Faludi Ferenc

FORTUNA SZEKERÉN

OKOSSAN ÜLJ

VERSEK

TÉLI ÉJTSZAKÁK

VÁLOGATTA ÉS A SZÖVEGET GONDOZTA

VARGHA BALÁZS

Eredeti kiadvány: Fortuna szekerén okossan ülj / Faludi Ferenc

Budapest : Szépirodalmi Kvk., 1985

ISBN 963 15 2887 1

VERSEK

ELSŐ KÖNYV

VILÁGI DALOK

KISZTŐ ÉNEK

ODA PROVOCANS

Uri nemzet eredete,

Deli, jeles, ép termete,

Gyöngyös, köves szép ruhája,

Ruhájánál szebb arcája;

De mit használ, ha hamis?

Szeme kökény, csillag fénye,

Ámor csuda építménye,

Tüzet lobbant pillantása,

Mint az egek villámlása,

De mit használ, ha hamis?

Alabastrum fejér nyaka,

Piros rózsát nyit ajaka,

Sima márvány picin álla,

Tiszta hónál tisztább válla,

De mit használ, ha hamis?

Pindus hegyén szebb verseket

Nem mondanak, énekeket,

Mint mikor ő torkát nyitja

És hárfáját meginditja;

De mit használ, ha hamis?

Szép mikor varr, szép mikor ir,

Szép, ha nevet, szép mikor sir,

Szép, mikor ül, szép mikor áll,

Jól hajt térdet, cifrán sétál,

De mit használ, ha hamis?

Tréfás, nyájos, hizelkedő,

Bátor, vidám, kedveskedő,

Sokkal biztat mosolgása,

Tellyes tárház ajánlása,

De mit használ, ha hamis?

FELELŐ ÉNEK

ODA RESPONDENS

Hires főrend nemzetében,

Nincsen hiba termetében,

Jól hordozták, jól nevelték,

Volt is okok, hogy kedvelték;

De nem tetszik, tudom mért!

Tiszta szeme s ábrázatja,

Téjbe mártott arcallatja,

Hol rózsák is elmulatnak,

S egybekevert szint mutatnak;

De nem tetszik, tudom mért!

Magossan költ nagy homloka,

Sugár cédrus ép dereka,

Vállát veri szög hajával,

Hajnal hasad ajakával;

De nem tetszik, tudom mért!

Lovát Mars ugy nem ugratja

Jobban mint ő nem forgatja,

Mint az evet felültében,

Meg sem mozdul lágy nyergében:

De nem tetszik, tudom mért!

Táncos, elmés, emberséges,

Törvénytudó, mesterséges,

Jámbor, józan, mértékletes,

Takarékos, kellemetes;

De nem tetszik, tudom mért!

Kedvlegelő nyájassága,

Szívébresztő vidámsága,

Teljes öröm barátsága,

Paradicsom társasága;

De nem tetszik, tudom mért:

Mert hamisnak mond, azért!

TAVASZ

Királyi mulatság erdőkben sétálni,

Árnyékos utcáin fel s alá járkálni,

Fülemile éneklésén,

Gyönge szellők legyezésén

Örömét nevelni,

Kedve szerint élni.

Az ócsó nyulakat bokorbul kiverni,

Fiatal madárkák fészkét felkeverni,

Hegyet-völgyet megkerülni,

Friss források mellett ülni,

Ebédre megtérni,

Jó lakáshoz férni.

A sötét gondokat magos szegre tenni,

Feladott étkekbül jóizüen enni,

Enni, meg nem csömörleni,

Közbevigan beszélleni

Friss borokat inni,

A vizet dicsirni.

Eszem-iszom után könyökére dülni,

Egy fél órácskáig álomba merülni;

Könnyü testtel felserkenni,

Holmi dolgán általmenni,

Nagy labdát ugratni,

Játékkal mulatni.

Diana udvarát megint látogatni,

Ernyős sátoriban mint regvel múlatni,

A kakukkal szerencséjét

Megpróbálni jövendőjét,

Hegyek ellen állni,

Ekhóval tréfálni.

Pintyőke sirását, galambnak nyögését,

A játékos rigók hangos fütyülését,

Gerlicéknek busulásit,

Társak után bujdosásit

Szemre, fülre venni,

Más gonddal nem lenni.

Erdőkbül kimenni mezők térségére,

A lenyugvó napnak nézni szekerére,

Pásztor után sétálgatni,

Muzsikáját meghallgatni,

Corydon dudáját,

Mopsus furugláját.

Görbe trombitákat otthon fuvattatni,

Vacsora után is nyugtig igy mulatni:

Ugy-e pajtás, megpróbáltad,

Amint mondám, ugy találtad:

Királyi mulatság,

Ártatlan bolondság.

NÁDASDI

Rettentő Mársnak fajzati,

Ti bátor seregek!

Bellona igaz magzati,

Jól vitézkedtetek:

Meggyőztük burgus kölykeit,

Fejünkre eskütt ölveit,

Már dicsekedjetek,

Már dicsekedjetek!

Megvertük kevély táborát,

Vágtuk mint barmokat,

Letéptük sürü sátorát,

Raktunk testhalmokat,

Gázoltuk büdös véreket

És kikergettük lelkeket,

Kin örvendezzetek,

Kin örvendezzetek!

