VERNE GYULA

KAMP OLE SORSJEGYE

Fordította:
KÖVÉR ILMA

I.
- Hány óra? - kérdezte Hansen asszony, kiverve a hamut a pipájából, melynek utolsó füstkarikája a padmaly sötét gerendáin foszlott szét.
- Nyolc felé jár, anyám - felelt Hulda.
- Nem valószinü, hogy az éj folyamán utasok érkeznek; az idő nagyon rossz.
- Én sem hiszem, hogy jöjjön valaki. A szobáink minden eshetőségre rendben vannak és én okvetlenül meghallom, ha valaki szólit kivülről.
- A bátyád még nem jött vissza?
- Még nem.
- Nem jelezte, hogy ma még visszatér?
- Nem, anyám. Joél a Tinn-tóra vitt egy utast és amennyiben meglehetősen későn kelt utra, nem hinném, hogy holnap előtt visszakerül Dalba.
- Igy hát Moelben tölti az éjt?
- Valószinüleg, hacsak Bamleba nem megy, hogy, meglátogassa Helmboe bérlőt.
- És a leányát?...
- Na, igen, Sigridet is, az én legjobb barátnőmet, akit testvérként szeretek! - felelt mosolyogva a fiatal leány.
- Ugy hát zárd be az ajtót, Hulda. Menjünk aludni.
- Csak nincs bajod, anyuskám?
- Dehogy; sőt holnap reggel nagyon korán szándékozom fölkelni. Egyszer már ugyis Moelbe kell mennem.
- Moelbe? Miért?
- Ejnye, hát nem gondoskodunk róla, hogy a közeledő évadra megteljék az éléstárunk?
- Hát Moelbe érkezett már a christianiai rakomány élelmiszerrel és itallal telitett szekere?
- Igen, Hulda; ma délután - erősitgette Hansen asszony. - Lengling, a fürészmalom művezetője találkozott vele s erre jártában emlitette ezt nekem. A sonka és füstöltlazac-készletünk már fogytán van és nem szeretnék zavarba jönni emiatt. Naponta, kivált ha az időjárás kedvezőre fordul, betoppanhatnak a turisták. Házunknak minden tekintetben el kell látva lenni befogadásukra. Tudod-e Hulda, hogy már április 15-ikénél tartunk?
- Oh igen, április 15-ike - mormolta a fiatal leány.
- Holnap tehát - folytatta Hansen asszony - minden szükségletről gondoskodom. Két óra alatt elkészülünk a bevásárlásokkal, az árut ide szállittatom és én Joéllel szekéren jövök vissza.
- Ha utközben találkozol a postással, édes anyus, ne felejtsd el megkérdezni, hogy nincs-e levele számunkra...
- Kiváltkép a te számodra! És ez lehetséges is, mert Ole utolsó levele már egy hónapja érkezett.
- Igen, egy hónapja... egy hosszu hónapja.
- Ne busulj emiatt, Hulda; eféle késlekedésen nincs mit csodálkozni. És ha a postás nem is hozott volna levelet Moelből, ami Christiania felől nem érkezik, jöhet Bergenen át.
- Kétségkivül, édes anyám és ezért nem is busulok. Csak az esik oly nehezemre, hogy az ujhollandi halastavak oly messzire vannak innen. Egész világtengert kell onnan idáig átvitorlázni és hozzá még rossz időben. Hisz már egy egész éve, hogy távol van az én szegény Olem és ki tudja: egyáltalában viszontlátjuk-e Dalban?
- Ha még itt leszünk visszatértekor! - mormolt Hansen asszony, de oly halkan, hogy a leány nem érthette.
Hulda betette a vendéglő ajtaját, amely a nyugati fjordalra vezetett, de nem vette magának a fáradságot, hogy egyszer is megforditsa a kulcsot a zárban. A vendégszerető norvégeknél nem szokásosak az eféle elővigyázati szabályok. Itt magától értetődőnek tartják, hogy minden utas, akár éjjel, akár nappal épugy beléphet az udvarra, mint a házba, anélkül, hogy valaki ajtót nyisson neki. Itt nem félnek a csavargóktól vagy gonosztevőktől, akik a tulajdonos vagyon- vagy életbiztonságát fenyegetik.
Az anya és leánya a szálló előrészének első emeletén két szobácskát laktak két hüvös, tiszta szobácskát, melyek természetesen csak szerényen voltak berendezve, de a gondos, szorgos kéz meglátszott mindenben. Efölött volt Joél szobácskája. Innen hatalmas hegyek fogták körül a látóhatárt egész a keskeny völgyig, melyet a Maon (részben hegyipatak, részben egy kis folyó) mormolva folyt körül. Erős korláttal ellátott, tükörsima falépcsőzet vitt föl a földszinti téres szobából a felső emeletre. Valami lakályosabbat alig lehetett képzelni, mint ez a ház, amelyben olyan kényelmet talált az utas, hogy alig akadt párja Norvégia kis falusi vendéglőjei közt.
Hulda és anyja tehát az első emeletet lakták, ahova, ha magukban voltak, korán visszahuzódtak. Hansen asszony már a kezében tartotta a tarka üveggyertyatartót, már a lépcsőkön haladt fölfelé, mikor hirtelen megállt.
Odakünn kopogtak az ajtón és egy hang kiáltotta:
- Hé, Hansen asszony! Hansen asszony!
A szólitott ismét lement.
- Ki jöhet ilyen későn? - mondta az asszony.
- Csak nem történt valami baleset Joéllel! - kiáltotta ijedten Hulda.
Az ajtóhoz sietett.
Egy fiatal fickó állt ott, aféle suhanc, akik mint skydskerek (nyargoncok) szolgálnak, akik a szekér hátulján ülnek és a lejtős utakon használt lovakat visszaviszik az állomásra. Az emlitett gyalog jött és szorosan a küszöbön állt.
- Nos, mit akarsz még ebben az órában? - kérdezte Hulda.
- Mindenekelőtt jó estét kivánni önnek - felelt a gyerkőc.
- Csak ennyi?
- Nem, bizonyára nem, de nem kell-e mindenekelőtt udvariasnak lenni?
- Igazad van, de hát ki küld téged?
- Fivére, Joél küld.
- Joél?... És miért? - hangzott Hansenné szava.
Eközben ama hosszu, kimért lépésekkel közeledett az ajtóhoz, mely a norvégek sajátja. Ha a földjük ereiben kis higany rejlik is, a lakósok ereiben bizonyára nem folyik ez.
Ama felelet azonban valószinüleg nyugtalanitotta az anyát, mert hirtelen ezt tette kérdéséhez:
- Csak nem történt valami a fiammal?
- De biz’! A christiani postával egy levél érkezett Drammából.
- Egy levél Drammából? - kérdezte hirtelen Hansen asszony nyomott hangon.
- Azt nem állithatom - felelt a fiu. - Csak annyit tudok, hogy Joél holnap nem jöhet haza és hogy ideküldött ezzel a levéllel.
- Hát annyira sürgős ez a levél?
- Ugy látszik.
- Add ide - szólt Hansen asszony olyan hangon, mely élénk nyugtalanságot árult el.
- Itt van egész tisztán és nincs összegyürve; de a levél egyáltalán nem önnek szól.
Hansen asszony megkönnyebbülten lélegzett föl.
- Hát kinek? - kérdezte.
- A leánykának.
- Nekem? - kiáltott Hulda. - Ez bizonyára Ole levele, mely Christianián át érkezik. A fivérem nem akarta, hogy sokáig várjak rá.
Hulda átvette az irást és miután előrehuzta az asztalon levő gyertyát, jobban megnézte a cimet.
- Igen, ez tőle jött! Tényleg tőle jött. Uh, bár azt hozná hirül, hogy hazatérőben van.
- Hát be sem jössz? - szólt eközben Hansen asszony a fiuhoz.
- Nem bánom, egy percre. Ma este még otthon kell lennem, mert holnap el kell mennem egy szekérrel.
-  Mondd meg tehát  Joélnek, hogy  holnap magam megyek hozzá; várjon rám.
- Holnap este?
- Nem. Délelőtt folyamán. Semmi esetre se hagyja el Moelt, mielőtt nem találkozott velem. Aztán együtt jövünk vissza Dalba.
- Rendben van, Hansen asszony.
- Na, nem akarnál pár korty pálinkát?
- Szivesen.
A fiatal suhanc az asztalhoz közeledett és Hansen asszony eléje tett egy kis, náluk szokásos sziverősitőt. A fiu egy csöppig kiüritette a kis csésze tartalmát.
- God aften! - mondta.
- God aften, fiam.
Igy hangzik a norvég jó éjt, melyet egyszerün, egy fejmozdulat nélkül ejtettek itt ki. És a fiu egykedvüen kelt a hosszu utra, amelyet visszafelé kellett megtennie. És csakhamar eltünt szem elől a mormoló folyót körülvevő fák között.
Hulda eközben folyton Ole levelét nézte és éppen nem sietett azt fölnyitni. Még csak meggondolni is! Ez a törékeny papirhüvely az egész Oceánt megjárta, hogy hozzá eljusson; az egész világtengert, melyben Norvégia nyugati partjai elvesznek. Szemügyre vette a különböző postabélyegeket. Március 15-én adták föl és a levél csak április 15-én ért Dalba. Ole hát egy hónap előtt irt neki. Mi minden történhetett egy hónap alatt! Akkor még tél volt ott, az éjnapi egyenlőség veszedelmes időszaka! És azok a halastavak a világ legveszélyesebb helyeihez tartoznak a rettentő szélviharok miatt, melyek oly gyakoriak. Oh, fárasztó és veszedelmes ez a halászélet, melyet Ole folytat. És a dus nyereséget még nem is magának vagy jegyesének hozza, akit visszatértekor feleségül vesz. Szegény Ole! Mit is ir ebben a levélben? Bizonyára azt, hogy Huldát még mindig szereti, amint Hulda örökké szeretni fogja; hogy gondolataik a távolság dacára is találkoznak és hogy epedve várja Dalba való visszatértének napját.
Igen, ezt mondja; efelől bizonyos volt Hulda. Tán még azt is irja, hogy hazatérése már küszöbön áll és hogy fölhagy ezzel a halászélettel, amely oly messzire elviszi hazájától. Tán arról értesiti Ole, hogy a bárka már meg van rakodva és fölszedik a horgonyt és hogy április végén egyesülnek a nyugoti fjord boldog házacskájában? Tán már a napot is kitüzi, amikorra áthivják a moeli lelkészt, hogy összeadja őket a kis fából épült kápolnában.
És hogy mindezt megtudhassa, elegendő lett volna föltörni Ole levelének pecsétjét, kihuzni a boritékból a levelet és fájdalom- vagy örömkönnyek közt átolvasni azt. És a délvidék türelmetlen gyermeke bizonyára rég meggyőződést szerzett volna arról, ami a fiatal norvég nő előtt még mindig titok volt.
- Tényleg Ole levele, amelyet fivéred küldött neked? - kérdezte végre Hansen asszony.
- Igen; ráismerek az irására.
- És tán holnapig akarsz várni az olvasással?
Hulda utoljára nézegette a boritékot, aztán minden különösebb sietség nélkül feltörte a pecsétet, kivette a kiváló gonddal irt levelet és a következőket olvasta:
Saint Pierre Migrelon,
1862 március 17.  
Édes szeretett Huldám!
Bizonyára örömmel veszed hirül, hogy szerencsés halászatunk volt és pár nap alatt végezünk. Igen, végre-valahára elkészülünk. Milyen boldog is leszek, hogy egy esztendei távollét után ismét visszatérhetek Dalba és viszontláthatom az egyetlen családot, amely megmaradt számomra a földön s amely a tied. A rám eső osztalék igen tekintélyes és az első szükségleteink fedezésére bőségesen elegendő lesz. Help és fiai, a mi bergeni hajótulajdonosaink már értesültek, hogy a bárka előreláthatólag május 15-20-ik körül visszatér. Számithatsz tehát rá, hogy erre az időre, azaz pár hét mulva viszontlátsz.
Drága Huldám, remélem, hogy ugy téged, mint az anyádat ép oly jó egészségben talállak, mint ahogy elhagytalak. És friss kedélyben az én derék pajtásomat, sógoromat Joél bátyádat, aki szintén melegen óhajtja a sógorságot.
E sorok vételével üdvözöld szivélyesen nevemben Hansen asszonyt, akit itt a távolban is magam előtt látok, amint a kályha mellett ül az ő nagy karosszékében. Biztositsd őt kétszeres szeretetemről, egyfelől mert a te anyád és másrészről, mint nagynénémet.
Semmiesetre se fáradj felém Bergenig. Lehetséges, hogy a bárka még előbb megérkezik, mint eleve számitom. De bármiként legyen is, drága Huldára, arról bizonyos lehetsz, hogy kikötésünk után huszonnégy órával Dalban találsz, de ne ijedj meg, ha esetleg korábban is érkezem.
Az e téli kemény szelek jól megtépásztak bennünket; olyan időjárás volt az idei, amilyenre még alig emlékeznek tengerészeink. Szerencsére azonban dus rakománynyal dicsekedhetünk. Ötszáz mázsát hoz hajónk, amit Bergenbe szállitunk, hogy a cég elárusitsa.
Egyszóval, ami mindkettőnket leginkább érdekel, jó fogást csináltunk és számomra, aki most egész részt kapok belőle, szépecskén jut. Ha nem is hozok éppen kincseket haza, de mégis nagy gazdagság vár rám otthon. Igen, gazdagság... Honnan? Hogyan?... Ez az én titkom, édes Huldám és meg fogsz nekem bocsátani, ha e titkot magamnak tartom. Hisz ez az egyetlen titkom előtted és ezt is majd nyilvánvalóvá teszem. Miért?... Nos, mihelyt elérkezik egybekelésünk ideje, mikor érkezésem után egy héttel az én aranyos kis feleségem lész; amit egész lelkemből óhajtok.
Ölellek, édes Huldám és öleld meg helyettem Hansen asszonyt, valamint sógoromat Joélt. Gondolatban csókot lehelek homlokodra. Még egyszer Isten veled, drága Huldám; Isten veled.
Örökre a te
Kamp Oled.

II.
1862-ben, mikor történetünk játszik, még nem volt Norvégiának vasutja, amely ma Stockholmból Christiánián át Drontheimba visz. Ma már óriási sinhálózatot raktak a két Skandináv-tartomány összekötése céljából, amelyek oly kevés hajlandóságot mutatnak arra, hogy társas életet folytassanak. A vasuti vagonba bezárkózva az utas persze vajmi keveset lát a gyors elsiklás közben az egykori országok szépségeiből.
Abban az időben tehát a vasut még csak tervben volt. Husz esztendőnek kellett eltelnie, mig negyvennyolc óra alatt a Skandináv birodalom egyik partjáról a másikra juthat az ember. Dal tehát, amely csak pár házból áll, abban az időben - és remélhetőleg még sokáig - a tulajdonképeni központot képezte, amely az idegeneket vagy a belföldi turistákat oda csábitotta; ez utóbbiak jobbára christiániai tanulókból állottak. Innen könnyü szerrel elszéledhettek egész Telemarkban és Hordanejesen, hogy levándorolván a Mjös és Tinn-tó között levő nyugati fjordokon a Rjuken csodás vizesését elérjék. Útközben csak egy szálló akadt, de ez annyira vonzó, oly csinos és kényelmes, milyet csak kivánni lehet. Emellett eléggé téres, amennyiben négy szobát foglal magában idegenek befogadására. Szóval ez Hansen asszony háza.
És ami előnye van Dalnak, az, hogy itt nem utaznak a vendég tárcájára, mely guineákkal, font sterlingekkel könnyebbül meg, csak pár sous-ról van szó, s a nagy bankókat alig ismerik. Továbbá - és ez által nagy előnye van e vendégfogadónak - az étel és ital kitünő itt, amit a környékbeli fogadókról nem igen lehet mondani. Telemarkra fölötte találó a gunynév: «Aludttej országa.» És beljebb, mint például Tinessben, Listhunsban, Tinosetben és más helyeken, jóformán éppen nem kapható kenyér, vagy ha igen, nagyon rossz, ugy, hogy jobb egészen lemondani róla; a kenyér nem egyéb, mint zabliszt cipó; száraz, fekete valami, olyan seizü keverék. Tojás csak elvétve akad, kivéve, amit a tyukok nyolc nap előtt tojtak; bőviben van azonban az igen közepes fajta sör, édes és aludt tej és helylyel-közzel egy kis kávé; de az oly sürü, hogy inkább bablének illenék be.
Hansen asszonynál ellenben a konyha és pince igen megállja helyét, ugy hogy a legkényesebb izlésü turistáknak sincs okuk panaszkodni ellene. Itt kapható főtt, besózott és füstölt lazac; Telemark folyóbeli halak és sem nagyon kemény, sem nagyon sovány szárnyasok; tojás van bőviben, rozs- és árpaliszt, gyümölcs és főkép eper, ritka jóizü fekete kenyér. Sör és üvegekbe fejtett Saint Julien bor.
Egész Észak-Európában legjobb hire is van e kis szállónak.
Erről könnyen meggyőződhetik az, aki átlapozza az idegenek könyvének már elsárgult lapjait, melyben az utasok neveik mellé dicsmondatokat róttak be Hansen asszonyra. Legnagyobb számban svédek és norvégek fordulnak benne elő, akik Skandinávia minden részéről kerültek ide.
Sok angol is akad köztük és egyikük, aki sokáig várakozott itt, mig a köd eloszlott a Guszta csucsáról, mint Albion igazi fia, ezt irta egyik oldalra: «Patentia omnia vincit.»

III.
Anélkül, hogy túlságos jártassággal birjon valaki az ethnográfiában, arra a következtetésre kell jutnia több tudós állitása szerint, hogy az angol magasabb arisztokrácia és a Skandináv birodalom régi családjai közt bizonyos rokonság létezik. Hathatós bizonyitékul szolgálnak erre a régi nevek, amelyek mindkét országban előfordulnak. Norvégiában azonban nincs tulajdonképeni arisztokrácia; de ha itt a demokrácia uralkodik is, éppen nem gátolja abban, hogy a legnagyobb mértékben arisztokratikusak legyenek. Itt mindenki, hogy ugy mondjuk, nagyra tartja magát. Még a legszegényebb gunyhóban is akadnak olyanok, akik nagyrabecsült családfából származnak, akik, dacára annak, hogy plebeisztikus földben vertek gyökeret, teljességgel nem váltak hitványabbakká.
Szakasztott ez az esete a dali Hanseneknek, akik ha távolról is, de mindenesetre rokonságban állnak a hasonnevü angol pairekkel. Ha nem is foglalják el azt a rangot és nem örvendenek hasonló gazdagságnak, de legalább megőrizték a régi büszkeségüket; vagy jobban mondva, egy bizonyos méltóságot, amely minden társadalmi álláson helyén való.
De magasrangu ősei dacára, Hansen Harald mégis vendéglős lett Dalban. A ház már atyjáról, nagyatyjáról szállt rá. Halála után pedig özvegye folytatta az üzletet oly módon, amely általános tiszteletet szerzet neki.
Ha vajjon már Harald is gyüjött-e vagyont üzletével, azt senki sem tudta; gyermekeit: fiát Joélt és leányát Huldát ugy nevelte föl, hogy azok nem ismerték az élet nehézségeit. Kivülök gondjaiba vette Kamp Olet is anyja halála után, aki felesége egyik nővérének fia volt és egészen ugy nevelte, mint tulajdon gyermekét. Harald szivessége nélkül az árva fiu kétségkivül egyike lett volna ama szegény istenteremtéseknek, akik csak azért jönnek a világra, hogy mielőbb el is hagyják azt. Kamp Ole ezzel szemben valódi gyermeki hálával viseltetett nevelő szülei iránt és semmi sem szakithatta volna el a köteléket, amely a Hansen-családhoz füzte. Sőt ellenkezőleg, a Huldával való házasság csak szorosabbá tette azt, egész életre megszilárditván.
Harald ezelőtt nyolc hónappal halt meg. A dali vendéglőn kivül egy hegyen levő kis saetert hagyott özvegyére. A saeter egy neme a farmnak, mely átlag nagyon csekély, gyakran éppen semmi hasznot se hajt. Épp az utóbbi hónapok oly kedvezőtlenek voltak. Az egész kultura megsinylette ezt, még a puszta rétek is, azokból a bizonyos «jeges éjszakákból» kifolyólag, amint a norvég paraszt nevezi, dermesztő északi szeles éjszakák, amelyek a mezőt és rétet egész mélységéig kiszáritják és sok telemarki és hardangeri parasztot tettek vele tönkre.
Hansen asszony hüvös, hallgatag jellem volt, természetesen nem igen közlékeny, ami Joélre és Huldára elég fájdalmasan hatott. Az északi vidékeken velük született tiszteletnél fogva a családfővel szemben, mindig a legnagyobb tartózkodást tanusitottak ez irányban, ha még oly nehezükre esett is időnkint. Hansen asszony nem is fogadott szivesen tanácsot vagy segitséget, amennyiben - mint igazi norvég nő - megingathatatlanul bizott saját itélőképességében.
Hansen asszony ötven éves volt. És ha a kor meg is deresitette haját, ép oly kevéssé hajolt meg alatta magas alakja, amennyire képtelen volt megtörni kék szemeinek ragyogó fényét, amelynek mása tükröződött vissza a leánya tekintetében. Csak a bőre váltott pergament-szint és pár ránc gyürődött a tiszta homlokra.
A Madame, mint az alantas állásu asszonyokat nevezik egész Skandináviában, szélesen berakott fekete szoknyát viselt, mintegy a gyász jeléül, melyet férje, Harald halála óta még soha se tett le. A derék kivágása által előtérbe jöttek a fehéritetlen vászon ujjak. Három sarkos sötét kendő volt átkötve a mellén, amelyet széles kötény eleje fedett, hátul széles keresztszalaggal megerősitve. Fejét állandóan selyem sipka takarta, amolyan gyermekfőkötő-féle, a milyet egyébként ritkán látni. Egyenesen ülve fakarosszékében a dali komoly külsejü vendéglősnő csak akkor vette le kezét a rokka kerekéről, ha a kis nyirfapipáját szivta, melynek füstje könnyü ködfelhővel vette körül.
A két gyermek nélkül a ház igazán sötét benyomást tett volna.
Hansen Joél helyre fickó volt. Huszonöt éves, jónövésü magas alak, mint Norvégia lakosainak legnagyobb részénél, bizonyos büszke kifejezése volt, melybe nem vegyült semmi a visszautasitó szeleverdiségből. Határozott tartása arra vallott, hogy nem ismer félelmet. Sötét szőke, jóformán gesztenyeszinü hajához jól illettek a mélységes kék, csaknem fekete szemek. Széles mellkas, melyben nyugodtan működött a hegymászásra alkalmas tüdő, erős karok és lábszárak, amelyek szinte arra látszottak alkotva lenni, hogy megmászszák Telemark hegységeit. Öltözete a bretagneihez hasonlitott s az első tekintetre igazi gavallérnak tarthatta az ember. Inggallérjának gömbölyü kivágása volt. A sárga nadrág térden alól csattos szalaggal volt összeszoritva. Széles pereméjü kalapot viselt, amelyet fekete zsinór köritett és pirossal volt beszegve. Lábikráját durva szövetkamásli takarta, vagy alacsonysarku, vastagtalpu csizma, amelyben a lábcsukló jóformán egészen eltünt.
Joél hivatásszerüleg voltaképen hegyi vezető volt a telemarki kerületben egész a hardangeri hegycsucsokig. Mindig utrakészen és sohase fáradt, aki rászolgált, hogy összehasonlitsák a norvég mondák Rollojával. Időnkint angol sportsmanokat vezetett. A tél beálltával a farkasvadászat csalta ide az idegeneket, nyár-szakán pedig a medvékre való vadászat, amikor ezek kölykeikkel friss füvet jöttek legelni s amelyekért ezer, ezerkétszáz láb magasságu fensikon kellett lesbe állaniok. Nem egyszer csakis rendkivüli erős testalkatának köszönhette Joél az életét, amely ellen birt állni a hatalmas állat ölelésének, valamint annak a megrendithetlen hidegvérének, amelylyel kibontakozott az ordas karjai közül.
Ha azonban nem akadt kéjutazó, akit a nyugati fjordon átvezessen, sem pedig vadász, Joél akkor a kissé távolabb eső hegyek közt foglalatoskodott. Itt lakott egy, a Hansen asszony zsoldjában levő fiatal juhász, akinek mintegy féltucat tehén és harminc darab juh volt gondjaira bizva.
Joél természettől előzékeny szolgálatkész volt s ennélfogva egész Telemarkban kedvelték. De három lény iránt főleg határtalan odaadással viselkedett: az anyja, nővére Hulda és Ole iránt.
Mikor Ole elhagyta Dalt, hogy utoljára szálljon hajóra, nagyon szomoritotta Joélt, hogy testvérét nem stafirozhatta ki azonnal és eljegyzését meg nem tarthatta. Ha a tengeri élethez szokva lett volna, bizonyára egy percig se habozik, hogy ő menjen el sógora helyett a halászatra. Arra, hogy a fiatal pár családot alapitson, pénz kellett. Amennyiben Hansen asszony e tekintetben nem vállalt kötelezettséget, ebből látta Joél, hogy anyja nem hajlandó a családi birtokból valamelyest átengedni. Olenak hát át kellett kelnie az Atlanti-tenger tulsó partjára és Joél elkisérte őt a bergeni uton hazájának végső határáig. Miután itt sokáig tartotta átölelve, jó utat kivánt neki és szerencsés visszatérést; aztán hazafelé vette utját, hogy nővérét vigasztalja, akit nemcsak testvéri, de atyai szeretettel vett körül.
Hulda akkor tizennyolc esztendős volt. A leány nem a «pigu» szerepét (amint Norvégiában a fölszolgálónőt nevezik a vendégfogadókban) töltötte be, de inkább a «frökent», az angolok missét a német kisasszonyét, amint az anyja a ház Madameje volt. Micsoda szőke, jóformán aranyba játszó haj keritette a lányos arcot, mely a kis könnyü vászon főkötőcske alól mosolygott ki! Micsoda csinos termetet takart a zölddel szegett, szorosan testhez simuló kis piros derék, mely elöl kissé nyitva volt és tarka csipke diszitette, mig alóla kikandikált a hófehér ing, amelynek ujjait a kézcsuklónál szalagok fogtak össze! És vegyük még ehhez az ezüstcsattos vörös övet, mely a zöldes aljat a derékhez szoritotta, amelyet széles tarka kötény takart félig el. A szoknya alól fehér harisnya villogott elő és a csinos rojtos lábbeli, amilyen Telemarkban divik.
Igen, Ole jegyese bájos volt; az ő kissé mélabús, de egyben mosolygó ábrázatával hü képe az észak leányának. Őt látva, ösztönszerüleg arra a «szőke Huldára» gondolt az ember, akinek nevét viselte és akit a Skandináv hitrege a boldogságosztó tündérnek állit be a házitüzhelyhez.
Az ő leányos, szerény, okos magatartásának és emellett szeretetreméltó ügyeskedésének, amelylyel a dali fogadó vendégeit kezelte, alig akadt mása és erről az oldalról ismerte őt az egész turistavilág. Nem csekély vonzerő volt Huldával egy shake Handot (szivélyes kézszoritást) válthatni, amelylyel itt minden jövevényt üdvözölnek.
Aztán igy szóltak hozzá:
- Köszönet a vendéglátásért, Tack for mod!...
És ő édesen csengő hangján szivélyesen viszonozta:
- Egészségére, Wel bekomme!

IV.
Kamp Ole egy éve, hogy elutazott. Azt irta, hogy a halászat, a téli halászat az ujhollandi parton nagyon terhes. Ha az ember itt szerencsés, ugy szép összegecskéhez jut, de itt oly hirtelen szélviharok támadnak, melyek pár óra alatt az egész halászflottilát tönkre teszik. De hát az ujhollandi vizekben hemzseg a hal és ha a szerencse kedvez a legénységnek, bőséges kárpótlást talál a veszélyért és fáradozásért.
Másfelől pedig a norvégek kitünő tengerészek, akik nem zugolódnak a nehéz munka miatt. A Christianiától az északi fokig nyuló partvidéki fjordokon. Finnmark sziklái között mindig ott leselkedik rájuk a veszély, melylyel a tenger szeszélye fenyegeti. Ha az északatlanti Oceánon vitorláznak, hogy nagyobb társaságban vonuljanak az ujvilág halas tavaihoz, ezzel már nem csekély bizonyságát adják bátorságuknak.
A norvégnek igaz jussa van valamelyes büszkeséghez. Elődeik rettenthetetlen tengerészek voltak abban az időben, mikor a hanzák uralták az egész kereskedelmet Északeurópában. A szürke multban tán a tengeri rablók egy faját képezték. De azóta a kereskedelem erkölcsi tekintetben kétségtelen sokat emelkedett, habár ma sem mentek attól a gyanutól, hogy nem egészen igaz uton járnak.
Bármint legyen is, a norvégek kezdettől bátor tengerészek voltak, azok ma és azok lesznek továbbra is. Kamp Ole bizonyára nem volt az az ember, aki származását meghazudtolja. A nehéz, fárasztó munkában való kiképzését egy bergeni vén hajósnak köszönhette és egész gyermekkorát ebben a kikötőben töltötte, amely a legélénkebb az egész Skandináv birodalomban. Mielőtt a nagy utra kelt, alá s föl vitorlázott a fjordokon, cselt vetett a vizimadarakra, társul szegődött a halászatokhoz. Mikor aztán hajóslegény lett, először is a Keleti-tengeren vitorlázott át, majd az Északi-tengerre ment egész a Jeges-tenger határáig. Igy aztán több nagy utat tett nagy halász járműveken és már kormányossá lépett elő alig husz éves korában. Most huszonharmadik életévét taposta.
Utazásai között eső időben soha se mulasztotta el fölkeresni az egyetlen családot, akit szeretett; ez egyetlent a földön, aki számára megmaradt.
És ha Dalban volt, Joél nem kivánhatott jobb pajtást. Ole elkisérte őt hegyi utain Telemark legmagasabb fensikjáig. Csak olyankor maradt vissza, ha arról volt szó, hogy Huldát kellett mulattatnia.
Ole és Joél közt hovahamarább szoros barátság fejlődött ki és ami a dolog természetéből folyt, ez az érzés egész más alakot öltött a fiatal leánynyal szemben, annyival inkább, mert Joél még serkentette erre. Hol is találhatott volna a nővére az egész környéken jobb fiut, ilyen megnyerő külsejüt és tiszta jellemüt és hozzá foghatóan mélyen érző szivet. Hulda szerencséje biztositva van, Ole lesz a férje. Igy történt aztán, az anya és fivér megegyezésével, hogy a fiatal leány viszonya semmi akadályba nem ütközött.
Röviden, mikor egy napon mind a négyen ott ültek a nagy földszinti szobában, minden hosszabb bevezetés nélkül igy szólt Ole:
- Egy ötletem támadt, Hulda.
- És miféle? - kérdezte a fiatal leány.
- Én azt tartom: nekünk össze kellene házasodnunk.
- Tulajdonképen én is ugy vélem.
- Igen, ez már beszéd - tette hozzá Hansen asszony, mintha valami rég elhatározott dologról volna szó.
- És igy én, Ole - jegyezte meg Joél - természetesen sógorod lennék.
- Bizonyára - mondta Ole. - Annyi azonban tény, Joélem, hogy akkor még jobban foglak szeretni.
- Ha ez lehetséges.
- Majd meglátod.
- Engem ugyse, én már ennyi szeretettel is meg vagyok elégedve - biztositotta Joél, szivélyesen szoritva meg Ole kezét.
- Ez tehát el volna intézve, Hulda? - kérdezte Hansen asszony.
- Igen, kedves anyus - felelt a fiatal leány.
- Azt elhiszed, Hulda - folytatta Ole -, hogy én tulajdonképen már rég szeretlek, anélkül, hogy neked egy szót is szóltam volna erről.
- Én is téged, Ole.
- Hogy hogyan történt, azt igazán nem tudnám megmondani.
- Valamint én sem.
- Ez bizonyára onnan eredt, Hulda, hogy én téged mindennap szebbé és szebbé és mindig jobbá láttalak fejlődni.
- Te tulzasz, édes Ole.
- Semmi esetre sem, és én ezt megmondhatom neked, anélkül, hogy pirulnod kellene emiatt, mert ez a tiszta igazság. Nem vette ön észre, Hansen asszony, hogy én Huldát annyira szeretem?
- Gyanitottam.
- És te, Joél?
- Én... ej, de még mennyire!
- Az igazat megvallva - szólt Ole mosolyogva -, ezt már előbb is megmondhattátok volna nekem.
- De a tengeri utaid, Ole - elegyedett ismét közbe Hansen asszony -, nem lesznek megnehezitve ez által, ha már házas léssz?
- Oh, mennyire nehezemre fognak esni, hogy többé éppen nem utazom esküvőnk után.
- Nem akarsz többé utra kelni?
- Nem, Hulda. Hát el birnám én azt viselni, hogy egész hónapokig távol legyek tőled?
- Igy hát most mégy utoljára a tengerre?
- Igen; de ha a szerencse kedvez, ez az ut jó csomó pénzt hoz nekem, mert a Help fivérek teljes nyereményrészt biztositottak számomra szerződésileg.
- Mégis csak derék emberek - szólt Joél.
- Semmi dicséret se sok rájuk - felelt Ole. - Minden bergeni tengerész ismeri és nagyrabecsüli őket.
- De édes Ole - jegyezte meg Hulda - ha már nem utazol, mihez szándékszol kezdeni azután?
- Nos, társul szegődöm Joélhez. Hisz jó lábaim vannak. Egyebekben még egy más üzletre gondoltam, mely nem lesz éppen rossz. Mért ne rendezhetnénk mi be egy gyalogpostát Telemarkból Drammen, Kongsberg és Gaard közt? A mostani összeköttetés ép oly kényelmetlen, mint rendetlen és emellett még pénzt hozna. Szóval, megvannak terveim; eltekintve attól...
- Mitől?
- Semmitől. Ez majd elválik visszatértemkor. Azt előre mondom nektek, hogy én szilárdan el vagyok tökélve: mindent elkövetni arra nézve, hogy Huldát a vidék legirigyeltebb asszonyává tegyem. Igen, ez szilárd eltökélésem.
- Ha tudnád, Ole, mily könnyü feladat lesz ez! - felelt Hulda, feléje nyujtva kezét. - Hát nem telt ez már be félig-meddig és van valahol oly boldog ház Dalban, mint a mienk?
Hansen asszony egy percre elforditotta fejét.
- Igy tehát - felelt vidám hangon Ole - a dolog el van intézve.
- Természetesen - hagyta helyben Joél.
- És nem szükséges tovább beszélni róla?
- Soha!
- De nem fogod megbánni Hulda?
- Bizonyára nem.
- Ami egybekeléstek napját illeti, ugy tartom, halasszuk azt akkorra, ha visszatérsz - tette hozzá Joél.
- Rendben van; és csak valami balsors jöhetne közbe, ha egy év leforgása alatt vissza nem térnék, hogy Huldát a maeli templomba kisérjem, ahol Andresen lelkész nem tagadja meg tőlünk áldását.
Ily módon tehát el volt határozva Hansen Hulda házassága Kamp Oleval.
Nyolc nap mulva kellett beérkezni Bergenbe a fiatal tengerész hajójának. Mielőtt azonban elváltak, a skandináv nép szokása szerint ünnepélyesen el kellett jegyezkednie a fiatal párnak.
Az egyszerü, tiszteletreméltó Norvégiában általános szokás, hogy nyilvánosan tartják az eljegyzést, mielőtt egybekelnek. Néha csak két, három év mulva tartják meg az esküvőt. De az eljegyzés alatt nem az egyszerü kölcsönös elröppent szót értik, mely csak az illetők hüségétől van függővé téve. Nem, a fogadalmat itt komolyan veszik és ha nem is szentesiti a törvény, ugy tekintik, mintha ennek fedezete alatt állna.
Most tehát arról volt szó, hogy Hulda és Kamp Ole részére szertartást rendeljenek, melyet Andresen lelkész szolgáltatott. Magának Dalnak nem volt papja, ép oly kevéssé, mint a közeli szomszéd helységnek. Vannak azonban Norvégiában helyek, amelyeket «vasárnapi város»-nak neveznek, ahol u. n. papi udvar van. Itt gyülik össze istentiszteletre a parochia egész tömege.
Itt még szállást is kapnak, hogy huszonnégy óráig, illetve arra az időre, amig a vallási gyakorlataik megkivánják, tartózkodhatnak. Aztán mint valami zarándok menet, valamennyi hazatér. Dalban van ugyan egy kis kápolna, de oda csak különös alkalommal megy a pap, ha valaki óhajtja, vagy valami magán, hivatalos ügy elintézése végett.
Mael különben nincs nagyon távol innen; legfeljebb háromnegyed mértföldnyire, azaz tiz kilométernyire Daltól. De Andresen lelkész szolgálatra kész férfi volt és jó gyalogló.
Megkérték tehát Andresen lelkészt, hogy a kézfogón kettős minőségben: mint isten szolgája és a Hansen-család barátja asszisztáljon. Már régi ismerősök voltak; a lelkész látta felnőni Huldát és Joélt és ép ugy szerette őket, mint a fiatal «tengeri medvét», Kamp Olet. Semmi se szerezhetett volna neki nagyobb örömet, mint ez a házasság. Ez az esküvő igazán ünnepség lesz az egész környék számára.
A dolog természetéből kifolyólag Andresen lelkész egy szép reggel felvette Mózes-táblácskáit, karjára vette a kreppátvetőt az imakönyvvel és utra kelt a különben meglehetősen esős időben. Joél kiséretében lépett be, aki eléje ment. Elképzelheti az olvasó, hogy milyen szives fogadtatásban részesült Hansen asszony házában s hogy a földszint legszebb szobáját készitették el számára, amelyet kápolnaszerüleg ékitettek friss, illatos fenyőágakkal.
Következő nap és pedig meglehetős korán, fölnyilt a dali kis templom. Itt esküdött meg Ole a pap előtt, néhány barát és szomszéd jelenlétében, hogy Huldát feleségül veszi és Hulda is esküt tett rá, hogy Ole felesége lesz, ha utolsó utjáról, melyet a fiatal tengerész most fog megtenni, visszatér. Egy esztendei várakozás hosszu ugyan, de mégis csak elmulik.
Ettől fogva Ole csak nyomós okból hagyhatta el ismét azt, aki eljegyzett arája lett és Hulda nem törhette meg a hűséget, amelyet Olenak esküdött, sőt ha Ole pár nap mulva nem utazott volna el, ugy élhetett volna ama jogával, amit a szertartás adott számára: akkor látogathatta volna meg a fiatal leányt, amikor neki éppen tetszett: annyiszor irhatott neki, ahányszor akart, a séták alkalmával karöltve kisérhette volna, még családja távollétében is és minden mulatságon, ünnepségen azt az előnyt élvezhette volna, hogy kizárólag vele táncoljon.
De hát Olenak vissza kellett térnie Bergenbe. Nyolc nappal később a «Viken» (halászhajó) Ujhollandba vitorlázott és Hulda csak a leveleire várhatott, amelyet jegyese neki minden kinálkozó postaalkalmatossággal igért küldeni Európába.
A folyton epedve várt levelek nem is maradtak el. A boldogságnak mindig ujabb sugarát árasztva az elutazása óta némileg bánatba borult házra.
Maga az ut eléggé kedvező körülmények közt folyt le. A halászat kiadós volt és tekintélyes jövedelmet hajtott. Minden levelének végén azonban Ole valami titokról, kincsekről beszélt, amelyet ez a titok rejt. Hulda ugy szerette volna tudni: mi ez a titok és rajta kivül Hansen asszony is, olyan okból, amelyet nehezen talál ki az olvasó.
Hansen asszony ugyanis egyre komolyabb lett, nyugtalanabb, zárkózottabb és egy olyan körülmény, amelyet még gyermekei előtt sem emlitett, fájdalom, csak növelhette gondjait.
Három nappal Ole levele után, április 19-én, Hansen asszony egyedül tért vissza a fürészmalomból, ahol Lengtingnél, az üzletvezetőnél egy zsák forgácsot rendelt meg és éppen hazafelé vette utját. Nem messze a háza ajtójától egy férfi lépett hozzá, aki nyilván nem erről a vidékről való.
- Ön Hansen asszony? - kérdezte az idegen.
- Igen; de én nem ismerem önt.
- Oh, ez nem tesz semmit - felelt a férfi. - Én ma érkeztem Drammenből és oda is térek vissza.
- Drammenből? - kiáltott föl élénken Hansen asszony.
- Ismer ön bizonyos Sandgoist nevü urat, aki ott lakik?
- Sandgoist urat! - ismételte Hansen asszony, aki elsápadt e név hallatán. - Igen... ismerem.
- Helyes. Mikor tehát Sandgoist hallotta, hogy Dalba jövök, megbizott, hogy üdvözletét adjam át önnek.
- És... semmi több?...
- Semmi, mint hogy mondjam meg önnek, hogy a jövő hónapban valószinüleg fölkeresi önt. Minden jót és jó éjt kivánok önnek, Hansen asszony.

