismerésre - azaz tagadásra ott, ahol igenleni, szeretni, imádni vágyik -, voltakép a kegyetlenség művésze és dicsőítője. Erőszaktevés minden törekvés, mely a dolgok titkos mélyére akar hatolni; szenvedtetése szellemünk lényegének, mely szakadatlanul a felületre tör s a látszatot akarja: - egy csöppnyi kegyetlenség rejlik a megismerés minden vágyában.

114. (235.)
Némely szellemi fordulatban és röppentyűben, némely szentenciában, egy-egy marék szóban egy egész kultura, s egész társadalom kristályosul meg néha hirtelen. Közéjük tartozik Madame de Lambert következő mondása, melyet fiához intézett: »Mon ami, ne vous permettez jamais que des folies qui vous feront grand plaisir!« - Mellékesen megjegyezve, a leganyaibb, legokosabb szó ez, mit anya valaha fiához intézett.

115. (237.)
A férfiak eddig úgy bántak az asszonyokkal, mintha valahonnan közéjük repült madarak volnának: valami finomat, törékenyt, meg vadat, valami csodás, édes lelkűt láttak benne, - ám olyasmit, amit kalitkába kell csukni, nehogy elrepüljön.

116. (238.)
A »férfi és nő« alapproblemájában tévedni, tagadni azt, hogy örvénylő ellentét uralkodik, örökellenséges feszültségnek kell lennie köztük; egyenlő jogokról, egyenlő nevelésről, egyenlő igényekről és kötelességekről álmodni itt: a szellemi korlátoltság tipikus jele ez, s a gondolkodó, ki ezen a veszélyes ponton korlátoltnak bizonyult - korlátolt ösztönűnek! - általában elárulta, fölfedte magát. Valószínű, hogy az élet, a jövő élet, egyetlen alapkérdésének a mélyébe se tud többé bocsátkozni. Az a férfi azonban, kinek szelleme és vágyai mélyek, ki rendelkezik a szigor és keményszívűség erős akaratával, csak keleti módra gondolkozhatik a nőről: birtoknak kell tekintenie a nőt, elzárható tulajdonnak, olyasminek, ami szolgálatra termett, aminek hivatása ezzel kimerül; meg kell hajolnia Ázsia óriási fölénye előtt, mellyel az ösztönök dolgában bír, valamint egykor meghajoltak a görögök, Ázsia ez örökösei és legjobb tanítványai, - akik erejük gyarapodásával és a kultura terjedésével, Homérosztól Perikleszig folyvást szigorúbban, szóval »keletibben« bántak a nővel. Mily szükséges, mily logikus, sőt mily kívánatos volt ez emberi szempontból: erről tessék csöndben elmélkedni!

117. (239.)
A férfiak sohasem bántak oly tisztelettel a gyöngébb nemmel, mint a jelenkorban. A demokratikus hajlam és ízlés következménye ez, akárcsak a tiszteletlenség az idősebbek iránt. Csoda-e, ha ezzel a tisztelettel nyomban visszaélés történik? A nő többet akar, követelőzni kezd, végül sértőnek találja a tisztelet ez adóját, s inkább a küzdelemre vágyik: szóval, szégyenérzete veszendőbe megy. De tegyük nyomban hozzá, hogy ízlése is. Megszokja, hogy ne féljen többé a férfitől: pedig a nő, aki »nem fél«, legnőiesb ösztöneit áldozza föl. Érthető, hogy amikor a férfi félelmetessége, jobban mondva: férfi-volta senkinek se gondja többé, a nő meg mer mozdulni de kevésbé érthető, hogy ép ez jelenti - a nő elfajulását. Ma ilyesmi történik: ne áltassuk magunk! Mindenütt, ahol az ipar szelleme győzött a katonai és főnemesi szellem fölött, a nő most a »kereskedősegéd« gazdasági és jogi önállóságára vágyik. »A nő mint kereskedősegéd« - ez a felírás áll az alakuló modern társadalom kapuján. S mialatt a nő új jogokat szerez, mialatt »úr« szeretne lenni, fölírván zászlaira a nő »haladásá«-nak jelszavát, ép az ellenkező történik rettentő világosan: a nő hanyatlik. A francia forradalom óta a nő befolyása abban a mértékben csökkent, amily mértékben gyarapodtak jogai és igényei. Ilyetén a nő »fölszabadulása«, már amennyiben maguk az asszonyok (nem pedig csak korlátolt férfiak) követelik, különös jele annak, hogy a legnőiesebb ösztönök folyton gyöngülnek és tompulnak. Butaságra vall ez a mozgalom, szinte férfiui butaságra, mely egy egészséges - tehát okos - nőnek csak óriási szégyent okozhat. Elveszteni a sejtését annak, minő feltételek vezetnek biztos győzelemre; saját fegyverzetét hevertetni; elhanyagoltatni magát a férfi által (egészen a »könyvig«), ahol egykor fegyelem és finom, furfangos alázat uralkodott; erényes vakmerőséggel megcáfolni a férfi hitét, mely a nőben egy ellentétes eszmény rejtekét látja, s a szükségszerű, örök nőiességben bízik; a férfinak fecsegő nyomatékkal tudtára adni, hogy a nőt ápolni, védeni, kimélni kell, akárcsak egy apró, ficánkoló, gyakran kellemes háziállatot; együgyű fölháborodással mutatni rá a rabszolga- és jobbágyszerűségre, mely a társadalom eddigi rendjében a nő helyzetéhez tapad (mintha a rabszolgaság a magas kultura ellen bizonyítana, s ép ellenkezőleg nem volna minden kulturális emelkedés föltétele): - mit jelent mindez, ha nem a női ösztönök gyöngülését, a nő kiforgatását önnön valójából? Persze, a hímnemű tudós szamarak közt akad elég asszonybarát és nőrontó, akik ezt az önkiforgatást lelkére kötik a nőnek, hadd majmolja azt a sok ostobaságot, miben az európai férfi, az európai »férfiasság« szenved, - hadd sülyedjen az »általános műveltség«, sőt az újságolvasás és politizálás színvonalára. Néhol szabadgondolkodókat és írókat törekednek faragni a nőkből: mintha a nő, ki elvesztette jámborságát, nem valami teljesen undorító és nevetséges volna a mély, istentagadó férfi szemében -; a legveszélyesebb, legbetegesebb fajta zenével rontják mindenütt a nő idegeit (a legújabb német zenével) és mindennap hisztérikusabbá teszik, képtelenné arra, hogy első és végső hivatását: erős gyermekek szülését teljesíthesse. Általában még jobban akarják őt »művelni«, hogy a »gyönge nemet« ilyetén a művelődés révén erősítsék: mintha a történelem meggyőző tanusága szerint nem együtt járna az ember »művelése« és gyöngülése - értvén az akaraterő gyöngülését, szetforgácsolását, megbetegedését, s mintha a világ leghatalmasabb és legbefolyásosabb asszonyai (utoljára Napoleon anyja) nem ép akaraterejüknek - semmikép sem a tanítómestereknek! - köszönhetnék a férfiak fölötti hatalmukat. A nő természete révén kelt maga iránt tiszteletet és gyakorta félelmet is; »természetesebb« mint a férfi, kinek igazi mivolta a furfangos ragadozó állaté: kesztyűje alatt tigriskörmöt rejt, önzése naiv, benső valója vad és szelidíthetetlen, vágyai és erényei megfoghatatlanul nagyok, kicsapongók... Hogy mégis, minden félelem dacára, részvétet kelt a »nő«, ez a veszélyes szép macska maga iránt, annak oka az, hogy többet szenved, inkább szorul szeretetre, gyakrabban csalódik mint akármi más állat. A férfi eddig a félelem és részvét érzéseivel szemlélte a nőt, félig elmerülve a tragédiában, mely széttép, mikor elragadtat. - Hogyan? Mindennek vége szakadjon? Meg kell törnie a nő varázsának? Unalmassá akarjátok lassanként tenni? Oh Európa! Európa! Jól ismerjük azt az állatot, mely szarvaival mindig legjobban vonzott téged, mely újra és újra veszéllyel fenyeget! A nevedhez fűződő antik mese még könnyen »történelem«-mé válhatik, - újra erőt vehet rajtad, s magával ragadhat egy szörnyű ostobaság! Ám ezúttal nem fog mögötte senki az istenek közül rejtőzni, nem! csupán egy »eszme«, egy »modern eszme«! -