Elnyertük Schweidniz várait,

Villám pattantyuit,

Boroszló tornyos falait,

Mennydörgő álgyúit:

Rabszijra füztük emberét,

Prédára adtuk mindenét,

Istent dicsirjetek,

Istent dicsirjetek.

Mondjon az egész táborunk

Hál’adó éneket,

Puskánk, álgyunk, puskaporunk

Hasitson egeket.

Forgassunk nagy poharakat,

Igyunk Te Deum-borokat;

Nékem is töltsetek,

Nékem is töltsetek!

Uj lármát hallok fiaim,

Uj erő üt reánk!

Menjünk elejbe bajnakim,

Rivadjon trombitánk.

Ujitsunk rajtok sebeket,

Rágjunk apróra sziveket;

Megyek: kövessetek,

Megyek: kövessetek!

CLORINDA

Gyenge Clorinda

Hüs kikeletben,

Egy szép ligetben

Fel s alá jár.

Siess Dorindo,

Szivét epesztve,

Kezét terjesztve

Csak reád vár.

Megjött Dorindo:

Egy kis bokorban

Hajnali korban

Leültek már.

Nyugszik Dorindo,

Igen sietett,

Sokat igetett,

Hallgat a pár.

Kezdi Clorinda:

Pásztor, hol jártál?

Kivel tréfáltál?

Engem elhagysz!

Hamis Dorindo!

Mintha nem tudnám,

És tapasztalnám,

Mással mulatsz.

Ne hidd Clorinda,

Mezei nymphám,

Édes báránykám,

Mert ez a szív

– Esküszöm Pánra,

A nagy istenre,

Égre, tengerre –

Tehozzád hiv!

Lator Dorindo,

Ott a fenyősben,

Vagy a füzesben.

– Nem tudod már?

Idegen társsal

Eperjet szedtél

Vigan nevettél,

Csak tagadd bár!

Nem úgy Clorinda:

Kivel sétáltam,

Akit imádtam,

Nem földi kép;

Hanem istenség,

Nagyobb náladnál,

Szentebb náladnál,

De nem oly szép!

A szüz Diána

Vadat kergetvén,

Sokat megejtvén

Egy kanhoz lőtt;

Aztot nyomozván

Az erdőt járta,

Fel nem találta,

Énhozzám jött.

Ha ugy van, pásztor,

Igen követlek,

Megint szeretlek,

Mint hű nymphád;

Keljünk Dorindo;

A nyájt elhagytam,

Sokat mulattam,

Isten hozzád!

ADDIO!

Köszönöm, hogy hamis voltál,

Mert láncamrul leóldottál.

Eddig gondban, kinban éltem,

Hogy hívem vagy, mig azt véltem

Fáradt szivem, pihenj már,

Veszteséged semmi kár.

De hitetlen, állhatatlan!

Tovább ne légy alkalmatlan.

Tudva vagyon álnokságad,

Azért nem kell barátságad!

Ne’ a kosár, vidd veled,

Benne obsit-leveled.

SZERENCSE

A szerencse változásin

Tanult elme nem indul,

Ide s oda rándulásin

Nem sértődik, nem mozdul.

Csak ugy nézi csúf játékát,

Mint a forgó karikát,

Csak ugy nézi csúf játékát

Mint a forgó karikát.

Ma hiteget, hizelkedik,

Szárnyán visel, fenn hordoz;

Hólnap megint mérgeskedik,

Bosszuságot, gondot hoz.

Rád szegezi kész táborát

S meg felszedi sátorát,

Rád szegezi kész táborát

S meg felszedi sátorát.

Ma felbillent első fokra,

Ápolgat és mosolog,

Kebelébe ragad csókra,

– Már megbánta, tébolog.

Nálad tölti ebéd korát,

Másutt eszik vacsorát.

Nálad tölti ebéd korát,

Másutt eszik vacsorát.

Csak árulás biztatása,

Tárházokkal ha imád;

Öröm-üröm ajánlása:

Visszarántja, amit ád.

Szerencsére csak úgy tekints:

Ajándékja álomkincs –

Szerencsére csak úgy tekints:

Ajándékja álomkincs.

Kopasz, bénna és vak jószág,

Agyarkodó, fondorló;

Felkendőzött, aggott óság,

Nyughatatlan kóborló.

A szerencsét jól megismerd,

S amint szolgált, ugy dicsird –

A szerencsét jól megismerd,

S amint szolgált, ugy dicsird.

TÜNDÉRKERT

Mély álmambul felserkentem,

A hajnal már felpirult,

Egy virágos kertnek mentem,

A harmattal megújult.

Láttam, miként bontogatja

Az éj setét sátorát.

Luna asszony mint oszlatja

A csillagok táborát.

Csudát mondok. A virágok,

Flóra színes magzati,

Vetemények, gyümölcs-ágok,

Pomonának rajzati.

Nyájaskodtak és tréfáltak,

Minden falat megörült.

Ugrándoztak, lejtőt jártak,

Mig a zephyr-szél fütyült.

A nárcissus hyacinttal,

Ruta, kapor, pipacs, mák,

Majorán a rozmarinnal

Bársonyvirág, violák

Egymás derekába kapnak,

Megforgatják társakat;

A többinek példát adnak,

Kik kéméllik talpakat.