V.
Hulda valósággal megütközött a szivósságon, melylyel Ole minden levélben folyton arról a szerencséről beszélt, amely visszatértekor várakozik rá. Mire épitette a fiatal ember e reményt? Hulda nem birta megfejteni és annyira szerette volna tudni. Már meg kell bocsátani e kiváncsiságot, amelyet tulajdonkép a szerelmes türelmetlenségének lehet nevezni. A derék, egyszerü gyermek éppen nem volt nagyralátó s a jövőről való álmai korántsem voltak oly merészek, hogy gazdagságra gondoljon. Hisz Ole szerelme elég volt most neki és elegendő lesz mindig. Ha egyszer gazdagok lennének, hát nagyon örvendene rajta; ha nem, ugy bizonyára nem buslakodik miatta.
Igy gondolkodtak Hulda és Joél azon a napon, mikor Ole utolsó levele érkezett; e tekintetben mind a ketten egy nézeten voltak, mint egyáltalában minden más dologban.
Joél azonban mégis azt jegyezte meg:
- Nem, az lehetetlen, testvérkém; neked okvetlen titkolnod kell valamit előttem.
- Titkolnom előtted?
- Igen; hogy Ole elutazott volna anélkül, hogy legalább is valamit eláruljon előtted e titokból, az teljes lehetetlen.
- Emlitett neked felőle egy szót is, Joél? - felelt Hulda.
- Nem; de én nem vagyok te.
- De igen, te a bátyám vagy.
- Én nem vagyok Ole mátkája.
- Majdnem; - mondta a fiatal leány, - mert ha valami szerencsétlenség érné őt, ha nem térne vissza erről az utról, ép ugy érintene téged, mint engem és könnyeid ép ugy hullanának, mint az enyémek.
- De nem, nem, testvérkém, - felelt Joél; - nem szabad helyt adnod az ilyen gondolatoknak. Ole ne térne vissza erről az utjáról! Igazán komolyan beszélsz, Hulda?
- Nem, bizonyára nem, Joél! És mégis... Én nem tudom... bizonyos előérzetek gyötörnek... Gonosz álmok...
- Álmok, édes Hulda; nem egyebek, mint álmok.
- Természetes, de hát honnan kerülnek?
- Magunkból és nem onnan felülről. Aggályaid vannak és az aggályok kinoznak álmaidban is. Hisz ez majd mindig igy van, ha az ember nagyon élénken kiván valamit és közeledik az idő, mikor e kivánságnak be kell teljesülnie.
- Tudom, Joél.
- Én igazán erősebbnek tartottalak, kedves testvér; igen, szilárdabbnak! Hát gondold meg, hogy csak most kaptál levelet Oletól, melyben tudatja, hogy a hajó egy hónap előtt megérkezik és ilyen bogarakat veszel a fejedbe.
- Nem a fejembe, a szivemben vannak, Joél.
- Nos, ma már április 19-ike van, - folytatta Joél; - Olenak május 15-20-ika közt kell hazatérnie és nem tartom korainak, ha megkezded előkészületeidet esküvőtökre.
- Már arra gondolsz, Joél?
- Ha arra gondolok-e Hulda! Sőt azt tartom: kissé meg is késtünk vele. Gondold csak meg: esküvőről van szó, amely nemcsak Dalt, de a szomszéd gaardekat izgalomba hozza. Én azt hiszem, hogy esküvőtök nagyon szép lesz és én is közre akarok benne működni.
Az eféle ünnepség Norvégiában általában, de Telemarkban meg kiváltképen nem csekélység; nem, ez nem folyhat le simán, zaj nélkül.
Még ugyanazon napon tehát Joél megbeszélte a dolgot anyjával, habár nagyon rövidesen, mert Hansen asszonyt fölötte kinosan lepte meg azon férfival való találkozás, aki Sandgoistnak Drammenből való közeli látogatását jelezte. A nagyszobában levő kényelmes karosszékben ült és gondolataiba mélyedve gépiesen forgatta a rokka kerekét.
Joél azonnal észrevette, hogy anyja szokatlanul nyomott hangulatban van. De miután minden kérdésére, melyet lehangoltsága okairól tett, «semmi» felelettel tért ki, azt hitte fia, hogy szóba hozhatja Hulda esküvőjét.
- Tudod, anyám, - kezdte Joél, - hogy Ole utolsó levelében Telemarkba való mielőbbi visszatértét jelzi, ahova már pár hét alatt érkezik.
- Ez igazán kivánatos volna, - felelt Hansen asszony; - és vajha minden akadály elhárulna utjából.
- Kifogásod volna ellene, ha május 28-ára tüznénk ki az esküvőt?
- Ha Hulda beleegyezik, éppen semmi.
- Annyi, mintha már is beleegyezett volna. Még azt akarom kérdezni, anyám, nem azt tartod-e te is, hogy ezt a napot istenigazában megünnepeljük?
- Mit értesz az istenigazában való megünneplés alatt? - kérdezte Hansen asszony anélkül, hogy szemét felemelné a rokkáról.
- Nos, azt értem alatta, természetesen a te beleegyezéseddel, hogy a szertartás állásunkhoz méltón tartassék. Minden ismerősünket meg kell hivni és ha házunk nem is elég téres a vendégek befogadására, a szomszédok ez egyszer szivesen adnak nekik szállást.
- Kiket értesz a vendégek alatt?
- Oh, én azt tartom, hogy minden barátunkat meg kell hivnunk Maelből, Tinessből és Bambleből, ez majd az én gondom lesz. Ugy vélem, hogy a Help fivérek is jelen lehetnének, a bergeni révész, akiket - ismétlem, beleegyezéseddel - meghivnék Dalba. Ezek derék emberek, akik igazán szeretik Olet és én bizonyos vagyok felőle, hogy elfogadják a meghivást.
- De hát szükséges az, hogy ilyen nagy, fényes esküvőt tartsunk?
- Azt hiszem, anyám, már fogadónk érdekében is, amely amennyire én tudom, atyám halála óta sem értékéből, sem tekintélyéből nem veszitett.
- Nem... Joél... Nem!
- Nem kötelességünk-e, hogy legalább is ugyanolyan állapotban tartsuk fönn, ahogyan ránk maradt? Azért szükségesnek látom, hogy testvérem esküvőjének egy kis külső fényt adjunk.
- Nos igen, igazad van, Joél.
- És nem ideje-e már, hogy Hulda az előkészületekre gondoljon, hogy az ő részéről semmi akadály se legyen. Mit vélsz erről, édes anyám?
- Te és Hulda gondoskodjatok mindenről, amit szükségesnek véltek; - felelt Hansen asszony.
A föntebbiek ugy tüntetik fel a dolgot, mintha Joél tán nagyon is siettetné, pedig hát helyesebb lett volna, ha bevárjak Ole hazaérkezését az egybekelés napjának meghatározása végett és csak a szükséges előkészületeket tegyék meg. De hát Joél ugy gondolkozott, hogy aminek meg kell történni, az történjék meg; aztán Hulda részére szórakozás, ha ezzel az ezer aprólékossággal foglalkozik, amit az eféle ténykedés rendesen maga után von. A fiatal ember előnyösnek látta, hogy nővére ne foglalkozzék azokkal a rossz előérzetekkel, amelyeknek eddig éppen semmi alapja sem volt.
Első teendő volt a nyoszolyóleány megválasztása, ami nem ütközött nehézségekbe. E tisztséget egy kedves bamblei leány latja el, Hulda legbizalmasabb barátnője. Az atyja, Helmboe bérlő a legnagyobb gaardot birta az egész vidéken. Ez a derék ember nem volt egész vagyontalan. Már hosszabb idő óta ismerte Joél tiszteletreméltó jellemét és - mondjuk ki bátran - a leány nem kevésbé becsülte a fiatalembert és amint a viszonyok alakultak, valószinünek látszott, hogy miután Sigrid töltötte be Huldánál a nyoszolyóleány szerepét, rövidesen viszonozhatja neki a kedves szolgálatot. Ez ugyanis nem ritka eset Norvégiában. Ez tehát bizonyos előny volt Joél javára hogy Helmboe Sigrid e megtisztelő szolgálatot tette Hansen Huldának.
Fontos kérdés volt ugy a menyasszonyra, mint a nyoszolyóleányra nézve a toilette, amelyet az esküvő napján viselnek.
Sigrid, a tizennyolcéves bájos szőke leány ez alkalomból a legelőnyösebb benyomást akarta tenni. Barátnője, Hulda bizalmas utasitása szerint, amit Joél személyesen vitt meg neki, pillanatnyi pihenőt se tartva, serényen dolgozott.
Egy derékra volt ugyanis szüksége, melynek himzése szabályosan kieszelt mintájával, ragyogó zománcként fogta körül Sigrid termetét. Továbbá egy szoknya kellett hozzá, amely egész sereg alsószoknyát takart el. Ami az ékszert illeti, ez is fogós kérdés volt. A nyaklánc filigrán ezüstből és gyöngyökből legyen, a derék csatja aranyozott ezüst vagy réz, a függő szivalaku szabadon lógó karikába foglalva; kettős gombok, amelyek arra szolgálnak, hogy az inget agraffszerüen foglalják össze a nyakon. Vörös szövet vagy selyem öv, amelyről négysoros lánc lóg meg apró makkos gyürük, amelyek összhangzón illeszkednek egymáshoz; a karkötők áttört ezüstből; szóval egészen az a viselet az ékszerekben is, mely e vidéken divik s amelyben az arany csak igen csekély mennyiségü, amelynél a cinezés pótolja az ezüstöt s a gyöngyök csak hólyagüvegből vannak és a gyémántot olcsó kristály helyettesiti. Az összbenyomásnak azonban kielégitőleg kellett hatni a szemre. Ha a szükség ugy hozta volna magával, Sigrid nem idegenkedett volna attól, hogy ellátogasson Benett dús raktárába Christiániába, hogy ott csinálja bevásárlásait. Az atyja bizonyára nem tett volna ellenvetést, ellenkezőleg. A derék ember készséggel teljesitette leánya óhaját. Másfelől Sigrid elég okos leány volt, hogy ne vegye túlontúl igénybe atyja tárcáját. Hisz a főkérdés csak az volt nála, hogy ama bizonyos nagy napon a legjobb világitásban álljon Joél előtt.
Huldára nézve sem volt kevésbbé komoly ez a kérdés. A divat végre is kérlelhetlen zsarnok és sok gondot okoz a toilette megválasztása a menyasszonynak.
A fiatal leánynak első sorban össze kellett fonni a szalagdiszt, mely egyébkor szabadon lógott le kis sipkájáról és le kellett tennie a széles, csattos övet, mely egyszersmind a kötényt szoritotta a haragosvörös szoknyához. Azontúl már nem kellett viselnie a háromsarkos jegykendőt, amelyet elutazása előtt ajándékozott neki Ole; sem a zsinórt, melyen az apró himzett bőrzacskó függött a rövidnyelü ezüst kanállal, késsel és villával és varróeszközzel, mert ezek olyan tárgyak, melyekre az asszonynak minden percben szüksége van a háztartásban.
Ezenkivül a menyegző utáni napon Hulda hajának szabadon kellett vállára omolnia s amennyiben haja elegendő dús volt, fölösleges lenszálakból készült hamis hajat vegyiteni közéje, amint ezt gyakran cselekszik Norvégiában a természettől mostohábban ellátott asszonyok. Ami a voltaképeni ruházatot és ékszert illeti, Huldának csak az anyja ládájába kellett nyulnia. A menyasszonyi öltözet egyes darabjai ugyanis generációról-generációra szállottak egy és ugyanazon családban. Igy mindig ugyanaz az aranynyal himzett derék szerepel, ugyanaz a bársonyöv, egyszinü vagy tarka selyemszoknya, a harisnya, az arany nyaklánc és a menyasszonyi korona, ama hires skandináv korona, amelyet gondosan őriznek a legjobb ládában. Ez egy remek aranyozott skatulya-munka, meglehetős magas, mely csillagokkal és levéldiszszel van ékitve, amely Európa egyéb országaiban szokványos myrtus- vagy egyéb szimbolikus koszorut helyettesit. Ez a ragyogó sugár az összhangzó fülbevalókkal és szines üveggyöngyökkel előnyös keretül szolgált Hulda csinos arcocskájához. A megkoronázott menyasszony, ahogy ott nevezik, becsületére vált a fiatal férjnek. De viszont neki is hozzá méltón kellett megjelennie, fényes esküvői pompában; rövid kabátkában sürün varrt ezüstgombokkal, kemény inggallérral, ezüst himzéssel szegélyezett mellénynyel, szük térdnadrág, finom harisnyák, sárgás cipellők és az övben a bőrhüvelybe rejtett skandinaviai kés, a dolknif, amelylyel mindig föl van fegyverkezve az igazi norvég.
Efféle elfoglaltságok közt multak április utolsó és május első hetei. A meghivásokat Joél vállalta magára, amennyiben vezetői foglalkozása most még megengedte. Különben Bambleben lehetett sok barátja és ismerőse, mert oda sürün járt. És mert nem ment el maga Bergenbe, hogy meghivja a Help fivéreket, irt nekik. Amint előre megmondta, ez urak postafordultával adták kedvező válaszukat, hogy szivesen jelen lesznek Kamp Ole, a fiatal kormányos esküvőjén.
Eközben elérkezett május 15-ike. Napról-napra lehetett tehát várni, hogy Ole szekere begördül, kinyilik az ajtó és igy kiált be:
- Én vagyok!... Itt vagyok!
Csak egy kis türelemről volt tehát szó. Máskülönben minden készen volt. Sigrid csak egy intésre várt, hogy ünnepi diszben megjelenjék.
Elmult 16-17-ike, anélkül, hogy az ügyállás változott volna és az ujhollandi postahajó se hozott több levelet.
- Efölött nincs mit csodálkoznod, testvérkém; - ismételgette Joél. - Egy vitorláshajó könnyen megkésik. Saint Pierre Miquelontól Bergenig meglehetős ut. Oh, hogy nem gőzös a «Viken»-jök és nem állhatok én a gépnél! Én erővel is elhoztam volna szél és hullámok dacára, még ha szétrobbant volna is a kazán, mire kikötőt érnénk.
Efféle beszédekkel csititgatta Joél Huldát, akinek nyugtalansága napról-napra növekedett.
Egyebekben épp most nagyon rossz idők jártak Telemarkban. Zord szelek dühöngtek és ezek a nyugati szelek Amerika felől jöttek.
- De ennek tulajdonképen siettetni kellene a hajó utját, - ismételgette a fiatal leány.
- Kétségkivül, - felelt Joél; - de ha tulságos erős a szél, hátráltatja is és a szél ellen üzi. A tengeren nem teheti az ember mindig azt, amit akar.
- Te hát nem vagy nyugtalan, Joél?
- Nem, Hulda; éppen nem! Az eféle késések nagyon sajnálatosak ugyan, de épp oly természetesek Nem én nem vagyok nyugtalan emiatt és nincs is semmi ok rá, hogy azok legyünk.
19-én egy utas lépett a vendégfogadóba, aki vezetőt óhajtott, hogy a hegyeken át Hardanger határáig kisérje. Habár igen kellemetlen volt rá nézve, hogy magára hagyja Huldát, Joél még se tagadhatta meg az idegen kivánságát. Ugy számitott, hogy legfeljebb huszonnégy óráig lesz oda és azt remélte, hogy visszatértekor találkozik Oleval. Mert igazság szerint a fiatal ember már kezdett komolyan nyugtalankodni. Ezen a reggelen tehát nagyon nehéz szivvel ment el.
Következő nap, ugy délután egy óra felé valaki kopogott a fogadó ajtaján.
- Talán Ole jön? - kiáltott Hulda.
Fölugrott, hogy ajtót nyisson.
A házajtóban még szekéren ülve egy utazóköpenybe burkolt férfit pillantott meg, akinek arca teljesen ismeretlen volt előtte.

VI.
- Ez a Hansen asszony fogadója?
- Igen; - felelt Hulda.
- Itthon van Hansen asszony?
- Nincs; de nemsokára hazajön.
- Nemsokára?
- Ebben a percben, ha önnek tán beszelni valója van vele...
- Egyáltalában nem nincs neki semmi mondani valóm.
- Szobát óhajt ön?
- Igen; a legjobb szobát ami csak van.
- Készitsek önnek ebédet?
- Amilyen gyorsan csak lehet és legyen gondja rá, hogy ami jó csak a konyhában és pincében van, fölszolgálják nekem.
Ez a beszélgetés folyt Hulda és az utas között, még mielőtt az utóbbi leszállt a kocsiról, amelyet az őserdőkön és Közép-Norvégia völgyein át használt egész Telemark közepéig.
Ismeretesek a sok szállitási apparátusok, amelyet a skandináviák kiváltkép kedvelnek: a hosszu villásrud, amely közt a ló párjával fut, amely ló többnyire sárgaszinü és kemény sörénye van. Ezt a lovat istrángnál fogva vezetik, amely nem szájához, de orrához van erősitve. Két nagy kerék, amelyen alig két személyre való ülés van valami ládaféléből; tetőről vagy felhágóról persze szó sincs és hátul az ülés mögött egy deszka, amelyen a «skydskarl» ül. Az egész valami óriási pókhoz hasonlit, amelynek kettős hálóját a kerekek képezik. És a kocsigyártás ez ősi alkotmányán minden nagyobb teher nélkül 15-20 kilométert lehet tenni.
Az utas intésére a fiu hirtelen megállitotta a lovat. Aztán fölemelkedett az illető személyiség, megrázkódott, nyujtózkodott és nem minden erőfeszités nélkül szállt le, ami kellemetlen mormolásából tünt ki.
- Remélem, beállhat a lovam?
- Mindenesetre; - biztositotta Hulda.
- És kaphat enni a lovam?
- Majd elvezetem az istállóba.
- Csakhogy jól ellássák.
- Ne aggódjék e miatt. Szabad kérdeznem, hogy több napig szándékozik ön Dalban időzni?
- Azt még nem tudom.
A lovat elvezették egy nyitott félszerbe, amely a hegy lábánál volt egy fa koronájának védelme alatt. Ez volt az egyetlen félszer és istálló egyszersmind, amely azonban mindig elég jónak bizonyult az itt időző vendégek részére.
A vendéget, amint óhajtotta, csakhamar elvezették a ház legjobb szobájába. Miután levetette a bő felöltőt, melegedni kezdett a vigan lobogó tüznél, amit ő gyujtatott. Hogy némileg otthoniasan érezze magát, Hulda rendelést adott a pigának, hogy a lehető legjobb ebédet készitse. Ez a piga egy környékbeli erőteljes leányzó volt, aki nyáron a konyhában volt és a durvább munkánál segitett ki.
Az uj jövevény, dacára annak, hogy már tulhaladta a hatvanat, jó erőben levő férfi volt. Sovány, kissé hajlott alak, középnagyságu; szögletes fej, sima arc, hegyes orr és a nagy pápaszem mögül apró, átható nézésü szemek csillogtak elő. A homloka sürün barázdált és ajkai oly keskenyek, hogy alig ejthetek ki egy barátságos szót is és végre hosszu, jóformán állatias kezek adták meg nála az uzsorás jellegzetét.
Huldának olyan előérzete volt, hogy ez az ember nem hozhat szerencsét a Hansen-házra. Hogy születésére norvég, azt elárulta komoly tekintete, de egész megjelenése arra vallott, hogy csak alacsony oldalaival bir a skandináviainak. Utazó öltözete egy széles pereméjü kalap, fehéres posztóból készült kabát, a mellen kereszteződő mellény, a lábszárán bőrharisnya szoritotta le a nadrágszárat és mindezek hegyébe barnás bunda, amely juhbőrrel volt bélelve, tekintettel Telemark magas fensikjaira és mély völgyeire, amelyek este és éjszakán ugyancsak hüvösek.
A nevét még nem kérdezte Hulda. Hisz ezt nemsokára megtudja, ha beirja a vendégkönyvbe.
E percben tért vissza Hansen asszony. A leánya értesitette, hogy utas érkezett, aki a legjobb szobát és a legkitünőbb ebédet rendelte. Ha vajjon hosszabb ideig marad-e Dalban, azt nem mondhatta meg, mert az utas nem nyilatkozott ez irányban.
- Nevét se mondta meg? - kérdezte Hansen asszony.
- Nem, anyám.
- Azt se mondta, hogy honnan jött?
- Nem.
- Kétségkivül kéjutazó lesz és csak azt sajnálom, hogy Joél nincs itthon, aki szolgálatára állhatna. Mit csinálunk, ha vezetőt óhajt?
- Én nem nézem kéjutazónak; - mondta Hulda. - Már koros ember.
- De ha nem kéjutazó, mit keres Dalban? - jegyezte meg Hansen asszony, inkább magához, mint leányához intézve szavait, olyan hangon, amely némi nyugtalanságot árul el.
Az utóbbi kérdésre nem felelhetett Hulda, amennyiben az utas nem közölte vele szándékát.
Megérkezése után egy órával a szobájával szomszédos nagy szobába lépett a kérdéses férfi. Megpillantva Hansen asszonyt, pár percig megállt a küszöbön.
Eddig kétségkivül ép oly kevéssé ismerte személyesen a fogadósnőt, mint ez őt. Aztán pár lépést tett feléje, miután élesen szemügyre vette pápaszeme mögül és meg sem érintve kalapját, amely a fején volt, igy kezdte:
- Hansen asszony, ha nem tévedek?...
- Én vagyok, uram; - felelt a fogadósnő.
Ez ember láttára, mint a leánya, ő is bizonyos szorongást érzett, ami nem kerülte el amannak tekintetét.
- Tehát ön a dali Hansen asszony?
- Természetesen. Talán valami különös közlendője van önnek?
- Semmi esetre; csak közelebbről óhajtottam önt ismerni. Hisz a vendége vagyok. Lenne szives gondoskodni, hogy lehetőleg gyorsan kapjak enni.
- Az ön ebédje készen van; - jelentette Hulda. - Lenne szives az ebédlőbe fáradni.
- Helyes.
És az utas ama ajtó felé tartott, amelyet a fiatal leány jelölt ki. Egy pillanat mulva már az ablak mellett lévő, ragyogó tisztaságu asztalnál ült.
Az ebéd kifogástalan jó volt.
Még a legkényesebb kéjutazó se találhatott volna kifogásolni valót. De ez a személyiség, ha szóval nem is, jelekkel elégedetlenséget fejezett ki; jelekkel, amennyiben igen szófukarnak látszott. Csak az a kérdés: rossz gyomra vagy kelletlen természete okolható-e a tulkövetelésért. A cseresznye és ribiszke leves, dacára, hogy kitünően volt készitve, nem izlett neki. Hozzá sem nyult sem a lazacszeletekhez, sem a besózott heringhez, a nyers sonka, az izletes csirke és egyéb remekül készitett főzelékek, ép oly kevéssé nyerték meg tetszését. Még a fél üveg Saint-Juliennel és pezsgővel is elégedetlen volt, habár ezek Franciaország legjobb pincéiből kerültek.
Ennek aztán az a természetes következménye lett, hogy az utas, mikor az asztaltól fölkelt, elmaradt a «take for made» a vendéglősnével szemben.
Ebéd után pipára gyujtott dörmögve s elhagyva a szobát, a Maon partjára ment sétálni.
A folyóhoz érve, visszafordult; tekintete szünösszüntelen a fogadón függött. Mintha a szó szoros értelmében tervezet után tanulmányozta volna a fogadó nagyságát, magasságát, mintha lehetőleg pontosan akarná megállapitani az értékét. Megszámlálta a ház ajtajait, ablakait és mikor a vizszintesen rakott gerendázathoz ért, dolknifja hegyével háromszor belemetszett, hogy a fa minőségét értékelje és hogy milyen karban van. Vajjon tényleg arról akart meggyőződni: mit érhet Hansen asszony fogadója? Meg szándékozta tán venni, de hisz nem eladó. Viselkedése legalább is feltünőnek látszott. A ház után a hozzátartozó kis földecskét mustrálgatta, amelynek fáit, bokrait számlálta. Végül egyforma lépésekkel mérte ki és aztán a jegyzőkönyvébe irkált.
Emellett azonban folyton a fejét csóválta és szemöldökeit összeráncolva, mintegy rosszalólag mormolt.
Alá s föl jártát a nagyszoba ablakából figyelte Hansen asszony és leánya, csodálva, hogy miféle különös alakkal van dolguk és mi célja lehet e féleszü utjának. Igazán sajnálatos, hogy mindez Joél távollétében történik, ami miatt az utasnak legalább is egy éjet a fogadóban kell töltenie.
- Hátha valami eszelős! - jegyezte meg Hulda.
- Őrült?... Nem; - felelt Hansen asszony; - de egy igen különös ember.
- Mindig nagyon boszantó, ha nem tudja az ember, hogy kit fogad be házába; - mondta a fiatal leány.
- Hulda, - szólt az anya, - legyen gondod rá, hogy mielőtt az utas visszatér, az idegenek könyve ott legyen szobájában.
- Igen, mindenesetre, anyám.
- Akkor tán rászánja magát, hogy beirja a nevét.
Nyolc óra felé, mikor alkonyodott, apró sürü cseppekben kezdett esni az eső, mely a völgyet nedves párázattal töltötte meg. Ez az idő éppen nem volt alkalmas sétára.
Hansen asszony uj vendége is visszakerült, miután jó messzire ellépdelt a keskeny gyaloguton. Egy pohárka pálinkát rendelt. Anélkül, hogy egy szót is szólt volna többet vagy valakinek legalább jóéjt kivánt volna, kezébe vett egy fagyertyatartót égő gyertyával, visszavonult szobájába és bezárta ennek ajtaját. Egész este és éjjel neszét se hallották többé.
A kocsisa (a skydskarl) a félszer alatt huzódott meg. Itt aludt az ő sárga lova mellett, nem törődve a künn tomboló viharral.
A következő nap Hansen asszony és leánya már hajnalhasadtával fölkeltek. Az utas szobájából semmi nesz sem hallszott. Csak valamivel 9 óra után lépett a nagy vendégszobába, még a tegnapinál is mogorvább ábrázattal. Az ágy ellen tett kifogást, amely nagyon kemény, a zaj miatt, amely fölébresztette, de megelőzőleg senkit se méltatott köszöntésre. Aztán kinyitotta az ajtót s az időt nézte.
Nem a legjobbal kecsegtetett. Éles szél fütyült a Guszta orma felől, amelyet ködpárázat takart.
Az utas habozni látszott, hogy kilépjen-e, de nem vesztegelt tétlenül. Sürün eregetve a füstöt pipájából, körüljárta a fogadót, a belső berendezést vette szemügyre; megnézte a szobákat, a butorokat mustrálgatta, kinyitotta a fali, a fiókos szekrényt s egyáltalában ugy viselkedett, mintha a saját házában lenne. Valami hatósági egyénnek is tarthatta az ember, aki leltárt vesz fel.
Majd a vendégszobában levő nagy karosszékbe ült és nyugodt hangon rövid, szaggatott kérdéseket intézett Hansen asszonyhoz. Mikor épült a fogadó; vajjon férje alapitotta-e vagy már örökbe kapta; volt-e már javitva; milyen a térfogata a háznak és a hozzátartozó kertnek; vannak-e jó állandó vendégei; hány vendég fordul meg ugy átlag egy évben és egy vagy több napig tartózkodnak itt; és igy tovább.
Ugy látszott, hogy az utas nem szerzett betekintést a szobájába betett vendégkönyvből, mert ez az utolsó kérdést illetőleg legalább tájékoztatta volna.
A könyv még tényleg azon a helyen volt, ahova Hulda letette és az utas neve még nem volt benne.
- Voltaképen nem értem, uram, - szólt végre Hansen asszony, - hogy miféle érdekkel birhatnak önre nézve ezek a dolgok. De ha tudni akarja, hogyan megy az üzletünk, ennél mi sem egyszerübb. Csak át kell lapoznia a vendégkönyvet. És kérném is önt, amint ez már szokás, irja bele a nevét.
- A nevemet?... Mindenesetre beirom a nevemet, Hansen asszony... Beirom, mikor bucsut veszek öntől.
- Fönntartsuk még az ön számára a szobát?
- Fölösleges; - felelt az utas fölemelkedve. - Reggeli után már elutazom, hogy ma estére ismét Drammenben lehessek.
- Drammenben?... - mondta Hansen asszony.
- Igen; gondoskodjék hát róla, hogy szolgáljanak ki mielőbb.
- Ön tehát Drammenben lakik?
- Igen; valami rendkivüli van abban, hogy én Drammenben lakom?
Amint Dalba jött vagy jobban mondva a fogadóba, ugy fordult tehát vissza az utas, anélkül, hogy valamennyire is körülnézett volna a vidéken. Legkevésbbé se törődött Gusztával, Rjukanfos-szal vagy a nyugati fjordok csodáival. Nem szórakozás, de valami üzlet miatt hagyta el Dramment, ahol lakott és mintha egyedüli célja az lett volna, hogy Hansen asszony házát a legtüzetesebben szemügyre vegye.
Hulda észrevette, hogy az anyja fölötte aggódásteli. Hansen asszony ismét beült a nagy karosszékbe, eltolta a rokkát és szótlanul, mozdulatlanul ült helyén.
Az utas eközben az ebédlőbe ment és asztalhoz ült.
Mint a tegnapi gonddal készitett ebéd, épp oly kevéssé felelt meg neki a reggeli, de ennek dacára jól befalatozott és ivott emberül; főfigyelme azonban az ezüst evőeszköz értékelésére fordult; ez olyan fényüzési cikk a norvégeknél, amire sokat tartanak; egyes kanalak és villák apáról fiura szállnak és a családi kincsek közt őrzik.
Ezalatt skydskarl megtette az utra való előkészitést. Tizenegy órára a fogadó elé állt a kocsi és ló.
Az idő még mindig nem volt kedvező, az ég szürke és viharterhes. Az eső időnkint jég gyanánt kopogtatta az ablaküvegeket. Az ő nagy bundájába burkolódzva, az utas édes keveset törődött vele.
Reggeli végeztével még egy pohár pálinkát ivott; pipára gyujtott és magára öltötte bundáját, azután visszajött a vendégszobába és elkérte a számláját.
- Azonnal összeállitom; - szólt Hulda, leülve a kis iróasztal mellé.
- Siessen; - sürgette az utas. - De most jut eszembe: adja ide a vendégkönyvet, hogy beirjam nevemet.
Hansen asszony fölállt, hogy elhozza a szóban forgó könyvet és letette a nagy asztalra.
Az utas tollat vett kezébe és utoljára élesen nézett pápaszeme mögül Hansen asszonyra, aztán feltünő nagy betükkel irta nevét a könyvbe, aztán becsapta.
Hulda aztán elhozta a számlát.
Az utas átvette, felülvizsgálta az egyes tételeket és mormolva adta ujra össze.
- Hm, - mondta, - ez sok pénz. Hét és fél márka egy éj és két étkezésért?
- Bele van számitva a skydskarl és a ló ellátása is.
- Mindegy, én mégis soknak találom. Igy aztán nem csodálkozom, ha jó üzletet csinál a fogadójában.
- Ön semmivel sem tartozik; - hangzott egyszerre Hansen asszony elfojtott, alig hallható szava.
E pillanatban csapta föl a könyvet s a beléje irt nevet olvasta. Hirtelen a számla után nyult és összetépte, ezt ismételve:
- Ön semmivel sem tartozik nekünk.
- Ezt gondolnám én is! - felelt az utas.
És bucsut sem véve, amint jövet még jónapot se kivánt, beleült a szekérbe, mialatt a fickó mögötte foglalt helyet. A következő pillanatban az ut egy kanyarulójánál eltünt szem elől.
Mikor Hulda felnyitotta a könyvet, csak ezt a nevet olvasta:
- «Sandgoist. Drammenből.»