VIII. RÉSZ.
NÉP ÉS HAZA.
118. (242.)
Akár »művelődés«-nek, akár az ember »megnemesülésé«-nek, akár pedig »haladás«-nak nevezik azt, amiben a mai európai kitűnik, nevezhetnék egyszerűen, dicséret és gáncs nélkül, egy politikai formulával Európa demokratikus mozgalmának: minden erkölcsi és politikai előtér mögött, mikre ilyen formulák rámutatnak, egy folyton gyarapodó szörnyű fiziológiai folyamat megy végbe, - az európaiak közeledésének folyamata, kik mindinkább szabadulnak azoktól a föltételektől, melyek a fajokat az éghajlathoz és osztályerkölcsökhöz kötik; függetlenségük minden határozott milieu-től, mely évszázadokra egyenlő követeléseket szeretne szabni testnek és léleknek, szakadatlanul nő, - s így lassanként egy lényegében nemzetfölötti, nomád emberfajta keletkezik, melynek tipikus ismertető jele, fiziológiai kifejezést használva, az alkalmazkodó képesség és erő maximuma. Az »Európai« keletkezésének ez a folyamata, melynek tempóját nagy visszaesések ugyan késleltethetik, de tán ép ezáltal mélyítik és növesztik - idetartoznak a »nemzeti érzés« még dühöngő viharai, valamint a keletkező anarchizmus -: ez a folyamat bizonnyal oly eredményekhez vezet, amikre naiv szószólói és dicsérői, a »modern eszmék« apostolai, legkevésbé számítanak. Ugyanazok az új föltételek, melyek általában az ember kiegyenlítődését és középszerűsítését fogják okozni - munkás, sokszorosan hasznavehető, tisztes nyájállat lesz ez, - a legnagyobb mértékben arra is hajlanak, hogy egy kivételes emberfajtát a legveszélyesebb és legigézőbb tulajdonságokkal hozzanak létre. Mialatt ugyanis az alkalmazkodó erő, mely folyton változó föltételekkel kisérletezik és minden emberöltőben, majd minden évtizedben új munkába fog, lehetetlenné teszi, hogy hatalmas tipus alakuljon; mialatt ezek a jövendő európaiak valószínűleg fecsegő, akaratgyönge, ide-oda mozgatható munkások benyomását fogják kelteni, akik úgy rászorulnak a parancsoló gazdára, akár a mindennapi kenyérre; mialatt így Európa demokratizálása egy a szó legfinomabb értelmében rabszolgaságra előkészített tipus keletkezéséhez vezet: kivételes, ritka esetekben annál erősebbnek, annál hatalmasabbnak kell lennie az erős embernek, hatalmasabbnak mint valaha, - hála annak, hogy nevelése nem függött előítéletektől, s óriási gyakorlatra, művészetre és furfangra tehetett szert. - Azt akartam mondani: Európa demokratizálása egyúttal zsarnokok önkéntelen tenyésztését is jelenti, - a szó teljes, szellemi értelmében.

119. (243.)
Megelégedéssel hallom, hogy a nap gyors mozgással közeledik a Herkulesz-csillagzat felé: remélem, hogy az ember itt a földön követni fogja a nap példáját? Legelöl mi, jó európaiak!

120. (247.)
Misem mutatja jobban, mily kevés köze van a német nyelvnek a harmoniához és a fülhöz, mint az a tény, hogy éppen kiváló zenészeink írnak rosszul. A német ember nem olvas hangosan, nem a fülének, hanem pusztán a szemével: füle azalatt ott hever a ládafiában. Az antik ember fennhangon olvasott, ha ugyan olvasott, ami elég ritkán történt; s ha valaki halkan olvasott, csodálkozva fürkészte, mi oka lehet rá. Fennhangon: ez annyit jelent, hogy a hang minden hullámzását, hajlását, fordulatát és a tempo minden változását kifejezte, amiben az antik közélet nagy örömet talált. Az írás stílusában akkor ugyanazok a törvények uralkodtak, mint a beszéd stílusában; s e törvények egyrészt a fül és a gége bámulatos fejlettségétől és raffinált szükségleteitől, másrészt az antik ember tüdejének erejétől, kitartásától és hatalmától függtek. Az ókoriak szerint egy hangperiódus mindenekfölött valami fiziológiailag befejezett, amennyiben egyetlen lélegzetben jut kifejezésre. Az ilyen hangperiodus, ahogy Demosthenes és Cicero gyakorolták, kettős dagadással, kettős apadással egyetlen lélegzetvétel alatt: igaz gyönyöre ez az antik embernek, aki önnön tapasztalásából becsülni tudta az előadás ritka nehézségeit. - Nekünk, moderneknek, akik minden tekintetben rövidlélekzetűek vagyunk, voltakép nincs jogunk a nagy periodusokra! Ezek a régiek a szónoklásban mind dilettánsok voltak, vagyis: alapos ismerők és kritikusok, akik szónoklataikat a legnagyobb szélsőségig űzték; épúgy, amint a mult században, mikor minden olasz férfi és nő énekelni tudott, hatalmasan kifejlődött az énekvirtuozitás (és ezzel együtt a dallamosság művészete is). Németországon ellenben (egész a legújabb időkig, mikor a színpadi szónoklás egy fajtája félénk együgyűséggel kezdte ifjonti szárnyait emelni) voltakép csak egy nyilvános, félig-meddig művészi szónoki műfaj virágzott: a papi szószék szónoklata. Csak a prédikátor tudta Németországon, mekkora súlya van egy-egy szótagnak és szónak, hogyan üt, csapong, viharzik, rohan és tűnik tova egy-egy mondat, csak az ő fülének volt »lelkiismerete«, ha gyakorta rossz is: ezer ok okozza, hogy a német ember vajmi ritkán, majd mindig későn éri el a szó tökélyét. Érthető így, miért maradt a legnagyobb német prédikátor mesterműve a német próza legfőbb alkotása: mindeddig a biblia volt a legjobb német könyv. Luther bibliájával egybevetve majd minden egyéb csak »irodalom«, - azaz olyasmi, ami nem nőtt német talajon, s ezért gyökeret se vertek a németek szívében, mint a biblia.