A gyöngyvirág alig kezdi,

Máris a tüskébe hág,

Sebbe esvén, el is végzi,

Szánja sok virágos ág.

A napvirág jön utána,

Fejet hajtván előlép,

Hogy páratlan, igen bánja,

Tiszteli az egész nép.

Liliom is nagy csendessen

Hozza mosdott fiait,

Merevenen, de rendessen

Rakogatja inait.

A rózsa még most öltözik

Fitogatja kebelét,

Festőfüvel még kendőzik,

Csinosgatja levelét.

Fut a szegfű, mert érkezik,

Félti tarka homlokát,

Most is arrul emlékezik,

Hogy megszúrta oldalát.

Nyomában a bokros puszpán

Ingatja zöld ágait,

Sok szinben jön a tulipán,

Nézik gyönge tagjait.

Egy szép virág a kökörcsén,

Néha hires gyermek vólt,

Elájulván, el is esvén

A lejtő közt majd meghólt.

Eztet Venus elragadta,

Csak ő tudja, hová lett,

Talán orvosának adta,

Egyszer már feléledett.

Csengővirág van nyomában,

Késéri a százszorszép,

Rendes egy pár ő magában,

Flora előtt kedves kép.

Ezek térdet, fejet hajtván,

Megtisztelik párjakat;

Mosologva kezet adván

Cifrán rakják lábakat.

Tüskebokor az egressel

Nagy nehezen táncra kélt,

Távul jártak két lépéssel,

Egyik a másiktul félt.

Egyszer-egyszer ölbe kapván

Megvérezték magokat,

Az útifű tapogatván

Meggyógyittá azokat.

A kalapos gomba magán

Vezet sok pór sereget,

Forgolódik virgonc talpán,

Hippet, hoppot emleget.

Répa, retek csingolódnak,

Tök és dinnye hasán jár,

Az ugorkák forgolódnak,

Ki-ki mohón lejtőt vár.

Menta, Pluto szolgálója,

Nyughatatlan rossz leány,

Mindenkinek udvarlója,

A borsókra fittyet hány.

Nem türhetik, poznájakkal

Ide oda kergetik,

Lövöldözik zöld magokkal,

Ezt a babok nevetik.

A káposzták otthon hagyták

Redős nagy szoknyájokat

És fejenként elosztották

Jó friss táncra magokat.

De keveset mulathattak,

Rut forgószél indula,

A többivel elszaladtak, –

Csak álom volt, elmula.

UTRAVALÓ

Ne marasszuk, elmehet,

Amint tetszik, ugy vehet

A faképtül végbúcsút,

Előtte az országút!

Hajdi! elment jó korán,

Éjfél után szaporán.

A kakas is megörült,

Vigan szólott, hogy felült.

Minden lova rugjon fel,

A rudszege hulljon el,

Repedjen a gyeplőszij,

Pincetokja folyjon ki.

A forgószél kergesse,

Záporeső vezesse,

Igen finom ember volt,

Jó, hogy tőlünk elpatkólt!

TARKA MADÁR

Egy kis tarka madár vig kedvében

Szép gyümölcsös kertnek ment reptében.

Ha én tarka madár volnék,

És is veled elrepülnék

Tarka madár!

A kis tarka madár ott akadott,

Mert két lépvesszőcske közt ragadott.

Ha én tarka madár volnék,

Soha veled nem repülnék,

Tarka madár!

A kis tarka madárt kézre kapták,

Nem bántották, szépen ápolgatták.

Ha én tarka madár volnék,

Mégis veled elrepülnék,

Tarka madár!

A kis tarka madárt, jaj, fogságba,

Szorossan bezárták kalitkába!

Ha én tarka madár volnék,

Soha veled nem repülnék,

Tarka madár!

A kis tarka madárt jól tartották,

Cukorfalatokkal meghizlalták.

Ha én tarka madár volnék,

Mégis veled elrepülnék,

Tarka madár!

A kis tarka madárt kifosztották

Tarka tollaibul, nyársra vonták.

Ha én tarka madár volnék,

Soha veled nem repülnék,

Tarka madár!

A HAJNAL

A szép hajnal mihelyt hasad

Mindenek megujulnak,

A setétség gyorsan szalad,

Erdők megvidámulnak,

A madárkák felserkennek,

Rázogatják szárnyokat;

Éneklésre készülgetnek,

Próbálgatják torkokot.

Harmat gyöngyét hullogatja

Arany haja szálain;

S aranyhaját lobogtatja

Alabástrom vállain.

Piros rózsák mosolyognak,

Kinyitják kebeleket,

Rozmarintok illatoznak,

Újítják leveleket.

Vannak gondban a pókocskák,

Hállójokat sétálják,

Hol megszakadt, foltozgatják,

Legyek útját elállják.

Prédát várnak, lesben állnak,

Fúlánkokot készitnek;

Fia vagy, légy! a halálnak,

Ha hallóba kerítnek.

Madarászok lépvesszőkkel

Rakják készült fájokot;

Gunnyójokban mesterséggel

Fújjak csalárd sípjokot.

Jön a rigó, harkály, szarka,

Felzendül a tollas nép.

Mátyás kiált, oda farka;

Sok baglyokat fog a lép.

Bús gerlice vesztett társát

Felkeresni útnak megy;

Zokog, sírja árva sorsát,

Nyögésétül zeng a hegy,

Fáradságát nem sajnálja,

Erdőt, bércet megkerül,

Méglen himét feltalálja,

Zöld ágakra le nem ül.