VII.
Joélnak másnap délután kellett volna visszakerülnie, miután a turistát, akit vezetett, a hardangeri utra kisérte.
Hulda, aki tudta, hogy fivérének a Guszta mentén a Maon partjának tuloldalán kell visszatérnie, eléje ment arra a helyre. Leült a kis hid mellé, mely a kikötéshez tartozott és sötét gondolataiba mélyedt. Az élénk nyugtalansághoz, melyet a Viken késése keltett benne, még egy más félelem is szegődött. Ez a félelem ama Sandgoist látogatásából származott s anyja különös intézkedése miatt az idegennel szemben. Mért tépte el oly hirtelen a számlát, mikor az idegen nevét megtudta és mért vonakodott eltagadni, ami jogosan megillette? Itt titok lappang és bizonyára valami nagyon komoly.
Joél megérkezése fölrázta Huldát tünődéséből. Már akkor pillantotta meg fivérét, mikor az lefelé jött a hegyről.
- Megérkezett Ole? - e kérdéssel lépett hozzá fivére.
Olera gondolt Joél is. Kérdésére nem jött felelet.
- Nincs levél tőle?
- Nincs!
Huldának könnyek szöktek szemébe.
- Na ne, ne sirj, édes testvérem! Te fájdalmat okozol nekem. Nem nézhetem könnyeidet!... Lásd, azt mondottam: nem érkezett levél! Beismerem, hogy ez nyugtalanitó, de arra semmi ok, hogy kétségbeessünk. Ha akarod, rögtön Bergenbe megyek és tudakozódni fogok. Fölkeresem a Help testvéreket. Talán kaptak hirt Ujhollandból. Nem vesztegelhet a hajó valami sérülés miatt egy kikötőben vagy a rossz idő miatt menekült valahova? Annyi tény, hogy egy hét óta nagy viharok vannak. Már többször megesett, hogy az ujhollandi hajónak Islandnál vagy a Fareern közt kellett vesztegelnie. Oleval is megesett már ez, mikor két év előtt a Strennán utazott. Nem kinálkozik ám minden nap alkalom, hogy levelet küldjön az ember. Egészen ugy beszélek, amint gondolom, testvérkém. Végy erőt magadon! Légy nyugodt! Ha engem is megrikatsz, mi lesz akkor velünk?
- Oh, a bánat tulhaladja erőmet.
- Hulda... Hulda... Ne veszitsd el bátorságodat!... Biztositlak, hogy én még sokáig nem esem kétségbe.
- Hihetek neked, Joél.
- Ha hihetsz-e? De ha megnyugtatásodra jónak véled, hogy Bergenbe menjek... holnap reggel... vagy ma este?
- Nem akarom, hogy magamra hagy!... Nem!... ezt nem akarom! - felelt Hulda, aki bátyjába kapaszkodott, mintha rajta kivül senkije se lenne a világon.
Mind a ketten a fogadó felé vették az utjukat. Ismét esni kezdett és a szél is oly hevesen fujt, hogy pár száz lépésnyire a Maon partjától egy révész kunyhójába kellett menekülniök.
Akarva, nem akarva itt kellett várakozniok, mig az idő valamelyest jobbra fordult. Joél ugy érezte, hogy bármit, de beszélnie kell. A hallgatást rosszabbnak találta, mintha bármit is beszél.
- És az anyánk? - kezdte.
- Ő egyre levertebb, szomorubb lesz; - felelt Hulda.
- Jött valaki távollétem alatt?
- Igen, egy utas, aki azonban már el is ment.
- Most hát nincs idegen a házban és vezetőt se keresett senki?
- Nem, Joél.
- Annál jobb, mert nem szeretnélek elhagyni téged. Egyebekben, ha az idő továbbra is ily rossz lesz, attól tartok, hogy a kéjutazók ez évben nem látogatnak el Telemarkba.
- Még nagyon kora tavasz van, Joél.
- Az igaz, de nekem olyan előérzetem van, hogy ez nem lesz jó esztendő ránk nézve. Különben ez még elválik. De, mondd csak, tegnap hagyta el ismét Dalt amaz utas?
- Igen, még délelőtt.
- És ki volt?
- Egy idősebb ember, aki Drammenből jött, ahol ugy látszik állandóan tartózkodik s akit Sandgoistnak hivnak.
- Sandgoist?
- Tán ismered?
- Nem; - felelt Joél.
Huldában már felvetődött a kérdés: vajjon elmondjon-e mindent Joélnek, ami távolléte alatt történt. Ha fivére megtudja: milyen fesztelenül viselkedett amaz ember, milyen nyiltan értékelte a fogadót és berendezést és hogyan viselkedett anyjukkal szemben, mint fog erről vélekedni? Nem kell-e azt gondolnia, hogy anyjuknak fölötte fontos oka lehetett, hogy igy cselekedett? De hát végre is mi dolga lehet ezzel a Sandgoisttal? Ez alatt bizvást az egész családot fenyegető veszedelem lappang... De hát Hansen asszony, aki annyira zárkózott, nem igen hajlandó arra, hogy valakit belső ügyeibe engedjen pillantani, épp ugy hallgatott, mint eddig cselekedte. A sajnálatos viszony, mely közte s gyermekei közt volt, még kinosabbá válnék ezáltal.
De hát hallgathatott-e a fiatal leány Joél előtt? Ez olybá tünnék fel, mintha meglazult volna a baráti kapocs, amely a testvérpárt összekötötte! Nem, ennek soha sem szabad megtörténnie. Hulda eltökélte, hogy beszélni fog.
- Soha se hallottál erről a Sandgoistról, ha Drammenbe mentél? - kérdezte ismét Hulda.
- Soha.
- Nos, tudd hát meg, hogy anyánk névszerint legalább ismerte őt.
- Ismerte Sandgoist?
- Igen, bátyám.
- De hát soha se hallottam tőle ezt a nevet emliteni.
- Pedig ismerte, habár tegnapi látogatása előtt sohase látta azt az embert.
Hulda elmondott neki minden föltünő körülményt, ami az utas itt időzése alatt előadta magát. Majd ezt tette hozzá:
- Én azt tartom, Joél, jobb ha nem kérdezősködünk eziránt anyánktól. Ismered őt. Ez csak szerencsétlenné tenné. A jövő majd megfejt mindent, ami eddig rejtély előttünk. Az Ég adná, hogy Ole mielőbb visszatérjen és ha valami veszély fenyegeti családunkat, legalább hárman lennénk osztályosai.
Joél néma figyelemmel hallgatta nővérét. Igen, anyja és ama Sandgoist közt van valami titok, amely miatt az utóbbi uralkodik az előbbin. A történtek után kétséget nem szenved, hogy az az ember csak azért jött, hogy leltárt vegyen fel a dali fogadóról. És a számla összetépése, mit jelenthetett?
- Igazad van, Hulda: egyelőre semmit sem emlitek anyánknak. Tán megbánja valaha, hogy nem volt közlékeny velünk szemben. Csak ne legyen későn! Oh, bizonyára sokat szenved a szegény asszony! Mért olyan zárkózott? Hogy nem érti meg, hogy a gyermeki sziv arra van teremtve, hogy kiöntse előtte az övét.
- Majd be fogja ezt még látni, Joél.
- Igen, várjuk hát ezt meg. De ezalatt nem ártana megtudni: ki és mi az az individuum. Tán Helmboe ur ismeri őt? Mindjárt megkérdezem, mihelyt Bamblebe megyek és ha kell, én magam megyek el Drammenbe. Ott nem lesz nehéz végére járni, ki ez az ember, miféle üzletet folytat és hogyan vélekednek felőle az emberek.
- Jól bizonyára nem, erről bizonyos vagyok; - felelt Hulda. - Megjelenése visszataszitó és gonosz tekintete van. Nagyon csodálkoznám, ha nemes lélek lakoznék e durva külső alatt.
- Ej no, - mondta Joél, - nem kell az embereket külsejük után megitélni. Fogadok, mindjárt más szemmel néznéd azt a Sandgoist, ha visszatérne és Oledat hozná karján.
- Oh, szegény Olem! - sóhajtott a fiatal leány.
- Majd visszatér, visszatér; már uton van, - szólt Joél. - Csak légy bizalommal, Hulda! Ole már nincs messzire tőlünk és majd adunk neki, hogy ily sokáig késett.
Az eső megállt. A testvérpár elhagyta a kunyhót és a fogadóhoz vezető gyalogösvény felé vették utjukat.
- Most jut eszembe, - mondta Joél, - hogy holnap ismét el kell mennem.
- Ujra el akarsz menni?
- Igen, már korán reggel.
- Oly jókor, bátyám?
- Meg kell lenni, Hulda. Mikor Hardangerből visszaindultam, egy pajtásom jelezte, hogy egy északról érkező utas, aki Rjukanfos felől jön, holnap itt lesz.
- Ki az az utas?
- Szavamra, még a nevét se tudom. De föltétlenül korán ott kell lennem, hogy Dalba vezethessem.
- Nos hát menj, ha máskép nem tehetsz; - felelt Hulda nehéz sóhajjal.
- Holnap hajnalban utra kelek. Szomorit ez téged, Hulda?
- Igen, Joél. Nyugtalan vagyok, ha elhagysz... még ha pár órára is.
- Tudd meg hát, hogy ez alkalommal nem megyek egyedül.
- És ki megy veled?
- Te, testvérkém, te magad. Szórakozás kell neked s azért viszlek magammal.
- Oh, köszönöm, kedves Joél!

VIII.
Másnap reggel hajnalhasadtával keltek utra mind a ketten. Daltól a hires vizesésig tizenöt kilométer az ut és ugyanannyi visszafelé. Joélnek ez csak egy séta lenne, de tekintettel kellett lennie Huldára. Joél hát megszerezte Lengting munkavezető szekerét, de mivel ennek a kocsinak csak egy hátsó ülése volt s a jó ember hatalmas térfogata elfoglalta az első ülést, Hulda és Joél ketten szorongtak a hátsó ülésen s ha esetleg a bemondott utas tényleg ott lesz Rjukanfosnál, Joél átadja helyét és gyalog tér vissza.
Ha vannak is némi akadályok. Daltól csodaszép ut visz a vizesésig, persze inkább gyalogösvény, mint országut. Girbe-gurba tuskók vannak lerakva a Maon mellékágánál, amelyek pár lépésnyire egymástól kis hidakat képeznek. De a norvég ló már hozzászokott, hogy biztos lábakkal gázol át ezeken és ha a szekérnek nincs is ruganya, a ló ügyes járása zsongitja valamelyest az erős rázkódást.
Az idő szép volt. Joél és Hulda csöndes lépésben haladtak a zöld réten, amelynek baloldalát a Maon áttetsző vize mossa. Pár öreg nyirfa adott itt-ott kellemes árnyékot a naptól beteritett uton. Az éj párázata ragyogó csöppekben függött a füszálakon. A hegyi folyótól jobbra, mintegy két méternyi magasságban a Guszta jégmezői ragyogtak a távolból.
Egy óra alatt meglehetős előre haladtak, mert az ut észrevétlenül emelkedett; de aztán szükebb lett a völgy. Imitt-amott zuhogó patakká váltak a vizesések. Igy hát időnkint nehézségekkel kellett küzdeniük, hogy haladhassanak, habár Joél is ügyesen tudott hajtani. Az ő oldalán Hulda nem ismert félelmet. Ha valami tulságos meredek helyre értek, erősen belecsimpaszkodott fivére karjába. Az üde levegő pirosra szivta egy idő óta meglehetős sápadt arcocskáját.
Két órai ut után, egy ezerötszáz lábnyi magas vizesés szélén föltünt a kétkerekü vizimalom.
Ideérve Joél és Hulda leszálltak.
- Egy félórai ut nem fáraszt el tulságosan, testvérkém, ugy-e? - kérdezte Joél.
- Nem, bátyám, éppenséggel nem vagyok fáradt; sőt egy kis gyalogséta javamra válik.
- Egy kicsi... no elég nagy és hozzá folyvást hegynek föl.
- Akkor a karodra támaszkodom, Joél.
Itt föltétlenül vissza kellett hagyniok a kocsit, mely a meredek uton képtelen lett volna előre jutni, az egész szük átjárókon a sziklás szakadékokon.
Sürü ködszerü valami emelkedett a kékes távolságban. A Rjukan szétszóródó vizei felhőszerüen emelkedtek a magasba.
Hulda és Joél a vezetők által használt gyalogutra csaptak át, amely a völgy legszükebb részéhez vezet le és ahova fák és bokrok közt kellett áttörtetniök. Kis idő mulva már mindketten egy sárgás mohával benőtt sziklán ültek, csaknem szemközt a vizeséssel, amelyet csupán innen lehet megközeliteni.
Itt aligha megértették volna egymást, ha társalogni kezdenek. Itt azonban csak a gondolat beszélt, mely szivtől szivhez szólt.
A Rjukan vizmennyisége mérhetetlen, a magassága hatalmas és mennydörgésszerü zugása rettenetes. Kilencszáz lábnyiról esik itt vissza ágyába a Maon. Kilencszáz láb magas, azaz hatszor oly magas, mint a Niagara, amelynek szélessége az amerikaitól a canadai partig 300 angol mértföld.
Innen a Rjukanfos olyan remek látványt nyujt, amelyet leirni alig lehet, még a szemléltető festőművészet is képtelen lenne igaz mivoltában visszaadni. Vannak a természetnek olyan csodái, amelyeket látni kell, hogy szépségüket meg birjuk érteni, ezekhez tartozik e vizesés, mely a legnevezetesebb az összes európai szárazföldek között.
E tüneményszerü látványba elmerülve ült e percben egy kéjutazó is a Maon baloldali sziklafalán, ahonnan a Rjukanfost egészen közelről és legmagasabb pontjáról szemlélhette.
Sem Joél, sem Hulda nem vették őt észre e percig, habár arról a helyről, ahol ültek, egészen jól láthatták.
E pillanatban az utas fölemelkedett és egész bátran kilépett egy kiálló sziklacsucsra, mely kupolaszerüen függött a Maon fölött.
Valószinüleg a Rjukanfos üregeit akarta jobbról és balról szemügyre venni.
A turista egyre előbbre haladt ez uton, ahol se fü, se fagyökér nem mutatkozott.
Az elővigyázatlan kétségkivül nem ismerte a mesét, a mely hiressé tette e helyet. Egy szép napon e veszélyes uton akarta Eystein meglátogatni a nyugotfjordali szép Marit. A hegyszakadék tulsó feléről menyasszonya nyujtotta feléje karját. A férfi egyszerre elvesztette az egyensulyt, leesik és anélkül, hogy a tükörsima sziklában megkapaszkodhatnék, zuhan le, ahol a mélységben eltünik, anélkül, hogy a Maon rohanó árja valaha is kivetette volna holttestét.
Ami a szerencsétlen Eysteinnal megesett, ugyanez történjék azzal a meggondolatlannal, aki mindelőbbre haladt a vészes uton?
Félő volt, hogy igen. A meggondolatlan ember végre maga is észrevette a veszélyt, de sajna, már későn. A lába egyszerre elvesztette a támpontot. Egy kiáltást hallatott és mintegy husz lépésnyire gurult lefelé, csak annyi időt nyerve, hogy egy kiálló sziklába megkapaszkodjék, mely a mélység szélén szögelt ki.
Joél és Hulda még most se vették észre az utast, de meghallották kiáltását.
- Mi volt ez? - kiáltott Joél fölemelkedve.
- Egy kiáltás; - felelt Hulda.
- Melyik oldalról?
- Hallga!
Mindketten a vizesés jobb, majd baloldalára tekintettek: semmit sem láttak. De tisztán hallották e szavakat: «segitség! segitség!», mikor a Rjukan esése közben, mint rendesen, egy-egy pillanatnyi szünetet tartott.
A segélykiáltás ismétlődött.
- Joél, - szólt Hulda, - egy utas foroghat veszélyben, aki segitségért kiált. Hozzá kell mennünk.
- Föltétlenül, Hulda; nem is lehet messze tőlünk. De melyik oldalon? Hol van?.... Én semmit se látok.
Hulda a szikla mögé lépett, ahol ültek s amely a Maon jobbpartja fölé borult.
- Joél! - kiáltott végre.
- Látod őt?
- Igen; ott... ott!...
Hulda az elővigyázatlan utas felé mutatott, aki jóformán az örvény fölött lebegett. Ha lába alól kisiklik a kis sziklacsucs, hacsak egy gondolatnyit lejebb gurul, vagy megszédül, ugy menthetetlen elveszett.
- Meg kell őt mentenünk! - sürgette Hulda.
- Az természetes! - felelt minden gondolkozás nélkül Joél. - Elővigyázattal s a szükséges hidegvérrel hozzájuthatunk.
Joél hosszu kiáltást hallatott. Az utas meghallotta, mert fejét arrafelé forditotta. Joél aztán pár pillanatig tünődött, hogy szabaditsa meg amaz embert leggyorsabban és legbiztosabban veszélyes helyzetéből?
- Hulda, - szólt; - csak nem félsz?
- Nem, bátyám.
- Jól ismered a Maristient.
- Már többször átmentem.
- Nos, menj akkor a hegyhátra és igyekezz, amennyire lehet az idegenhez közel férkőzni. Akkor csuszszál le hozzá és fogd meg a kezét. De meg ne próbáljon fölállni, mert akkor megszédül, leránt téged is és mindketten elvesztetek.
- És te, Joél?
- Nos, mig te felülről ideérsz, én a Maon mentén a sziklára kuszok. Én már ott leszek, mire te odaérsz és ha ő meg is csuszik, én tán mindkettőtöket föltartóztathatlak.
Aztán a Rjukanfos egy ujabb pauzája alatt messzire elhallszó hangon kiáltott Joél:
- Meg ne mozduljon, uram!... Várakozzék!... Megkisérjük, hogy önhöz juthassunk.
Hulda már eltünt a lejtő magas bokrai közt, hogy a másik oldalról jusson a hegyháthoz.
A fák közt ismét látta Joél a bátor leányt föltünni.
Ő maga lassan kezdett lecsuszni a Rjukanfos szélén kiálló sziklacsucson. Micsoda hidegvér, micsoda biztonság a lábakban és a kezek milyen ügyesen kapaszkodnak a szakadékba, melynek falai a rája hulló vizeséstől folyton nedvesek voltak.
Vele egy vonalban, de pár száz lépéssel magasabban törtetett előre Hulda, hogy arra a helyre jusson, ahol az idegen mozdulatlanul feküdt. Az esés közben a vizesés felé fordult arcát nem lehetett látni.
Mikor odaért, Joél megállapodott. Miután egy sziklahasadékba erősen belecsimpaszkodott, hangosan kiáltotta:
- Hej!... Uram!...
Az utas odaforditotta a fejét.
- Ne mozogjon hát, - folytatta Joél; - egy mozdulatot se tegyen és fogódzék meg erősen.
- Ne aggódjék, barátom, alaposan megfogództam! - felelt amaz olyan hangon, amely megnyugtatta Joélt. - Ha nem tartanám magamat erősen, már egynegyed óra óta ott feküdnék a Rjukanfos alján.
- A nővérem lecsuszik önhöz, - folytatta Joél; - és megfogja a kezét. De mig én nem értem önhöz, ne próbáljon fölkelni!... Legjobb, ha meg se mozdul.
- Mozdulatlan maradok, akár egy szikla, - felelte az utas.
Hulda már előre kezdett csuszni, miközben a kevésbbé sikos kövezetet kereste és lábát kisebb szakadékokba támasztotta meg, ahol biztos támpontot talált. Mindig bátran, biztosan, amint ettől a telemarki leánytól el lehetett várni, aki jó ismerős a lejtős utakkal.
És amint Joél, ő is igy kiáltott:
- Erősen kapaszkodjék meg, uram.
- Igen, erősen fogódzom és fogódzom mindaddig, amig csak birok.
- Nagyon jól van! Ne féljen; - tette hozzá Hulda.
- Én nem félek!
- Mi megmentjük önt! - kiáltott Joél.
- Remélem is, mert - szent Olafra - saját magamat képtelen lennék megmenteni.
Nyilvánvaló, hogy az idegen megőrizte teljesen lélekjelenlétét. Esés közben karja, keze és lába fölmondta a szolgálatot és amit most tehetett, csak abból állt, hogy jól belekapaszkodjék a kiálló kis szikladarabba, amely a mélységtől elválasztotta.
Hulda eközben lejebb jött. Pár pillanat mulva az idegen mellett volt és miután lábát egy szilárdabban álló kövön megvetette, megragadta az idegen kezét.
Amaz megkisértette, hogy kissé fölemelkedjék.
- Ne mozduljon, uram!... Ne mozduljon!... - szólt Hulda. - Engem is magával ránthat és nekem nincs elég erőm, hogy visszatartsam. Meg kell várnunk a bátyámat. Ha ő itt lesz, akkor megmozdulhat, hogy...
- Hogy fölemelkedjem, kedves gyermekem, azt könnyebb mondani, mint megcselekedni; sőt attól félek, hogy erre alig is leszek képes.
- Talán megsérült?
- Hm; el nem tört és nem rándult ki semmim, legalább remélem, de a lábszáraimat alaposan fölhorzsoltam.
Joél már csak mintegy husz lépésnyire volt a helytől; ahol az utas és Hulda tartózkodtak. A szikla hepehupás része nem engedte, hogy egyenesen hozzájuk mászszék és kerülő uton kellett odakusznia. Ez volt a legnehezebb és a legveszélyesebb munka; ez életre-halálra ment.
- Egy mozdulatot se! - intette utoljára az idegent. - Ha megcsusznak, az én állapotom is oly bizonytalan most, hogy képtelen volnék önt megmenteni és mind a ketten elvesztek.
- Ne aggódj, Joél; - felelt Hulda. - Gondolj magadra és Isten oltalmazzon.
Joél hasmánt kezdett csuszni, miközben igazi kigyómódra tekergetődzött előre. Két vagy három izben azt érezte, hogy elveszitett minden támpontot, végre mégis sikerült neki, összeszedve minden erejét, az utashoz följutni.
A már kissé éltes, de erőteljes, izmos férfi csinos, megnyerő arca mosolyogva nézett rá, Joél voltaképen egy fiatal, merész férfit képzelt benne, aki elég meggondolatlan volt ez uton átmenni.
- Ugyancsak nagy oktalanság volt, amit elkövetett, kedves uram; - szólt a fiatal ember félig ledőlve, hogy lélegzetet vehessen.
- Mit, oktalanság? - felelt az utas; - mondja inkább, kedves barátom, hogy igazi őrültség volt.
- Ön az életével játszott.
- És az én hibám miatt, ön is azt tette.
- Én... Oh, hisz ez ugyis az én mesterségem; - felelte Joél.
Aztán fölállott.
- Most arról van szó, hogy ismét följussunk. De hát a legnehezebbjén már tulestünk...
- Ah, a legnehezebb!...
- Igen, kedves uram; a legnehezebb az volt, hogy idejussunk önhöz. Most csak egy kis lejtőn kell felkusznunk.
- Ebben már természetesen jó lesz, ha nem igen számit rám, fiatal ember. Egyik lábszáram, ugy látszik, föladja a szolgálatot, épugy most, mint kétségkivül több napig.
- Próbáljon meg fölemelkedni.
- Igen szivesen... illetve az ön segitségével.
- Támaszkodjék a nővérem karjára; én majd tolom hátulról.
- Elég erős, hogy megtartson?
- Elég.
- Nos, jól van, kedves barátom; egészen rátok bizom magamat. Ha már arra szántátok magatokat, hogy megmentsetek, lássátok: hogy boldogultok velem.
Ahogy Joél akarta, oly módon vették utjukat visszafelé. Ha a vállalkozás nem is volt teljesen veszélytelen, mégis könnyebben ment a dolog, semmint remélték. Az utas tényleg minden csonttörés és hibbanás nélkül menekedett meg, csak alapos bőrhorzsolásokat szenvedett, amely sokáig nyomot hagy.
Lábszárait sokkal jobban birta, mint eleve hitte volna, ha nem is minden fájdalomtól menten. Tiz perc alatt mind a hárman biztonságban voltak.
Az idegen itt kissé megpihenhetett volna; de Joél még egy kis megerőltetésre serkentette. Arra a gunyhóra gondolt ott a fák között, ahol nővérével pihent, mikor a vizeséshez értek. Az utas készségesen próbált eleget tenni a felszólitásnak s egyik oldalról Huldától, a másikról Joél által támogatva sikerült is neki a vállalkozás, amennyiben csakhamar minden nagyobb fájdalom nélkül odaért a gunyhó ajtójához.
- Lépjen be uram, - szólt a fiatal leány; - itt jobban pihenhet pár percig.
- Szabad e pillanatnak egy pár negyedórára is kinyulni?
- Hogyne, tisztelt uram; de akkor aztán el kell ám velünk jönnie Dalig.
- Dalba?... Oh, hisz éppen oda szándékoztam menni.
- Tán ön az az utas, aki északról jön ide és akinek Hardangerből való jöttét jelezték nekem? - kérdezte Joél.
- Ugyanaz.
- Engem ugyse, ez esetben ön nem a legjobb utat választotta.
- Magam is kétkedem benne.
- És ha előre láthattam volna, ami önnel történt, bizonyára a Rjukanfos tulsó oldalán vártam volna.
- Ez igen szerencsés ötlet lett volna, derék fiatal ember. Ezzel ön egy, koromban meg nem bocsátható oktalanságtól és ennek következményeitől kimélt volna meg.
- Minden korban megbocsáthatatlan, tisztelt uram; - jegyezte meg Hulda.
Mind a hárman beléptek a gunyhóba, amelyben egy egész parasztcsalád: apa, anya és két leány lakott. Valamennyien fölálltak és udvariasan üdvözölték a váratlan vendégeket.
Joél meggyőződött róla, hogy az utasnak csak a térde alatt van egy meglehetős hosszu sebe a bőr felületén, amelynek gyógyitásához egy heti nyugalom föltétlenül szükséges. Lábszára azonban sem nem ficamodott ki, sem nem tört el; egyáltalán csont sem sérült és ez volt a fődolog.
A gunyhó lakói kitünő tejjel szolgáltak a vendégeknek, fölös mennyiségü eper és egy kis fekete kenyérrel, amit ezek szintoly szivesen fogadtak.
Joél nem sokat kináltatta magát és hatalmas étvágygyal látott hozzá s ha Hulda ezzel ellentétben csak keveset evett, az utas annál inkább követte a fivér példáját.
- Meg kell vallani, hogy ez a testgyakorlat jó étvágyat csinált. De ugyancsak nagy oktondiság a szerencsétlen Eystein szerepére vállalkozni, mikor az ember az apja, sőt a nagyapja lehetne neki.
- Ah, ön ismeri ezt a mondát? - kérdezte Hulda.
- Ha ismerem-e... Már a dajkám is azzal a dallal altatott el, abban a boldog időben, mikor még dajkám volt. Igen, ismerem, kedves, bátor gyermekem és ezáltal még kétszerte hibásnak tünöm föl. És mondja csak, barátom, Dal nincs egy kissé messzire egy olyan rokkantra nézve, amilyen én most vagyok?
- E miatt ne nyugtalankodjék, uram; - felelt Joél. - A szekerünk lenn várakozik a gyaloguton. Legfeljebb háromszáz lépést kell tennie odáig...
- Hm, háromszáz lépést?...
- És lefelé; - tette hozzá a fiatal leány.
- Oh, ha lefelé kell menni, akkor hagyján, kedves barátom; akkor egyetlen kar támasza is elegendő.
- És miért nem akar kettőt, miután négy is áll rendelkezésére?
- Nos legyen hát kettő vagy négy! Ez már nem kerül többe, ugy-e bár?
- Ez semmibe se kerül.
- De egy köszönetbe legalább és most jut eszembe: én még köszönetet sem mondtam önöknek.
- Miért, kedves uram? - kérdezte Joél.
- Nos, hát azt gondolom azért, hogy életemet megmentették a saját életük veszélyeztetésével.
- Ha igy tetszik önnek; - szólt Hulda, aki felállt, hogy végét vesse minden dicséretnek.
- Hogyan? természetesen, hogy tetszik!... Ami engem illet, én mindent nagyon szivesen megteszek, amit csak kivánnak.
E szavaknál az utas kiegyenlitett mindent, amivel csak tartoztak a gunyhóbeli parasztoknak. És ezzel kissé Hulda, de még inkább Joél által támogatva, megindult a gyalogösvényen, amely a Maon partjához vezetett, ahonnan Dalba torkollik az ut. Vigyázatosan lépdelt előre.
Ez persze nem ment minden «Ah!» és «Oh!» nélkül, de a felkiáltások jóizü kacagásba fulladtak mindannyiszor. Végre a fürészmalomhoz értek és Joél rögtön rendbehozta a kocsit.
Öt perc mulva az utas már ott ült a fiatal leány mellett.
- És ön? - fordult kérdőleg Joél felé. - Én elvettem az ön helyét...
- Amely helyet én szivesen átengedem önnek.
- De tán nehéz szivvel?
- Nem, nem! nekem megvannak épségben a lábszáraim, hatalmas lábszáraim, amely országutra vannak teremtve.
- És ilyen kitünő országutra, ugy-e fiatal barátom?
És ezzel megindult az uton, amely a Maonhoz vezet.
Joél a ló mellett ment, amelyet zablájánál fogva vezetett, hogy könnyebben kikerülhesse az ut hepehupás részeit.
Az idő kellemesen mult hazatérőben, legalább ami az idegent illeti. Már ugy fecsegett, mintha régi barátja lenne a Hansen-családnak. Mielőtt még hazaértek, a fivér és nővér már csak «Sylvius urnak» nevezték és Sylvius ur csak Joélnek és Huldának szólitotta őket, mintha Isten tudja milyen régi ismerősök lennének mind a hárman.
Négy óra felé előtünt a fák közül a dali templom tornyának csucsa és pár perc mulva a ló megállt a fogadó előtt. Az utas, bár nem minden nehézség nélkül, leszállt a kocsiról. Hansen asszony megjelent fogadásukra az ajtóban és ha az utas nem is kérte a legjobb szobát, mintha ez már magától értetődnék, mégis oda vezették.