121. (248.)
A lángésznek két fajtája van: egyik mindenekelőtt teremteni akar és teremt, a másik szívesen termékenyül és szül. Ép így a lángeszű népek közt is van olyan, melynek a terhesség asszonyi problemája, az alakítás, megérés, bevégzés föladata jutott osztályrészül - ilyen nép volt a görög, ugyancsak ilyen a francia -; és van olyan, melynek hivatása a termékenyítés, új élet fakasztása, - ilyen nép a zsidó, a római és (szerényen kérdezve) talán a német is? Ismeretlen láz gyötri és vonzza e népeket, ellenállhatatlanul kiszorítván őket önnön valójukból, mely buján szerelmes idegen fajokba (olyanokba, amik szívesen »termékenyülnek«) és zsarnokságra vágyó, mint minden, ami teremtő erőt, tehát »Isten kegyelmét« érzi magában. A lángész e két fajtája úgy áhitozza egymást, mint a férfi és a nő; de félre is értik egymást, - mint a férfi és a nő.

122. (249.)
Minden népnek megvan a saját kétszínűsége: őmaga erényeinek kereszteli. - Senkisem ismeri önnön legjobb tulajdonságait, - nem ismerheti.

123. (250.)
Mit köszönhet Európa a zsidóknak? - Sok mindent, jót és rosszat, de mindenekfölött egyet, ami a legjobb is, a legrosszabb is: a nagystílű erkölcsöt, végtelen követelések és végtelen jelentések félelmes fenségét, az erkölcsi rejtélyek egész romantikáját és finomságát, - vagyis az élet legigézőbb, legmegkapóbb, legválogatottabb színjátékát és varázsát, melynek haldokló fényében izzik az európai kultura alkonyodó ege. Mi művészi szemlélők és filozófusok a zsidók iránt ezért - hálát érzünk.

124. (252.)
Az angolok - nem filozófiai faj: Bacon neve a filozófiai szellem megtámadását jelenti, Hobbes, Hume és Locke a »filozófus« fogalmának lealacsonyítását és kisebbítését. Hume ellen szállt síkra Kant; Lockeról mondhatta Schelling: »je méprise Locke«; az angolok »mechanikai« világbutítása elleni küzdelemben megegyeztek Hegel és Schopenhauer (nem szólva Goetheről), ez a két filozófiai testvér-lángész, akik a német szellem két ellenkező pólusára törekedtek, s oly igazságtalanok voltak egymás iránt, ahogy csak testvérek lehetnek. - Carlyle, a zavaros eszű félig szinész, félig szónok, jól tudta, mi az angolok nagy fogyatkozása (a saját fogyatkozása) és szenvedélyes gesztusokkal akarta elrejteni: híján vannak a szellem igazi hatalmának, az intuició igazi mélységének, szóval a filozófiának. - Ezt a filozófia-ellenes fajt kitünően jellemzi, hogy szigorúan ragaszkodik a kereszténységhez: szüksége van a kereszténység »erkölcsi« és »embernemesítő« fegyelmére. Az angol, ki a németnél komorabb, érzékibb, erősebb akaratú és erőszakosabb, - ép ezért, durvább létére, jámborabb is mint a német: inkább szüksége van a kereszténységre. Finomabb szaglású megfigyelők az angol kereszténységen a spleen« és iszákosság valóságos angol szagát is megérzik, mint amely ellen a kereszténységet alapos okokból gyógyszerül használják, - a finomabb mérget gyógyszerül a durvábbik ellen: durva népeknél valóban haladást jelent a finomabb méreg, amolyan lépcsőfokot a szellemi emelkedéshez. A keresztény gesztusok, imák és zsoltárok még legtűrhetőbb rejtekei, jobban mondva: kiváltódásai és magyarázatai az angol durvaságnak és paraszti komolyságnak; a részeges kicsapongók e népsége, mely valamikor a methodizmus, újabban az »üdv hadserege« hatalmában erkölcsösködik, valóban bűnhődési rohamaiban nyilvánítja »emberies« voltának aránylag legfőbb képességét: ennyi föltételezhető róluk. Ami pedig még a legtökéletesebb angol emberen is sértően hat, az teljes érzéketlensége a zene iránt, a hasonlatokban (és azok nélkül) való beszéd iránt: lelki és testi mozgásaiban nincs se taktus, se tánc, sőt a taktus és tánc, a »zene« vágya se. Hallgassátok, mikor beszél; figyeljétek meg a legszebb angol nők járását - szebb galambokat és hattyúkat sehol a földön nem találtok; - vagy hallgassátok meg, hogyan énekelnek! Ám igen sok az, amit tőlük kívánok. -

125. (253.)
Némely igazság arra való, hogy középszerű agyak fedezzék föl, minthogy legjobban illik hozzájuk, csak középszerű szellemekre hatván vonzó és csábító erejével: - ez a tán kellemetlen megállapítás éppen most időszerű, mióta tisztes, de középszerű angolok - többek közt Darwin, John Stuart Mill, Herbert Spencer szelleme - kezd az európai ízlés középső rétegeiben uralkodni. S tényleg, van-e, ki kétségbe vonná, hogy hasznos dolog, ha ilyen szellemek néha uralomra kerülnek? Tévedés volna azt hinni, hogy a legtökéletesb, a félreeső utakon haladó szellemek túlságos alkalmasak volnának apró közönséges tények megállapítására, egybegyűjtésére és levezetésére: - sőt ellenkezőleg, ők, a kivételek, eleve hadilábon állnak a »szabályok«-kal. Végül is hivatásuk inkább cselekedni, mint csupán megismerni: - valami újnak lenni, újat jelenteni, új értékeket képviselni, ez az ő hivatásuk! Nagyobb, titokzatosabb örvény tátong talán tudás és cselekvés között, semmint gondolják: lehet, hogy a nagyszabású cselekedetek, az alkotás embere tudatlan lesz, - míg Darwin-féle tudományos fölfedezésekre inkább szűk látókör, bizonyos szárazság és gondos szorgalom, röviden: valami angolos diszponál. - Azt se feledjük el, hogy az angolok roppant középszerűsége egy ízben már óriási nyomást gyakorolt az európai szellemre: mert kétségtelen, hogy angol eredetű mindaz, amit »modern eszmék«-nek, vagy »a tizennyolcadik század eszméi«-nek, sőt »francia eszmék«-nek is neveznek, - vagyis mindaz, ami ellen a német szellem mélységes undorodással szállt síkra. A franciák csupán majmolói és színészei voltak ez eszméknek, egyúttal legderekabb harcosai és - sajnos - első nagy áldozatai is: a »modern eszmék« átkos anglomániája végül annyira felhigította és lesoványította az »âme française«-t, hogy tizenhatodik és tizenhetedik századbeli mély, szenvedélyes erejére, alkotó előkelőségére ma hitetlen fejcsóválással emlékezünk. Mégis szilárdan fönn kell tartani és minden látszat ellenére meg kell védeni a históriai méltányosságnak ezt a megállapítását: az európai noblesse - az érzés, ízlés, erkölcs nemessége, ezt a kifejezést legmagasabb értelmezéseiben véve, - Franciaország műve és legsajátabb alkotása, az európai parasztság, a modern eszmék plebejizmusa pedig - Angliáé.