Kelj fel, pásztor! hull a harmat,

Hinti hajnal gyöngyeit.

Siet pásztor, szakaszt álmat,

Hágja hegyek teteit.

Juhocskái vigan járják

A harmatos völgyeket;

A mezőköt beretválják

És nevelik tölgyöket.

Nyulacskák is kibaktatnak

Tavaszi vetésekbül,

A szarvasok ugrándoznak

A friss forrásvizekrül.

Erdő szélén farkas kullog,

Husra feni fogait,

Barlangjában medve morog,

És szoptatja kölkeit.

Már a récék sem alusznak,

Úsznak a patakokon.

A parasztok hason másznak,

Vigyáznak a partokon.

Ha puskájok szerencsét hoz,

Vigassággal megtérnek,

Napkeletkor tiszttartóhoz

Bátrabban bemehetnek.

Úthoz fognak szarándokok

A hajnali hívesben,

Izzadoznak a kovácsok

Homlokig a műhelyben.

Elmélkednek a deákok

Irnak, törik fejeket.

Félnek, netán preceptorok

Megszegdelje bőrüket.

De már a nap a tengerrül

Emelgeti szekerét.

A hajnal is az egekrül

Elinditja kerekét.

Napkeletkor egyéb dolgok

Fárasztják embereket.

Versirásban kik boldogok,

Megmondhatják ezeket.

NEM MIND VIGASÁG A VIGASÁG

Azon senki ne épitsen,

Hogy engem lát vigadni,

Mert örömet, ahol nincsen,

Néha lehet mutatni.

Hogyha olykor talál érni

Örömnek holmi gőze,

Másnak okát nem kell kérni,

Mert ahhoz semmi köze.

Vidám legyek vagy kedvetlen:

Senki arrul nem tehet,

Indulatom szemlélhetlen;

Napvilágra nem kelhet.

Mert örömemnek ösztönét

Valaminthogy titkolom,

Úgy bánatom eredetét

Másoknak nem panaszlom.

Ebben s abban volt már részem,

Még a szerencse hagyta,

Bút s örömet érzett szivem,

Tudja, aki próbálta.

De már lelkem eztet, aztot

Okosan viselheti.

Aki mihez hozzászokott,

Aztat könnyen türheti.

ERDŐ

Magos hegyek, szelíd erdők,

Pán istennek sátora,

Hantos halmok, hives ernyők,

Diánának udvara!

Szüz nympháknak vig utcái!

Úgy tetszik, hogy újulok,

Dryadesek palotái,

Ha hozzátok járulok.

Itt a Hajnal gyengén festi

Az erdőknek tetejét,

Jön a Flóra és éleszti

A virágok mezejét.

Jön a harmat, alig várja,

Sylvanusnak völgyeit

Gyenge lábbal hogy megjárja,

És elhintse gyöngyeit.

Pán megfujja trombitáját

Echó néki válaszol,

Viszik szelek ily postáját:

Kelj fel, aki aluszol.

Erre ki-ki meleg ágyát

Elfelejti, talpra kél,

Odarugja nyoszolyáját,

És az egész erdő él.

Támad a nap uj sugárral.

Hegyet völgyet vidámit.

Közli magát fél világgal,

Szárnyas népben kedvet nyit.

A madárkák megörülnek,

Ellepik az ágakat,

Him és nőstény öszveülnek,

Énekelik álmakat.

Ásit Faunus és nyujtózik

Rut torháját kiveti,

Gubás testén vakaródzik,

Csufos álmát neveti.

Satyrusok napaeáknak

Szép jó regvelt mondanak;

Hizelkednek a nympháknak,

Mosdóvizet hordanak.

Feji Phyllis tejes nyáját,

És a völgynek vezeti,

Tityrus is ő csordáját

Gondos kézzel kergeti.

Együtt járják a berkeket,

Elbeszélik kárakat,

Emlegetik szerelmeket,

És tegnapi táncakat.

Siet Phoebus, és szekerét

Másra bizza, ide tér;

Egen hagyja fényes székét,

Az erdőktül szállást kér.

Itt van huga személyében,

Sétálja az utakat,

Arany puzdra van kezében,

Nyilazza a vadakat.

Fut a szarvas, vadkan iget,

Rókák féltik farkokat,

Sok a hajtó, zeng a liget,

Hull sok drága dám-falat.

Megpihenvén ebéd után,

Sereggel a vadásznép

Egy szép gyöngyvirágos utcán

Uj játékra öszvelép.

Itt van Daphnis, itt van Faunus,

Sok bozontos satyrus,

Sok sípossal jön Sylvanus,

Pásztorokkal Tityrus.

Látszanak sok friss napaeák,

Pásztorokat nézgetik,

Utánnak más gyenge nymphák

Kik magokat kelletik.

Elkeverve összvekapnak,

Jól rángatják inakat,

Hol egymástul elszaladnak,

S magán ropják táncakat.

A vig nymphák elbujkálnak,

Satyrusok keresik,

Akit bennek feltalálnak,

Tenyerekkel megszedik.

Dryadesek pásztorokkal

Himbáltatják magokat,

Szép virágos bokrétákkal,

Kifüzetvén azokat.