IX.
Hog Sylvius, igy hangzott a név, amelyet még azon este bevezettek a vendégkönyvbe és pedig mindjárt Sandgoist neve után. Nem lehet tagadni, hogy e két név közt éppen oly nagy a különbség, mint a két férfi közt, akik viselték. Sem külsejükben, sem jellemükben és fellépésükben nem volt egy hajszálnyi közös vonás. Az egyik bőkezü, a másik kapzsi, fukar. Az egyik maga volt a szivjóság, a másik egy száraz lélek rut hüvelye.
Hog Sylvius még alig volt hatvan éves és sokkal fiatalabbnak látszott. Magas, egyenes tartásu, szép növésü; ép lélek ép testben: jó és szeretetreméltó ábrázatával az első tekintetre megnyert mindenkit, akivel csak összekerült. A simára beretvált arcot deres, kissé hullámos haj keritette be. Ajkai mosolyogtak, mint szemei; a széles homlok mögött a legnemesebb gondolatok fészkelhettek és a széles mellben egyenes sziv doboghatott. Ez előnyei mellett a jó kedély kiapadhatlan készletével rendelkezett. Előkelő és öntudatos fellépése mellett nyájas, jó természet, amely ha arra került, minden áldozatra kész volt másokért.
Hog Sylvius Christianiából, ezzel elég volt mondva. Ez a név nemcsak Norvégia fővárosában volt ismert, becsült, szeretett és tisztelt, de az egész országban; t. i. Norvégiában. A lakosság másik fele, a Skandináv birodalom ugyanis, tehát a svédek, nem igy itéltek felőle.
Ez bővebb magyarázatra szorult.
Hog Sylvius jogtanár volt Christianiában. Más városokban az illető, aki ügyvéd, orvos vagy kereskedő, a legmagasabb társadalmi rangosztályt foglalja el. Norvégiában nem áll az az eset; itt a tanár az első személy.
És amint Svédországban négy osztályt különböztetnek meg, u. m. nemességet, papságot, polgárt és pórt, Norvégiában csak három részre oszlik a társadalom, mert itt teljesen hiányzik a nemesi osztály; itt éppen nincs képviselve a főnemesség, még a legmagasabb hivatalnokok közt sem. Ebben az u. n. kiváltságos országban nem léteznek kiváltságok. A tisztviselő nem egyéb, mint alárendelt szolgája az egész népnek.
Miután Hog Sylvius országának egyik legjelentékenyebb férfia volt, senki sem csodálkozott rajta, hogy a storting tagjává választották.
Ebben a nagy gyülekezetben ugy tudományos képzettsége, mint magánélete mocsoktalan volta által vezető szerepet vitt, amely előtt az összes képviselők, akik közt az ország pórjai is nagy számban voltak, készséggel meghajoltak.
1814-iki konstitució óta joggal el lehet mondani: Norvégia köztársaság, melynek elnöke a svéd király.
Magától értetődik, hogy a kivételes állapotára féltékeny Norvégia önkormányzatát gondosan megőrizte. A storting semmiben sem közös a svéd országgyüléssel. Megérthető tehát, hogy egy olyan rendkivüli befolyásos és hazafias tagot ott amaz ideális határon, mely Svédországot Norvégiától elválasztja, nem valami jó szemmel néztek.
Igy történt ez Hog Sylviusszal is.
Ő azonban szivvel-lélekkel az ő norvégjainak élt, akiknek érdekeit minden alkalommal megvédelmezte.
És mikor 1854-ben az a kérdés vetődött föl a stortingban, hogy ne türjenek tovább vicekirályt, sem helytartót a birodalom élén, Hog Sylvius azokhoz tartozott, akik legtöbb eredménynyel bocsátkoztak a vitába és győzelemre segitették az elvet.
Érthető tehát, hogy a királyság keleti részén nem valami kedvelt alak volt, ellenben nyugaton annál nagyobb népszerüségnek örvendett. A hegyvidékes Norvégia Christiania környékétől az északi sark utolsó sziklacsucsáig visszhangozta nevét. Igazi norvég volt, de élénk vérü norvég, akiben nem volt meg honfiainak veleszületett flegmája és szóban-tettben sokkal gyorsabb, mint a skandináv véralkat általában.
Elárulta azt szavainak melegsége, mozdulatainak fürgesége és gesztusainak élénksége. Ha Franciaországban született volna, senki se nevezhette volna máskép, mint a dél gyermekének.
Hog Sylvius vagyoni állapotát igen kedvezőnek lehet mondani, habár nem is volt krőzus. Mint önzetlen lélek, jóformán sohase törődött magával, de annál többet másokkal. Éppoly kevéssé kapaszkodott magas hivatalok vagy nagy állások után; képviselő volt s ez teljesen kielégitette; többet nem kivánt.
Most éppen három hónapos szabadságát élvezte Hog Sylvius, hogy kipihenje fáradalmait, amelyeket egy munkadus esztendő, törvényhozási tevékenység tett ránézve kivánatossá. Hat hét előtt hagyta el Christianiát azzal a szándékkal, hogy az egész tartományrészt Drontheimig, Hardanger, Telemark, Kongsberg környéke és Drammaig beutazza, szóval meg akarta látogatni a vidéket, melyet még nem ismert saját tapasztalatai nyomán. Igy hát tanulmányt és egyidejüleg kéjutazást csinált.
A kéjutazás egy részén már átesett Hog Sylvius és az északi hivatalos járásokból visszatérőben akarta megtekinteni a hires vizesést, a telemarki természeti tüneményt. Helyszinére érve, szemügyre vette az előtte fekvő vasut tervrajzot, mely Drontheimból Christianiába vezet s vezetőt kért, aki Dalba kisérje és ugy számitott, hogy a vezetővel a Maon balpartján találkozik. De minden habozás nélkül, a Maristien csodás látványától csábitatva, arra a veszedelmes utra tért, csaknem oktalanságot követve el azáltal, amint tudjuk, amely oktalanság, kevésben mult, hogy életébe nem került. Igen, bizvást állitható, hogy Joél és Hulda idejekorán történt érkezése nélkül, az egész utazás és az utas a Rjukanfos mélységében leli végét.

X.
A skandináv országokban és pedig nem csupán a városok lakosságánál, de künn a vidéken is igen kedvező a népnevelés, amely mindenütt tulterjeszkedik az olvasás, irás és számolás kezdetlegességén. A paraszt élvezettel tanul és általában fogékony eszü; érdeklődik minden közügy iránt és élénk részt vesz mindenben, ami az államot vagy a községet illeti. A stortingban mindig ez osztály képviselője van többségben. Néha az ő eredeti népviseletükben jelentek meg. És jogos az, ha ez osztály világos nézetét, gyakorlatias felfogását dicsérik, habár e felfogás kissé nehézkes is, de emellett minden kételyen fölül áll az ő magasztos megvesztegethetlenségük.
Nincs tehát mit csodálkozni rajta, hogy Hog Sylvius neve ismert volt egész Norvégiában és még Telemark e kissé vadon részében is tisztelettel emlitették nevét.
Még Hansen asszony is, aki ez általánosan becsült vendéget fogadta, indittatva érezte magát annak kijelentésére, hogy mekkora kitüntetés ránézve pár napig fedele alatt tisztelhetni őt.
- Nem tudom ugyan, Hansen asszony, hogy ez önre nézve valami különös kitüntetés, - felelt rá Hog Sylvius, - de annyit tudok, hogy rám nézve végtelen kellemes. Oh, én már rég hallottam hiveimtől a vendégszerető dali házat dicsérni és már ez oknál fogva is eltökéltem, hogy legalább egy hetet itt töltök, de szent Olafra mondom: soha se hittem, hogy valaha féllábon érkezem ide.
A kitünő férfiu, ezt mondva, szivélyesen és barátilag szoritotta meg háziasszonya kezét.
- Sylvius ur, - szólalt meg Hulda, - nem parancsolja, hogy fivérem orvost hozzon Bambleből?
- Orvost, Huldácskám?! Csak nem akarjátok, hogy mind a két lábszáram használhatatlanná váljék.
- Oh, Sylvius ur!
- Orvost! és miért nem mindjárt barátomat Boek doktort Christiániából? És mindezt egy egyszerü bőrhorzsolás miatt?
- Még ez az egyszerü bőrhorzsolás is komoly következményeket vonhat maga után, ha nincs helyesen kezelve; - felelt Joél.
- Igazán Joél? És nem lenne szives megmondani: mért akarja, hogy ennek komoly következményei legyenek?
- Én bizonyára nem akarom, Sylvius ur! Dehogyis; Isten óvjon!
- Nos hát meg fogja óvni; engem is, valamint Hansen asszony egész házát; kiváltképpen, ha a szeretetreméltó Hulda vállalja magára az ápolást.
- Föltétlenül, Sylvius ur.
- Nagyon szép, kedves barátaim. Négy vagy öt nap alatt nyoma se lesz az egésznek. Különben, hogy is ne épülne föl az ember hamarosan egy ilyen bájos szobában? Hol találhatna valaki jobb elbánást, mint amilyenben a dali kitünő fogadóban részesül? És hozzá ez a jó ágy az ő jelmondataival, amelyek bizonyára többet érnek, mint a tudós kar undok mintái. Ez az ablak, amely a Maon völgyére néz, a viz mormolása, amely egész a fekvőhelyemig elhallatszik, a vén fák illata, amelyek zöld kerettel fogják körül a házat, a jó levegő, a balzsamos hegyi levegő; nem a legjobb orvosság-e mindez, amilyet csak képzelni lehet? Ha erre az üditő levegőre áhitozik az ember, csak az ablakot kell kinyitnia és beáramlik magától; erősiti, üditi a gyöngélkedőt és - még nem is fogja szigoru dietára.
Hog Sylvius oly vidáman mondta mindezt, mintha valósággal a szerencse egy váratlan áramlata csapott volna bele a házba. A testvérpárban legalább ezt a hatást keltette, akik egymás kezét fogva hallgatták s mindkettőben ez az érzés támadt szavai hatása alatt.
A tanárt mindenek előtt a földszinti szobába vezették. Félig ülő, félig fekvő helyzetben foglalt helyet a nagy karosszékben, lábát egy kis zsámolyra téve, mig Hulda és Joél ápolás alá vették. Egyszerü hideg borogatáson kivül semmi más gyógyszert nem akart elfogadni és tényleg nem volt egyébre szüksége.
- Jól van, édes barátaim, egészen jól van - szólt Sylvius. - Oh, a ti közbenjárástok nélkül, kevésben múlt, hogy a kelleténél többet nem ismertem meg a Rjukanfos csodáiból: ugy legurultam volna a mélységbe, akár egy szikladarab. Uj mesével bővült volna akkor ki a Maristien regénye és nekem még kártéritést se adott volna érte. Engem nem várt mátka a tulsó parton, mint ama szerencsétlen Eysteint.
- És micsoda fájdalom lett volna ez Hogné asszonyra nézve, - szólt Hulda. - Soha se vigasztalódott volna meg.
- Hog asszony?... - ismételte a tanár. - Hog asszony bizonyára egyetlen könyet se ejtett volna.
- De Sylvius ur!
- Nem; mondom nektek és pedig egyszerüen abból az okból, mert semmiféle Hog asszony nem létezik; hogyis tudnám elképzelni: hogyan festene egy Hog asszony; kövér, sovány, kicsi vagy nagy...
- Mint az ön nejének, bizonyára szeretetreméltónak, szellemesnek, jónak kellene lennie - vélte Hulda.
- Ej, valóban, kincsem? Jó, jó, nem akarok kételkedni állitásában.
- De hát ha szülői, barátai veszik e szerencsétlenség hirét?... - szólt Joél.
- Szülőim épp oly kevéssé vannak, fiam! Barátaim... talán vannak, akikre azonban keveset számithatok, eltekintve azoktól, akiket a Hansen-házban remélek föltalálhatni. De mondjátok mindenekelőtt, kedves gyermekeim, itt tarthattok engem pár napig?
- Ameddig csak önnek tetszik, Sylvius úr; - biztositotta Hulda.
- Ez a szoba teljesen az öné.
- Én már előbb is szándékoztam Dalba jönni, mint minden kéjutazó cselekszi, hogy innen bebarangoljam egész Telemark környékét. Most persze semmi se lesz ebből, vagy ha igen, csak később; ennyi az egész.
- A hét vége előtt, remélem, Sylvius ur, ön ismét tökéletesen helyreáll; - vélte Joél.
- Én is azt remélem.
- És akkor készséggel állok rendelkezésére, hogy elvezessem azokra a vidékekre, ahová óhajtja.
- Azt majd meglátjuk, Joél; arról majd akkor beszélünk, mikor már helyreálltam. Még egy egész hónap szabadságidőm van és ha az egészet Hansen asszony fogadójában kellene is eltöltenem, bizonyára nem panaszkodnám miatta. Hisz innen még a két tenger közötti nyugati fjordalt is meg kell tekintenem, meg kell másznom a Gusztát és Rjukanfoshoz is vissza kell még egyszer térnem, mert dacára annak, hogy majdnem önkénytes fürdőt vettem benne, tulajdonképen keveset láttam belőle. És ezt nem szeretném elmulasztani.
- Ön ujra vissza fog oda menni, Sylvius úr; - felelt Hulda.
- Nos, hát valamennyien elmegyünk oda, a jó Hansen asszonynyal együtt, föltéve, ha velünk akar tartani. Oh, most jut eszembe, hogy Katet, az én öreg, hű házvezetőnőmet és Finket, vén szolgámat is értesitenem kell pár sorban. Ők nagyon nyugtalankodnának, ha semmi hirt se vesznek rólam és teljes joggal haragudnának rám.
- Nos, de még egy vallomással tartozom. Az eper, a jó tej igen kellemes, üditő; de mint táplálék, nem igen kiadós, tekintettel arra, hogy én nem vetem alá magam aféle beteg dietának. Önöknek még korán volna, ha ennénk?
- Oh, az nem határoz, Sylvius ur.
- Ellenkezőleg, az nagyon sokat határoz. Hát azt hiszi, hogy Dalban való időzésem alatt az asztalnál és a szobámban egyedül akarok unatkozni? Nem, én veletek és anyátokkal akarok enni, ha Hansen asszonynak nincs az ellen kifogása.
Hansen asszonynak még ha szivesebben maradt volna is egyedül, engednie kellett a tanár óhajának; de hisz ép ugy ő, mint övéi nagy tisztességnek vehették, hogy egy képviselővel egy asztalnál ülhetnek.
- Tehát megegyeztünk, - jelentette ki Hog Sylvius; - valamennyien együtt eszünk a nagy szobában.
- Bizonyára, Sylvius úr; - erősitgette Joél - és ha az ebéd kész, rögtön átviszem önt karosszékestől.
- Jó, jó, kedves Joél; de ha fel birok támaszkodni a karomra, odamegyek ugyis. Hisz, ha jól tudom, még nem amputáltak.
- Amint kivánja, Sylvius ur - felelt Hulda - de ne kövessen el nagyobb vigyázatlanságokat, különben Joélnek mégis orvost kell hivnia.
- Micsoda? Fenyegetés?... No jó, egészen okos és illedelmes leszek és amig dietát nem szabtok elém, a legengedelmesebb patiens leszek. De kedves barátaim, éppenséggel nem vagytok még éhesek?
- Csak egy negyedórai türelmet kérünk még s akkor minden készen lesz; - felelt Hulda; - akkor szolgálok önnek ribiszkelevessel, maoni pisztránggal és lesz fogoly is, amelyet tegnap hozott Joél Hardangerből; ezenkivül egy üveg jó bor.
- Nagyon jó, kedves gyermekem; előre is köszönet érette.
Hulda kiment, hogy az ebéd készitése körül szorgoskodjék és fölteritse az asztalt a nagy szobában, mialatt Joél visszavitte a szekeret Langling művezetőhöz.
Hog Sylvius egyedül maradva, kire gondolhatott másra, mint a derék családra, akinek vendége és lekötelezettje lett egyidejüleg. Mivel hálálja meg Hulda és Joél szolgálatát? Egyelőre azonban nem sok ideje maradt az elmélkedésre, mert tiz perc mulva már ott ült a főhelyen a nagy asztalnál. Az ebéd kitünő volt, amely becsületére vált a fogadónak és a tanár a legjobb étvágygyal evett.
Az est kedélyes csevegés közt mult el, melyben Hog Sylvius élénk részt vett. Hansen asszony inkább gyermekeinek engedte át a szót. Ez még fokozta az utas iránta való meleg érdeklődését.
Mikor az éj beköszöntött, Sylvius, Hulda és Joél segitségével visszatért szobájába, szivélyes jóéjt kivánva uj barátainak, alig feküdt le a szép tiszta, jelmondatos ágyba, csendes álomba merült.
Mikor másnap reggel hajnalhasadtával fölébredt, ujra elmélkedni kezdett, mielőtt ajtaján kopogtak volna.
- Nem, - szólt -, igazán nem tudom mittevő legyek. Mégse lehet, hogy az embert megmentsék, ápolják és meggyógyitsák, egy szép «köszönöm» fejében. Én Huldának és Joélnek nagyon le vagyok kötelezve, ez elvitathatatlan; de ezek nem olyan szolgálatok, amelyeket pénzzel lehet megfizetni! Pfuj!... Másfelől ugy látszik oly boldog ez a jóravaló család, hogy boldogságukat én már nem tetőzhetem. Na, de majd csevegünk együtt s ebből kihámozom a megfelelő módot.
A három nap alatt, mig a tanár sérült lábszárát a zsámolyon pihentette, gyakran csevegtek egyről-másról; de sajna, ugy látszott, hogy a két testvér különös tartózkodást árul el. Sem az egyik, sem a másik nem nyilatkozott őszintén anyja felől, akinek hideg, gondteli viselkedése ugyancsak föltünt Sylviusnak. Gyöngéd érzékük még azt sem engedte meg, hogy elárulják előtte nyugtalanságukat, amely Kamp Ole késése miatt gyötörte őket, mert attól féltek, hogy aggályaikkal esetleg megzavarnák vendégük jó kedvét.
- De talán nem is helyes; - szólt egy alkalommal nővéréhez Joél, - hogy nem vagyunk több bizalommal Sylvius ur iránt. Ő olyan ember, aki jó tanácsot adhatna nekünk és az ő széleskörü ismeretei révén, esetleg felvilágositana arra nézve, hogy a tengerészetnél vajjon megtudhatjuk-e: mi történt a «Viken»-nel.
- Igazad van: helyes lenne, ha mindent megmondanánk neki, de várnunk kell, amig egészsége teljesen helyreállt.
- Oh, az nem tarthat sokáig; - felelt Joél.
A hét végén Hog Sylvius már nem szorult segitségre, hogy szobáját elhagyja, ha sántitott is még kissé. Most szivesen tartózkodott a ház előtt a fák árnyékában álló lócán. Innen láthatta a Guszta csucsát, amelyet a nap beragyogott, mig lábainál a Maon hömpölygött, magával sodorva kisebb-nagyobb fatörzseket.
Itt néha Dalból a Rjukanfoshoz vándorló alakokat is látott. Legnagyobb részük kéjutazó volt, akik egy-két órai pihenőt tartottak Hansen asszony fogadójában, hogy megreggelizzenek vagy ebédeljenek. Volt köztük christianiai tanuló is, hátukon tarisznyájuk és a kis norvég kokárdával a sipkájukon.
Ezek természetesen ismerték a tanárt és igy gyakran hallatszott a vidám «Jó napot» és szivélyes üdvözlések, amelyek nyilvánvalóvá tették, hogy mennyire kedvelt Hog Sylvius az akadémia egész fiatalsága előtt.
- Oh, ön itt, Sylvius ur?
- Igen, édes barátaim.
- Ön, akit Hardanger legbelsejében képzeltük.
- Ez csalódás. Tulajdonképen a Rjukanfos mélyén kellene feküdnöm.
- Még csak az hiányoznék. Na, majd mindenütt elmondjuk, hogy ön Dalban tartózkodik.
- Igen, Dalban... És egyik lábam bekötözve.
- De szerencsére jó fekhelye és gondos ápolása van Hansen asszony házában.
- Jobbat már képzelni se lehet.
- Az már igaz, kellemesebb hely nem is létezik ennél.
- És jobb emberek sem találhatók.
- Nem, azok sem! - jegyezték meg vidáman a turisták.
Aztán valamennyien ittak Hulda és Joél egészségére, akik felől Telemark a legjobb véleménynyel van.
- És ha addig maradok itt, mig, leróttam irántuk tartozásomat; - tette hozzá mosolyogva, - ugy uraim, kollegiumom még soká zárva marad és önök végnélküli szabadságot élvezhetnek.
- Oh, tanár ur, - kiáltotta a vidám társaság: - kétségkivül a bájos Hulda az oka ennek, aki visszatartja Dalban.
- Ez egy szeretetreméltó gyermek, barátaim és ezenfelül elbüvölő, és én - szent Olafra - alig vagyok hatvan esztendős.
- Hog tanár ur egészségére!
- És a tietekre, fiatal emberek!
Aztán bucsut vett a vidám sereg és még soká visszhangzott a völgyből «god aften»-jük.
Joélnek időnkint távoznia kellett a háztól, hogy a kéjutazókat a Gusztára vezesse. Hog Sylvius is szivesen velük tartott volna azt erősitgetve, hogy lába már teljesen meggyógyult, de Hulda komolyan lebeszélte arról s ha Hulda valamit mondott, ez előtt meg kellett hajolnia.
Ez a Guszta különben csodás egy hegy, melyet hóval telitett völgytorkolatok csikoznak, melyekből a buja fenyő erdővel gallér gyanánt körülszegett kupola emelkedik ki. Erről a csucsról mesés szép, messze nyiló kilátás kinálkozik: keletről Numedal vidéke, nyugatról egész Hardanger az ő nagyszerü gletserjeivel, mig szorosan a lábánál a Mjös és Tinn-tó közt szerte tekergődző nyugati fjorddal, Dal apró házaival, melyek olyanok, mintha játékdobozból vették volna ki, hozzá a Maon csillogó szalagja, amely itt-ott kivillan a zöld lapályos helyeken.
Egy eféle hegyiut megmászása végett Joél már reggel öt órakor elindult és rendesen csak este hat órakor tért ujra vissza. Sylvius és Hulda eléje mentek és a révész gunyhója mellett várták. Mikor a jármű kikötött, szivélyes kézszoritással fogadták a derék fiut és ismét a legkellemesebb estét töltötték együtt. A tanár még huzta ugyan kissé a lábát, de nem panaszkodott és éppen nem árulta el azt a vágyát, mintha felgyógyulását nehezen várná, mert hisz az egyértelmü volt azzal, hogy elhagyja Hansen asszony vendégszerető házát.
Az idő különben feltünően gyorsan telt ránézve. Jelentést küldött Christiániában, hogy egyideig még Dalban szándékszik tartózkodni. A rjukanfosi kalandjáról az egész országban tudtak: a lapok terjesztették, szokás szerint erősen kiszinezve. Ennek következtében - eltekintve a napilapoktól és folyóiratoktól - halomszámra érkeztek a levelek a fogadóba. Valamennyit el kellett olvasnia és mindegyikre válaszolni.
És miután leveleiben gyakran emlegette Joél és Hulda nevét, ezek hovatovább ismertek lettek egész Norvégiában.
A Hansen asszonynál való tartózkodás azonban nem nyulhatott a végtelenségig. De Hog Sylvius, mint kezdetben, még e hosszu idő multán se birt tisztába jönni a fölött: hogyan és miképpen rója le irántuk való tartozását. Ekközben az a gyanu kezdett benne lábra kapni, hogy ez a család még sem olyan boldog, amilyennek ő folyton tartotta. A nyugtalanság, amelylyel a testvérek napról-napra lesték a postát Christiániából vagy Bergenből, a csalódás, sőt a bánat kifejezése, mikor látták, hogy az soha se hoz számukra levelet, nyilvánvaló bizonyitékai voltak utóbb gyökeret vert föltevésének.
Már junius 9-edike volt és még semmi hir a «Viken»-ről. Már két heti késésről volt szó. Egyetlen levél se érkezett Oletől! Semmi, ami Hulda titkos bánatát enyhitené. A szegény leány kezdett kétségbeesni és Hog Sylvius egy reggel vörösre sirt szemekkel találta.
- Mit jelentsen ez? - kérdezte a tanár. - Valami szerencsétlenség, amit rejtegetnék előttem? Talán olyan titka van a családnak, melybe behatolni idegen nem jogosult? De hát még mindig idegen vagyok önökre nézve? Nem, azt még önök maguk se gondolhatják. Nos és ha elutazásomat bejelentem, akkor talán belátják, hogy igaz barát az, aki önöktől válik.
Ugyanaz nap igy kezdte hát:
- Kedves barátaim, közeledik hát az időpont, amelyben legélénkebb sajnálkozásomra végre mégis csak el kell önöket hagynom.
- Már, Sylvius ur, már? - kiáltotta Joél olyan hévvel, amelyet alig birt legyőzni.
- Oh, itt, önök közt nagyon is gyorsan telik az idő. Már tizenhét nap óta időzöm Dalban.
- Hogyan?... tizenhét napja? - felelt Hulda.
- Ugy van, kedves gyermekem és szabadságidőm végére jár. Már csak alig egy hetem van hátra, hogy megtehessem az utat Drammaig és Kongsbergig. És a storthing voltaképen csak nektek köszönheti, hogy megvannak kimélve a fáradságtól, hogy képviselői helyemet utóddal töltsék be és a storthing velem együtt zavarban lesz afölött: miféle jutalmat...
- Oh, Sylvius ur!... - esett szavába Hulda, apró kezével be akarván tapasztani a tanár száját.
- Jó, jó, Hulda, engedelmeskedem, hisz tilos erről beszélnem... legalább itt... 
- Épp ugy itt, mint máshol!... - mondta a fiatal leány.
- Legyen. E tekintetben teljességgel nem vagyok a magam ura és alá kell magam rendelnem a parancsnak; de eljönnek egyszer Joéllel Christianiába, hogy engem meglátogassanak, ugy-e?
- Önt meglátogatni, Sylvius ur?...
- Igen, engem meglátogatni... Pár napot házamban, tölteni... természetesen Hansen asszonnyal egyetemben.
- És ha itt hagyjuk a fogadót, ki marad akkor a fogadóba, hogy az utasokat kiszolgálja?...
- De hisz a fogadó el lehet nálatok nélkül, ha az utazási időn tul vagytok. Ugy gondolom hát, hogy azt a tervet ősszel valósithatnánk meg.
- Ennek megvannak a maga nehézségei, Sylvius ur...
- Dehogyis, kedves barátaim, ez egész könnyü dolog. Ne mondjatok «nem»-et; visszautasitást nem fogadok el. És ha egyszer ott vagytok házam legszebb szobájában, öreg Katem és hü vén Finkemmel együtt, akkor a gyermekeim lesztek. S mint ilyennek tán őszintén megmondjátok: mit tehetek értetek.
- Hogy mit tehetne, Sylvius ur? - felelt Joél pillantást vetve nővérére.
- Joél!... - kiáltott Hulda, aki kitalálta fivére gondolatát.
- Beszéljen, fiatal barátom, beszéljen csak nyiltan.
- Nos jó, Sylvius ur, ön igen nagy tisztességben részesithetne bennünket.
- Én? Mennyiben?
- Valami, ami nem csinált önnek nagy alkalmatlanságot: ön jelen lehetne nővérem esküvőjén...
- Az esküvőjén! - kiáltott elcsodálkozva Sylvius. - Hogyan, az én kis Huldám férjhez akar menni és erről nekem egy árva szót se emlitettek?...
- Oh, Sylvius ur, - sóhajtott a fiatal leány, akinek szemei könnyekkel teltek meg.
- És mikor lesz az az esküvő?
- Mikor Istennek igy teszik, hogy hazavezérelje Olet, Hulda vőlegényét, - felelt Joél.