126. (254.)
Európa legfinomabb szellemi kulturájának földje és az előkelő ízlés iskolája még ma is Franciaország: ám érteni kell a »francia ízlés« fölfedezéséhez. Ez ízlés mesterei szeretnek jól elrejtőzni: - nagyon kicsiny a számuk, s amellett talán vékony dongájú legények, komor, beteg fatalisták, vagy elkényeztetett, mesterkélt emberek, kiknek becsvágya a rejtőzködés. Mindannyinak közös vonása, hogy a fülüket betömik, nehogy odahatoljon a demokratikus »bourgeois« őrülten ostoba, zajongó fecsegése. Valóban, ma egy elbutult, eldurvult Franciaország tombol az előtérben, - csak a minap, Hugo Viktor temetésénél ülte az ízléstelenség és öndicsőítés valóságos orgiáját. De más közös vonása is van a rejtőzőknek: határozott akarattal, de még határozottabb tehetetlenséggel védekeznek a szellemi germanizálás ellen. A szellemi Franciaországban, mely egyúttal pesszimista Franciaország is, talán otthonosabb Schopenhauer mint volt valaha Németországon; nem is szólva Heine Henrikről, aki már rég átment a finomabb és nagyobb igényű párisi lírikusok szíve vérébe, vagy Hegelről, aki ma Taineben - az első élő történetíróban - szinte zsarnoki hatást gyakorol. Ami pedig Wagner Richardot illeti: minél inkább követni fogja a francia zene a »modern lélek« igazi szükségleteit, annál jobban fogja Wagnert utánozni, ez előre megjósolható, - hiszen már most teszi! Mégis, minden önkéntes és önkéntelen germanizálás és ízlésdurvulás dacára, a franciák ma is három dolgot emlegethetnek büszkén örökségük és tulajdonuk gyanánt, mint egykori európai kulturális fölényük elpusztítatlan jelét. Az első művészi szenvedélyekre való képességük, odaadásuk a »forma« iránt, melynek ezer egyéb között »l’art pour l’art« a neve: - három évszázad óta sohasem hiányzott ez Franciaországban és - hála a »kicsiny szám« tiszteletének, - mindig lehetővé tett egy válogatott irodalmat, amolyan irodalmi kamarazenét, melynek párját hasztalan keresnéd Európa más országaiban. A második dolog, mellyel európai fölényüket a franciák megokolhatják, ősi bonyolult erkölcsi kulturájuk; a legkisebb újságregényírójuknál, vagy egy találomra megfogott párisi »boulevardier«-nál is oly lélektani fogékonyságot és érdeklődést tapasztalhatsz, melyről a németeknek fogalmuk sincs (még kevésbé hozzávaló képességük!). Az a több évszázados erkölcsi munka, melyet végigdolgozni a franciák nem haboztak, hiányzik Németországon; ha valaki azért »naiv«-nak nevezné a németeket, még dicsérettel adózna fogyatkozásuknak. (A németek tapasztalatlan ártatlanságával szemben »in voluptate psychologica«, mely közelrokon társas életük unalmas voltával, szemléltető ellentét és a valódi francia kiváncsiság és lélektani lelemény legsikerültebb kifejezése Henri Beyle, ez a különös jövőbelátó előfutár, aki saját Európáján, az európai lélek sok évszázados multján napoleoni tempóval gázolt keresztül, kinyomozván és fölfedezvén e lélek minden rejtekét: - két emberöltőre volt szükség, hogy valamikép utolérjük őt, hogy megfejthessük egyik-másik rejtélyt azok közül, amik az ő lelkét gyötörték és megigézték, ezt a csodás epikureust és csupakérdőjelembert, Franciaország utolsó nagy pszichológusát.) A francia fölénynek harmadik oka is van: a francia lélek az Észak és Dél félig sikerült kapcsolata, melynek révén sok dolgot megért, másokat végrehajt, amiket az angol ember sohasem fog megérteni; temperamentuma, mely hol vonzódik a Délhez, hol elfordul tőle, melyben időnként túlárad a provencei és liguri vér, megvédelmezi őt a rettentő északi »szürkeség«, a fény- és vértelen fogalomkisértetek ellen, - ama kóros német ízlés ellen, melyet most elszántan tűzzel-vassal, akarom mondani: »nagyszabású politiká«-val szeretnének kiirtani (a gyógyítás veszélyes módja ez, melynek hatását várva várom, de mindeddig hiába). Franciaországban most is megtalálod ama ritka és súlyos emberek fogékony megsejtését, akiket nem elégít ki semmifajta hazafiaskodás, akik Északon a Délt, Délen az Északot szeretik, - akik született »földköziek« és »jó európaiak«. - Számukra szerzett zenét Bizet, ez az utolsó lángész, ki meg tudta látni új szépségek új igézetét, - és fölfedezte a zene Délszakát.

127. (255.)
A német zene ellen helyénvalónak találom a nagy óvatosságot. Aki, mint én, szereti a Délt, a szellemi és érzéki gyógyulás e nagy iskoláját, ahol a dagadó napfény kicsapongó játéka egy zsarnoki, magabízó létet borít: kissé óvakodni fog a német zenétől, mely újra megbetegítvén ízlését, egészségét is megronthatja. A Délnek e (nem született, de hivő) fia, ha álmodni fog a zene jövőjéről, megváltásnak fogja álmodni az Észak zenéjétől. Egy mélyebb, hatalmasabb, talán gonoszabb és titokzatosabb zene előjátéka fog fülében csengeni, egy »németfölötti« zene dallama, mely a kék tenger bujasága és a földközi égbolt derültsége láttán nem fog elnémulni, sem elsápadni; egy »európafölötti zene« dallama, mely a puszták izzó naplementét is meghódítja, melynek olyan a lelke, mint a pálmáé, mely nagy magányos ragadozók között is tud csapongani.
- Olyan zenére gondolok, melynek egyetlen, ritka varázsa abban rejlenék, hogy az erkölcs világát elfelejtetné, csak nagynéha suhanna el fölötte egy-egy tengerész hazavágyódása, egy-egy aranyszegélyű árnyék halk lehellete: olyan művészetről álmodom, mely egy hanyatló, szinte érthetetlenné vált erkölcsi világ minden színét nagy messzeségekből magához csábítaná, s mély vendégbarátsággal fogadná e kései szökevényeket.