Satyrusok megverdődnek,

Tépik egymás szakállát,

Kis szarvakkal öklelődnek,

Hogy elnyerjék a pállyát.

Igy járják az erdő dolgát,

Ide semmi gond nem fér,

Itt találja nyugodalmát,

Akit bú és bánat vér.

Isten hozzád váras azért,

Boldog aki ide tér,

Mulatságért, vig óráért

Senki vámat itt nem kér.

CUPIDO

Rusticus, Poëta

R. Ki légyen Cupido, eddig nem tudhattam,

Noha őfelőle már sokat hallottam,

Kárhozzák, dicsirik; ki nagy ember lehet!

Széles e világon mert nagy csudákat tett.

P. Ne mondd nagy embernek: gyermek, picin falat,

Nincs nálánál latrabb a kerék ég alatt,

Szárnyas, ives, fáklás, mind a két szemén vak,

Ruhátlan, bujdosó, káras tüzeket rak!

R. Ha ily: rossz anyja volt, mostohán nevelte,

A tüzet kezébül hogy el nem emelte,

Nem gyermeknek való a fegyver és a tüz,

S minthogy ruhátlan jár, ritka dolog, ha szüz.

P. Amig a fickónak szárnyát ki nem tépik,

Sokfelé elrepdez, mindenütt bélépik,

Fecskefészkeket rak, aprósodik a ház,

A patvar irtsa ki, egy szó annyi mint száz.

SZAKÁCSÉNEK

A szakácsnak jól van dolga,

Télen, nyáran könnyen él.

Úr a szakács és nem szolga,

Mikor tetszik, akkor kél.

Mindjárt vannak udvarlói,

Szép jó regvelt mondanak,

Hizelkednek szolgálói,

Mosdóvizet hordanak.

Tiszta kötényt vesz magára,

Hármas kés van oldalán,

Bécsi acél pántlikára

Szépen függ a potrohán.

Hálósüveg van a fején,

Uri módon teszi fel,

Kis rojtocska a tetején,

A szakácsnak több nem kell.

A tüzét más rakogatja

És ha több kell, más hord fát,

A nyársát is más forgatja,

Ő csak fő gondjához lát.

Tehénhusa, kápostája,

Jó korán a tűznél áll,

Az inassa néz hozzája,

Ő még ásit és sétál.

Elővészi majorságát,

Öl, vág benne, bontogat.

Turja, gyurja szin tésztáját,

Belévalót válogat.

Elkészíti főzeményét,

Egynehány tál étkeit,

Nyársra való süteményét,

Számazza vendégjeit.

A vadaknak különbsége,

Fenyős-, császármadárkák

Az ebédnek ékessége:

Fogol, vadkan, fácánkák,

Tornyos, lapos tortátája,

Pástétom és marcipán,

Mesterséges pogácsája

Megvan nemes asztalán.

Megdicsirik szép ebédjét,

Urak laknak, inas fal:

El nem hagyja hiv cselédjét,

Maga ehel meg nem hal.

Jóizüen eszik-iszik,

Mennyit gyomra, torka kér.

Naprul napra jobban hizik,

Bőribe is alig fér.

Ebéd után szunnyadozik,

Pipáz, kártyáz, eltréfál,

Hivalkodik, mulatozik,

Ide s oda elsétál.

A szakácsnak igy van dolga,

Jobb hivatalt nem talál.

Ur a szakács és nem szolga,

Konyhájában kis király!

PÁRAS ÉNEK

DUETTO

Nehéz jó barátat,

Szives igaz társat

Találni;

De tőle nehezzebb

És keservessebb

Elválni!

Mert a két sziv

Ollyan kincs,

Ha egymáshoz hív,

Mellynél drágább nincs.

REMETE

A kemény kősziklák kietlen kebelében

Járatlan barlangok elrejtett mély öblében,

A vadon erdők közt találtam kedvemet,

És lelkem-kihültig itt töltöm éltemet.

A büszke szin világ sétáljon fris bársonyban,

Egy kevés ronggyal is beérem én azonban.

Maholnap a kigyók felbontják testemet,

Az apró férgecskék elosztják bélemet.

Tobzódó torkosok felkészült jólakási,

A borral töltöző iszákok tombolási

Nem kisztik torkomat; énnálom édes iz

Egy marok fűgyökér, egy ital forrásviz.

Ha buba merülek, ha szivem kezd lankadni,

Ébreszt a forgó ég, vigasztalást tud adni,

Éjjel a csillagok viditják szivemet,

A hajnal felderül, meghozza kedvemet.

Ha test, vér megindul, háborgat rut ostrommal,

Böjttel sanyargatom, megtöröm ostorommal,

Tüskébe keverem áruló testemet,

Igy oltván tüzeit, megmentem lelkemet.

Eltelvén napjaim nem félek a haláltul,

Elválok örömest ez árnyék rossz világtul,

Ohajtva járulok tehozzád, Istenem:

Jutalmam, örököm, kincsem és mindenem.

A lelkem öltözik, reméllem, fényességbe,

A csontom itt hever, mig társul megyen égbe,

Egy buzgó gondolat engem itt temete;

Ha kérded, ki valék: – egy szegény remete!

PHYLLIS

Phyllis nyugszik, mély álomban

A szép Phyllis elmerült.

Ime Ámor jött azonban;

Loppal óldalához ült.