XI.
Joél elbeszélte Kamp Ole történetét. Sylvius mély megilletődéssel hallgatta és nagy figyelemmel.
Most mindent tudott. Még az utolsó levelet is olvasta, amelyben Ole visszatértét jelezte; és Ole még mindig nem jött. Mennyi nyugtalanságot, milyen félelmet okozott az a Hansen-családnak.
- És én abban a tévhitben voltam, hogy teljesen boldog emberek közt lakom, - szólt magában a tanár.
De ha visszaidézte egyenkint megfigyeléseit, ugy találta, hogy a testvérpár egészen átadja magát a kétségbeesésnek, holott még nem lehet minden reményt föladni. Ha napról-napra számlálgatta május és junius minden egyes napját, sokkal többnek tünhetett fel előttük, mintha megkétszerezték volna.
A tanár föltette magában, hogy más irányt ad nézeteinek s ha nem is rendelkezett kézzelfogható bizonyságokkal, de amit mondott, az megszivlelésre méltó, elfogadható ok volt, amelylyel a Viken késését magyarázhatta.
Az arca ugyan meglehetős komoly kifejezést váltott, Joél és Hulda szomorusága mélyen hatott rá.
- Hallgassatok meg, kedves gyermekeim, - szólt; - üljetek mellém és beszéljük még az esetet.
- És mivel vigasztalhatna ön minket, Sylvius ur? - felelt Hulda, akin erőt vett a fájdalom.
- Csak azt akarom mondani nektek, amit valószinünek tartok; - felelt a tanár - és az a következő: Érett megfontolás után beszélve mindarról, amit Joél közölt velem, azt tartom, hogy türelmetlenségtek kissé tulzott. Távol álljon tőlem, hogy hiába való biztatásokkal akarjalak áltatni, de azért rosszabbnak sem kell képzelni a helyzetet, mint amilyen.
- Oh, Sylvius ur, - kesergett Hulda, - szegény Olem mégis csak tönkrement a Vikennel együtt és én soha se látom őt többé.
- Hulda, kedves Hulda! - szólt kérdőleg Joél - nyugtasd meg magad és engedd Sylvius urat beszélni.
- És őrizzük meg hidegvérünket, kedves gyermekeim. Hát lássuk csak: május 15-20-dik közt kellett volna Olenek Bergenbe érkeznie!
- Igen, - felelt Joél; - május 15-20-dik között, amint levelében értesitett és ma már junius 9-ike van.
- Igy hát 20 napi késés a határidőn tul. Beismerem, hogy ennek van valami jelentősége; de egy vitorlás hajótól nem várhatjuk azt, amit egy gőzöstől.
- Ugyanezt mondtam én is Huldának és még egyre ismétlem - mondta Joél.
- És ezt helyesen teszi, fiam; - jegyezte meg Hog Sylvius. - Aztán lehetséges az is, hogy a Viken egy régi hajó, mint az Ujhollandba járók java, melyek, ha sok a teher rajtuk, nehezen haladnak. Ezenkivül az utóbbi hetekben ugyancsak rossz idő járt. Lehet, hogy Ole attól a naptól, melytől levele szól, nem is mozdulhatott a hajóval. Ez esetben, ha csak nyolc napot késett is, még nem érkezhetett meg a Viken és valószinüleg még levelet is kaptok tőle. Mindez, amit itt elmondtam nektek, elhihetitek, komoly elmélkedés eredménye. Ezenfelül oly bizton tudjátok, hogy a Vikenre nézve nem kaphatott-e más utasitást; nevezetesen, hogy a teherrel más kikötőben vessen horgonyt?
- Ezt megirta volna nekem Ole, - szólt közbe Hulda.
- És hol rá a bizonyság, hogy nem irt? - felelt a tanár. - Gondoljátok el, ha Ole hajója az Egyesült Államok valamelyik kikötőjében tartózkodik, ez mindjárt megmagyarázza: mért nem érkezett még tőle ujabb levél Európába.
- Az Egyesült Államokban, Sylvius ur?
- Ez megesik néha és elégséges, hogy elszalassza a postahajót s akkor aztán hosszu ideig nem kapnak tudósitást barátai. Különben ez esetben igen egyszerü módja van a dolognak, nevezetesen a bergeni révésztől kérünk bővebb felvilágositás. Ismeritek őt?
- Igen; azok a Help fivérek.
- Idősb Help fiai? - kiáltott fel Sylvius.
- Igen, ők.
- Oh, hisz azokat én is ismerem. Az ifjabb Help, a junior, amint őt nevezik, habár már az én koromban van, legjobb barátaim közé tartozik. Elég gyakran ebédeltünk együtt Christiániában. A Help fivérek, gyermekeim! Oh, ezek által mentől előbb megtudom: mi van a Vikennel. Még ma irok nekik és ha a szükség ugy hozza magával, személyesen fölkeresem őket.
- Milyen jó ön, Sylvius ur! - kiáltott fel Hulda és Joél egyszerre.
- Oh, csak semmi köszönet! Nem, ezt kikérem magamnak. Megköszöntem én, amit velem tettetek?.... Hogyan, most kinálkozik alkalom, hogy némi kis szolgálatot tegyek nektek és ebből mindjárt ilyen nagy dolgot csináltok?...
- De hisz ön ép az imént arról beszélt, hogy haza kell mennie Christiániába, - jegyezte meg Joél.
- Ej mit, ha a szükség ugy hozza magával, akkor Bergenbe utazom.
- De hát el akarna minket hagyni, Sylvius úr, - szólt közbe Hulda.
- Hát csak ugy egyszerüen nem hagylak el benneteket, kedves gyermekem. Én ura vagyok akaratomnak, azt hiszem és amig rendbe nem hoztam ezt az ügyet, addig nem is mozdulok, ha csak ajtót nem mutatnak...
- Hogy mondhat ilyent, Sylvius ur?
- Nem, nem; sőt kedvem volna Ole visszaérkezéséig Dalban maradni, mert már igazán szeretném ismerni kis Huldám jegyesét. Azt hiszem, derék fiatal embernek kell lenni, olyanféle sütet, mint a mi Joélünk.
- Igen, egészen olyan! - erősitgette Hulda.
- Ezt mindjárt gondoltam! - kiáltott föl a tanár, akinek jó kedélye, legalább látszólag, ismét felülkerekedett.
- Ole csak Olehez hasonlit, Sylvius úr, - mondta Joél. - S ennek bizonyitására elég, ha azt mondom, hogy páratlan szive van.
- Elhiszem, kedves Joél; de az csak fokozza vágyamat, hogy láthassam őt. Oh, ez nem tarthat sokáig. Valami azt sugja nekem, hogy a Vikennek rövidesen meg kell érkeznie.
- Isten hallgassa meg önt.
- És miért is ne hallgatna meg? Az Istennek nagyon jó füle van. Igen, én még jelen akarok lenni Hulda esküvőjén, amelyre tulajdonképen meg is vagyok hiva. Nem marad más hátra, minthogy a storthing pár héttel megtoldja szabadságidőmet; hisz még sokkal hosszabb szabadságidőt kellett volna adnia, ha le hagytok zuhanni a Rjukanfosba, amit meg is érdemeltem volna.
- Sylvius úr, - esett szavába Joél, - hogy mondhat ilyet azzal a sok jósággal szemben, amit velünk tesz?
- Szivből óhajtom, hogy tehessek értetek valamit, kedves barátaim, mert hisz nektek köszönhetek mindent és csak azt nem tudom...
- Nem, nem, ne is emlitse többé azt a kis kalandot.
- Ellenkezőleg, mindig visszatérek rá. Hát csak valljátok be: én mentettem ki magamat? Talán én hoztam ki magamat Dalba? Én ápoltam magamat? Oh, én nyakas vagyok, azt még meglátjátok. Nos, ha egyszer a fejembe vettem, hogy jelen leszek Hulda esküvőjén, akkor, szent Olafra, ott leszek.
A bizalom gyakran ragadós. Hogyan állhattak volna ellen a befolyásnak, amit Hog Sylvius gyakorolt rájuk.
Ezt igen jól látta ő maga is ama halvány mosolyból, amely szegény Hulda arcán fölragyogott. Hisz ő csak hinni óhajtott és igy örvendett, hogy remélni tudott.
Hog Sylvius szivélyes hangon folytatta:
- Ej, azt se szabad felednünk, hogy az idő repül, azért hát lássunk hozzá mielőbb a menyegző előkészületeihez.
- Már belekezdtünk, Sylvius úr, - felelt Hulda, - és pedig már három hét óta.
- Helyes. Ugy hát őrizkedjünk tőle, hogy azt megszakitsuk.
- Megszakitani? - ismételte Joél. - Hiszen már minden készen is van.
- Hogyan, a hitvesi szoknya, a filigran csattos kis derék, a caffrangos öv?
- Igen, még a caffrangok is.
- A csillogó mátka korona, amely ugy fog illeni az én kis Huldámnak, mint egy szentnek?
- Igen, Sylvius ur.
- És a meghivókról is gondoskodva van?
- Minden, minden, - felelt Joél, - még az is, ami leginkább szivünkön fekszik: az öné.
- És a nyoszolyó lányokat Telemark legderekabb lányai közül válogattuk ki.
- És a legszebbeket, Sylvius ur, amennyiben az Helmboe Sigrid kisasszony Bambleből.
- És micsoda hangon mondja ezt a derék fickó - jegyezte meg a tanár - és hogy elpirul hozzá. Ej, ej, hisz hozzátehetjük azt is, hogy Helmboe Sigrid kisasszony Bambleből arra van kiszemelve, hogy egyszer Hansen Joélné asszony lesz Dalban?
- Igen, Sylvius ur - erösitgette Hulda - akit én legjobb barátomnak tartok.
- Szép, dicső! Hát még egy menyegző! - kiáltott Hog Sylvius. - Bizonyos vagyok felőle, hogy arra is meghivnak engem és nem tehetek mást, mint hogy azon is jelen legyek. De igy föltétlenül le kell köszönnöm a képviselőségről, mert nyilvánvaló, hogy a jövőben már nem lesz időm az üléseken jelen lehetni. Nos, derék Joél, én vagyok a tanuja az esküvőn, miután, ha nincs kifogásuk ellene, előbb a testvérénél szolgáltam, mint ilyen. Már látom: azt teszitek velem, amit akartok, vagy jobban mondva, amit én igaz szivből magam akarok. Öleljen meg, kis Huldám; adja ide a kezét, fiam; és most irjunk Bergenbe barátomnak, ifju Helpnek.
A testvérek elhagyták a földszinti szobát, amelyről a tanár azt ismételgette, hogy örök bérletbe veszi és ujabb reménynyel láttak munkájukhoz.
Hog Sylvius egyedül maradt.
- Szegény leányka! szegény leányka! - mormolta. - Igen, egy percre elcsititottam bánatát, némi megnyugvást csöpögtettem bele!... De ez biz nagy késedelem és azon a tengeren, amely ebben az évadban elég borzalmat rejt... Ha elsülyedt volna a Viken!... Ha Ole nem jönne többé vissza!...
Már a következő pillanatban irt a bergeni révészeknek; levelében arra kérte őket, hogy a legapróbb részletekig irjanak meg mindent, ami a Vikennel és a halászokkal összefüggésben van; tájékoztatást szeretne afelől, hogy valami előre nem látott körülmény kergette-e más kikötőbe. Végre azt akarta megtudni, mint vélekednek a bergeni tengerészek és kereskedők e késedelemről. Azután arra kérte barátját, ifjabb Helpet, hogy a legtüzetesebb hirt adja afelől és feleljen postafordultával.
A sürgős levél arról is értesitette a cimzettet, hogy miért érdeklődik Hog Sylvius oly melegen a Viken fiatal kormányosa iránt és milyen szolgálat az, amelyért annyira le van kötelezve a jegyessel szemben és hogy mily öröm lenne rá nézve, ha némi felvilágositást adhatna Hansen asszony gyermekeinek.
Mihelyst a levél le volt ragasztva, gondja volt rá Joélnek, hogy a moeli postára kerüljön, ahonnan a következő napon továbbitják. Junius 11-én a levél Bergenben lesz és 12-én vagy legkésőbb 13-án reggel már megjöhet ifju Help válasza.
Majdnem három napig kell a feleletre várniok. Milyen hosszunak tünt föl ez az idő! Az ő vigasztnyujtó szavaival, bátoritó okadatolásaival sikerült a tanárnak a feszült várakozás ez idejét elviselhetőbbé tenni. Most, hogy ismerte Hulda titkát, sohasem volt hiján a szivesen hallgatott társalgási témának és milyen vigasztaló volt Joélre és nővérére nézve folyton-folyvást a távollevőről beszélni.
- Hát nem tartozom én most a családotokhoz? - ismételte gyakran Hog Sylvius. - Igen, olyan nagybátyaféle, aki Amerikából került ide.
És mert a családhoz tartozott, nem titkolódzhattak előtte többé.
A gyermekeknek anyjukkal szemben való viselkedésük nem kerülte ki figyelmét. Az a föltünő tartózkodás, amelyet Hansen asszony tanusitott, nézete szerint még más okból is származhatott, mint a nyugtalanság, mely Ole miatt gyötörte őket. Ugy gondolta, hogy ez irányban Joélnél puhatolódzik, de a fiatal ember nem tudta: mit feleljen erre. Ekkor magából Hansen asszonyból akarta kivenni a titkot, de ez oly zárkózottan viselkedett, hogy a tanárnak le kellett róla tennie, hogy e titokba behatolhasson. A jövő majd fölleplezi azt.
Amint Hog Sylvius előre látta, ifju Help felelete 13-án reggel érkezet Dalba. Joél már hajnalhasadtával elment a levélhordó elé. A nagy szobába hozta be a levelet, ahol a tanár Hansen asszonynyal és leányával tartózkodott.
Először pár percnyi mélységes hallgatás uralkodott. Hulda, aki egészen elsápadt, most egy hangot se birt volna kiejteni, ugy vert a szive. Megfogta a bátyja kezét, aki különben maga sem volt kevésbbé izgatott.
Hog Sylvius fölszakitotta a levelet és fönhangon olvasta tartalmát:
A levél irója sajnálkozására szintén csak bizonytalan választ adhatott és a tanár nem titkolhatta csalódását a fiatalok előtt, akik könnyes szemekkel hallgatták.
A Viken előre meghatározott időben tényleg elhagyta Saint Pierre Miquelont, egészen ugy, ahogyan Kamp Ole utolsó levelében jelezte. Ezt a legmegbizhatóbban elmondták más hajósok, akik Ujhollandból már Bergenbe érkeztek azóta. A hajók utközben nem találkoztak a Vikennel, ők is nehéz időjárással küzdöttek Island környékén, de minden baj nélkül megmenekültek.
És mért ne történhetett ugyanigy a Vikennel? Tán csak valamivel hátrább maradt? Hisz ez különben egész kitünő, jól épitett hajó volt, Frikel kapitány vezetése mellett; és oly hatalmas őrsége volt, amely már arravalóságának nem egy kiváló próbáját adta. A Viken elmaradása, ha még soká huzódik, mindenesetre nyugtalanitó és akkor mégis félő, hogy mindenestől tönkrement.
Ifju Help sajnálkozott felette, hogy nem adhat kedvezőbb tudósitást a Hansen-család fiatal rokona felől. Ami magát Kamp Olet illeti, mint kiváló fiatal embert emlitette, aki teljesen méltó Hog Sylvius érdeklődésére.
Ifju Help nagyrabecsülését fejezve ki a tanár előtt és szivélyes üdvözletét küldve a családnak, azzal az igérettel zárta sorait, hogy mihelyst valami hirt kap a Vikenről, nyomban küld értesitést.
Hulda félig ájultan roskadt egy székre, mialatt a tanár a levelet olvasta és mikor végére ért, keserves zokogásban tört ki.
Joél összefont karokkal, szó nélkül hallgatta és még egy tekintettel se mert nővérére nézni.
Hansen asszony, miután Hog Sylvius elhallgatott, visszahuzódott szobájába. Ugy látszott, hogy ezt a Hiob-hirt ép oly biztosra várta, mint ahogyan előrelátott némely más szerencsétlenséget.
A tanár intett Huldának és Joélnek, hogy jöjjenek közelebb. Még beszélni akart nekik Kamp Oleról; valamit akart nekik mondani, valami akármit, amit vigasztalásukra kigondolt. Hangsulyozta, hogy valami csodás sejtelme van és nem kell még kétségbeesniök; van arra számtalan példa, hogy a hajók Norvégia és Ujholland közt hosszu ideig vesztegeltek. A Viken, amint egész bizonyosan tudja, jó jármü, megbizható vezetővel és kipróbált legénységgel, következésképen jobb állapotban van, mint némely más hajó, mely véletlenül már megérkezett a kikötőbe.
- Ne veszitsük hát el a reményt, kedves gyermekeim és legyünk türelmesek. Ha a Viken Island és Ujhollandia közt hajótörést szenvedett volna, lehetséges-e, hogy a számtalan hajó, mely ugyanezen uton haladt, semmi nyomát ne találta volna ennek? Nem, nem! Természetes azonban, hogy nem szabad összetett kézzel lesni a jó szerencsét és mindenáron iparkodnunk kell, hogy kimeritő hireket kapjunk. Ha még e héten se kapunk hirt a Vikenről és Oletól se érkezik levél, visszatérek Christianiába és a tengerészeti hivatalhoz fordulok, mely aztán alaposan utána nézet a dolognak és olyan eredményt ér el, amely mindnyájunkat megnyugtat.
Bármilyen biztonságot mutatott s a tanár, Joél és Hulda mégis kiérezték ebből, hogy már nem beszél ugy, mint a Bergenből vett levél érkezése előtt; mert hisz ez tényleg olyan levél, mely vajmi kevés reményt hagy fönn. Hog Sylvius e pillanatban nem mert több célzást csinálni Hulda esküvőjét illetőleg, habár nyomatékos hangon ismételgette is, hogy:
- Nem, ez teljesen ki van zárva! Ole ne kerülne többé vissza Hansen asszony házába! Ole ne venné el az ő Huldáját! Nem, ilyen szerencsétlenséget soha se lennék képes elhinni.
Ez persze az ő személyes meggyőződése volt, amelyet jelleméből kifolyó energiából, veleszületett természetéből meritett, amely semmi által se hagyta magát teljesen elnyomni. De hát hogy származtathatta volna ezt át másokra is, kiváltképen azokra, akiknek leginkább a szivükön feküdt a Viken sorsa.
Ezalatt még pár nap telt el. A teljesen meggyógyult Sylvius hosszu sétákat próbált tenni, amelyeknél Hulda és Joél szives kiséretére szorult, de csak azért, hogy ne hagyja magára a testvérpárt.
Egy napon mind a hárman a nyugati fjord mentén fölmentek a Rjukan vizesésekig; a következő napon lefelé tették az utat Moel irányába a Tinn-tóhoz. Egy alkalommal huszonnégy óráig maradtak távol, mert kirándulásukat egész Bambleig terjesztették ki, ahol a tanár megismerkedett Helmboe bérlővel és leányával, Sigriddel. Milyen szivélyesen fogadta ez utóbbi Huldát és mily őszintén igyekezett barátnőjét vigasztalni.
Hog Sylvius itt szintén több reményt öntött a nyugtalankodókba. Irt Christianiába, a tengerészeti hivatalba. A kormányzóság a kezébe vette a Viken fölkeresését, amelyet biztosan föl fognak találni és Ole is visszatér, egy napról a másikra itt lehet. Nem, nem, az esküvőt hat héttel se kell elhalasztani. A kitünő férfiu oly megingathatlan meggyőződés hangján beszélt, hogy már maga ez is, minden kézzel fogható bizonyiték nélkül, megnyugtatta a kedélyeket.
A Helmboe-családnál tett látogatás igen jótékonynak bizonyult Hansen asszony gyermekeire nézve, mert mikor visszaérkeztek otthonukba, sokkal elszántabbak voltak, mint mikor utra keltek.
Elérkezett junius 15-ike. Most már egy teljes hónapot késett a Viken. Miután Ujhollandból a norvég partig csak rövid utról lehet szó, ez a késés tullépett minden eddig tapasztalt késedelmet.
Hulda már jóformán nem is élt és fivére nem talált szavakat, amelyekkel vigasztalhatta, bátorithatta volna.
A sajnálatraméltó fiatalokkal szemben már a tanárnak se sikerült, hogy ébren tartsa bennük a reményt. Hulda és Joél már csak azért lépték át a ház küszöbét, hogy Moel felé pillantsanak vagy egy darabon Rjukanfos felé lépdeltek. Kamp Olenak voltaképen Bergenből kellett volna jönnie, de az sem volt kizárva, hogy esetleg Christianiából jön, ha a Viken tán irányt változtatott.
A legkisebb szekérzörej, amely a fák közül hallszott, egy kiáltás, mely átrezgett a levegőn, egy emberi alak árnyéka, mely az ut kanyarulójánál mutatkozott, elégséges volt, hogy - sajna hasztalan - megdobogtassa sziveiket. A daliak szintén résen voltak és eléje siettek a postásnak, amely a Maon érkezett. Valamennyien meleg részvétet tanusitottak az általánosan szeretett családdal szemben, valamint a szegény Ole iránt is, akit jóformán Telemark gyermekének tekintettek. De sem Bergenből, sem Christianiából nem érkezett levél, amely hirt hozott volna a nyomaveszettről.
16-án sem adta elő magát semmi ujdonság. A tanár már kezdte belátni, hogy személyes beavatkozásra van szükség, ha végét akarja vetni a mind kinosabbá váló állapotnak. Kijelentette tehát, hogy ha másnap se érkezik semmi hir, maga megy Christianiába, hogy meggyőződést szerezzen, ha vajjon kellő buzgalommal folyik-e a kutatás.
Ezalatt természetesen el kellett hagynia Huldát és Joélt; de ezen nem lehetett változtatni és mihelyst a szükséges lépéseket megtette, vissza szándékozott térni.
Már 17-ike is vége felé járt; ez volt talán a legszomorubb nap valamennyi közt. Hajnal óta zuhogott az eső és erős szél rázta a vén fák koronáját s a Maon felőli oldalon megreszkettek az ablaküvegek.
Hét óra volt; végére értek az ebédnek, amelyet oly némán fogyasztottak, mint valami halottasháznál. Még Hog Sylviusnak sem sikerült a társalgást meginditani; ép ugy hijján volt a szavaknak, mint a gondolatoknak. Mit is mondhatott volna, amit már százszor el nem mondott.
- Holnap reggel Christianiába utazom; - szólt a tanár. - Joél, lenne szives gondoskodni róla, hogy valami jármüvet kapjak? Maga csak Moelig kisérjen el és onnan rögtön visszatér.
- Minden bizonynyal, Sylvius úr; - felelt Joél. - Nem akarja tehát, hogy tovább kisérjem?
A tanár Hulda felé intve, elutasitó mozdulatot tett. Semmi szin alatt sem akarván tőle ok nélkül elrabolni a bátyját.
E pillanatban Moel felől vezető utról előbb halk, de mindig tisztábban kivehető zaj hallatszott. Valamennyien odafigyeltek. Már semmi kétség sem volt benne, hogy ez kocsi robogása, amely Dal felé közeledik. Alig feltételezhető, hogy utas legyen, aki tán a fogadóban akarja tölteni az éjt, mert kéjutazók ilyen órában soha se érkeznek.
Hulda reszketve emelkedett fel, Joél az ajtóhoz lépett, kinyitotta és kinézett.
A zaj mind hallhatóbb lett. Lódobogás és szekérkerekek nyikorgása volt.
A vihar azonban ugy dühöngött, hogy Joélnek ismét be kellett tennie az ajtót.
Hog Sylvius alá s föl járt a szobában. Joél és nővére szorosan egymás mellett álltak.
A kocsi már csak harminc lépésnyire lehetett a háztól. Vajjon megáll-e itt?
Valamennyinek szétpattanásig dobogott a szive.
A jármü tényleg megállapodott; egy hivó hang hallatszott. De ez a hang nem volt Kamp Oleé. Közvetlenül erre, kopogtak az ajtón.
Joél kinyitotta.
Egy idegen férfi állt a küszöbön.
- Hog Sylvius tanár ur? - kérdezte.
- Én vagyok - felelt a tanár előrelépve. - Kicsoda ön, barátom?
- Expresseposta, amelyet a christianiai tengerészeti hivatal igazgatója küld önhöz.
- Az én számomra?
- Igen; tessék.
A küldönc ezzel egy nagyalaku iratot adott át, melyen hivatalos pecsét volt.
Hulda már nem birt a lábán állni; a fivére támogatta, hogy egy lócára üljön. A testvérpár nem merte sürgetni a pecsét feltörését.
Végre a következőket olvasta Hog Sylvius:
«Mélyen tisztelt Tanár ur!
Utóbbi levelére válaszolva, mellékelem az idezárt irást, melyet egy dán hajó halászott ki a tengerből junius 5-én. Sajnos, ez a dokumentum semmi kétséget se hagy fönn a Viken sorsát illetőleg...»
Időt se adva magának, hogy a levelet végigolvassa, Hog Sylvius kihuzta a boritékból a kérdéses irást, melyet figyelmesen nézegetett és aztán megforditotta.
Egy sorsjegy volt. 9672. szám.
A sorsjegy hátlapján e pár sor volt:
«Május 3. Drága Hulda! A Viken sülyed! Egész vagyonom e sorsjegy. Csak Istenre bizhatom, hogy hozzád juttathassa és mivel én már nem lehetek jelen, kérlek, légy ott a huzásnál. Vedd magadhoz utolsó bucsuszavammal... Gondolj rám imádban, Hulda!... Ég veled, szeretett arám, Isten vezéreljen!
Kamp Ole.»

XII.
Ez volt tehát a fiatal tengerész titka, ez volt az a kilátás, amelybe abbeli reményét vetette, hogy jegyesének egy kis vagyont biztosit.
Egy sorsjegy, amelyet elutazása előtt vett... És abban a percben, mikor a Viken sülyedőben volt, Huldához intézett utolsó bucsuszavaival egy palackba rejtette és a tengerbe dobta.
Hog Sylvius most össze volt zuzva. Hol a levelet, hol az iratot nézte, de nem szólt többé. Mit is mondhatott volna még? Mi kétség férhetett volna a Viken sorsát illető föltevéshez és mindazok halálához, akiket Norvégiába kellett volna visszaszállitnia?
Mig Hog Sylvius a hozzá intézett levelet olvasta, Hulda még csak birt uralkodni magán és megbirkózott halálos félelmével; Ole utolsó szavai után azonban ájultan roskadt Joél karjaiba. A szobájába kellett vinni, ahol anyja nyujtotta neki az első segélyt. Mikor ujra magához tért, egyedül akart maradni és ekkor térdre esett ágya előtt s Ole lelkéért imádkozott.
Hansen asszony visszatért a nagy szobába. Először a tanár felé tett pár lépést, mintha szólni akarna hozzá, de aztán a lépcső felé fordult, ahol eltünt.
Miután nővérét a szükséges ápolásban részesitette, Joél is kiment. Megfulladt volna ebben a házban, ahol minden zugból a szerencsétlenség vigyorgott rá. Friss, szabad levegőre volt szüksége, mely a vihar után oly tiszta volt és az éj jó részét a Maon partján bolyongva töltötte el.
Hog Sylvius egyedül maradt; e villámcsapás hatása alatt egy pillanatig mintegy megsemmisülve állt, de aztán csakhamar sikerült energiáját visszanyernie. Miután kétszer-háromszor végig ment a nagy szobán, hallgatódzni kezdett; nem hallja-e a fiatal leány kiáltását? Amennyiben semmit sem hallott, leült az asztalhoz és átengedte magát vadul háborgó gondolatainak.
- És Hulda, - szólt magában, - Hulda ne lássa többé jegyesét! Történhetik ilyen szerencsétlenség?... Nem, ezzel a föltevéssel szemben egész bensőm fellázad. A Viken elsülyedt, ezt megengedem, de bizonyos mindjárt az is, hogy Ole halálát lelte a habokban? Nem birom elhinni! Igen, kételkedem, kétkedni akarok a legrosszabban, ha sem Joél, sem Hulda nem is értenek velem egyet. Ha a Vikent elnyelte a tenger, nyilvánvaló, hogy egy roncsa sem uszik a felszinen; nem, nem... Semmi azon a palackon kivül, amelybe a szegény Ole az egyetlen értéket rejtette, amelylyel e földön birt.
Hog Sylvius kezében tartotta az irást; sokáig bámult rá, ide-oda forgatta, mintha többet akarna arról a papirosról leolvasni, amelyre a szegény ifju jövője egész boldogságát épitette.
A tanár még tüzetesebben meg akarta azt vizsgálni. Hallgatódzott: nem hall-e valami zajt a fiatal leány szobája felől, azután visszavonult saját szobájába.
A sorsjegy a christianiai iskolák sorsjátékára szólt, ez a sorsjáték éppen akkor volt virágzóban Norvégiában, melynek főnyereménye százezer norvég márka értéket képviselt.
Kamp Ole sorsjegyének száma 9672. Utolsó kivánsága volt, hogy Hulda jelentkezzék helyette, hogyha, az ottani szokás szerint, a kihuzott nyerő szám tulajdonosát keresik.
Egy alacsony tartóban álló gyertya világánál olvasta el Hog Sylvius, többször egymásután, a hátlapon levő irást, mintha még valami rejtett értelmét akarná annak kihámozni.
A néhány sor tentával volt irva. Tisztán látszott, hogy Ole keze nem reszketett, jeléül, hogy a fiatal tengerész még a hajótörés pillanatában is teljesen megőrizte hidegvérét. Olyan lelkiállapotban volt tehát, mely megengedte neki, hogy minden kinálkozó mentőeszközt ki birjon zsákmányolni; képes volt, hogy bármily kis hajóroncsban, minden feléje uszó tárgyban megkapaszkodjék, ha nem sodort el utjából mindent a kavargó forgatag.
A Vikent kétségkivül ama viharok egyike ragadta magával, amelyekkel egyetlen vitorlás hajó se képes megküzdeni és ebből kifolyólag valószinü, hogy tán sohase fogják megállapithatni még az irányt sem, ahol a jármű elmerült.
Ez természetesen olyan körülmény volt, amely még annak a reményét is végkép elvette, aki egyáltalában nem akart kétségbeesni.
Ha csak némi kis utbaigazitás lett volna kezükben, legalább meg lehetett volna kisérleni a kutatást, hogy melyik helyen érte a hajót a katasztrófa, hogy valamelyes felismerhető maradványra akadjanak. Ki tudhatná, hogy egyik vagy másik élőlény a sülyedés pillanatában nem jutott-e szárazföldre, ahol most segély nélkül vergődik, megfosztva még a kilátástól is, hogy ujra visszatérhessen hazájába?
Ilyen gondolatok váltakoztak Hog Sylviusban; föltevések, melyeket Hulda és Joél természetesen elfogadhatlannak tartottak volna és amelyeket őrizkedett a tanár bennük fölébreszteni, mennyiben, ha reményeikben ujra csalódnak, csak annál fájdalmasabb lett volna rájuk nézve.
- Mindazonáltal, - szólt magában, - ha a darabka irás nem is ad semmi tájékoztatást, arra nézve van némi bizonyság, hogy mily irányban találták föl a palackot; a levél nem árulja el azt, de a christianiai tengerészeti hivatal előtt ismeretes ez a hely és ebből lehetne valamely hasznot huzni, ha az irányt s az ott uralkodó szelet összeegyeztetik a dátummal, mikor a hajótörés történt. Okvetlenül ujra irok. Ha még oly kevés is a kedvező kilátás, lehető gyorsan meg kell ejteni a kutatást. Nem, én sohasem hagyom cserben a szegény Huldát és amig kétségbevonhatlan tény nincs a kezemben, nem hiszek jegyese halálában.
Igy elmélkedett Hog Sylvius. De ugyanekkor elhatározta magában, hogy ez ügyben teendő lépéseiről, melyeknél minden befolyását mérlegre veti, egy szót se fog szólni az ittenieknek.
Igy hát se Hulda, se fivére nem tudtak arról, amit a tanár Christiániába irt. Elhatározta továbbá, hogy a következő napra jelzett utazását bizonytalan időre elhalasztja, vagyis inkább néhány nap mulva el akart ugyan utazni, de azért, hogy Bergenbe menjen. Ott mindent, ami a Vikenre vonatkozik, megtudhat a Help fivérektől; ott akarta tanulmányozni az ily dolgokkal ismerős halászok révén, hogy mi módon kell hozzálátni az eféle kutatásokhoz.
Eközben a tengerészeti hivatal által leadott közlemények alapján a christiániai, majd az összes norvég és svéd, végül egész Európa hirlapjai közölték a sorsjegy hivatalos átszármaztatását. Valami szivig ható volt ebben a hagyományban, melyet a vőlegény tesz arájának és az egész közvélemény mély részvéttel vette e hirt.
A norvég lapok legelőkelőbbje, a «Reggeli lap» hozta először kimeritőbben a Viken és főleg Kamp Ole történetét. A harminchét lap közül, melyek abban az időben megjelentek, egyetlen egy sem mulasztotta el, hogy a legnagyobb részvétet keltő módon ne terjeszsze e hirt. Az «Illustreret Nyheds-Blad» (habár csak képzelet után készült) képet is hozott a hajótörésről. Látni lehetett az alámerülő Vikent, tépett vitorlákkal, derékon törött árbocokkal és hátsó részét már félig a hullámok alá sülyedve.
A hajó orrán állva, Ole épp a tengerbe veti a palackot, ugyanabban a pillanatban, mikor utolsó gondolatával Huldájához szállva, Isten kegyelmébe ajánlja lelkét. Egy allegorikus kép a távol ködében a fiatal leány lábaihoz sodorja a palackot, melyet a hullám vet ki oda. Az egész kép ama sorsjegy keretébe volt foglalva, melynek száma halványan tünik elő. Meglehetős naiv megérzékités volt ez; de annál a népnél, amely még mindig hisz a legendákban, a viz Nixeiben, a Walkürökben, nagy hatást kellett előidéznie.
A szomoru esemény tehát nemcsak Európában, de kiterjedt egész Északamerikáig. A történet Ole és Hulda képmásával a nép közt is elterjedt. Anélkül, hogy valamit is tudott volna róla, a fiatal norvég nő általános figyelem tárgya lett. A fiatal leánynak sejtelme sem volt róla, mennyire az emberek szájára is került ő; de ez nem is csökkentette volna, fájdalmát, mely mindjobban hatalmába ejtette egész valóját.
Az előzmények után senki se csodálkozhat a hatáson, amit ez az eset keltett, mert hisz az emberi természet szivesen lát minden természetfölöttit. Egy sorsjegy, amelyet ilyen körülmények közt találtak föl, a 9672. szám, mely a gondviselés különös kegyéből a hullámokból került vissza, ennek föltétlenül, hogy igy mondjuk, predestinált sorsjegynek kell lennie. Hát nem olybá vehető-e ez, mintha egy láthatatlan kéz jelölte volna ki arra, hogy ez üsse meg a fő-, a százezer márkás nyereményt? Nem olyan vagyon-e ez, amelyre Kamp Ole egész gyermekes bizalommal számitott?
Senki sem fog hát csodálkozni rajta, hogy Dalból, ugy mint a világ minden városából, a legkomolyabb ajánlatok érkeztek, hogyha Hulda beleegyezik, engedjék át az értékes papirt. Kezdetben csak mérsékelt árakat ajánlottak érte, de ez ár napról-napra magasabbra szökött, mentül inkább közeledett a huzás ideje.
Az ajánlattevők, mint már emlitve volt, nemcsak Skandináviából kerültek, de külföldről, sőt magából Franciaországból is.
Az annyira flegmatikus angol épp ugy megmozdult, mint utána az amerikai, akik a dollárokat, mikor eféle kevéssé praktikus fantáziáról van szó, nem igen szórják ki az ablakon; röviden egész garmada hasonló tartalmu levél érkezett Dalba. A napilapok nem mulasztották el, hogy hirt adjanak a Hansen-családnak tett ajánlatokról. Azt lehet mondani, hogy egész kis börze támadt, ahol az árfolyam, de állandóan csak hausseban, változott.
Annyira jött a dolog, hogy már több száz márkát ajánltak a sorsjegyért, amelynek alapjában csak egy parányi kilátása lehetett a főnyereményre. Ez kétségkivül balgaság volt, de hát az előitéletes képzelődést nem lehet a megszürt ész mérlegén értékelni. Az emberek képzelődő tehetsége föl volt csigázva és ez mindnagyobb mérveket öltve, ragadta magával.
Nyolc nap mulva már azt jelentették a hirlapok, hogy a sorsjegyért ajánlt összeg ezer, ezerötszáz, majd kétezer márkára szökött. Egy manchesteri angol már kétszáz font sterlingig (kétezerötszáz márka) emelte az árat. Egy bostoni amerikai még ezeken felül is árverezett és késznek nyilatkozott rá, hogy ezer dollárt ad a 9672. számu sorsjegyért, azaz ötezer márkát.
Magától értetődik, hogy Hulda a legkevésbbé sem törődött azzal, ami bizonyos embereket magukon kivül hozott volna. A sorsjegyet illető levelekről egyáltalán tudni sem akart. A tanár azonban azon a nézeten volt, hogy az érkezett ajánlatokról mégis kell némi tudomással birnia, amennyiben a 9672. számu sorsjegy, mint Kamp Ole hagyománya szállt reá.
Hulda minden kinálatot visszautasitott, mert hisz a sorsjegy egyszersmind utolsó levele volt Olenak.
Senki se képzelje azonban, mintha a szegény gyermeknek az a hátsó gondolata lett volna emellett, hogy ez a körülmény tán kedvező jel arra, hogy a főnyereményt megüsse. Nem, ő nem látott ebben mást, mint egy hajótörött utolsó Isten hozzádját, egy ereklyét, melyet gondosan meg akart őrizni. Hogyan is gondolt volna olyan esetleges vagyonnal, amit nem oszthat meg Olejával. Mi lehetne meghatóbb, gyöngédebb valami, mint egy emléktárgy ilyetén kultusza!
Ha Hog Sylvius és Joél közölték is vele az ajánlatokat, távolról se gondoltak arra, hogy legkevésbbé is befolyásolják. Csak kövesse szive sugallatát. Mi már tudjuk: mit határozott ez a sziv.
Joél egyebekben tökéletesen egyetértett nővérével. Kamp Ole sorsjegyéről senki javára és semmi áron se szabad lemondani.
Hog Sylvius tovább ment a puszta veleértésnél; megdicsérte, hogy nem veszi számba az egész ügyet.
Ha eladnák valakinek a sorsjegyet, aki aztán egy másnak kótyavetyélne el, mig nem valódi váltópénzzé lenne a huzás napjáig, amikor aztán valószinüleg egy darabka értéktelen makulaturapapir gyanánt bánnának el vele.
Igen, Hog Sylvius még ennél is tovább ment. Tán őt is előitéletessé tette a véletlen? Ezt nem éppen, de ha Kamp Ole jelen lehetett volna, kétségkivül ezt mondja neki a tanár:
- Tartsd meg magadnak sorsjegyedet, ifju barátom! Először azt mentették ki a hajótörés roncsai közül, aztán téged magadat. Nos, majd elválik... az ember nem tudja néha... nem... nem lehet tudni...
És mikor Hog Sylvius a jogtanár, a storthing képviselője igy gondolkozott, csodálkozhatik-e valaki a tömeg előitéletes voltán? Nem, a legtermészetesebb, hogy a 9672. számu sorsjegy értéke akkorára növekedett.
Hansen asszony házában tehát nem akadt senki, aki csak bele is szólt volna a fiatal leány tiszteletreméltó érzésébe, mely ez eljárást eredményezte; senki, kivéve talán az édes anyját.
Hansen asszony tényleg tett ellenvetéseket, Hulda távollétében, ami nagyon fájdalmas volt Joélre nézve.
- Az anyám, - gondolta magában a fiatal ember - nem marad meg az üres panaszoknál, de titokban többre is képes.
- Ötezer márka ezért a sorsjegyért! - ismételgette többször; - ötezer márkát kinál érte valaki!
A gyöngéd érzésről, amelyből kifolyólag történt a visszautasitás, Hansen asszony nyilván tudni sem akart, ő csak a körülményeikhez képest ugyancsak tekintélyes összegre: az ötezer márkára gondolt. Huldának egyetlen szava a házhoz varázsolhat ekkora összeget!
Ő maga, dacára annak, hogy telivér norvég nő volt, a legtávolabbról se számitott a sorsjegy természet fölötti módon beütő értékére. És biztos ötezer márkát föláldozni százezer márka eshetőségének, az a föltevés nem fért meg az ő hideg, józan fejében.
A bizonyosat föláldozni a bizonytalanért, ezt nem teheti okos ember.
De ujra hangsulyozzuk, hogy ez a papir nem volt sorsjegy Hulda szemében, de sokkal inkább Kamp Ole utolsó levele és a szive szakadt volna meg a gondolatra, hogy elváljék ettől.
Hansen asszony azonban folyton rosszalta leánya magatartását; szavaiból kiérzett ellene való ingerültsége. Napról-napra attól lehetett tartani, hogy komolyan rátámad Huldára, hogy végérvényes határozatra birja, olyanra, amilyet ő óhajtott. Ilyen értelemben nyilatkozott már egy izben Joél előtt, aki természetesen minden habozás nélkül, nővére pártjára szegődött.
Hog Sylvius is tudott erről.
Joél beszélt vele időnkint e tárgyról.
- Hát nincs-e tökéletes igaza a nővéremnek és nem helyesen cselekszem-e, hogy ellenállásában támogatom?
- Kétségkivül! - felelt Hog Sylvius. - Számitási alapon édes anyjának ezerszerte igazabbja van. De nem kell ezen a világon mindent a mathematikára épitni és a szivügyekhez semmi köze a kétszerkettőnek.
Az utóbbi két hét alatt Huldának valósággal szüksége volt rá, hogy szemmel tartsák. A fájdalom annyira erőt vett rajta, hogy egészségét komolyan félteni kellett. Szerencsére nem volt hijján a gondos ápolásnak. Hog Sylvius meghivására eljött hozzá a hires Boek doktor, a tanár régi barátja, hogy megvizsgálja a fiatal beteg tüdejét.
Természetesen szigoruan eltiltotta minden testi megerőltetéstől és nyugalmat ajánlt neki. Igazi gyógyszer csak Ole visszatérése lehetne s ezt a szert csak Isten adhatná meg neki. Vigasztalószavakban azonban nem fukarkodott Hog Sylvius és nem szünt meg reményét éberen tartani. És bármily kevés alapot látott erre ő maga is, a tanár még sokáig nem akart, nem birt kétségbeesni.
Tizenhárom nap mult el azóta, hogy a tengerészeti hivataltól küldött sorsjegy Dalba érkezett. Már junius 30-ika volt. Két hét mulva kellett végbemenni a huzásnak Christiania egy tágas épületében.
Éppen 30-án kapott Hog Sylvius feleletet a tengerészeti főhivataltól többször ismételt beadványára. Ez fölhatalmazta őt, hogy közvetlen a bergeni tengerészeti hatósággal léphessen érintkezésbe és belátására bizta, hogy állami támogatás mellett nyomban utána lásson a Vikent illető kutatásokhoz.
A tanár ugy gondolkozott, hogy e vállalkozásról egyelőre szó emlitést se tesz Hilda és Joél előtt. Csak annyit mondott nekik, hogy üzleti ügye miatt utra kell kelnie, mely ut pár napot vesz igénybe.
- Oh, könyörgök, ne hagyjon el bennünket, kedves Sylvius ur; - esedezett a fiatal leány.
- Elhagyni benneteket... benneteket, akik gyermekeim lettetek!... - felelt Hog Sylvius.
Joél kinálkozott, hogy elkiséri.
Miután azonban a tanár nem akarta sejtetni, hogy Bergenbe megy, abba egyezett bele, hogy Moelig kisérje. Nem is volt tanácsos Huldát egyedül hagyni anyjával. A fiatal leány pár napig ágyban fekvő beteg volt és most kezdett lábbadozni; még nagyon gyönge volt azonban és a szobát kellett őriznie; Joél tehát szintén belátta, hogy nem szabad őt elhagynia.
Tizenegy órára a fogadó elé állt a szekér. A tanár helyet foglalt benne Joéllel, miután meleg bucsut vett a fiatal leánytól. Aztán csakhamar eltüntek az ut kanyarulójánál, a folyó partjának nyirfái közt.