IX. RÉSZ.
A MI ELŐKELŐ…
128. (257.)
Az »ember« tipusának fejlesztése eddig arisztokrata társadalom műve volt, - s az is lesz mindenkor: oly társadalomé, mely szentül hisz az ember és ember közti rang- és értékkülönbség nagy távolságában és rabszolgaságra, bármily értelemben, rászorul. A távolság érzése nélkül, mely a társadalmi osztályok meggyökeresedett különbségeiből, az uralkodó kaszt folytonos alátekintéséből (alattvalóira és eszközeire), az engedelmesség és parancsolás, az elnyomás és távoltartás szakadatlan gyakorlatából adódik, nem fejlődhetnék ki ama másik rejtélyesebb érzés sem, mely a lélek önnön távolságainak mind újabb növekedését, mind magasabb, ritkább, távolibb, feszültebb, mind mérhetetlenebb állapotok kifejlesztését áhítja, röviden: az »ember« tipusának emelését, az ember szakadatlan »magalegyőzését«, hogy egy erkölcsi formulát erkölcsfölötti értelemben használjak. Természetesen az arisztokrata társadalomnak (vagyis az »ember«-tipus fejlődési előfeltételének) keletkezési folyamatáról senki se áltassa magát emberi csalódásokkal: az igazság kemény. Valljuk be kiméletlenül, hogyan kezdődött eddig minden magasabb kultura! Még természetes mivoltú emberek, barbárok a szó legrettenetesb értelmében, rablók töretlen akaraterő és hatalomvágy birtokában, rárohantak gyöngébb, erkölcsösebb, békésebb, talán kereskedéssel és baromtenyésztéssel foglalkozó fajokra, vagy régi korhadt kulturákra, miknek életereje ép végsőt lobogott egy romlott szellem ragyogó tűzijátékaiban. Az előkelő kaszt eleinte mindig a barbárok kasztja volt. Fölénye nem csupán testi, de főleg lelki erejében rejlett, - egészebb emberek voltak (ami minden fokon annyit is jelent, hogy »egészebb vadállatok«).

129. (258.)
A romlottság mint annak jelzése, hogy az ösztönök között anarchia fenyeget, hogy az »élet«, az indulatok ez alapépítménye megrendült, nagyon különböző a szervezet szerint, melyben jelentkezik. Romlottság például, ha az arisztokrácia, mint Franciaországé a forradalom kezdetén, finom undorral elveti előjogait és áldozata lesz kicsapongó erkölcsi érzésének: - voltakép csak befejező aktusa volt ez egy évszázados romlottságnak, melynél fogva lassanként elvesztette szuverén jogait és a királyság funkciójává (sőt végül puszta cafrangjává) sülyedt. Ám az egészséges arisztokrácia lényege éppen az, hogy nem funkciónak (akár a királyság, akár a köz szolgálatában), hanem a társadalom céljának, legfőbb igazolásának érzi magát, - s ezért könnyű lelkiismerettel áldozza föl az emberek óriási tömegét, kiket önnön kedvéért tökéletlen lényekké, rabszolgákká, eszközökké kell nyomorítania. Alaphite ép az, hogy a társadalom nem önmagáért létezik, hanem csupán mint lépcsőzet, melyen egy kiválasztott faj a maga felsőbb hivatásáig és általában felsőbb létéig emelkedik: hasonlatosan ahhoz a napravágyó jávai kúszónövényhez, - Sipo Matador a neve - mely karjaival a tölgyfát mindaddig átölelve tartja, míg végre magasan fölötte, de rátámaszkodva, a szabad napfényben bonthatja ki koronáját, hogy boldogságát ragyogtassa.

130. (259.)
Kölcsönösen tartózkodni a sértéstől, erőszaktól és kizsákmányolástól, akaratunkat a másokéval megegyeztetni: mindenesetre, a szó durva értelmében, »jó« erkölccsé válhatik ez az emberek között, ha a szükséges föltételek megvannak (értve azok tényleges hasonlóságát és egymáshoz tartozandóságát, egy test erőmennyisége és értékazonossága dolgában). Ám ha tovább vezetnék és a társadalom alapelvévé tennék ezt az elvet, nyomban annak bizonyulna, ami voltakép: az élet tagadására törő akaratnak, a rombolás és hanyatlás elvének. A dolog mélyére kell itt hatolni és őrizkedni minden érzelgős gyöngeségtől: az élet lényegében kisajátítás, a gyöngébbek és idegenek megtámadása, leigázása, könyörtelen elnyomása, a magam formáinak másokra kényszerítése, tehát legalább is kizsákmányolás. (De mi célja folyvást ép azokat a szavakat használni, amikre ősidők óta a rágalmazó szándék bélyegét sütötték?) Az a test, melyben, föltételezésünk szerint, az egyének kölcsönös egyenlősége uralkodik - minden egészséges arisztokráciában így van - mindazt, amitől egyes tagjai egymással szemben tartózkodnak, más testek ellen fordítja, ha eleven, nem pedig haldokló szervezet: a hatalom megtestesült akaratának kell lennie, gyarapodnia, terjeszkednie, vonzania, felülemelkednie kell, - nem erkölcsös vagy erkölcstelen okokból, hanem mert él, s az élet maga ép hatalomra törő akarat. Ám a közönséges európai lélek sehol se lázad föl annyira a tanítás ellen, mint ezen a ponton; mindenütt, tudományos ürügyek alatt, arról álmodoznak, hogyan lehetne a társadalom »kizsákmányoló jellegét« letörülni: - úgy hangzik ez, mintha olyan élet lehetőségét hirdetnék, mely minden szerves funkciótól őrizkednék. A »kizsákmányolás« nem a romlott, tökéletlen és kezdetleges társadalom jellemvonása, hanem az élet lényegéhez tartozik, melynek szerves alapfunkciója következménye a hatalomra törő akaratnak, mely maga az életakarat. - Lehet, hogy ez az elmélet újdonság, - ám valósággal minden történelem őslénye. Tessék ezt becsülettel bevallani!