Félretészi tegzét, ivét,

Egy nyilával utat nyit,

És kilopja Phyllis szivét,

Kit sebessen el is vitt.

Serken Phyllis, észrevészi

Kárát s Ámor nyilait,

Minden dolgát félretészi

Sietteti inait.

Feltalálja udvarában,

Ámor szivek között jár.

Szinte kettő van markában,

Ime, ugymond, itt a kár!

Lator Ámor, ha elvetted,

Ha megloptál engemet,

Mondd meg, dévaj, hová tetted,

És add vissza szivemet.

Sirva fakad, jajjal közli

Nagy cseppekkel könyve hull,

Ámor gyengén mind letörli,

Mondván: Phylli, ne busull’.

Itt van szived, elrejtettem,

Jó helyen van, el nem vész,

Több szivekkel elkevertem,

Mutass reá, tied lész.

Im elődbe rakogatom,

Phylli, vigyázással légy,

Ki micsodás, megmutatom,

Szived helett mást ne végy.

Ez a nagy sziv alázatos.

Ez pedig pompára vágy,

Ez együgyü, akaratos,

És ez mindenkihez lágy.

Ez a picin válogató,

Ez udvari, ez paraszt,

Ez tudatlan halogató,

Sok sziveket elszalaszt.

Ez mosolgó, hizelkedő

Ez versengő béketlen,

Ez szemérmes, ez kérkedő,

Ez pityergő, izetlen.

Ez tárházat, kastélyt vadász,

Tetszik néki a kincses nép

Emez böcsületet horgász,

Ennek a’ kell, aki szép.

Ez kendőzik, fürtet visszál,

Százszor tükeréhez fut,

Ez más erkölcsében piszkál,

Emez büszke, noha rut.

Válogasd ki, ha ugy kéred,

Ezek között van szived.

Phylli, látam, nem isméred,

Mellyik légyen a tied.

Még egy van itt, ez a furcsa,

Hamis, titkos, dévaj sziv,

Ehhez nem fér senki kulcsa,

Se nem igaz, se nem hiv.

Ha nem tudod, im megmondom:

A te szived, emeld el,

Tartsd magadnak, semmi gondom,

Mert ez senkinek sem kell.

NINCSEN NEVE

Egy agg-lant van Gyöngyös táján,

Rut szömölcsék ül pofáján,

Töpörödött ráncos bőre,

Ősszel tarkás minden szőre,

Utálatos ocsmán kép.

Három foga tart istrázsát,

S alig rágja a hig kását,

Gyomort kever büdös szája,.

Tüdejével rothadt mája,

Semmi tagja már nem ép.

Rozsdás torka höbög, hörög,

De a nyelve frissen pörög,

Nyughatatlan derekával,

Csipás szeme forgásával,

Keze ugy jár mint a csép.

Előbb kezdte Venus fatyját

Megismérni, mintsem atyját;

Him után sirt bölcsőjében

Gyulladozott szerelmében,

S még előtte volt a pép.

Felserdülvén, többre lépett,

Nyalogatott sok friss képet,

Aki tetszett szájizének,

És megfelelt vig kedvének,

Ahhoz ragadt mint a lép.

Sok kezek közt vásott nyaka,

Csókkal kopott két ajaka,

Üszög már kiperzselt szive,

De még benn van Ámor nyive,

Forrton-forr az ó cserép.

Természetét erőlteti,

Apadt mellét kifesziti,

Tarát, farát ékesiti,

Vitorláit kiteriti,

Arra nyerit, aki szép.

Parázs tüzét lobbantatja

Már megszokta, nem hagyhatja.

Várj, tejetlen gubás kecske,

Nősztön nősző vén menyecske,

Megjön urad, jól megtép!

FORGANDÓ SZERENCSE

Fortuna szekerén okossan ülj,

Ugy forgasd tengelét, hogy ki ne dülj,

Ha szépen vezetett,

Ha miben kedvezett,

Ha miben kedvezett, meg ne örülj,

Fortuna szekerén okossan ülj –

Fortuna szekerén okossan ülj.

Jó kedve s kereke egyaránt jár,

Forgandó, váltazó, ma kinccsel vár,

Holnap lenyomorit,

És megint bóldogit,

És megint bóldogit, elhigyjed bár,

Jó kedve s kereke egyaránt jár –

Jó kedve s kereke egyaránt jár.

Érdemre nem tekint, szemtelen, vak,

Kire ma vont-aranyt, holnap szürt rak,

Tudják, kik táborát

Lakták és udvarát,

Lakták és udvarát, sok nagy urak,

Érdemre nem tekint, szemtelen, vak,

Érdemre nem tekint, szemtelen, vak.

Hol édes jó anyád, hol mostohád,

Dolgárul senkinek számot nem ád.

Megböcsül, megaláz,

Magasztal, legyaláz,

Magasztal, legyaláz, bút hoz reád,

Hol édes jó anyád, hol mostohád,

Hol édes jó anyád, hol mostohád!

A PIPÁRUL

Olasz sonetto formára

Hiv társam, dohányos börböncém,

Te tisztitod fejemet,

Szép pipám, égő kis kemencém,

Te enyhited mellyemet.

Füstecskéd kereng, forog, játszik,

És megvallom, vigasztal,

De alig tünik, s már nem is látszik,

Azért engem meg is csal.