XIII.
Hog Sylvius tehát Bergenbe utazott. A pillanatra megingott szivós természete, energiája ismét felülkerekedett. Egyszerüen nem akart hinni Kamp Ole halálában, nem akart belenyugodni, hogy Hulda arra legyen kárhoztatva, hogy sohase lássa jegyesét viszont. Nem, amig kézzel fogható bizonyság nem szól a tény mellett, hamisnak tartotta a hirt és ez a nézet minden ellenmondást legyőzött lelkében.
De hát volt valami alapja, amire bergeni vállalata támaszkodhatik? Minden bizonnyal; habár, ezt el kell ismerni, igen kétes.
Tudta nevezetesen, hogy mely napon dobta a tengerbe Kamp Ole a sorsjegyet és mely napon, milyen tájékon találták meg az azt tartalmazó palackot. E tekintetben felvilágositotta a tengerészeti hivatal levele, az a levél, amelynek következtében nyomban személyesen utazott el Bergenbe, hogy ott a Help fivérekkel és ama kikötő legtapasztaltabb tengerészeivel tárgyaljon. Ez tán elégséges lesz arra, hogy megkezdje a kutatásokat.
Moelbe érve, Hog Sylvius visszaküldte kisérőjét a kocsival együtt és folytatta utját ama nyirfahéjból készült csónakok egyikén, amelyek a Tinn-tón tesznek szolgálatot. Tinosetben, ahelyett, hogy délnek, azaz Bamble irányába vette volna utját, kocsit bérelt, amely Hardangeren át a legrövidebb uton vitte tovább. Majd a Runon, a tengerszoroson állandóan közlekedő kis gőzösön, folytatta utját.
Julius 2-án érkezett a bergeni kikötőbe.
Ez a régi város, melyet Sogne és tulajdonképen a Hardanger fjord is érint, remek fekvésü, amely tökéletes mása volna Svájcnak, ha egy mesteri kéz a Középtenger vizeit hatalmas hegyei lábáig vezetné. Csodás szép kőrisfa sorban halad az érkező a város első házáig. Magas, csucsives épületei vakitó fehérségben ragyognak, akárcsak az arabs városok és szabálytalan háromszögben torlódnak; ezek adnak hajlékot a harmincezer főnyi lakosságnak. Templomai még a tizenkettedik századból valók és a magas székesegyház messzire kinyulik, mintegy irányjelül az érkező hajósoknak. Bergen határozottan kereskedelmi fővárosa Norvégiának, habár meglehetősen kiesik a rendes közlekedési utból és nagyon távol fekszik a többi várostól, amelyek - Christiania, Throndhjem - politikai tekintetben első és második rangfokozatban állnak a birodalomban.
Más körülmények közt a tanár bizonyára tüzetesebben megszemlélte volna ezt a várost, amely ugy külsejére nézve, mint a néperkölcsök révén sokkal inkább hollandi, mint norvég, mert hisz ez volt tulajdonképeni célja szabadságidejének.
A maristieni kaland és a Dalba való érkezése óta nagy változást szenvedett ez a programm. Hog Sylvius most nem volt a kéjutazó képviselő, aki egyidejüleg politikai és kereskedelmi szempontból akarta ismerni az országot; ez idő szerint nem volt más, mint a Hansen-ház védője, aki Hulda és Joél iránt hálára érezte magát kötelezve; és e hála most minden más érdeket háttérbe szoritott. Adós volt, aki bármi áron le akarta róni tartozását és amellett csak csekélységnek tartotta, amit azok érdekében tenni szándékozott.
A Runon Bergenbe érkezve, Hog Sylvius rögtön a Help fivérek lakására sietett.
Természetesen esett az eső, mert Bergenben évente háromszázhatvan napig esik; de biztosabb hajlékot alig találhatott volna, mint ifju Help e célra berendezett vendégszerető házát.
A fogadtatás, amelyben Hog Sylvius részesült, nem lehetett melegebb, szivélyesebb és igazibb.
A tanár rögtön közölte ifju Helppel jövetele okát és a Vikenre terelte a beszélgetést. Megkérdezte, hogy utóbbi levele óta nem érkezett hir a hajó felől és hogy a város tengerészei ugy tekintik azt, mint teljesen nyomaveszettet. Az iránt is érdeklődött, hogy az a hajótörés, amely több bergeni családot is gyászba boritott, nem képezte-e kutatás tárgyát az illető tengerészeti hatóságnál?
- Hogyan volna ez lehetséges, - felelt ifju Help, - mikor senki se tudja a helyet, ahol a hajótörés történt?
- Megengedem, kedves Help, de éppen mert nem ismerik a helyet, tájékozást, felvilágositást kellene ez irányban keresni.
- Hogyan... ez irányban?
- Igen, bizonyára. Ha nem tudják a helyet, ahol a Viken elmerült, azt mégis tudják, hogy hol találta föl a dán hajó ama bizonyos dokumentumot. Ez biztos ráutalás, amelyet, ha nem veszünk tekintetbe, nagy felelősség hárul ránk.
- Hol van az illető hely?
- Hallgasson meg, kedves Help.
Hog Sylvius közölte vele az ujabb értesüléseket, amelyeket a tengerészeti főhivataltól nyert és megemlitette a nyert fölhatalmazást is, amelyet saját belátása szerint értékesithet.
A palackot, amely Kamp Ole sorsjegyét magában rejtette, junius harmadikán halászta ki a brigg goelette «Christian» kapitánya, Mosselman Helsingörből, észak-keleti Islandtól mintegy kétszáz tengeri mértföldnyire délnyugoti légáramlatban.
A kapitány, mihelyst a dokumentum birtokába jutott, mint ezt a kötelesség előirja, segélyére siethetett volna azoknak, akik a hajótörésből esetleg megmenekültek. A sorsjegy hátsó oldalára irott sorok azonban nem jelölik meg a szerencsétlenség szinhelyét és a Christian igy teljességgel nem tájékozódhatott ez után.
Ez a Mosselman kapitány tiszteletreméltó ember volt, egy más, kevésbbé lelkiismeretes ember tán megtartja magának a sorsjegyet; neki ellenben csak egy gondolata volt, hogy ciméhez juttassa azt, mihelyst partot ért. «Hansen Hulda Dalban»; ez elégséges volt; fölösleges lett volna közelebbi tájékoztatást adni.
Kopenhágába érve, a kapitány ugy vélte, helyesebben jár el, ha e dokumentumot a dán hatósághoz juttatja, ahelyett, hogy közvetlen rendeltetési helyére küldte volna. Ez biztosabb volt és inkább megfelelt az általános szokásnak. Tehát igy cselekedett és a kopenhágai tengerészeti hivatal azonnal hivatalos jelentést tett róla a christianiai tengerészeti hivatalnak.
Ez időben a nevezett hatóság már kézhez kapta Hog Sylvius első átiratát, amely a Viken fölkutatására vonatkozott. Az a szerfölötti érdeklődés, amelylyel a Hansen-család iránt viseltetett a tanár, már nem volt titok. Tudták, hogy Hog Sylvius egyideig még Dalban fog időzni és oda küldték részére a dán kapitány által talált dokumentumot, hogy Hansen Huldának kézbesittessék általa.
Azóta ez esemény nem szünt meg éberen tartani az általános érdeklődést, amelyet hála a napilapok megható közleményeinek, már tudunk.
Ez volt az, amit Hog Sylvius rövidesen vázolt barátja, ifju Help előtt. Az utóbbi minden közbeszólás nélkül, meleg részvéttel hallgatta és a tanár e sorokkal fejezte be értesitését:
- Egy dolog van, amire nézve nem foroghat fönn kétség, az az, hogy a dokumentumot junius 5-én találták kétszáz tengeri mértföldnyire dél-keleti Islandtól, körülbelül egy hónappal a Vikennek Saint-Pierre Miquelonból Európába való utrakelése után.
- És többet nem tud ön?
- Nem, kedves Helpem; de ha összeköttetésbe lépnénk a legtapasztaltabb tengeri hajósokkal, olyanokkal, akik a tenger ama táján gyakrabban megfordultak már, akik a szél, illetve áram minden irányát ismerik, nem állapithatnánk-e igy meg a palack utirányát? Tekintettel aztán a gyorsaságra, amelylyel az tovább uszhatott, kiszámitható pontosan: mikor indult utnak s hány óra alatt ért oda, ahol találták, igy aztán hozzávetőlegesen meg lehet állapitani azt is: körülbelül hol dobta a tengerbe Kamp Ole, más szóval: hol szenvedtek hajótörést.
Ifju Help hitetlenül rázta a fejét. A kutatás egész folytonossága, amelyet eféle hiányos föltevésekre alapitanak, amelynek kiszámitásához annyi kétség fér, ez alig volt egyéb az ő szemében, mint nagy fáradság árán elért balsiker. A révész hideg számitó, gyakorlati ember volt, aki jónak látta erre figyelmeztetni Hog Sylviust.
- Megengedem, Help barátom! De ha az ember nem is képes mást elérni, csak bizonytalan jeleket, ez nem ok arra, hogy az egész ügyet elejtse. Én azon a nézeten vagyok, hogy mindent meg kell kisérleni azon szánalomraméltó emberek érdekében, akiknek életem megmentését köszönhetem. Igen, ha a szükség ugy hozná magával, egy pillanatig se haboznám, hogy mindent, amit sajátomnak nevezek, föláldozzak érettük, azért, hogy Kamp Olet föltaláljam és ismét mátkája, Hulda karjaiba vezethessem.
Hog Sylvius elbeszélte a rjukanfosi kaland egyes részleteit; lefestette, hogy a rettenthetetlen Joél és nővére, mint tették érte kockára életüket, hogy segitségére legyenek és hogy az ő közbejöttök nélkül ma nem lehetne szerencséje Help barátja vendége lehetni.
Ez a Help barát, mint már megjegyeztük, bizonyára nem az az ember volt, akit az illuziók magukkal ragadtak, de nem is mondott ellent még a meddő, lehetetlen vállalkozással szemben sem, ha emberszeretet forgott szóban. Igy hát föltétlenül belement, amit Hog Sylvius meg akart kisérleni.
- Syilvius, - felelt a jó barát, - én teljes erőmből segitségére leszek. Igen, önnek igaza van. És ha a legcsekélyebb kilátás lenne is a Viken roncsai közül egy élőt is s köztük tán a derék Kamp Olet föltalálni, akinek arája az ön életet mentette meg, nem szabad ezt elmulasztanunk.
- Nem, Help, nem szabad, még ha a legparányibb kilátás kecsegtetne is.
- Még ma összeterelem legjobb tengerészeimet, kedves Sylvius, sőt fölhivást intézek mindazokhoz, akik az islandi vagy ujhollandiai tengeren szoktak járni. Aztán meglássuk: mit javalnak ezek...
- És amit ők javasolnak, azt meg fogjuk tenni! - felelt Sylvius az ő sajátos, gyujtó melegségével. - A kormányzóság támogatásának is örvendek és föl vagyok hatalmazva, hogy állami segélyt is igénybe vehetek a Viken felkutatása céljából. Ezenkivül számitok arra, hogy senki se fog vonakodni, ha rá kerül a sor, hogy közremüködjék.
- Rögtön megyek s megteszem intézkedéseimet - szólt ifju Help.
- Óhajtja, hogy elkisérjem önt?
- Fölösleges. Oly fáradt lehet...
- Fáradt! Én!... Az én koromban?...
- Mindegy; pihenje ki magát, kedves örök ifju Sylviusom és várja be itt visszatértemet.
A Help fivérek házában még ugyanaz napon összegyültek a kereskedelmi hajók kapitányai, a tengeri halászok, a révészek, tengerjárók nagy számban, olyanok, akik még most is utaznak és olyanok, akik már nyugalomba vonultak.
Hog Sylvius mindenekelőtt megismertette őket az ügy állásával. Közölte velük, hogy milyen napon, május 3-án dobta Kamp Ole a tengerbe az okiratot és milyen napon, junius 5-én és mily irányban - körülbelül kétszáz tengeri mértföldnyire délnyugoti Islandtól találtatott föl a dán kapitány által.
Ezután meglehetős hosszú és komoly értekezés folyt. Egyebekben a bátor férfiak közt egy se volt, aki ne ismerte volna az islandi és ujhollandiai tenger irányát.
Általánosan megegyeztek abban a nézetben is, hogy a Vikennek Saint-Pierre Miquelonból való utrakelése és amaz időpont közt, mikor a dán hajó kihalászta a palackot, heves viharok dühöngtek az Atlanti Oceán kérdéses részében és egy ily hirtelen támadt vihar okozta nyilván a szerencsétlenséget. Igen valószinü, hogy a Viken nem birt a viharral megküzdeni és a szél ellen fordult, lehet az is, hogy a Viken zátonyra került, amelyet gyakran nehéz kikerülni s egy összeütközés által roncsokra tört.
Igy hangzott az egybegyült tengerészek egybehangzó válasza a Hog Sylvius által föltett kérdésekre. Kétségkivül az itt kijelölt módon kell eljárniok. És mégis, amire számithatnak, csak annyi, hogy a Viken roncsait találhatják föl abban az esetben, ha az netán egy jégtáblával ütközött össze a grönlandi partoknál; mert az ugyancsak kétes, hogy a hajótöröttek közül élőlényekre bukkanjanak. De ha mégis? A tanár látta, hogy kérdéseinek e pontjára a legszakavatottabbak sem tudnak vagy nem akartak válaszolni. Ez azonban nem ok arra, hogy összetett kézzel tétlenkedjenek, ellenkezőleg megegyeztek abban, hogy haladéktalanul munkához látnak.
Bergenben rendszerint horgonyoz néhány norvég flottához tartozó jármű. Ehhez a kikötőhöz tartozik kiváltképen három bejelentett hajó, melyek Trondhjem, Finnmarken, Hammerfest és az északi sark felé járva tesznek szolgálatot a nyugati partoknak. Ép ezekből horgonyoz most egy a kikötőben.
Elkészitve egy iratot, amely az egybegyült tengeri hajósok véleményét foglalta magában, Hog Sylvius nyomban a «Telegraf» fedélzetére sietett. Itt közölte a parancsnokkal a különleges missziót, melylyel a kormányzóság megbizta.
A parancsnok udvarias előzékenységgel fogadta a tanárt és késznek nyilatkozott a legerélyesebb segédkezésre. Ez a tengerésztiszt hosszu és veszélyes utjai közt már többször bejárta ama tengert, amelyet a tengeri halászok Lofodentől és Finnmarktól az islandi és ujhollandiai halastavakig szoktak fölkeresni. Ő tehát a felebaráti szeretet e tervbevett művénél személyes ismereteit is értékesithette és megigérte, hogy minden erejével ez ügynek szenteli magát.
Teljesen egyértelemben volt az iratban foglaltakkal a hajótörés részleteit illetőleg. Az ő nézete is az volt, hogy Island és Grönland közt kell a kutatást megejteni, hogy az esetleg életben maradottakra vagy legalább a Viken roncsaira akadhassanak. Ha ez által nem ér célt, a parancsnok a szomszédos vizeken és szükség esetén a tenger keleti részén is folytatni fogja a kutatásokat.
- Én kész vagyok a tengerre szállni, Hog úr, - tette hozzá. - Szén- és élelmiszerszükségletünk teljesen elégséges, a legénység a hajón van és még ma felszedethetem a horgonyt.
- Köszönöm, parancsnok úr; - felelt a tanár; - és mélyen le vagyok önnek kötelezve a szives fogadtatásért. De engedjen meg még egy kérdést. Megmondhatná nekem: mennyi idő szükséges hozzá, hogy a grönlandi tengerhez jusson?
- Hajóm óránkint körülbelül 20 1/2 kilométert tesz. Amennyiben Grönland Bergentől husz fok, ugy számitok tehát, hogy nyolc nap alatt oda érhetek.
- Igen, siessen, amennyire lehet, parancsnok úr - felelt Hog Sylvius. - Ha néhány hajótörött megmenekedett a katasztrófától, két hónap óta már nagy szükségben lehetnek, éhen halnak valamely elhagyott parton...
- Nem veszitünk egy órát sem, Hog ur. Apály beálltával még ma tengerre szállunk és pedig a legnagyobb gyorsasággal. És mihelyst valami jelre bukkanok, az ujhollandi sürgöny által értesitem a christianiai tengerészeti hivatalt.
- Isten vezérelje önt, parancsnok úr, - fejezte be Hog Sylvius - és koronázza siker fáradozásait.
Még azon a napon egész Bergen lakossága részvétteljes hurrah-kiáltásaitól kisérve szedte föl a horgonyt a «Telegraf» és a nézők élénk izgalommal látták az első szoroson átkelni és aztán eltünt a fjordok utolsó szigeteinél.
Hog Sylvius azonban nem szoritkozott pusztán arra az expedicióra, amelyre a «Telegraf» vállalkozott. Nézete szerint még egyebet is kellett tenni, hogy annál bizonyosabban ráakadjanak a Viken nyomára. Ezenkivül még kétezer márkát tüzetett ki államilag minden jármű részére, mely valamelyes tájékoztatást hoz a nyomaveszett hajóról és ötezer márkát annak, aki az életben maradottak közül egyet is magával hoz.
Ebből látható, hogy Hog Sylvius két napig tartó időzése alatt Bergenben minden lehetőt megtett arra nézve, hogy a nyomozás sikerét biztositsa.
Ebben különben készségesen támogatták Helpék és más tengeri utazók.
Help örömmel vette volna, ha egyideig még vissza birja tartani, Sylvius őszinte köszönetet mondott szivességeért, de semmikép sem volt hajlandó ott tartózkodását meghosszabbitani. Már nagyon vágyott Hulda és Joél után, akiket nem akart tovább magukra hagyni, mint ameddig éppen szükséges volt. Help biztositotta, hogy minden érkező ujabb hirt haladéktalanul továbbit Dalba.
Miután Hog Sylvius 4-én reggel szivélyes bucsut vett barátjától, ifju Helptől, ujra hajóra szállt, hogy a Runon átkeljen a Hardanger fjordon és ha előre nem látható akadályokba nem ütközik, remélte, hogy 5-én ismét visszatér Telemarkba.

XIV.
Ugyanazon napon, melyen Hog Sylvius Bergent elhagyta, fölötte komoly jelenet játszódott le a dali fogadóban.
A tanár elutazása után, ugy látszott, hogy Joél és Hulda jó szelleme az utolsó reményszállal együtt, az életet is magával vitte volna az egész családból. Teljesen kihalt ház volt az, amelyet Hog Sylvius maga után hagyott.
E két nap alatt különben egyetlen kéjutazó se érkezett Dalba. Joélnak hát semmi oka sem volt innen távozni és Huldánál maradhatott, akit csak nehéz szivvel hagyott volna el.
Hansen asszonyon láthatólag mindig jobban-jobban erőt vett a titkos félelem, amely gyermekeit illető minden részvétet, sőt a Viken elsülyedését is jóformán közömbössé tette előtte.
Szobájába visszavonulva, csaknem teljesen magának élt és csak étkezés idején mutatkozott. És még ha intézett is pár szót Huldához vagy Joélhoz, csak azért történt, hogy nyilt vagy rejtett szemrehányásokat tegyen neki a sorsjegy miatt, amelytől ezek nem akartak megválni.
Erre vonatkozó ajánlatok ugyanis még mindig és ismételten érkeztek a világ minden zugából és végéről. Mintha némelyek valósággal megbolondultak volna e miatt. Nem! Lehetetlennek látszott, hogy a sorsjegy ne arra lenne rendeltetve, hogy megüsse a százezer márkás nyereményt; mintha egyetlen szám lenne ezen az egész sorsjátékon és ez a szám ama 9672! A manchesteri angol és a bostoni amerikai még folyton versenyeztek. Az angol pár font sterlinggel felülárverezett versenytársán, de őt ismét az torkolta le több ezer dollárral. Az utolsó ajánlat nyolcezer márkára szökött fel, amit csak az egész erővel kitört monománia magyarázna meg.
De bármiként volt is, Hulda kereken visszautasitott minden ajánlatot, még a legelőnyösebbet is, aminek természetes következménye az volt, hogy Hansen asszony a legkeservesebb panaszokra fakadt.
- És ha parancsolom, hogy eladd azt a sorsjegyet, - szólt egy napon leányához az anya, - igen, ha parancsolom?
- Ez végtelen fájdalmas volna rám nézve, anyám, de ennek dacára visszautasitó lenne válaszom.
- Ha azonban meg kellene tenni.
- Miért «kellene», anyácskám?
Hansen asszony nem felelt. Egészen elsápadt e hozzá intézett nyilt kérdésre és pár érthetetlen szót mormolva, megütközve huzódott vissza.
- Ennek valami nagyon fontos oka lehet és pedig olyan valami, ami anyánkat és Sandgoistot illeti, - vélte Joél.
- Igazad van, Joél, és ebből még nagyon kellemetlen következmények fenyegetnek a jövőre.
- Hát nem vagyunk mi pár hét óta már elég kemény próbának kitéve, szegény Huldám; miféle veszélytől kell még tartanunk?
- Oh, miért késik igy Sylvius ur. Ha ő itt van, nem érzem azt a kétségbeesést, amely...
- De hát mit tehetne ő érettünk, - szakitotta félbe Joél.
Mi is lehetett Hansen asszony multjában, amit igy rejtegetett, amit nem akart gyermekei előtt fölleplezni? Miféle érthetetlen önzés akadályozta abban, hogy közölje velük aggodalma okát? Talán volt valami a lelkiismeretén? És miért akart olyan nyomást gyakorolni Huldára Kamp Ole sorsjegyének értékesitése kérdésében? Miért akarta azt mindenáron pénzzé tenni?
Huldának és Joélnek meg kell ezt végre tudnia.
Julius hó 4-én reggel a kis kápolnába kisérte Joél a nővérét, ahol a fiatal leány naponta imádkozott a hajótöröttekért.
Joél megvárta őt ilyenkor és ismét hazavitte.
Ama napon hazatérve, anyjukat pillantották meg az uton, aki gyors léptekkel sietett a fogadó felé.
Nem volt egyedül, egy férfi kisérte; egy férfi, aki hangosan beszélt és akinek egész fellépésében valami parancsoló volt.
Hulda és fivére csodálkozva állapodtak meg.
- Ki ez az ember? - szólt Joél.
- Én fölismerem; - jelentette ki a fiatal leány.
- Te fölismered?
- Igen; ez Sandgoist.
- Sandgoist Drammenből, aki távollétemben már volt nálunk?
- Igen.
- És aki ugy viselkedett, mintha ő volna az ur, akinek jogai vannak az... az anyánk fölött... talán fölöttünk is?
- Ugyanaz és kétségkivül azért jött ma, hogy a jogokat érvényesitse.
- De hát miféle jogok?... Oh, ma tehát megtudom: miféle igényeket tulajdonit magának ez az ember, hogy igy viselkedik.
Joél elhallgatott, ha nehezére is esett és nővérével együtt azon volt, hogy észrevétlenül oldalt kerüljön.
Pár perc mulva Hansen asszony és Sandgoist a fogadóajtóhoz értek. Először Sandgoist lépte át a küszöböt. Az ajtó bezárult mögötte és Hansen asszony mögött és mindketten a nagy vendégszobába mentek.
Hulda és Joél közelebb értek a házhoz, ahonnan kihallatszott Sandgoist boszus szava. A testvérpár megállapodott és hallgatódzott. Most Hansen asszony szólalt meg kérő hangon.
- Lépjünk be, - mondta Joél.
Hulda szorongó szivvel és Joél türelmetlenül, de egyszersmind dühtől reszketve, szintén beléptek a vendégszobába, melynek ajtaját óvatosan zárták be.
Sandgoist a nagy karosszékben ült s egyáltalában nem látszott törődni a testvérpár megjelenésével. Csak éppen feléjük forditotta a fejét és pápaszemén át rájuk pillantott.
- Oh, hisz itt a bájos Hulda, ha nem tévedek? - szólt olyan hangon, amely ugyancsak visszatetsző volt Joél előtt.
Hansen asszony alázatosan és félénken állt a férfi előtt. Gyermekeit megpillantva, zavartan egyenesedett ki.
- És ez itt kétségkivül a fivére? - folytatta Sandgoist.
- Igen, a fivére, - felelt Joél határozottan.
Ekkor mindketten egészen közel léptek a karosszékhez.
- Miben szolgálhatunk önnek? - kérdezte a fiatalember.
Sandgoist rosszindulatu tekintetet vetett rá és anélkül, hogy fölemelkedett volna, utálatos érdes hangon mondta:
- Azt majd meg fogja tudni, ifju fickó. Igen, ön voltaképen egészen kapóra jön. Vágytam önt látni és a nővére elég okos hozzá, megértjük egymást.
Sandgoist helylyel kinálta meg őket, mintha a saját házában lenne. Joél egy tekintettel tudtára adta, hogy nem érti a viselkedését.
- Aha, ez nincs az ön inyére? Teringettét, az a fickó nem látszik valami engedékenynek.
- Sem olyannak, akit az ujja körül forgathat, - felelt Joél; - sem udvariasságot nem tanusit, csak azok iránt, akik hasonlóval viszonozzák azt.
- Bátyám, drága bátyám! - tette hozzá Hulda, aki kérő tekintettel nézett rá, hogy uralkodjék magán.
Joélnek nehéz feladat volt e kérelemnek eleget tenni és ellenállni a vágynak, hogy ezt a hencegő alakot ki ne dobja az ajtón s hogy kissé türtőztethesse magát, a szoba egyik szögletébe huzódott vissza.
- Hát beszélhetek már? - kérdezte Sandgoist.
Hansen asszony felelet helyett csak egy beleegyező tekintettel válaszolt; de az, mint látszott, elég volt amannak.
- Nos hát tudja meg, hogy miről van szó és mindhármuktól kellő figyelmet kérek, mert nem szeretem egy és ugyanazt a dolgot kétszer mondani.
Szavaiból nyilvánvaló volt, hogy olyan ember beszél belőle, akinek joga van akaratát másokra erőltetni.
- Az ujságokból értesültem bizonyos Kamp Ole sorsáról, egy fiatal bergeni tengerészről és ezenfelül egy sorsjegyről, amelyet abban a pillanatban küldött mátkájának, Huldának, mikor hajóját, a Vikent baleset érte. És beszéli mindenki, hogy ezt a sorsjegyet, azon körülményekre való tekintettel, ugyszólván az égből csöppentnek tekintik és biztosra veszik, hogy nagy nyereményt üt meg a küszöbön álló huzáson. Végre a fülembe jutott az is, hogy tekintélyes összegeket kinálnak érte Hansen Huldának.
Egy pillanatig elhallgatott, aztán folytatta:
- Igy van?
E kérdésre kissé késett a felelet.
- Igen, igy van, - szólt aztán Joél. - És aztán?
- Mit aztán? - felelt Sandgoist. - Ej, hát aztán: valamennyi ajánlat csak ostoba előitéleten alapszik, ez az én nézetem. De az ajánlat meg van téve és a huzás napjának közeledtével csak növekedni fog az ajánlatok száma és értéke. Az én véleményem az, hogy ez olyan üzlet, amelyet a kezembe kell vennem. Ez okból tegnap utrakeltem Drammenből és Dalba jöttem, hogy Hansen asszonynyal ama sorsjegy átengedése miatt értekezzem és rábirjam, hogy nekem adjon előnyt a többi pályázóval szemben.
Első felindulásában Hulda azt a választ akarta adni Sandgoistnak, amit a többiek ajánlatára adott, ha ez nem is közvetlen hozzá intézte szavait; Joél azonban visszatartotta.
- Mielőtt Sandgoist urnák felelnék, - szólt a fiatal ember, - azt szeretném tőle megkérdezni: tudja-e, hogy kié voltaképen ez a sorsjegy.
- Nos, azt hiszem, Hansen Huldáé.
- Ugy van; de abban az esetben hozzá is kellene intéznie a kérdést, hogy vajjon hajlandó-e megválni attól.
- De Joél!... - szólt rája Hansen asszony.
- Engedd, hogy kibeszéljem magam, anyácskám, - folytatta Joél. - Nem atyánkfiáé, Kamp Oleé szabályszerüleg ez a sorsjegy és nincs-e joga Kamp Olenek ahhoz, hogy mátkájára hagyományozza?
- Elvitázhatlanul, - felelt a nem hozzá intézett kérdésre Sandgoist.
- Ugy hát Sandgoist urnák Hansen Huldához kell fordulnia, ha hozzá akar jutni.
- Megengedem, szőrszálhasogató ur, - felelt Sandgoist. - Fölkérem hát Huldát, hogy engedje át nekem a Kamp Oletól kapott 9672. számu sorsjegyét.
- Sandgoist ur, - felelt a fiatal leány határozott hangon, - már sok ajánlatot kaptam e sorsjegyre nézve, de mind hasztalan, önnek épp azt a feleletet kell adnom, amit ezideig adtam. Ha jegyesem e sorsjegyet utolsó bucsuszavaival küldte nekem, az volt a szándéka, hogy magamnak tartsam és ne adjam el. Én tehát semmi áron se válhatok meg ettől.
E szavak után Hulda vissza akart vonulni, abban a hitben, hogy a beszélgetés az ő részéről be van fejezve. Anyja egy intésére azonban mégis ott maradt.
Hansen asszony megvetésteljes mozdulatot tett és Sandgoist összevont homlokáról és villogó szemeiből fölgerjedő düh lobogott.
- Igen, maradjon. Hulda, - mondta. - Ez nem lehetett az utolsó szava és ha kitartok kérésem mellett, ennek az a magyarázata, hogy megdönthetlen jogom van hozzá. Azt hiszem azonban, hogy helytelenül fejeztem ki magamat, vagy legalább ön értett rosszul. Magától értetődik, hogy e sorsjegy nyereségi eshetősége nem onnan ered, mert egy hajótörött egy palackba rejtette és azt egy más szerencsésen megtalálta. A nagy tömeg felfogása kiszámithatlan és nem fér hozzá kétség, hogy némelyek éppen amiatt kivánták meg azt a sorsjegyet. Ismétlem, hogy ez a dolog ezzel üzleti jelleget ölt és mint ilyet akarom önökkel lebonyolitani.
- Nem kis fáradságába fog azonban kerülni, hogy azt a testvéremmel megértesse, uram, - jegyezte meg ironikusan Joél; - mert ha ön üzletről beszél, ő emellett egy érzésről fog szólni.
- Ezek üres szavak, ifju ember, - felelt Sandgoist, - és ha teljesen kimagyaráztam magamat, ön be fogja látni, hogy ami jó üzletnek tünik föl az én részemre, ő rá nézve sem lesz rossz. Megjegyzem még, hogy ez még Hansen asszonyra nézve is jó üzletnek mondható, aki ebben közvetlenül érdekelve van.
Joél és Hulda egymásra néztek. Most tehát megtudják, amit anyjuk oly sokáig rejtegetett előttük?
- Engedje meg, hogy folytassam, - szólt Sandgoist. - Nem kivánom, hogy a sorsjegyet abban az árban engedjék át nekem, amibe Kamp Olenek került. Nem; én kész vagyok áldozatot hozni érte, hogy birását biztositsam magamnak.
- De hát hallotta ön, hogy Hulda még a legkedvezőbb ajánlatokat is visszautasitotta, - szólt Joél.
- Igazán! - kiáltott Sandgoist. - A legkedvezőbb ajánlatokat! Mit ért ön ahhoz?
- Az összeg egész közömbös rá nézve; a nővérem kereken megtagadja és én tökéletesen az ő véleményén vagyok.
- Hohó! hát Joéllel, vagy Hansen Huldával van nekem dolgom?
- Nővérem és én egy személy vagyunk, - felelt Joél. - Ezt jegyezze meg magának, uram, ha még nem tudja.
- Mikor árt szabtam az illető sorsjegyért, még azt is hozzá kellett volna tennem, hogy én előnyt akarok önnek biztositani, amelyet Huldának már övéi érdekében sem szabad szélnek eresztenie.
- Ugyan?
- És végre tudja meg, ifju hübelebalázs, hogy én nem azért jöttem Dalba, hogy nővérét e sorsjegyről való lemondásra birjam. Ezer ördög, nem!
- Hát mit óhajt ön még?
- Én nem óhajtok, én kivánok... én követelek... én akarok!
- És mi jogon merészkedik ön, egy idegen, ilyen modorban beszélni anyám házában? - kiáltott Joél mind ingerültebben.
- Azon a jogon, melyen minden ember beszélhet ugy és akkor, ahogyan és amikor neki tetszik a saját portáján, - felelt Sandgoist.
- A saját portáján!
Joél a legnagyobb dühvel rohant Sandgoist felé, aki nem egykönnyen ijedt ugyan meg, de erre felszökött a karosszékből. Hulda azonban visszatartotta bátyját, mig Hansen asszony arcát kezébe rejtve, a szoba tulsó szögletébe huzódott.
- Bátyám, gondolj anyánkra!... - könyörgött a fiatal leány.
Joél hirtelen megállapodott. Anyjára pillantva, dühe megcsappant; egész lénye elárulta: mennyire hatalmában lehet ennek a Sandgoistnek.
Mikor a férfi Joél habozását látta, ismét összeszedte magát és előbbi helyére ült.
- Igen, a saját portáján! - kiáltott fenyegető hangon. - Férje halála óta Hansen asszony spekulációkba bocsátkozott, amelyek mind balul ütöttek ki. A csekélyke vagyont, amelyet atyátok hagyott, eljátszotta és végre egy christiániai bankártól kellett kölcsönt fölvennie. Mikor végső segédforrása is kiapadt, tizenötezer korona erejéig megterhelte a házat, amely kölcsön ellenében egy törvényesen fölszerelt adóslevelet adott, amelyet a kölcsönzőtől megvettem. A ház tehát az én tulajdonomba megy át, ha a határidőre utolsó fillérig be nem hajthatom a tartozást.
- Mikor van ez a határidő?
- Julius 20-án, tizennyolc nap mulva; - jelentette ki Sandgoist. - És ezen a napon, ha tetszik, ha nem, mint a saját portámon telepszem itt le.
- Az nem fog megtörténni, kivéve, ha addig nem lenne teljesen kielégitve. Én tehát megtiltom önnek, hogy ugy beszéljen anyám és nővérem előtt, amint tette.
- Ő megtiltja nekem!... Nekem!... - kiáltott Sandgoist - És megtiltja az anyja is?
- De hát beszélj, anyám, - szólt Joél, hozzálépve.
- Joél!... kedves bátyám!... - könyörgött Hulda. - Anyánk iránti kiméletből, kérlek nyugtasd meg magadat.
Fejét lehorgasztva állt Hansen asszony, tekintetét nem birva fiára emelni. A dolog tényleg ugy állt, hogy ő kevéssel férje halála után vakmerő vállalatokkal növelni akarta vagyonát. A kevés készpénz, amelylyel rendelkezett, elröpült, mint a polyva és nyomasztó, biztos romlásukra való kölcsönöket kellett felvennie. A házra fölvett jelzálogkölcsön adósságlevele Sandgoist kezébe került, aki Drammen legszivtelenebb teremtménye, országszerte ismert és gyülölt uzsorás. Őt magát csak azon a napon látta először Hansen asszony, mikor Sandgoist Dalba jött, hogy személyesen győződjék meg az ingatlan értékéről.
Ez volt hát a titok, amely szivét nyomta. Igen, Sandgoistnek kezében volt az eszköz, melylyel óhajának érvényt szerezhet. A sorsjegynek, melyet ma még birni akart, tizennégy nap alatt tán nem lesz semmi értéke s ha nem adják át neki, ez a bukást, a ház elvesztését, a hajléktalanságot és a legnagyobb nyomort jelenti a Hansen-családra nézve.
Hulda nem mert Joélra nézni; Joél azonban, akit a düh elragadott, hallani se akart a fenyegető jövőről. Csak Sandgoistot látta maga előtt s ha még egyszer ugy beszél ez ember az ő jelenlétében, mint az imént, nem volna képes uralkodni magán.
Sandgoist, aki a helyzet urának érezte magát, még érdesebb és parancsolóbb lett.
- Én akarom azt a sorsjegyet és meg is fogom kapni. Kárpótlásul nem ajánlok őrült összeget ennek értéke ellenében, de kész vagyok a Hansen asszony által aláirt kötelezvényt meghosszabbitani egy évvel... két évvel. Határozza meg ez időpontot ön maga, Hulda.
Amennyiben a meggyötört leány képtelen volt felelni, fivére vette át a szót:
- Kamp Ole sorsjegyét egyáltalában nem adhatja el Hansen Hulda. A nővérem, bármint fenyegetődzik ön, nem tágit. Távozzék hát ön innen!
- Távozni? - szólt Sandgoist. - Nem... még nem távozom. És ha ajánlatomat, mint elfogadhatatlant visszautasitják, ugy tovább megyek... Igen...
Ezzel az asztalhoz ült, ahol papirt, tollat és tentát talált; és aztán ujra megszólalt.
- Ime, nézze meg, hogy mit ajánlok.
Nyugtatvány volt az összegről, amelylyel Hansen asszony tartozott s amelynek zálogául a dali házat lekötötte.
Összekulcsolt kezekkel és félig roskadozva nézett Hansen asszony leányára.
- Most azonban, - folytatta Sandgoist, - ide azzal a sorsjegygyel... Akarom, ma akarom... ebben a pillanatban akarom!... Nem megyek el Dalból anélkül, hogy magammal ne vigyem. Akarom, Hulda, birnom kell.
Sandgoist a sajnálatraméltó leányhoz közeledett, mintha meg akarná motozni, hogy erőszakosan elvegye tőle Kamp Ole sorsjegyét.
Most azonban Joél már nem volt képes erőt venni magán, kivált mikor nővére segélyt keresve kiáltotta nevét.
- Hát nem akar távozni? - kiáltott fenyegetőleg az uzsorásra.
Miután Sandgoist még mindig nem akart a parancsnak engedelmeskedni, már rá akarta magát vetni, mikor Hulda közéjük rohant.
- Anyám, itt a sorsjegy.
Hansen asszony hirtelen a papir után kapott, de amig kicserélte Sandgoist nyugtájával, Hulda félájultan rogyott a karosszékbe.
- Hulda! Hulda! - térj magadhoz! - kiáltott Joél. - Oh, drága testvér, mit cselekedtél?!
- Mit cselekedett? - esett szavába Hansen asszony; - mit cselekedett? Én vagyok a bünös benne. A gyermekeim érdekében akartam megkétszerezni a vagyont, ami apjukról szállt rájuk, igen, egész jövőjüket kockára tettem, szerencsétlenséget zuditottam e békés hajlékra és Hulda... megmentett bennünket!... Hát ezt cselekedte. Köszönet, Hulda, ezer köszönet.
Sandgoist még mindig ott állt. Joél megpillantotta őt.
- Ön itt... még mindig? - kiáltott.
Ekkor Sandgoisthoz lépett, vállon ragadta, fölemelte és ellenállása, jajkiáltása dacára kidobta az ajtón.