131. (260.)
A földön eddig uralkodott vagy még uralkodó száz finom és durva erkölcs útjain vándorolván, úgy találtam, hogy bizonyos vonások rendszeres kapcsolatban állnak és térnek vissza: két főtipust fedeztem föl végül, amik egy főkülönbségre vezettek az urak erkölcse és a rabszolgák erkölcse között. Sietek hozzátenni, hogy minden magas és vegyes kulturában történt kisérlet a két erkölcs megegyeztetésére, s nagy összevisszaság, kölcsönös félreértés uralkodik köztük, gyakorta fordulnak elő egymás mellett - ugyanegy ember, ugyanegy lélek bensejében is. Az erkölcsi értékek megkülönböztetéseit vagy az uralkodó faj teremtette, a leigázott fajtól való különbözésének jóleső tudatában, - vagy pedig a sokfajta leigázott, függő rabszolga. Mikor a »jó« fogalmát az uralmon levők határozzák meg, a lélek büszke, fölemelő állapotai döntik el a rangsort. Az előkelő ember különválasztja magától azokat a lényeket, kiken az ő büszke, fölemelő lelki állapotainak ellentéte fejeződik ki, s megveti őket. Tessék nyomban észrevenni, hogy az erkölcs ez első fajtájában a »jó« és »rossz« ellentéte »előkelőt« és »megvetendőt« jelent: - a »jó« és »gonosz« ellentéte más forrásból fakad. Megvetik a gyávát, az aggodalmaskodót, a kicsinyeskedőt, a haszonlesőt, megvetik az ingatag nézésű bizalmatlankodót, a maga-lealacsonyítót, azt az ebfajta embert, ki tűri a bántalmazást, megvetik a hízelgő koldust, de mindenekfölött a hazugot: - minden arisztokrata szentül hiszi, hogy a durva népség hazug. »Mi igazmondók« - így nevezték magok az antik görög nemesek. Kézzel fogható, hogy az erkölcsi értékjelölések előbb emberekre vonatkoztak, s csak utóbb alkalmazták őket cselekedetekre; vaskos tévedés tehát, ha az erkölcs történetírói ilyenfajta kérdésekből indulnak: »mi okból dicsérték a részvétből fakadó cselekvést?« Az előkelő emberfaj önmagát érzi az értékek meghatározójának, s nem szorul a más igazolására; ítélete így hangzik: »ami nekem árt, önmagában ártalmas«, s megszabván a dolgok becsét, értékteremtőnek tudja magát. Mindazt tiszteli, amit saját egyéniségében fölfedez: ez az erkölcsi öndicsőítés. Az előtérben a hatalom túláradó érzése áll, a nagy feszültség boldogsága, az ajándékozni vágyó dúsgazdagság tudata: - az előkelő ember is segélyezi a szerencsétlent, ám nem vagy nem csupán részvétből, inkább a hatalom fölöslege hajtja őt. Az előkelő ember a hatalom birtokosát tiszteli magában, azt, akinek önmaga fölött is van hatalma, aki tudja, mikor beszéljen, mikor hallgasson, s aki örömmel szigorú és keményszívű önmagával szemben, tisztelvén a szigorúságot és keményszívűséget mindenkiben. »Kemény szívet adott nékem Wotan« - az ó-skandináv monda e szólása joggal fakadt egy büszke wikingi lélek mélyéből. Éppen arra büszke az ilyen ember, hogy nem részvétre termett, s a monda hőse hozzá is teszi: »Akinek fiatalon már nincs kemény szíve, annak sohasem is lesz.« A bátor és előkelő, ki így gondolkodik, legmesszibb távolodik amaz erkölcstől, mely az erkölcsösség jelét ép a részvétben, az odaadásban, a »désintéressement«-ban látja. A nemes erkölcshöz épúgy hozzátartozik a magamagában való hit, a magamagára való büszkeség, a »magamegtagadás« mély gyűlölete és kigunyolása, mint az együttérzés, a »melegszívűség« könnyed megvetése és kerülése. - Csak a hatalmasok értik a tiszteletadás művészetét, ez számukra a lelemény birodalma. Mély tisztelet az öregség és a hagyomány iránt - ez a kettős tisztelet minden jog alapja, - a hit és előítélet az ősök előnyére, az utódok hátrányára, tipikus vonása ez a hatalmasok erkölcsének; s ha másrészt a »modern eszmék« emberei szinte ösztönszerűen hisznek a »haladás«-ban és a »jövő«-ben, s mind kevésbbé tisztelik az öregeket, már ezzel elárulják »eszméik« közönséges származását. Leginkább a jelenkor ízlését bántja az uralkodók ez erkölcse és kínosan hat rá szigorú alaptétele, mely szerint az embernek csak a hozzá hasonlók iránt vannak kötelességei, s az alacsonyabb rangú, idegen lényekkel tetszése vagy szíve »akarata« szerint, mindenesetre »felülemelkedvén a jó és gonosz világán« bánhatik: a részvét s más effajta érzés idetartozik. A nagy hála és nagy bosszú ereje és kötelessége - csupán a hozzá hasonlók iránt -, a bosszúállás finomsága, a barátság bonyolult fogalma, szükségét érezni az ellenségeknek (mintegy az irigység, veszekedés, dölyf indulatainak levezető csatornáikép, - valójában azért, hogy az övéi iránt »jóbarát« lehessen): mindez tipikus vonása a nemes erkölcsnek, amely, mint mondottam, nem a »modern eszmék« erkölcse, s így nehéz átérezni, kiásni és fölfedni. - Másként áll a dolog az erkölcs másik főtipusával, a rabszolgák erkölcsével. Ha leigázott, elnyomott, szenvedő, megkötött, ingatag és kimerült emberek moralizálni kezdenek, ugyan mi hasonlóság adódhatik erkölcsi értékeléseikben? Valószínűleg az ember egész helyzetének pesszimista szemmel nézése, talán az ember egész létének elítélése lesz az eredmény. A rabszolga gyanakodva nézi a hatalmasok erényeit: mindazt a »jót«, amit ők tisztelnek, kétellyel és finom bizalmatlansággal tekinti, - hinni szeretné, hogy a boldogság ott nem valódi. Előnyben részesíti és fénnyel övezi azokat a tulajdonságokat, mik a szenvedők életén könnyebbíteni hivatottak: tisztelni kezdi a részvétet, a jótékonyságot, a melegszívűséget, a türelmet, szorgalmat, alázatot és szeretetreméltóságot -, leghasznosabb tulajdonságai ezek és szinte egyedüli eszközei arra, hogy az élet terhét elbírhassa. A rabszolgák erkölcse lényegében a hasznosság erkölcse. Íme a forrás, melyből a »jó« és »gonosz« híres ellentéte fakadt: - a gonoszság fogalmában a hatalom és veszedelem, a félelmetesség, finomság és erő jutnak kifejezésre és a megvetést nem engedik szóhoz jutni. A rabszolgák erkölcse szerint tehát a »gonosz« félelmet fakaszt; holott az urak erkölcse szerint ép az »jó«, ami félelmet kelt és akar kelteni, míg a »rossz« ember megvetésre méltó. Az ellentét még jobban kiélesedik, mikor a rabszolgaerkölcs értelme szerint való »jó« emberen a megvetés - talán könnyed és jóakaró - lehellete érzik: hiszen a rabszolgagondolkodásmód értelmében a jó ember föltétlenül veszélytelen: kedélyes, könnyen megtéveszthető, talán kissé ostoba is, szóval »bon homme«. Ott, ahol a rabszolgák erkölcse jut uralomra, a nyelv hajlandóságot mutat rá, hogy közelebb hozza egymáshoz a »jóság« és »ostobaság« kifejezéseit. - Alapvető különbség végül, hogy a szabadság utáni vágy, a szabadságérzés finomságai, a boldogság ösztöne époly szükségkép tartozik a rabszolgák erkölcséhez, amily szükségkép a rajongó tisztelet és odaadás művészete rendes tünete az arisztokrata gondolkodásmódnak és értékelésnek. - Minden további magyarázat nélkül megérthető ebből, miért okvetlenül előkelő származású a szerelmi szenvedély (Európa e speciális vonása): ismeretes, hogy a provencei trubadurok találmánya ez, a »gai saber« ama nagyszerű teremtő embereié, kiknek Európa oly sokat köszönhet, - talán önmagát is.