Sőt nem csal, leckét ád elmémnek,

Mert így lész vége életemnek,

Élő ember, gondold meg:

Mint a füst oszlik hirtelenül,

Ugy magad is, fontold meg,

Elcseppensz egykor véletlenül!

TAVASZI ÜDŐ

Már a mord télnek

S fene szeleknek

Hullanak napjai, s multon mulnak;

Virágzó fáknak,

Gyöngyvirágoknak

Jádzó szemei nyilton nyílnak.

Kertek palánkja,

Mezők virágja

Zöldellő szinben öltözködik,

Mosolyog Flóra,

Pirul orcája,

Narcissus elött kevélykedik.

Jönnek a fecskék,

A kis gyermecskék

A violáknak szépét szedik,

A gyönge Nymphák

Kerteket ássák,

S a virágoknak ágyát vetik.

Erdők újjúlnak,

Rétek sárgulnak,

Hegyek és völgyek mind változnak:

Amott rózsákkal,

Itt tulipákkal

Ligetes berkek illatoznak.

A dám vadaknak,

Kis madárkáknak

Közlött zengése völgyekben hat;

Echo Phillisnek,

Pán seregeknek

Tavaszi karban salvét fujat.

Kesely pintyekkel

Verset énekel

A bojtorványos tengelice;

Szája megszáradt,

Már el is fáradt

A szépen zengő fülemile.

De éjfél korban

Ül a zöld karban,

Szokott nótáját megint kezdi:

Vig zengésével

S trillás nyelvével

Az egész erdőt felserkenti.

A hajnal pírul,

Harmat is lehull,

Vidám sugárral a nap felkél,

Hangos szólással

S madárzúgással,

Vélnéd, az egész erdő hogy él.

Sivölt a rigó,

Csacsog a szajkó,

A galambok is nyájaskodnak:

Egymásra nézve

Fordúlnak rendre,

Felborzott tollal burukkolnak.

A gonosz varjúk

Egybe tódulnak

Midőn ezt látják és korognak:

Meggörbűlt nyakkal

S dugúlt torokkal

Kár! Kár! kiáltván csúfolódnak.

A für tilinkál

Faunus fufullyál,

Hangos zúgással verset szólnak;

A kis gedácskák,

Gyönge báránykák

Együtt küzködnek és táncolnak.

Menjünk, kedvesim!

És bölcs pajtásim

A zöld erdőbe sétálgatni;

Komor kedvünket,

Fáradt elménket

Nyájas játékkal vigaztalni.

Pan Satyrussal

Flóra Faunussal

Driadesek közt itten jádzik:

Mosolygó Nymphák

Zsengéjét hordják

A violáknak, s fürtben kötik,

Itt van Diána,

Chloris utánna,

Jönnek elénkbe a sok Nymphák:

Rózsapártákkal,

Szép bokrétákkal

Várnak bennünket a Napaeák.

MÁSODIK KÖNYV

VALLÁSOS ÉNEKEK

SZENT ISTVÁN KIRÁLYHOZ

Dicső István, nagy királyunk,

Téged ég s föld magasztal,

Téged tisztel kis országunk,

Első szent urának vall.

Tőled vette fényességét,

Méltóságát, érdemét,

Koronája ékességét,

Hitit, kincsét, mindenét.

Elbujdostál, megkerestünk,

Áldott légyen a szent ég!

Országunkba bévezettünk,

Szivünk örömében ég!

Drága kincsünk, feltaláltunk:

Magyarország, vigadozz!

Itt van, kit óhajtva vártunk,

Ezer áldásokat hoz.

Ime a te reménységed

Inségedben idenézz:

Isten után erősséged

Mególtalmaz ez a kéz.

Megvigasztal minnyájunkat,

Hatalmunkban vastagit,

Megtágitja országunkat,

Végig megtart, bóldogit.

Budán nyugszik; Buda vára,

E szentséget megböcsüld!

Atyja után, nem sokára,

Biztat az ég: Imrét küld.

István mellett itt lész fia,

Megtestesült angyalunk,

Megszerzi ezt két Mária,

Égi s földi asszonyunk.

SZENT IMRE HERCEGRÜL

Magasztaló szent versekkel

Dicsőitsük az eget,

És üdvezlő énekekkel

Szűz szent Imre herceget:

Nemzetünknek buzgó népe

(Most érkezik kincsetek,

A hercegek példás képe:)

Zöld ágokat hintsetek.

Szent Imre jön, ki éltében

Eskütt szüz és angyal vólt,

Házassága kötelében

Szüz társával szüzen hólt.

Erdő, mező virágozzon,

Rózsák emelkedjetek,

Sziget, liget illatozzon,

Liliomok, keljetek!

Szent herceg jön; hangos szókkal

Tornyok, harangozzatok,

Sugár álgyuk, tarackokkal

Öröm-uj-hirt adjatok.

Keresztünkkel villogjatok

Országunknak hegyei,

És vigabban induljatok

Négy cimeres vizei.

Szent herceg jön: szent testének

Térdet, fejet hajtsatok.

Az ő nagy megszerzőjének

Örök hálát mondjatok.

Áldjuk Istent nagy szentében!

Hivek, könyörögjetek;

Óltalmában, érdemében

Hogy részesek legyetek.