XV.
Másnap este Hog Sylvius visszatért Dalba, de semmit sem emlitett utazásáról. Senki se tudta hát, hogy ez idő alatt Bergenben volt. Miután kutatásai ezideig még nem vezettek eredményre, mindent el akart hallgatni a Hansen-család előtt. Minden levelet és sürgönyt, melyek Christiániából érkeztek, az ő cimére és a fogadóba kellett küldeni, ahol szándeka volt megvárni a dolgok fejlődését. És vajjon még mindig remélt? Igen, de be kell vallani, hogy ezt csak előérzetre alapitotta.
Alig hogy visszatért, a tanár észrevette, hogy távolléte alatt valami nagyon komoly dolog történt. Joél és Hulda viselkedése anyjával szemben arra engedett következtetni, hogy itt vallomásra került a sor. Valami ujabb szerencsétlenség érte volna a Hansen-családot?
Természetes, hogy ez mélyen szomoritotta volna Hog Sylviust. Igazi atyai indulattal viseltetett a két fiatal teremtés iránt.
- Majd kiöntik a szivüket, - gondolta; - hiszen ez nem is lehet máskép. Nem tartozom-e én is a családhoz?
De mennyire is megérezték távollétét! Mennyire vágytak őt látni, tanácsait hallani, valamint szeretetteljes, bátoritó szavát! De hát merjék-e közölni vele, ami köztük és a drammeni uzsorás közt történt? És mint tette anyjuk meggondolatlanul kockára az egész család jövőjét? Mit gondolna Hog Sylvius, ha hallaná, hogy a sorsjegy már nincs Hulda kezei közt, ha meghallaná, hogy Hansen asszony arra forditotta azt, hogy megszabaduljon hitelezőitől?
Ennek nem szabad előtte titokban maradni. Hogy kitől eredt az első szó: Hog Sylviustól, Huldától vagy Joéltől, azt nem lehet megállapitani. Elég az hozzá, hogy a tanárt csakhamar beavatták az egész ügybe.
Hog Sylvius némán hallgatta a szomoru hirt, melyet Joél nővére jelenlétében közölt a tanárral.
- Azon a sorsjegyen nem lett volna szabad tuladni; - felelt Sylvius hirtelen. - Nem, ennek nem lett volna szabad megtörténni.
- Tehettem-e máskép, Sylvius ur? - szólt mélyen megrendülve a fiatal leány.
- Nem... persze, nem tehetett máskép!... És mégis... Ha én itt lettem volna!...
És mit tehetett volna Hog Sylvius, ha itt lett volna?... E megjegyzést csak magában tette és aztán folytatta:
- Igen, kedves Huldám, igen Joél, ti csak gyermeki kötelességteket teljesitettétek. De ami engem dühbe hoz, az, hogy e Sandgoist csak az emberek előitéletét zsákmányolja ki. Ha valami lehetetlen árt ajánlanak szegény Ole sorsjegyéért, csak neki lesz belőle haszna. De ha a sors valami különös kegyéből a 9672. számu sorsjegy megüti a nagy nyerőt, ez már nevetséges, ez igazán őrültség! De mindent összevéve, én bizonyára nem engedtem volna át neki azt a sorsjegyet. Mikor Sandgoist ajánlatát visszautasitotta, jobb lett volna, ha anyjával szemben is ugyanazt az ellenállást őrzi meg Hulda.
Mindarra, amit Hog Sylvius beszélt, a testvérpár egy szó feleletet se adott. Azzal, amit Hulda tett, csak a gyermeki kötelességet teljesitette és emiatt csak senki se vádolhatja. Az az áldozat, amelyre elszánta magát, az nem az esetleges nyereményről való lemondást jelentette, de legkeservesebb az volt benne, hogy Ole végakaratával kellett ellenkeznie, hogy el kellett vesztenie jegyese bucsusorait.
De ezen már nem lehetett segiteni. Sandgoistnak birtokában volt a sorsjegy, mely igaz jusson őt illette és amelyet áruba fog bocsátani. Hát egy nyomorult uzsorás váltsa föl apró pénzre a hajótörött megható Istenhozzádját? Nem, ezzel nem birt megbékülni Sylvius.
Még ugyane napon alkalmat keresett a tanár arra, hogy Hansen asszonnyal beszélhessen, amely beszélgetés nem változtathatott ugyan a dolgok állásán, de amely bizonyos mértékben elkerülhetetlen volt kettőjük között. Tudta azonban, hogy kétségkivül inkább olyan nővel áll szemben, aki esze, mint szive után cselekszik.
- Ön hát megfedd engem, Hog ur? - kérdezte, miután a tanárt kényére ki engedte beszélni.
- Bizonyára, Hansen asszony.
- Ha azért tesz nekem szemrehányásokat, hogy elég meggondolatlan voltam rossz kimenetelü üzletekbe bocsátkozni; hogy eljátszottam gyermekeim vagyonát: akkor igazat adok önnek. De ha azért csinál nekem szemrehányást, hogy ugy cselekedtem, amint cselekedtem, hogy megmentsem magamat, akkor igaztalan. - Mit felelhet erre?
- Semmit.
- Komolyan szólva, vissza kellett volna utasitanom Sandgoist ajánlatát, aki végre tizenötezer márkát fizetett a sorsjegyről való lemondásért. Még egyszer kérdezem: vissza kellett volna ezt utasitanom?
- Igen is, meg nem is, Hansen asszony.
- Nem, itt nem lehet igen vagy nemről, Hog ur, de csakis nemről szó. Ha a helyzetük, beismerem: az én hibámból, nem lett volna oly fenyegető, jó, akkor megértettem volna Hulda vonakodását. Igen, én beláttam volna, hogy ő semmi áron se akar megválni a Kamp Oletól kapott sorsjegytől. De mikor arról volt szó, hogy pár nap alatt kiüznek a házból, amelyben örökre lezárta az uram a szemét, amelyben gyermekeim először pillantották meg a napot, ily esetben ön sem cselekedett volna másképen, tisztelt Hog ur.
- De igen, Hansen asszony, de igen.
- És mit tett volna ön?
- Előbb mindent megkisérlettem volna, de nem áldozom föl a sorsjegyet, amelyet leányom ilyen körülmények közt kapott.
- Hát ezek a körülmények tán értékesebbé teszik azt a sorsjegyet?
- Ezt sem én, sem ön, de egyáltalán senki se tudhatja.
- Ez se egyéb, mint egy egyszerü sorsjegy, amely kilencszázkilencvenkilencezer kilencszázkilencvenkilencszer veszithet és csak egyszer nyerhet. És azért tulajdonit neki különös értéket, mert egy, a tengerből kifogott palackban találták?
Erre a különösen föltett kérdésre persze nehéz volt Hog Sylviusnak felelnie. Ismét az u. n. érzésen alapuló oldaláról tekintve az ügyet, igy szólt:
- A tényállás a következő: Kamp Ole abban a percben, mikor az elmerülés fenyegette, hagyta Huldára egyetlen értéktárgyát, amelylyel rendelkezett. Még azt is ajánlotta neki, hogy a huzás napján személyesen legyen jelen Christianiában, ha véletlen szerencse az ő kezére játszanék; és Huldának már nincs is kezében a sorsjegy!
- Ha Kamp Ole visszajött volna, - jegyezte meg Hansen asszony, - ő se habozott volna, hogy a sorsjegyet átengedje Sandgoistnak.
- Az lehetséges, - felelt Sylvius; - de egyedül is neki lett volna ehhez joga. Mit mondana ön neki, ha nem halt volna meg, ha nem pusztult el a hajótörésnél, ha visszajönne... már holnap... még ma.
- Ole nem tér vissza; - felelt Hansen asszony sötét hangon. - Ole meghalt, Hog ur, bizonyosan meghalt!
- Ezt ön nem tudja, Hansen asszony! - kiáltott a tanár, feltünően meggyőző hangon. - Tüzetes kutatás indult meg, hogy a hajótörés után esetleg életben maradottakat fedezzenek föl. Ez sikerülhet, sikerülhet még mielőtt a sorsjegyhuzás meglesz. Önnek hát nincs joga azt mondani, hogy Ole meghalt, addig legalább nem, mig bizonyság nem érkezett erről. És ha most nem beszélek egész bizonyossággal erről a gyermekei előtt, ez azért van, mert nem akarok bennük hiu reményeket ébreszteni, amelyek esetleg fájdalmas csalódássá válhatnának. Ön előtt azonban, Hansen asszony, kimondom, amit gondolok. És hogy Ole meghalt, nem, ezt képtelen vagyok elhinni... Nem, nem akarom elhinni.
Az erélyesen kimondott szavak után, Hansen asszony nem vitatkozhatott tovább a tanárral. Az alapjában szintén előitéletes norvég nő hát hallgatott. Fejét lehorgasztotta, mintha attól félne, hogy Ole minden pillanatban előbukkanhat.
- Ezenfelül, Hansen asszony, - folytatta Hog Sylvius, - mielőtt ily módon járt el Hulda sorsjegyével, egy nagyon egyszerü dolgot tehetett volna, amit ön mégis elmulasztott.
- Mit ért ezalatt, Hog ur?
- Előbb barátaihoz, családja barátaihoz kellett volna fordulnia; ezek bizonyára nem késtek volna, hogy önnek segitségére legyenek.
- Nekem nincsenek olyan barátaim, akiket eféle szivességre fölkérhetnék, Hog ur.
- Ebben téved ön, Hansen asszony, mert magam is ismerek egy olyat, aki óhaját haladéktalanul, már csupa hálából is teljesitette volna.
- És ki lenne az?
- Hog Sylvius, a storthing képviselője.
Erre nem tudott felelni az asszony, csak meghajtotta magát a tanár előtt.
- De ami megtörtént, az fájdalom, megtörtént! - vette föl Sylvius ismét a szót. - Én hát hálás lennék önhöz, ha e beszélgetésről nem tenne emlitést gyermekei előtt.
Ezzel elváltak.
A tanár rendes életmódját folytatta és ismét belekezdett rendes napi sétáiba. Néhány nap mulva Hulda és Joél társaságában bejárta Dal környékét. Szobájába visszatérve, nagy kiterjedésü levelezésével foglalkozott és egyiket a másik után küldözte Bergenbe vagy Christaniába. Élénk összeköttetésbe lépett mindazokkal, akik a Viken fölkutatásának emberbaráti munkájában fáradoztak. Minden gondolatát Ole föltalálása foglalta el.
Szükségesnek tartotta azt is, hogy egy napra ismét utra keljen, bizonyára abból az okból, hogy érintkezzék azokkal, akik közelebbi összeköttetésben állnak a Hansen-családdal.
De a legszigorubb hallgatásba burkolódzott arra nézve, amit tett vagy mások által cselekedtetett.
A nehéz próbát kiállt Hulda egészsége lassu léptekkel haladt a gyógyulás felé. A fiatal leány csak Ole emlékének élt, de a reménység, amely ehhez az emlékhez füzödött, napról-napra halványodott. De mellette volt a két lény, akiket legjobban szeretett ezen a világon és ezek folyton bátoritották. De hát elég volt ez? Nem kellett-e őt minden áron szórakoztatni? Hogyan tereljék el azonban ama gondolatoktól, amelyek egész lelkét betöltötték.
Igy jött el julius 12-ike.
Négy nap mulva kellett megtörténni az iskolák sorsjátéka huzásának Christianiában.
Magától értetődik, hogy ez idő közben már közismert lett Sandgoist spekulációja.
Az uzsorás szorgalmazására fizetett hirdetések jelentek meg a napilapokban a hires, az égből küldött 9672. számu sorsjegyről, amely most Sandgoist ur tulajdona Drammenban; aki azt áruba bocsátja és a legtöbbet igérőnek engedi át; és hogy a sorsjegy Sandgoist birtokába került, onnan ered, mert magas áron magához váltotta Dalban, Hansen Huldától.
Érthető, hogy az eféle hirdetések a nyilvánosság előtt ugyancsak csökkentették a fiatal leány iránti tiszteletet. Hogyne? Hulda megvesztegettette magát, hogy a sorsjegyét, a hajótörött sorsjegyét, Kamp Ole, a jegyese sorsjegyét eladja! Üzérkedett ez utolsó emlékkel?
De a reggeli lapban csakhamar rá megjelenő tudósitás idejében fölvilágositotta ennek olvasóit a dolog mibenléte felől. Ebből kiderült Sandgoist aljas eljárása és a tulajdonképeni oka annak, hogy miért van a sorsjegy most Sandgoist kezében. Ezzel aztán közmegvetés tárgya lett a drammeni uzsorás, ez a szivtelen hitelező, aki nem átalta kihasználni a szerencsétlen család kényszerhelyzetét. Ennek azután az lett az eredménye, hogy azok, akik, mig Hulda kezében volt az értékpapir, ostromolták érte, most egészen visszahuzodtak, mióta az uj tulajdonoshoz került. Mintha iménti értékét teljesen elvesztette volna a sorsjegy, melyet Sandgoist érintése valósággal bemocskolt. Sandgoist tehát nagyon szerencsétlen üzletet csinált spekulációjával és ugy látszik a nyakán marad a hires szám.
Magától értetődik, hogy sem Hulda, sem Joél nem tudtak a szállingó hirekről. És ezt szerencsének lehetett mondani. Milyen kinos lett volna rájuk nézve, ha tudomásukra jut, hogy közszájra került az uzsorással való ügyük.
Julius 12-én ismét érkezett levél a tanár cimére.
Ez a tengerészeti hivatalból érkezett irás még egy másikat is foglalt magában, mely Christiansandból, egy kis kikötőből a christianiai tengeröbölből érkezett. Kétségkivül ebből se tudott meg Sylvius semmi különös ujdonságot, mert begyürte zsebébe és semmi emlitést se tett felőle akár Huldának, akár Joélnek.
Csak mikor jó éjt kivánva a szobájába akart visszavonulni, akkor szólt igy hozzájuk:
- Tudjátok jól, gyermekeim, hogy három nap mulva lesz a huzás. Nem szándékoztok ott jelen lenni?
- Mire volna ez, Sylvius ur? - kérdezte Hulda.
- Nos, - vélte a tanár, - hisz Ole azt kivánta, hogy mátkája legyen ott jelen... Utolsó szavaiban fejezte ki ezt az óhajt és én azt hiszem: tiszteletben kellene tartani Ole végső óhaját és eleget tenni annak.
- De hisz Huldának már nincs birtokában ez a sorsjegy és ki tudja; kinek a kezében van már.
- Ez nem változtat a dolgon; - felelt Hog Sylvius. - Meghivlak hát benneteket: kisérjetek el mind a ketten Christiániába.
- Ön hát óhajtja, Sylvius ur? - felelt a fiatal leány.
- Nem én egyedül, de Ole óhajtja ezt és neki csak engedelmeskednetek kell.
- Kedves Huldám, Sylvius urnak tökéletesen igaza van, - jelentette ki Joél; - igen, ez tulajdonképpen kötelességünk is. Mikor szándékozik utra kelni, Sylvius ur?
- Holnap hajnalban és szent Olaf oltalmazzon bennünket.

XVI.
A következő reggel Jengling munkavezető laptikáján foglalt helyet a tanár és Hulda s amennyiben többen nem fértek a kocsiba, a derék Joél a ló mellett lépdelt, amely vigan rázta a fejét.
A Dal és Moel közötti negyven kilométer kicsiség volt az izmos, tagbaszakadt vándorra nézve.
Az ég tiszta volt, az idő pompás. A szél nem fujt tulságos erősen, a nap nem sütött túl melegen.
Hog Sylvius ábrázata csodálatosképen ujra vidámabban ragyogott, mióta eljöttek Dalból. Kétségkivül némi önmegtagadásba került, hogy az utat szórakoztatás gyanánt tünteti föl Hulda és Joél előtt.
Másfél órába került, mig Moelbe értek, ahol a kocsisnak meg kellett állapodni a Tinn-tó végénél. Amennyiben uszásra a jármű nem volt berendezve, tovább nem is mehetett. Itt egy u. n. bandiskyde, azaz egy viziállomás volt, ahol egy kis vizijármű állt rendelkezésre.
A szekér a helység kis templománál, egy ötszáz láb magas vizesésnél állapodott meg. Ez a vizesés egy hegyüregben vesz el, mielőtt a tóba kerülne.
Két jármű állt rendelkezésre a part végén.
A tó egész pompájában terült el előttük; már a fölkelő nap magába szivta a felszin párázatát, remekebb nyári napot még kivánni se lehetett volna.
- De hát nem fáradt el nagyon, kedves Joél? - kérdezte a tanár, mikor leszállt a szekérről.
- Nem, Sylvius ur; azt hiszi, nem szoktam én ilyen utakhoz Telemarkon át?
- Az igaz. De mondja csak, tudja a legközelebbi utat, mely Moelből Christianiába vezet?
- Tökéletesen ismerem, Sylvius ur. Tinosetnél a tó végére érve... De most jut eszembe: találunk-e ott alkalmatosságot utunk folytatására, amennyiben nem küldtünk «Forbuds»-t, aki érkezésünket jelezné - az állomáson, ahogyan itt különben tenni szokták.
- Az iránt legyen nyugodt, fiam, - felelt a tanár, - erről én már gondoskodtam. Csak nem lehetett szándékom, hogy az egész utat gyalog tettessem önnel, Dalból egész Christianáig.
- Na, ha éppen kellett volna, - vélte Joél.
- De hát nem kell. De beszéljünk utazásunkról; melyik utra kell, nézete szerint, térnünk?
- Egész egyszerü, Sylvius ur, Tinosetből Viken és Bolkesjön át a Fol-tón Mösébe és onnan Kongsbergbe, hogy Hongfundba és Drammenbe érjünk. Ha ép oly gyorsan tehetjük éjjel az utat, mint nappal, nem volna lehetetlen, hogy holnap délután már Christianiába érjünk.
- Helyes, Joél; látom, hogy ön teljesen ismeri a vidéket és ez kétségkivül rendkivül kellemes utazás lesz.
- Legalább is a legrövidebb.
- Igaz, Joél, de a legrövidebbnek - érti azt? - nem tünik föl előttem, - felelt Sylvius. - Én egy más utat tudok, amely pár órával meghosszabbitja ugyan utunkat és azt ön is nagyon jól ismeri, ha nem is emlitette.
- És melyik az?
- Ej, hát a Bamblen át vezető.
- Bamblen át?
- Igen, igen, Bamble! Ne tettesse magát olyan tudatlannak! Bamble, ahol Helmboe bérlő és leánya Sigrid laknak.
- Sylvius ur...
- Erre az utra térjünk hát és ha a Fol-tó déli oldalán megyünk az északi helyett, nem gondolja, hogy ép oly jól eljutunk Kongsbergbe?
- Ép oly jól, sőt még jobban - erősitette mosolyogva Joél.
- Köszönöm a bátyám nevében, Sylvius ur - mondta a fiatal leány.
- És a saját nevében is, kis Hulda, mert azt hiszem: örömöt fogok önnek szerezni, hogy arra menőben egyszer ismét viszontlátja barátnőjét, Sigridet.
A csónak utra készen állt. Mindhárman helyet foglaltak a hátsó részben egy zöld levelekből fölhalmozott rakáson.
Evezve és egyszersmind kormányozva inditotta utnak a járművét a két révész.
Mikor ezen a helyen a parttól eltávolodik az ember, a tó egyszerre kiszélesedik és pedig Haekenoestől, e kis két-három a gaardon (telek) épült házból álló helyen, amely a keskeny fjordban fürdik, ahová a Maonból folyik egy csendes kis ér. A tó még mindig erősen korlátozva látszik lenni, de a keretet képező hegyek lassankint visszahuzódnak és a távolság által végre csak akkor kapjuk meg magasságuknak fönséges képét, mikor a jármű e hegy lábánál siklik el, oly parányivá törpülve, mint egy közönséges vizimadár a hatalmas hegygyel szemben.
Itt-ott mintegy tucat csupasz és zöld sziget tünik föl egyes halászviskókkal. A viz felületén még egészen faragatlan fatörzsek uszkálnak, a szomszédos fürészmalomból kikerült gerendák.
Hog Sylvius tréfálkozva szólalt meg, mert hát szeretett alkalom adtán tréfálkozni:
- Ha a skandináv költők szerint a tavak Norvégia szemei, meg kell vallani, hogy Norvégiának sok gerenda van a szemében.
Négy óra felé a csónak Tinosetbe ért, a semminemü kényelmet nem nyujtó falucskába. Annak azonban semmi jelentősége sem volt, hogy Hog Sylvius egy órát se szándékozott itt tölteni. Amint Joélnek előre jelezte, a parton egy kocsi várakozott rájuk. Erre való nézvést megkérte Benett urat Christianiában, hogy rég tervbe vett utazása alkalmából legyen gondja rá, hogy kisérőivel együtt föltartóztatás nélkül folytathassa utját. Ez okból találták ott Tinosetben az élelmiszerekkel bőven ellátott utazókocsit. A tovább való utazás tehát ép ugy biztositva volt, mint a táplálékuk utközben, ugy hogy most már nem voltak ráutalva a félig kotlott tojásokra, az összement tejekre és a leveskivonatokra.
Tinoset csaknem a Tinn-tó végén fekszik. Itt zuhog a Maon nagyszerü vizesése, ahol aztán szabályos utját folytatja. Az állomásról érkezett lovak már befogva álltak és a kocsi nyomban nekigördült Bamble felé.
Abban az időben az volt az utazás egyetlen módja általában és főleg Telemarkon át és Benett ur kocsijai, laptikájai még ma is sok turistát elvonnak a vasuton való utazástól.
Magától értetődik, hogy Joél a Dal és Bamble közötti utirányt egészen jól ismerte, mert hát sokszor volt alkalma végigméregetni.
Este nyolc órakor érkezett Hog Sylvius a testvérpárral ebbe a kis helyiségbe.
Habár itt természetesen nem várták őket, Helmboe bérlő részéről mégis a legszivélyesebb fogadtatásban részesültek. Sigrid gyöngéden ölelte meg barátnőjét, akit a sok bánat miatt igen sápadtnak talált. A két fiatal leány rövid ideig egyedül maradt, hogy kiöntsék egymás előtt, ami szivüket nyomta.
- Kérlek, édes Hulda - szólt Sigrid - ne engedd át magad ennyire a fájdalomnak! Én a magam részéről még nem vesztetem el teljesen a bizalmamat. Mért adsz föl minden reményt arra nézve, hogy viszontlásd a szegény Olet? Hiszen értesültünk a lapokból, hogy nagyban fáradoznak abban, hogy ujra fölleljék a Vikent. Ezek a kutatások eredményre fognak vezetni!... Határozottan hiszem, hogy Sylvius ur még remél... Hulda, édes szivecském, kérlek, ne ess még kétségbe!
Minden felelet helyett Hulda csak sirt és Sigrid melegen ölelte őt szivére.
Oh, micsoda öröm uralkodott volna Helmboe bérlő házában, itt e derék, egyszerü, jó emberek közt, ha ennek a kis családnak csak némi kilátása is lett volna a boldogságra.
- Önök tehát egyenesen Christianiába mennek? - kérdezte Helmboe bérlő Hog Sylviust.
- Igen, Helmboe ur.
- Hogy jelen legyenek a sorsjáték huzásán?
- Bizonyára.
- De hát mit használ az, mikor Kamp Ole sorsjegye már a gyalázatos Sandgoist kezében van?
- Ole kivánta ezt; - felelt a tanár, - nekünk kötelességünk eleget tenni kivánságának.
- Azt mondják, hogy a drammeni uzsorás nem volt képes vevőt találni erre a sorsjegyre, mely neki oly sokba került.
- Igen, azt mondják, Helmboe ur.
- Igy megkapta, amit érdemelt, ez a vén galád róka, ez a gazember; igen. Sylvius ur... annak a gazembernek egész...
- Igaza van, Helmboe ur, egészen jó neki!
Természetes, hogy valamennyiöknek Helmboeéknál kellett vacsorálni. Sem Sigrid, sem atyja nem bocsátották volna el barátaikat, anélkül, hogy a meghivást el ne fogadják. Hosszabb ott tartózkodásra persze gondolni sem lehetett, amikor még a Bambleba való kerülőt is ugy pótolták, hogy éjjel indultak utnak. Kilenc órakor egy fiu hozott lovakat a telepre az állomásról, aki rögtön be is fogta azokat.
- Legközelebbi látogatásom alkalmából, ha kivánja, hat óráig ülünk az asztalnál; - mondta Hog Sylvius Helmboenak, - de ma engedje meg, hogy rövidesen megköszönjük a vacsorát. Adjon kezet; Hulda pedig egy szivélyes bucsucsókot a bájos Sigridnek.
Mikor ez megtörtént, utra kelt a kis társaság.
Ott az éjjeli nap országában még pár óráig tartott az alkonyat. És a látóhatár még naplemente után is sokáig áttetsző maradt, oly tiszta volt ma a légkör.
Egy szép, persze meglehetős hegyes ut vezet Bambleből Hitterdolon át a Fol-tó déli oldalán egész Kongsbergig. Ezzel átvágja Telemark középrészét, érintve a szomszédos mezővárosokat, tanyákat és gaardokat (telepeket).
Elindulásuk után egy órával, anélkül, hogy itt pihenőt tartottak volna, Hog Sylvius szemügyre vehette a hitterdali templomot; egy régi, fölötte csodálatos épitmény az ő ormával és minden rendszer nélkül halmozott emeleteivel. Fából van az egész és szorosan egymáshoz ékelt gerendákból a harangállványig zsindelyszerüleg rakott kerités veszi körül. Ez a tulhalmozott valami nagyrabecsült, értékes emléke a tizenharmadik századbeli skandináv épitészetnek.
Lassankint leszállt az éj; amaz éjek egyike, amelyen mindig átragyog a nap utolsó sugara; egy óra felé pedig belevegyül a pirkadó hajnal.
Az első ülésen mély gondolatokba merülve Joél ült; Hulda a kocsi hátsó részébe vetette meg tünődő fejecskéjét. Csak elvétve esett pár szó Hog Sylvius és a kocsis közt, akit gyorsabb hajtásra nógatott a tanár. Aztán nem hallszott más, csak a szerszám csilingelése, az ostor pattogása és a kerekek csikorgása a mélyen fölhasitott uton.
Lóváltás nélkül haladtak egész éjszaka.
Fölösleges volt, hogy Listhusban (csak aféle hiányos állomás) pihenőt tartsanak, amely elrejtve fekszik egy völgykatlanban, egy fenyődús hegy lábánál s amely körül még két csoport csupasz hegylánc emelkedik. Egyenesen neki vágtak Tinessnek, e kis festői helységnek, ahol pár különös kőpillére álló ház emelkedik. A kocsi vasrészei erősen zörögtek a gyors gördülés közben. A kocsisnak nem lehetett szemrehányást tenni, habár félig alva tartotta a gyeplőt a jó öreg. Egész gépileg suhintott időnként az ostorral, amely suhintásokból leginkább a bal oldalon loholó lónak jutott ki; ez onnan eredt, mert a jobboldali ló a sajátja volt, mig a másik a szomszédjáé.
Öt órakor reggel Hog Sylvius fölvetette szemét, kényelmesen kinyujtózkodott és élvezettel szivta magában a fenyő illatát, amely az egész levegőt betöltötte.
Kongsbergben voltak. A kocsi a Saagen átvezető hidon haladt keresztül és megállt ennek tulsó oldalán, a Sarbro vizeséstől nem messzire levő templom előtt.
- Kedves barátaim - szólt Sylvius, - ha nincs kifogástok ellene, itt lovat váltunk. Még nagyon korán van arra, hogy reggelizzünk, azért jobb lesz, ha csak Drammenben tartunk hosszabb pihenőt. Ott majd alaposan étkezünk, amiáltal megtakaritjuk Benett urtól kapott élelmiszerkészletünket.
Ehhez képest Joél és a tanár beérték egy pohárka pálinkával a Hôtel des Minesben és mikor egy negyedóra mulva uj lovak érkeztek, folytatták az utat.
A város előtt a kocsinak egy meglehetős meredek hegypályán kellett fölkapaszkodnia, amely merészen volt kivágva egy hegy oldalából. Egy pillanatig mint az égből lenyuló árnyképek, ugy váltak ki a kongsbergi ezüstbányák tornyai; aztán óriási fenyőerdők zárták el az egész látóhatárt, amelyek pinceszerü sötétek és hidegek voltak, amennyiben ezekbe éppoly kevéssé képes behatolni a nap fénye, mint melege.
Dél felé előtünt Drammen végtelen hosszu utaival, festett házaival és folyton élénk kikötőjével, ahol a hatalmas hajók, amelyek az észak termékeit szállitják, alig hagytak egy kis szabad helyet.
A kocsi a Hôtel Scandinavie előtt állt meg. A termetes, fehér szakállu és tudós ábrázatu tulajdonos megjelent a küszöbön. Azzal a találékonysággal, mely a világ minden fogadósát jellemzi, azonnal igy szólt:
- Nem csodálkozom, ha a két ur és a fiatal hölgy csakhamar reggelizni óhajtana.
- Tökéletes igaza van: ne csodálkozzék fölötte; - felelt Hog Sylvius - és rendelje meg, hogy tálaljanak, amily gyorsan csak lehet.
- Ebben a pillanatban.
A reggeli nagyon hamar elkészült és semmi kivánni valót sem hagyott. A többek közt volt az a bizonyos füszeres növényekkel elkészitett fjordi hal, amelyet a tanár látható élvezettel fogyasztott.
Félkettőkor ismét a Hôtel de Scandinavie elé állt a kocsi váltott lovaival és mérsékelt ügetéssel folytatta az utat Drammen országutján.
Mikor itt egy kevéssé ajánlatos külsejü ház mellett elhaladtak, amely oly ellentétben volt a szomszédos házak derült szinével, Joél képtelen volt elnyomni visszatetszésének kicsattantását:
- Sandgoist! - kiáltotta.
- Oh, ez hát az a Sandgoist ur? - szólt Hog Sylvius. - Tényleg nem valami tetszetős az ábrázata.
Valóban Sandgoist volt, aki pipázva állt ajtaja előtt. Hogy vajjon megismerte-e ő is az első ülésen levő Joélt, az kétséges, mert a kocsi gyorsan gördült a nagy határ vastag gerenda és zsindely közt.
Az utasok végre elérték a tulajdonképpeni Christiania fjordhoz, amely mintegy beleékelve látszik lenni a festői magaslatok közé.
Esti kilenc órakor - még világos nappal - nem valami zajtalanul gördült be a városba az ódivatu kocsi és végig robogott ennek elhagyatott utcáin.
Hog Sylvius parancsára megállapodtak a Viktoria szálló előtt, ahol Hulda és Joél megszálltak a már előre lefoglalt szobában. Szives bucsuzás után, a tanár vén házába ment, ahol öreg szolgálója, Kate és régi szolgája, Fink nem kevésbbé régi türelmetlenséggel várták.