132. (265.)
Kockáztatva, hogy ártatlan füleket megbotránkoztatok, kijelentem: az önzés az előkelő lélek lényegéhez tartozik, értvén rajta azt a rendíthetetlen hitet, hogy olyan lényeknek, minők »mi vagyunk«, egyéb lények természettől alárendelvék és föláldozandók. Az önzésnek ezt a tényét az előkelő lélek aggodalom nélkül állapítja meg magában, s nem érez benne semmi kényszert és önkényt, sőt ellenkezőleg: a dolgok őstörvényében gyökeredzőnek tekinti. Ha nevet akarna neki adni, azt mondaná: »ez a megtestesült igazságosság«. Elismeri, kezdetben habozván, hogy vannak vele egyenlő jogúak; mihelyt tisztába jut ezzel a rangkérdéssel, a hozzá hasonlók és egyenlőjoguak között a szégyen és szelid tiszteletérzés ugyanakkora biztonságával mozog, mellyel önmagával szemben él, - a csillagok veleszületett égi mechanikája szerint. Önzéséhez hozzátartozik finomsága és körültekintése a hozzá hasonlókkal való érintkezésben (a csillagok mind ilyen önzők): magamagát tiszteli bennük és a nekik átengedett jogokban, nem kételkedik abban, hogy a kölcsönös tisztelet és jog, mint a társadalmi érintkezés lényege, a dolgok természetes állapotához tartozik. Az előkelő lélek a kölcsönösség ama szenvedélyes ösztönénél fogva ad és vesz, mely legmélyéből fakad. A »kegy« fogalmának inter pares semmi értelme; finom művészet lehet ugyan, felülről jövő ajándékokat szívesen fogadni és szomjuhozni, ám az előkelő lélek nem termett ilyesmire. Önzése nem engedi: általában nem szívesen tekint »föl«, - inkább egyenletesen, lassan maga elé, vagy lefelé: - fönn a magasban érzi magát.

133. (270.)
A szellemi dölyf és undor, mely elfog mindenkit ki mélyen szenvedett - szinte attól függ a rangsor, mily mélyen tudnak emberek szenvedni, - ama rettentő bizonyosság, mely egész lényét átitatja és színezi, hogy szenvedései révén többet tud, akár a legbölcsebbek, megismervén sok messzi borzalmas világot, amikről »ti mitsem tudtok«, - a Szenvedőnek ez a hallgatag szellemi dölyfe, a Megismerés választottjának, a »Beavatott«-nak, a majdnem Föláldozottnak ez a büszkesége ezer álruha szükségét érzi, hogy védekezhessék a tolakodó részvét, s átalában minden ellen, ami fájdalmával nem egyenrangú. A mély szenvedés nemesít és különválaszt. Egyik legfinomabb álruhája az epikureizmus és az ízlés fitogtatott bátorsága, mely könnyen veszi a szenvedést és védekezik minden mély szomorúság ellen. Sok »víg ember« arra használja vidámságát, hogy félreértsék őt: - félre akarnak értetni. Van tudományos ember«, aki azért merül a tudományba, mert vidám külsőt ád, mert a tudományosság arra vall, hogy az ember felületes: - szándékosan teszi, annak vakmerő szabad szellemek, akik szeretnék elrejteni és letagadni, hogy büszke szívük gyógyíthatatlanul összetört (Hamlet cinizmusa, Galiani abbé esete); s az őrület maga gyakorta csupán egy végzetes, túlságos mély Megismerés álcája. - Amiből következik, hogy a finom ember lényegéhez tartozik az »álarc tisztelete«, s hogy ott, ahol nem helyénvaló, hagyjon fel a lélektani érdeklődéssel.

134. (272.)
Az előkelőség jelei: sohasem gondolni arra, hogy saját kötelességünket mindenki kötelességévé sülyesszük; önnön felelősségünket senkire átruházni, senkivel megosztani; előjogainkat s azok gyakorlását kötelességeink közé sorolni.

135. (273.)
A nagyratörő ember mindenkit, aki útjába akad, vagy eszköznek, vagy késleltető akadálynak - vagy pillanatnyi nyugvóágynak tekint. Az ő sajátos hatalmas jósága embertársai iránt csak úgy lehetséges, ha már följutott magaslatára és uralkodik. Türelmetlensége s az a tudat, hogy addig szakadatlan színjátszásra van ítélve - a harc se több komédiánál, mert eszköz lévén, elrejti a célt, - megrontja minden kapcsolatát: az ilyenfajta ember ismeri a magányt, az egyedüllét nagy bosszuságát.

136. (274.)
A várakozók problémája. - Véletlen, kiszámíthatatlan esélyektől függ, hogy a magasabb ember, kiben egy probléma megoldása szunnyad, idejekorán cselekedhessék, - hogy úgy mondjam: »kitörjék«. Általában nem történik meg ez, s a föld minden zugában ülnek várakozók, akik aligha sejtik, mire várnak, még kevésbé, hogy hiába várnak. Gyakorta későn érkezik az ébresztés szava, az a véletlen, mely megengedi a cselekvést, - mikor az ifjuságot, a cselekvés erejét immár megemésztette a várakozás; hányan vették észre ijedten, mikor »fölugrottak«, hogy tágjaik megmerevedtek és szellemük eltompult! »Késő« - mormogják, elvesztvén önbizalmukat és hasznavehetetlenekké válván mindörökre. - A lángész birodalmában tán nem kivétel, de szabály a kéz nélkül született Raffael«, legtágabb értelmében használva ezt a szólást? - Talán nem is oly ritka a lángész: ám ritka az ötszáz kéz, mikre szüksége van, hogy a »Καιρός«-t az »alkalmas időt« meglódíthassa és a véletlent üstökön ragadhassa!

137. (275.)
Aki nem akarja észrevenni egy ember nagyságát, annál élesebben keresi azt, ami alacsony és felületes rajta, - s ezzel magamagát árulja el.

138. (278.)
- Bolyongó, ki vagy? Látom, hogy gúny és szeretet nélkül, kifürkészhetetlen szemmel haladsz utadon; nedves és bánatos vagy, mint a horgony, mely eredménytelenül kutatván ezer mélységben - vajjon mit kereshetett odalent? - újra fölszínre került; kebledből nem fakad sóhaj, ajkad undort rejt, kezed már alig bír mozogni: ki vagy? mit cselekedtél? Pihenj itt meg, ez a hely vendégbarátsággal fogad bárkit, - jer, üdülj fel! Bárki vagy: mit parancsolsz most? Mi üdíthetne fel? Nevezd meg: fölajánlom neked mindenem! - »Üdülés? Pihenés? Oh kiváncsi halandó, mit fecsegsz itt össze! De kérlek adj - « Mit? Mit? Beszélj! - »Adj még egy álarcot! Új álarcot!«

139. (279.)
A mély szomorúság emberei elárulják, ha boldogok, úgy ragadják meg a boldogságot, mintha csupa féltékenységből meg akarnák fojtani, - oh jól tudják, hogy elszalad!

140. (280.)
»Rossz jel! Hogyan? Ez az ember - hátrál?« - Úgy van! Ám nem értitek őt, ha panaszkodtok miatta? Hátrál, - mert nagy ugrásra készül -

141. (283.).
Az önuralom finom és előkelő bizonyítéka mindig csak azt dicsérni, ha egyáltalán dicsérni akarunk, amivel nem egyezünk meg: - ha dicsérni akarnók azt, amivel megegyezünk, önmagunkat dicsérnők, ami ízléstelen dolog. - Ez az önuralom persze gyönyörű alkalom arra, hogy folyvást félreértessünk. Hogy az ízlés és erkölcs e valóságos fényűzését megengedhessük magunknak, nem szabad együgyű szellemek között élnünk, hanem oly emberek közt, kiknek félreértései és tévedései finomságukkal még vidámítanak, - különben kegyetlenül bűnhődünk! - »Ez az ember dicsér engem: tehát igazat ád nekem« - ez az ostoba következtetés féléletét megrontja a hozzánk hasonló remetéknek, mert a nyakunkra hozza, barátságunkba csempészi a szamarakat.

142. (284.)
Nagy, büszke hidegvérrel élni; mindig az erkölcs világán túl. - Önkényesen bánni a szenvedélyekkel, csak órákra engedni nekik hatalmat; rájuk ülni, mint a lovakra, vagy mint a szamarakra: - mert otobaságukat épúgy föl kell használni, mint tüzes voltukat. Megőrizni háromszáz felületességet; a fekete szemüveget is, mert van eset, mikor senkinek se szabad szemünkbe látnia, még kevésbé »okaink« közé. Cimborának választani az udvariasságot, ezt bűnös, vidám fickót. Uralkodni négy erény: bátorság, belátás, együttérzés, magány erényei fölött. Mert ránk nézve erény a magány is, mint a tisztaság finom hajlama, mely sejteti, hogy az ember és ember közti - »társadalmi« - érintkezés mily ekerülhetetlen piszkot rejt. Minden közösség valahol valakit - »közönséges«-sé tesz.

143. (285.)
A legnagyobb eseményeket és gondolatokat (a legnagyobb gondolatok a legnagyobb események) legkésőbb értik meg: a velük egykorú nemzedékek nem élik át ez eseményeket, - csak mellettük élnek. Olyasmi történik itt, mint a csillagok birodalmában. A legtávolabbi csillagok fénye legkésőbb éri az ember szemét: s amíg belé nem hatol, az ember tagadni szokta - a csillagok létezését. »Hány évszázad kell egy-egy szellemnek, hogy megértsék?« - Ez is mérték, ez is alkalmas arra, hogy rangsort teremtsen - szellemek és csillagok között.

144. (287.)
- Mi előkelő? Mit jelent ma nekünk az »előkelőség« szava? Mivel árulja magát el, miről lehet fölismerni az előkelő embert a kezdődő tömeguralom sötét égboltozatán, mely láthatatlanná, ólmossá tesz mindent? - Nem cselekedetek igazolják őt, - a cselekedetek mindig bonyolultak, mindig kifürkészhetetlenek -; de »művei« sem. Művészek és tudósok közt elég olyan akad, aki műveiben elárulja, hogy mély vágyakozással törekszik az előkelőségre: ám az előkelőségnek ez a szükséglete alapjában különbözik az előkelő lélek szükségleteitől, s ép fogyatkozásuknak vészes, ékesszóló jele. Nem a mű, hanem a hit itt a döntő, a hit állapítja meg a rangsort, s egy régi vallási formulát új, mélyebb jelentésében használván: az előkelő lélek önnön bizonyossága tehát olyasmi, amit hasztalan kutatnál, nem találnád meg, de talán el se veszíthetni. - Az előkelő lélek magamagát tiszteli.

145. (292.)
A filozófus olyan ember, aki folyvást rendkívüli dolgokat él át, lát, hall, gyanít, remél, álmodik; akit saját gondolatai mintha kívülről, fölülről és alulról, belőle fakadt események és villámlások módjára érnének; aki talán maga is új villámoktól terhes viharfelleg; végzetes ember, akit szakadatlan dübörgés, titokzatos zaj vesz körül. Oh a filozófus! Ember, aki gyakorta elszalad önmagától, gyakorta megijed önmagától, - de sokkal kíváncsibb, semmint folyton újra »vissza ne térne« önmagához.

146. (296.)
Írott, festett gondolatim, oh mivé lettetek! Nemrég még tarka, boszus ifjak voltatok, telve tüskével, titkos fűszerrel, hogy prüszkölnöm és kacagnom kellett! - És most? Újszerűségtek immár elpárolgott, néhányatok, félek, igazsággá készül vedleni: már is oly halhatatlan, szívettépően igaz, unalmas külsejük van! Hát volt-e valaha máskép? Minő dolgokat írunk és festünk le mi, a kínai ecset mandarinjai, kik megörökítjük a leírható dolgokat; mi az, amihez ecsetünk hozzányúlhat? - Oh, mindig csak a hervadó, szagavesztett dolgok! Mindig csak elvonuló, kimerült viharok, megsárgult kései érzések! Mindig csak halálrarepült madarak, miket kézzel lehet megfogni - a mi kezünkkel! Csupán szárnyaszegett, fáradt és korhadt dolgokat örökítünk meg! Csupán alkonyotok számára vannak színeim, írott és festett gondolataim, sok tarka, ragyogó színem: sárga, barna, zöld és piros, - ámde ki fogja bennetek meglátni a hajnalt, magányom csodás, hirtelen szikráit, ti egykori szeretett - gonosz gondolataim!

JEGYZET.
Nietzsche »Jenseits von Gut und Böse« című művét 1885. nyarán Sils-Maria-ban (Felső-Engadin) kezdte írni és a rákövetkező télen Nizzában fejezte be. A hozzácsatolt költemény »Aus hohen Bergen«, mely a fordításból több aforizmával együtt kimaradt, már 1884-ben keletkezett. A mű első ízben 1886 júliusában jelent meg Lipcsében, s azóta több kiadást ért. Franciára Henri Albert fordította (Paris, a »Mercure de France« kiadása, utoljára 1903-ban, negyedszer.) Megjelent olasz, orosz és lengyel fordításban is.
A filozófus összes műveinek három különféle kiadása közül legajánlatosabb az 1906-ban készült »Taschen-Ausgabe« 10 kötetben (darabonként fűzve 4 márka), mely Nietzsche hagyatékát is egységesebben hozza mint a megelőző kiadások.
A Nietzschéről szóló rengeteg irodalomból a következő művek érdemelnek elsősorban figyelmet:
Henri Lichtenberger: La philosophie de Nietzsche. Paris, Alcan, 10-ik kiadás 1907.
Alfred Fouillée: Nietzsche et l’immoralisme. Paris, Alcan, 1905.
Eugčne de Roberty: La philosophie de Nietzsche. Paris, Alcan, 1903.
Aloys Riehl: Nietzsche als Künstler und Denker. Frommann, Stuttgart (több kiadást ért, gyönyörűen megírt tanulmány).
Raoul Richter: Nietzsche, sein Leben und sein Werk. Leipzig, Dürr, 1903. (Tudományos tekintetben eddig legjobban sikerült összefoglalása és méltatása a filozófus tanainak.)
Eugčne Heinrich Schmitt: Nietzsche an der Grenzscheide zweier Weltalter. Jena, Diederichs. (A legszebb, legtanulságosabb Nietzsche-essayk egyike).
Arthur Drews: Nietzsche. Heidelberg, Winter.
K. Joël: Nietzsche und die Romantik. Jena, Diederichs.
Francesco Orestano: Le idee fondamentali di Fed. Nietzsche. Palermo, Reber.
Magyarul eddig mindössze Wildner Ödöntől jelent meg nagyobb Nietzsche-tanulmány: »Nietzsche romantikus korszaka« (Budapest, Politzer) címen. Egyetemi előadásaiban több féléven át Alexander Bernát foglalkozott behatóan a filozófus egyéniségével. - Nietzsche összes műveiből szemelvényes magyar kiadást ezidőszerint a »Filozófiai írók Tárá«-nak Fülep Lajos készít.