XVII.
Christiania - nagy város Norvégiában - Európa kulturállamaiban legfeljebb mint közepes nagyságu város szerepel. A tüzesetek megismételt pusztitásai nélkül még ma is azt a képet nyujtaná, ahogyan a 11-ik században fölépült.
Tényleg csak 1624-ben mozdult meg kissé, amikor Keresztély király ujra fölépittette. Eredeti nevéből: Opsolo, csak ekkor vedlett át Christianiává, az ő királyi ujraalapitója tiszteletére. Christiania szabályos város, széles, egyenes utaival, fehér kő- vagy vörös téglaházaival. Egy igen szép kert közepén emelkedik a királyi palota, az Oskarsloh, egy hatalmas négyszögletü s bár joni stilusban tartott, de tulajdonképen minden stilus nélküli épitmény. Itt-ott pár templom ötlik szembe, ahol, nyoma sincs a művészeti szépségnek. Végül különböző törvényszéki épületek vannak itt és nyilvános intézetek, ide nem számitva a rotunda formában épült nagy bazárt, amely kül- és belföldi termékek gyüjtőhelyeit képezi.
Mindazok közt, amit felsoroltunk, semmi különös vagy följegyzésre méltó még sincs, ellenben határtalan bámulatra ragad a város fekvése, sok alaku hegyek közepett, amelyek remek keretül szolgálnak annak. Jóformán csak éppen a gazdagabb uj részeiben emelkedik a város, ahol szabálytalan házaival Kasbah-félét képez, melyben a szegényebb néposztály lakik. A fa- vagy téglaházak inkább feltünők a szemre nézve, mint gyönyörködtetők.
Nem kell azt képzelni, hogy ez a Kasbah elnevezés, amely tulajdonképen csak az afrikai városokban használatos, nem volna-e helyesebben kifejezve igy: északeurópai város.
Christianiának a kikötő szomszédságában tényleg vannak olyan városrészei, amilyet Tunisban, Maroccoban vagy Algirban találhatunk és ha itt nem is laknak tunisiak, lakosságát alig lehet többre becsülni.
Szóval hasonlóan ama városokhoz, melyeknek lábát a tenger mossa és feje magas zöld halmokig emelkedik; Christiania fekvése különös festői és méltán hasonlitjuk össze Fjordját a nápolyi tengeröböllel. Amint az utóbbit Sorrento és Castellamare ékiti, amelyek a fenyvesek sötét zöldjében vesznek el és ama könnyü ködpárázatban, amely oly különös lágyságot kölcsönöz azoknak.
Hog Sylvius tehát visszaérkezett végre Christianiába, nem törődve azzal, hogy utazása éppen nem felelt még a célnak, amelyet kitüzött magának, most csak Joél és Hulda foglalta el minden gondolatát. Saját házába nem szállásolhatta el őket, mert ez csak akkor lehetett volna, ha még két fölösleges szobával rendelkeznék. A vén Fink és az öreg Kate kétségkivül igen szivesen ellátták volna őket, de nem volt idő rá, hogy még a legszükségesebb előkészületeket is megtehették volna erre. Ez okból a Viktória-szállóba vitte őket a tanár, ahol különös figyelembe ajánlta a fiatalokat.
Mig a tanár ugyanazt az ellátást kötötte ki védencei számára, amelyben ő maga okvetlenül részesült volna itt, mint Hog Sylvius, a storthing képviselője, ugy Joél, mint Hulda nevét elhallgatta, amennyiben igen fontosnak tartotta, hogy Hansen Hulda megőrizze inkognitóját. Az olvasó jól tudja, hogy a fiatal leányról már mennyit beszéltek s neve mennyire elterjedt és rendkivül kellemetlen lett volna rá nézve, ha az emberek értesülnek róla, hogy Christianába érkezett.
Amint megbeszélték, a tanár másnap reggeli előtt, azaz 11-12 óráig nem találkozik a testvérpárral.
Némely szükséges ügyet kellett elintéznie, melyek az egész délelőttöt igénybe vették és csak ezek lebonyolitása után akarta Huldát és Joélt fölkeresni, hogy aztán ne kelljen elhagynia őket, mert azt remélte, hogy akkor aztán a sorsjáték huzásának idejéig, három óráig náluk maradhat.
Joél mihelyest fölkelt, nővéréhez ment. Ez már teljesen felöltözve várta őt szobájában.
Abban a reményben, hogy elüzi nővére fájdalmas gondolatait, Joél azt javasolta, hogy tegyenek egy kis sétát. Hogy fivére akaratával ne ellenkezzék, Hulda elfogadta az ajánlatot és csak ugy céltalanul nekiindultak a városnak.
Vasárnap volt. Egész ellentétben az északi városokban divó szokással, mely szerint vasár- és ünnepnapokon igen csekély a sétálók száma, ma csodálatosan élénkek voltak az utcák. Nemcsak a lakosok nem távoztak ma a városból, de még vidékiek is hemzsegtek az utcákon. A Mjöse tó vasutjához, mely átszeli a főváros környékét, külön vonatokat csatoltak, annyi kiváncsit és legnagyobb részben érdekeltet vonzott ide a christianiai iskolák népszerü sorsjátéka.
Sok ember hullámzik tehát az utcákon, egész családok vagy tán egész kis falvak, akiket az a titkos remény csalt ide, hogy utjuk nem lesz hiábavaló. De hát ha meggondoljuk, hogy millió számra fogytak a sorsjegyek és ha csak kétszáz márkát nyernek is egyesek: hány derék embert tesz boldoggá sorsjegye s milyen örömmel térnek haza saeterjeikre, gaardjaikra.
Hulda és Joél a Viktoria-szállóból mindenekelőtt lementek a rakpartig, amely az öböl keleti részén huzódik végig. Itt nem volt olyan emberáradat, legfeljebb a vendéglőkben, ahol a sör és pálinka csillapitgatta a folyton szomjazó gégéket.
Mig a testvérek ide-oda lézengtek a raktárak, hosszu hordósorok, magasra halmozott ládák és mindenfajta csomagok közt, figyelmüket egészen magukra vonták a szárazra vont vagy a vizen horgonyzó hajók: hátha akadnak köztük olyanok, melyek a bergeni kikötőhöz tartoznak, miután a Viken már nem térhet vissza.
- Ole, szegény Olem! - mormolta Hulda.
Joél azon iparkodott, hogy elvigye nővérét az öbölből a város magasabban fekvő részébe.
Itt az utcákon, tereken és egyes csoportokból ismételt megjegyzéseket hallottak arra nézve, ami őket is közelről érintette.
- Igen, - mondta az egyik, - a 9672. számért tizezer márkát ajánlottak.
- Tizezret? - felelt egy másik. - Én huszezerről is hallottam.
- Vanderbilt ur New-Yorkból harmincezerig vitte föl.
- És Barring urék Londonból negyvenezerig.
- A Rotschild fivérek hatvanezerig.
Tudnivaló, hogy mit tartson az ember az eféle népies tulzásokról. Ha ugy menne tovább az árverés, többet igérnének a sorsjegyért, mint amennyit a főnyerő esetén megüthet.
De ha az ujdonsághajhászók nem is birtak megállapodni abban, hogy mit is ajánltak Hansen Huldának a sorsjegyért, arra nézve teljesen egyetértettek, hogy mindannyian elitélték a drammeni uzsorást galád cselekedete miatt.
- Miféle istentelen gazember ez a Sandgoist, akiben nincs irgalom e becsületes emberekkel szemben.
- Oh, egész Telemark jól ismeri a gyalázatost, akinek nem az első gaz csinyje ez.
- Azt mondják, hogy miután meglehetős drágán magához váltotta Kamp Ole sorsjegyét, nem volt képes túladni rajta.
- Nem, senki sem akarta megvenni.
- Ez nem csoda, Hansen Hulda kezében volt értéke a sorsjegynek, de a Sandgoistében semmi.
- Ez helyes! Bár maradna a nyakán és veszne el a tizenötezer márka, amit adott érte.
- De ha a gazcsont mégis megcsinálná vele a főnyereményt?
- Ő... Na hát az...
- Az rettentő igazságtalanság lenne a sorstól. De nehogy mutatkozzék a huzásnál!
- Akkor ugyan pórul járna!
Ilyenféle nézetek hangzottak Sandgoistot illetőleg. Azt tudjuk, hogy - észszerüségből vagy valami más okból - nem volt szándéka jelen lenni a huzáson, amennyiben még tegnap otthon volt, Drammenben.
Hulda nagyon izgatott volt és Joél érezte, hogy karja mint reszket az övén. Igy hát gyorsan tovább mentek, hogy ne halljanak többet.
Ha arra számitottak volna, hogy Hog Sylviust esetleg a városban találják, ez nem teljesedett volna. Pár elejtett szóból azonban, mely fülükhöz jutott, megtudták, hogy a tanárnak Christianiába való visszatértéről itt már értesültek. Már korán reggel látták őt a kikötőbe menni és onnan a tengerészeti irodába amaz ember segitségével, akinek sem kérdezni, sem felelni nincs ideje.
Joél bizonyára minden arra menőt megkérdezhetett volna, hogy hol lakik Hog Sylvius tanár, mert bárki megmondja vagy odavezeti a házhoz. De ő ezt nem cselekedte, attól való félelmében: nehogy szerénytelennek tünjék föl; és mert megbeszélték, hogy a szállóban találkoznak, legjobbnak tartotta, ha ismét visszatérnek oda.
Féltizenegy volt, mikor Hulda fölkérte erre a testvérét. Gyöngélkedőnek érezte magát és ama kifakadások, amelyekkel nevét többször emlitették, fájdalmasan hatottak rá.
Ujra visszatért hát a Viktória szállóba és ott szobájába, hogy bevárja Sylviust.
Joél a földszintes olvasóteremben maradt, ahol időtöltésből átfutotta a christianiai hirlapokat.
Az arca egyszerre halotthalvány lett és szemei elborultak. A hirlap, amelyet olvasott, kiesett a kezéből.
A reggeli lap illető számában a tengerészeti tudósitások közt ez Ujhollandiából érkezett táviratot olvasta:
«A «Telegraf» aviso a hajótörést szenvedett Vikennek semmi nyomát se találta a feltételezett helyen. Épp oly eredménytelenek voltak kutatásai a grönlandi partokon. Igy hát - fájdalom - el kell fogadni a föltevést, hogy a Viken személyzetéből egyetlen lélek se maradt életben.»

XVIII.
Leirhatlan embertömeg gyült össze a christianiai egyetem legnagyobb termében, ahol a sorsjáték huzásának kellett végbemenni. Még a folyosókon és udvarokon is tömve volt minden talpalatnyi hely egész a szomszédos utcákig, amennyiben még az udvarok is szükeknek bizonyultak az érdekeltek befogadására.
Julius 15-dik ama vasárnapján senki se ismerte volna fel az izgatott norvégekben azt a velük született nyugalmat. Vajjon az érdeklődés keverte igy föl őket, amit a küszöbön álló huzás keltett bennük vagy a nyári nap hősége? Tán ugy a huzásnak, mint a hőségnek része volt ez izgalomban.
Pontban három órakor kellett a huzásnak végbemennie. A huzáson száz sorsjegy három sorozatra volt osztva, az első kilencven nyereménye száztól ezer márka értékben; a második sorozatra kilenc nyeremény esett, ezertől kilencezer márkáig; a harmadikra csak egy nyeremény, százezer márka volt kitüzve.
Ellentétben a szokással, amelyet más hasonló sorsjátékoknál követnek, a főnyeremény itt utolsónak volt fönntartva; nem az először kihuzott számra esett a nagy nyeremény, de az utolsóra, azaz a századik számra. Magától értetődik, hogy a figyelem mind feszültebb lett és a jelenlevők szivverése egyre fokozódott. Természetesen fölösleges hangsulyoznunk, hogy az a száz szám, amely egyszer már nyert, több nyereményt nem csinálhatott és érvénytelennek nyilvánitották arra az esetre, ha még egyszer előkerülne az urnából.
Mindez közismert dolog volt. Hogy a várakozás unalmát elüzzék, valamennyien élénken fecsegtek Hansen Hulda sajnálatos esetéről. Ha most még birtokában volna Kamp Ole sorsjegye, kétségkivül mindenki - természetesen szeretett énje után - szerencsés sikert kivánt volna neki.
Már többen értesültek a reggeli lap táviratából a szomoru esetről s ki-ki arról beszélgetett a szomszédjával. Csakhamar elterjedt az egész gyülekezetben, hogy az aviso kutatása semmi eredményre sem vitt; ezzel az ügy el volt vágva, le kellett róla tenni, hogy még csak egy darabkájára is rábukkanjanak a Vikennek. A személyzet közül egy lélek se élte tul a hajótörést. Hulda sohase látja viszont a jegyesét.
Egy közbejött eset egyszerre másfelé terelte a figyelmet. Az a hir kezdett ugyanis lábrakapni, hogy Sandgoist mégis elszánta magát rá, hogy Dramment elhagyja s némelyek azt is állitották, hogy látták Christiania utcáin. Elég vakmerő lenne tehát arra, hogy megjelenjék e teremben? Ez esetben legyen elkészülve a gonosz ember a tömeg haragjának kitörésére. Ő... személyesen mer megjelenni a huzáson?... Nem, ez annyira valószinütlennek látszott, hogy merőben lehetetlennek tartották. Az egész nem egyéb vak lármánál.
Negyedhárom felé bizonyos mozgolódás támadt a teremben.
Hog Sylvius jelent meg az egyetem kapuja előtt. Tudva volt, hogy mennyire részt vesz ő az egész ügyben s hogy mennyire törekszik tartozását leróni Hansen asszony gyermekeinek élete megmentéseért.
A közelben állók azonnal utat nyitottak neki. Barátságos mormolás huzódott végig a tömegen, ami csakhamar éljenzésben tört ki, amire a tanár szivélyes fejbólintásokkal válaszolt.
Hog Sylvius azonban nem volt egyedül. Mikor az első sor félrehuzódott, hogy utat adjon neki, akkor látták, hogy egy fiatal leányt vezet karján, mig mindkettőjüket egy fiatal ember kiséri.
Egy fiatal ember és egy fiatal leány! Mint valami villamos ütés szaladt át a derék embereken egy gondolat; mint az áramfejlesztőből kipattant szikra, oly egyszerre ötlött valamennyinek az eszébe:
- Hulda!... Hansen Hulda!...
Ez a név tolult akaratlanul minden ajkra.
Igen, Hulda volt; de oly izgatott volt, hogy alig birt a lábán állni. Sylvius támogatása nélkül bizvást összeroskadt volna. De a tanár erősen tartotta karján az ünnepélyes óra bájos hősnőjét, ki mellől csak Kamp Oleja hiányzott. És mégis mennyivel szivesebben maradt volna dali kis szobájában és mennyire szeretett volna eltünni e résztvevő kiváncsiak tekintete elől. De hát Hog Sylvius akarta ezt, hogy idejöjjön és eljött.
- Helyet, helyet! - kiáltoztak minden oldalról.
Bármennyire egymás hátán állt is a tömeg, mégis kitért Hog Sylviusnak, Huldának és Joélnak. És mennyi kéz nyult feléjük, hogy barátilag megszoritsa az övékét! Mennyi szivélyes üdvözlet hangzott el és milyen látható elégültséggel fogadta Hog Sylvius az önkéntes hódolatot.
- Igen, ő az, kedves barátom!... Ez az én kis Huldám, akit magammal hoztam Dalból! - szólt a tanár.
Aztán megfordult.
- És ez Joél, az ő derék fivére.
Majd azt tette még hozzá:
- Csak azt a szivességet tegyétek meg, hogy ne szoritsatok agyon csupa szeretetből.
És mig Joél erélyesen viszonozta a kézszoritásokat, a tanár gyöngébb keze majd összetört e szivós üdvözlések alatt. Szemei azonban ragyogtak az örömtől, mig pilláin egy köny csillogott a meghatottságtól; ez a kis könycsepp azonban majdnem nevetett.
Jó negyedórába került, mig át birtak verődni az egyetem udvarán s bejuthattak a nagy terembe, ahol elfoglalták üléseiket, amelyeket a tanár részére tartottak fönn. Végre, bár nem minden fáradság nélkül, sikerült. Hog Sylvius Joél és Hulda közt foglalt helyet.
Fél háromkor a terem hosszába fölállitott emelvényen fölnyilt egy ajtó s megjelent az iroda elnöke; komolyan és méltóságosan, az ismert uralkodói ábrázattal; azzal a különös testtartással, amilyet azoknál láthatni, akiket abban a megtiszteltetésben részesitnek, hogy elnöklésre szemelik ki. Két nem kevésbbé komoly ülnök követte az előbbit. Aztán hat, szalagokkal és virágokkal diszitett leányka lépett be, mindannyi szőkehaju, kék szemü és rózsás kezü, amiről tisztán látni a kéz ártatlan voltát és akik a számok huzására voltak kiszemelve.
E jelenetet általános zaj fogadta, mintegy az öröm kifejezéséül, amely a közönséget a christianiai sorsjáték igazgatóságának láttán eltöltötte, de egyszersmind a türelmetlenség is megnyilatkozott ebben, amiért ily soká nem mutatkoztak az estradon.
Hogy hat leányka jelent meg, ennek oka az, hogy hat urna volt az asztalon, amelyekből minden egyes huzásnál hat számot kellett kihuzni.
E hat urna mindegyike tiz számot tartalmazott 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9 és 0, melyekből az egyesek, tizesek, százasok, ezresek, tizezresek, százezresek, a millió alakultak ki. A millió számára nem volt hetedik urna, mert a huzás ugy volt berendezve, hogy az egyszerre kihuzott hat nulla jelentette a milliót, ami által minden számra egyforma nyerési kilátás esett.
Egyszersmind ugy volt határozva, hogy a számokat egymásután huzzák az urnákból és pedig először azokat, amelyek a jelenvoltaktól balkézre estek.
A nyerőszám ugyszólván a nézők szeme előtt képződött, először azok a számok, amelyek a százezret adták ki, azután az ezresek és igy le egész az egyesekig.
Ennél a rendszernél elgondolható, hogy minden ujabb szám előtüntekor mekkora izgalom uralkodott, mikor mindenki a saját nyerőszámát leste.
Mikor a három órát elütötte, az elnök jelt adott és megkezdettnek nyilvánitotta a huzást.
Pár percig tartott a zúgás, amely e kijelentést követte, ami után általános némaság lett.
Az elnök fölemelkedett. Meghatottan mondott egy rövid alkalmi beszédet, sajnálkozását fejezve ki afölött, hogy nem minden számra eshetik egy nagy nyeremény. Azután jelt adott, hogy kezdjék meg a huzást az első sorozattal. Az az első sorozat, mint tudjuk, kilencven nyereményt tartalmazott.
A hat leányka gépies szabatossággal látott hozzá feladata megoldásához, anélkül, hogy egyszer is próbára tette volna a jelenlevők türelmét.
Az érték növekedésével természetes, hogy a számok huzása alkalmával a feszültség is arányban növekedett és senkinek se jutott eszébe, hogy helyét elhagyja, még azoknak sem, akiknek kihuzott száma már nem nyitott kilátást több nyereményre.
Igy telt el egy teljes óra minden különös esemény nélkül. Valamennyien meggyőződhettek amellett, hogy a 9672 számot még nem huzták ki, ami által minden kilátása elesett arra nézve, hogy megüsse a százezer márkát.
- Ez már jó előjel a gazember Sandgoistra nézve! - jegyezte meg a tanár egyik szomszédja.
- Ej, mégis csoda volna, ha éppen ő reá esnék a legnagyobb nyeremény, jóllehet, hogy nevezetes száma van, - felelt egy másik.
- Igazán, nevezetes szám! - erősitette Hog Sylvius; - de ne kérdezzétek, hogy miért, mert most képtelen volnék ezt megmagyarázni.
Ezután megkezdődött a második sorozat huzása, amely kilenc nyereményt foglalt magában. Ez már fölötte érdekes volt, mert a kilencvenegyedik szám ezer márkát nyert, a kilencvenkettedik már kétezret és igy tovább a kilencvenkilencedikig, amelyre kilencezer márka esett. A harmadik sorozat végre, amint az olvasó emlékszik rá, csak az egyetlen főnyereményből állt.
A 72521. szám ötezer márkát nyert. E sorsjegy egy derék tengerészé volt a kikötőből, akit minden jelenlevő megéljenzett s aki egész méltósággal fogadta e hódolatot. A második, 823.752 szám hatezer márkát nyert. Mennyire örvendett Hog Sylvius, mikor Joél megsugta neki, hogy e szám a bájos Sigridé Bambleben.
Általános moraj keletkezett azonban és nagy mozgolódás, mikor a kilencvenhetedik számot kihuzták, amelyre hétezer márka esett és rövid ideig azt hitték, hogy ebben Sandgoistnak kedvezett a szerencse.
Ennek a nyereménynek a száma 9627 volt; negyvenöt egyes hiányzott tehát, hogy Kamp Ole számát kiadja.
A két következő szám igen messze esett egymástól: az egyik 775, a másik 76287 szám volt.
Ezzel oly magas fokra hágott a nézők izgatottsága, hogy ezt még távolról se lehet leirni.
Először olyan hosszan tartó mozgás keletkezett, amely a nagy teremből az udvarokra és onnan az utcára huzódott. Jó néhány perc kellett hozzá, mig a zaj csillapodott. Lassankint aztán egy decrescendóba ment át, amelyből olyan némaság következett, mintha az egész tömeg tetszhalott lenne. Az a bénultság volt ez, amely akkor fogja el az embert, mikor a vesztőhelyre látja lépni az elitéltet. Ez alkalommal persze csak arról volt szó, hogy el ne veszitse a fejét, akinek ez a szerencse jut, hogy rá esik a százezres főnyeremény.
Karjait keresztbe fonva, céltalanul bámult Joél maga elé; az egész tömegben ő volt tényleg a legkevésbbé izgatott.
Hulda, aki egész megtörve ült ott, csak az ő szegény Olejára gondolt és szemei oly merőn keresték őt, mintha a végső pillanatban elő kellene tünnie.
Ami Hog Sylviust illeti... de nem, le kell tennünk arról, hogy Hog Sylvius lelkiállapotát vázoljuk.
- A százezer márkás nyeremény huzása! - kiáltott az elnök.
Micsoda hang! Mintha a lelke közepéből szakadna föl ennek az ünnepiesen komoly embernek. Az onnan is eredt, hogy neki magának is több sorsjegye volt, amelyek közül még egyet se huztak ki s amelyből egy most éppoly könnyü szerrel megüthetné a főnyereményt.
Az első kis leány kihuzott egy számot a baloldali urnából és fölmutatta a nézőknek.
- Nulla, - kiáltott az elnök.
Ez a nulla semmi különös hatást sem keltett; sőt csaknem ugy tünt föl, mintha várták volna.
- Nulla! - ismételte az elnök, a másik leányka által huzott számot jelentve.
Két nulla. Érthető dolog, hogy a nyereségi esély ezáltal minden egyes számnál egytől kilencvenezerkilencvenkilencig tetemesen növekedett. Kamp Ole sorsjegye azonban, amint tudjuk, 9672 szám volt.
Különös, Hog Sylvius ugy kezdett nyugtalankodni az ülésen, mintha hullámokon hánykódó hajón lenne.
- Kilenc! - kiáltott az elnök, mikor a harmadik kis leány által huzott számot hirdette.
Kilenc! ez az első száma Kamp Ole sorsjegyének.
- Hat! - folytatta az elnök.
És a negyedik leányka tényleg egy hatost mutatott fel, amelyre olyan tekintetek tapadtak, mintha valamennyi egy-egy töltött pisztoly volna, amelyektől szinte megrebbent.
A nyereségi esély most egytől kilencvenkilencig bármely számra eshetett.
Tehát tényleg százezer márkát varázsoljon Kamp Ole sorsjegye a gyalázatos Sandgoist zsebébe? Akkor igazán megrendülne az ember hite a Gondviselésben.
Az ötödik kis leány belemélyesztette kezét az ötödik urnába és kihuzta az ötödik számot.
- Hét, - mondta az elnök, de oly elfojtott hangon, hogy még a legelső sorokban is alig érthették.
De ha nem is értették, látták, mert az öt kis leány a következő öt számot mutatta föl:
00967.
A nyerőszám tehát feltétlenül 9670 és 9679 között lehetett.
A feszültség elérte legfőbb fokát.
Hog Sylvius fölegyenesedett, és megfogta Hansen Hulda kezét. Minden tekintet a szegény leányra volt szegezve.
Tehát mikor odaadta Kamp Ole utolsó emlékét, tényleg egy vagyont áldozott föl, amelyet jegyese az ő részére szánt.
A hatodik kis leánynak nehéz volt kezét az urnába mélyeszteni. Reszketett a kis jószág. Végre előkerült a szám.
- Kettő! - kiáltott az elnök.
És az izgalomtól félig elfulladva rogyott székére.
- Kilencezerhatszázhetvenkettő! - hirdette ki érces hangon az egyik ülnök.
Kamp Ole sorsjegyének száma volt ez, amely most az uzsoráskodó Sandgoist birtokában van. Mindenki tudta ezt és senki előtt se volt titok, hogy milyen módon jutott hozzá a zsugori. A dörgő hurrázás helyett, amelytől visszhangzott volna a nagy terem, ha a sorsjegy még mindig Hansen Hulda kezében van, halotti csend keletkezett.
Vajjon előlép-e a gaz Sandgoist a sorsjeggyel, hogy besöpörje az összeget?
- A 9672. számra esett a százezer márka nyeremény; - ismételte az elnök. - Ki tart igényt rá?
- Én!
Egy fiatal ember volt; egy sápadt ábrázatu fiatal ember, akinek vonásai, mint egész lénye hosszu nélkülözés jelét árulták el, de mégis élt, - élt!...
E hang hallatán Hulda fölugrott s oly éleset sikoltott, hogy az egész gyülekezet meghallotta, aztán ájultan rogyott össze.
A fiatal ember már áttört a tömegen és karjai közt tartotta az öntudatát vesztett leányt.
Kamp Ole volt.

XIX.
Igen, Kamp Ole volt, aki csodálatosképen tulélte a Viken hajótörését.
Hogy a «Telegraf» visszatértekor nem hozta egyidejüleg magával Európába, ennek egyszerü oka az, hogy az aviso már nem találta az általa felkutatott vidéken.
Nem volt ott, mert akkor már egy Christianiába hazatérő hajó fedélzetén tartózkodott.
Igy hangzott Hog Sylvius előadása, amelyet mindenki előtt megismételt, aki hallani akarta és elképzelhető, hogy erre mindenki kiváncsi volt. Igazi győzelmes kifejezéssel beszélte el a menekvési történetet és szomszédai tovább adták azoknak, akiknek nem jutott az a szerencse, hogy elég közel álljanak hozzá. Igy terjedt az ujság csoportról-csoportra, ki az udvart, az utcákat ellepő tömegig.
Pár perc alatt egész Christiania tudta, hogy a Viken fiatal hajótöröttje visszakerült és hogy az iskolák sorsjátékának főnyereményét megütötte.
Hog Sylviusnak már rá kellett adnia a fejét, hogy elbeszélje a történetet; Ole maga nevezetesen nem tehette, mert Joél, mikor Hulda lassanként magához tért, a karjaiba szoritotta, ugy, hogy majd megfojtotta.
- Hulda, kedves Hulda! - Ole csak ezt ismételte. - Igen... én vagyok... A jegyesed és nemsokára a férjed.
- Már holnap, gyermekeim, már holnap! - ujjongott Hog Sylvius. - Még ma este visszautazunk Dalba és ha még soha se történt, a jogtudomány egy tanárát, a storthing képviselőjét láthatják ott táncolni, ugy, mint Telemark legvásottabb fickóját.
Hogy Hog Sylvius tudta Kamp Ole történetét, az nyilvánvaló volt az utolsó levélből, amelyet a tengerészeti hivatalból küldtek cimére Dalba. Az a levél az utolsó, amelyet kapott és amelyről senkinek se tett emlitést, ugyanis egy Christianiából keltezett másik iratot tartalmazott, amelyből a következőket tudta meg:
«A dán brigg, a Genius ép most szedte föl horgonyait és fedélzetén pár életben maradt van a Vikenről, többek közt Kamp Ole, a fiatal kormányos, aki három nap mulva Christianiában lesz.»
A tengerészeti hivatalból érkezett levél még azt tette hozzá, hogy a hajótöröttek a kiállott rettenetes szenvedések folytán a képzelhető leggyöngültebb állapotban vannak. Ez okból Hog Sylvius semmit sem akart szólni Huldának jegyese visszatérte felől.
Feleletében szintén a legszigorubb titoktartást kérte a visszatérést illetőleg, titoktartást az egész nyilvánossággal szemben.
Hogy a «Telegraf» aviso sem roncsot, sem egyetlen élőt nem talált a Vikenből, az most nem szorul magyarázatra.
Egy erős vihar alatt ugyanis a Vikennek északnyugot felé kellett menekülnie, akkor mikor mintegy kétszáz mértföldnyire volt délfelé Islandtól. Egy hirtelen támadt éjjeli szélvész egy óriási jéghegyhez lökte, amelyet a grönlandi tengerről sodort oda. Az összeütközés rettenetes volt, oly erős, hogy a Viken öt perc alatt a mélységbe sülyedt.
Épen akkor vetette papirra Ole sorait a sorsjegyre a jegyese számára és egy palackba rejtve, a tengerbe dobta.
A Viken személyzetének nagy része, köztük a kapitány is, az összeütközésnél elveszett. Ole és négy társa még fel birt ugrani a jéghegy egy törmelékére, abban a percben, mikor a Viken éppen elmerült. Az ő nyomorult haláluk ezzel természetesen csak elhalasztódott volna, ha egy szörnyü szélvihar nem hajtja északnyugot felé a jégtáblát. Két nap mulva a hajótörésből menekültek kimerülve, az éhségtől félholtan a grönlandi partokra menekülhettek, amaz elhagyott partokra, ahol Isten kegyelmére voltak bizva.
A nehány nap mulva érkezett segély nélkül itt is nyomorultul elpusztultak volna, amennyiben teljesen ki voltak merülve arra nézve, hogy halászszanak vagy eljussanak a tulsó partra a dán telepitvényekhez.
Ekkor tünt föl véletlenül a vihar által utjából szintén elsodort Genius brigg. A hajótöröttek jel által adtak hirt magukról, fölvették a hajóra és ezzel meg voltak mentve.
A Grönlandból Norvégiába való aránylag rövid ideig tartó átkelés előtt, a kedvezőtlen szelek miatt mégis sok késést szenvedett a Genius. Ez magyarázza meg, hogy mért érkeztek csak julius 12-én Christiansandba és 15-én reggel Christianiába.
Éppen ezen reggel ment Hog Sylvius a nevezett hajóra, ahol még fölötte gyönge állapotban találta Olet, ami Saint-Pierre Miquelonból küldött levele óta történt. Aztán magával vitte lakására, egyidejüleg mély hallgatásra intve a Genius személyzetét. A többit tudja a nyájas olvasó.
Aztán megbeszélték, hogy ha Ole erősnek érzi magát, legyen jelen a sorsoláson.
Nos hát az erején nem mulhatott az elmenetel, mikor tudta, hogy Huldát is ott találja. De hát volt a huzásnak más érdeke is ránézve? Bizonyára, a legnagyobb érdek ugy ő rá, mint mátkájára.
Hog Sylviusnak ugyanis sikerült a sorsjegyet visszavenni Sandgoist kezéből, amennyiben kifizette érte ugyanazt az árat, amit a drammeni uzsorás Hansen asszonynak adott érte és Sandgoist még fölötte örvendezett is azon, hogy megszabadulhatott tőle, amennyiben most már senki se kinált érte semmit.
- Derék Olem - mondta Hog Sylvius - mikor visszaadta neki a sorsjegyet, én semmikép se akartam ezzel Huldában hiábavaló reményt ébreszteni, csak az ön utolsó istenhozzádját akartam neki visszaadni.
Meg kell adni hogy a tanárt jó szelleme vezette, jobb mint a gaz Sandgoistot, aki a falba szerette volna verni a fejét, mikor a huzás eredményét megtudta.
Most egyszerre százezer márka került a dali házhoz; igen, kerek százezer márka, mert Hog Sylvius semmi szin alatt se fogadta el, amit a sorsjegy visszaváltásáért fizetett.
Ugy tekintette a tanár azt, mint egy kis hozományt, amelyet örvendett, hogy átadhat az ő kis Huldájának menyegzője napján.
Talán kissé csodálatosnak találják, hogy éppen a 9672. szám vitte el a főnyereményt, amely ugy fölköltötte az általános figyelmet.
Nos, igen, ez kissé csodálatos is; de hát ez tény.
Hog Sylvius, Ole, Hulda és Joél még ugyanazon estén elhagyták Christianiát. Bamble felé tértek haza, hogy átadják Sigridnek az összeget, amit sorsjegye nyert. Mikor itt elhaladtak a Hitterdali kis templom előtt, eszébe jutottak Huldának a szomoru gondolatok, amelyek még két nap előtt gyötörték; de Ole látása visszahozta a szerencsés valóságba.
Szent Olafra elbájoló volt Hulda a ragyogó mátkakoronával, mikor négy nap mulva férje, Ole karján kilépett a dali kis kápolnából.
Olyan vigasság volt ez, amely Telemark legtávolabbi gaardjaira is elhallatszott. És mind kimondhatatlan boldogak voltak: Sigrid, a helyre nyoszolyó leány, atyja, Helmboe bérlő, ennek jövendőbeli veje, Joél és Hansen asszony, akinek már nem kellett remegnie Sandgoist szellemétől.
Tán azt a kérdést veti föl valaki, hogy vajjon valamennyi barátjuk, az összes meghivottak, idősb és ifju Help fivérek és sok mások eljöttek-e, hogy tanui legyenek az uj pár boldogságának, vagy hogy Hog Sylviust, a jogtudomány tanárát, a storthing képviselőjét táncolni lássák? Fölösleges kérdés! Magától értetődik, hogy táncolt az őt megillető méltósággal és miután a bált kedves Huldájával megnyitotta, a bájos Sigriddel rekesztette azt be.
Következő nap ugyan elutazott az egész lakosság hurrázása mellett, azzal a biztositással kelt azonban utra, hogy pár hét mulva visszatér a Joél esküvőjére.
Ez alkalommal a bájos Sigriddel nyitotta meg a tanár a bált és Huldával zárta be.
Milyen boldogság lakozott az előbb oly kemény próbára tett dali házban! Kétségkivül ez Hog Sylvius műve volt, de az nem akarta ezt elismerni és csak folyton azt ismételte:
- Jó, jó, de azért én még mindig adósa vagyok Hansen asszony gyermekeinek.
Ami a nevezetes sorsjegyet illeti, húzás után visszaadták azt Kamp Olenak. Ma is ott diszeleg csinos fakeretben, főhelyen a dali fogadó nagy szobájában. De nem a jelentőségteljes 9672. szám van kifelé forditva, hanem a hátlapjára irt utolsó istenhozzád, amelyet a hajótörött Kamp Ole irt egykor mátkájához, Hansen Huldához.

Vége.