AZ UR JÉZUSHOZ

Jézus, szivem szép szerelme!

Az én lelkem gerjedelme

Buzgón szeret tégedet;

Nem azért, hogy üdvezüljen,

Tüzre, kinra ne kerüljen, –

Másként szeret tégedet.

Ingyen Uram, te szerettél,

Teremtettél, megszenteltél,

Megváltottál engemet:

Ugy, én szivem szép szerelme!

Az én lelkem gerjedelme

Ingyen szeret tégedet.

Ebben a hiv szeretetben,

Hóltig való tiszteletben

Vigan ontom véremet,

Vigan néked én Istenem,

Drága kincsem és mindenem,

Feláldozom éltemet!

A FESZÜLETHEZ

Szüzek, ifjak sirjatok,

Mélyen szomorkodjatok,

Keseregjen minden sziv,

Aki Jézussához hiv.

Nincsen abban irgalom,

Hozzád buzgó fájdalom,

Aki téged meg nem szán,

Ó Jézus, a keresztfán.

Gyenge testén sebeit,

Vérrel buzgó kékeit

Aki látja, és nem sir,

Élő hittel az nem bir.

A kősziklák repednek.

Nap és hold setétednek,

Minden állat megindul,

Csak a bűnes nem búsul.

Szállj szivedbe, sirasd meg

Büneidet; gondold meg:

Hogy az Isten fia vólt,

Aki érted igy meghólt!

A SZÜZ MÁRIÁHOZ

Ó Istennek kedvese

Szentléleknek jegyese,

Szüz Mária, ritka kincs!

Isten után mássad nincs.

Téged ég-föld magasztal,

Nagy királynéjának vall,

Mária, méltóságod nagy,

Angyaloknál feljebb vagy.

Szüz méhedben fogadtad,

Szüz emlővel szoptattad,

Szüzen szülted fiadat,

Mindenható uradat.

Kis nyájadat oltalmazd,

A bünt tőle távoztasd,

Te légy a mi gyámolunk,

Könyörülő asszonyunk.

Engedd: téged kövessünk,

Tiszta szivvel szeressünk,

Égjen bennünk ez a tüz,

Hozzád, kegyességes Szüz!

SZENT EMIDHEZ

Ó, szent Emid, hired nagy!

Csudatévő martyr vagy,

Te nevedben sok gyógyult,

Ínségébül szabadult.

Kérésedre, drága szent,

A föld indulástul ment,

Olaszország a tanu,

Sok más város és falu.

Mi is hozzád járulunk,

Lábaidhoz borulunk,

Nagy hatalmu szent Emid!

Kérésünket égbe vidd.

Te légy a mi szószóllónk,

Föld rémülvén óltalmunk.

Enyhitsd Urunk haragját,

Távoztassad ostorát.

HARMADIK KÖNYV

ALKALMI ÉS VEGYES KÖLTEMÉNYEK

MÉLTÓSÁGOS GRÓF BATTHYÁNY LAJOSNAK

mikor palatinussá lett, 1751. esztendőben

Meghólt Pálffy János, bajnokja hazánknak,

És már egek közt jár nagy lelke atyánknak,

Hire földet futja szép emlékezettel,

S dücsőségét közli sok külső nemzettel.

Pálffy János után árván hagyattattunk,

De kis árvaságra utána maradtunk,

Mert Batthyány Lajos jön vigasztalással,

Nádor-ispányságra fényes méltósággal.

Nem szörnyű uraság ő szeme forgása,

Hatalom, erőszak nem kedve járása,

Oltalom, irgalom látszik cimerében,

Hajlandó nyájához igyenes szivében.

Egy vitéz oroszlányt metszet pecsétjére,

Irgalmas pelikánt annak tetejére.

A vadak királyja kardot tart körmével,

Pelikán fiait táplálja vérével.

Ebbül, Magyarország, reménységet vehetsz,

Benne bizakodván bátorságban lehetsz,

Tudja, akarja is hasznát hazájának,

Előmenetelét tartja sajátjának.

Gyászbul frissebb szinben már azért öltözzünk,

Öröm-szózatokkal vigan örvendezzünk,

Békéljünk kezéhez alázatos csókkal,

Hogy reánk áradjon tárházas sok jókkal.

Mondjuk: a nagy Isten tartsa egészségben,

Érdeméhez képest fényes dicsőségben,

Méltóságos háza magasztalására,

Egész Magyarország vigasztalására!

AZON MÉLTÓSÁGNAK NEVE NAPJÁRA

az ország gyülésekor 1751. esztendőben

Magyarország egén kitetsző fényesség,

Nádor-ispánysági fennjáró ékesség,

Felséges, értékes, érdemes méltóság,

Akinél udvart tart tündeklő sok jóság.

Uri szeléd erkölcs, mély titku bölcseség,

Asszonyunk s hazánkhoz mértéklett nagy hivség

Semmit sem mulató helyes elrendelés,

Igyenes rendtartás, bátor eltekéllés.

Figyelem, szorgalom, vigyázó okosság,

Feltett dolgaidban gyémánt állandóság,

És sereges több jó, kibül ország ismér,

Becsül, tisztel, szeret, magasztalva dicsér.

Tanu e jeles nap: ime gyülekeznek,

Himes, köves, gyöngyös gálában érkeznek

Főuri vendégek az ország szinével,

Szoros a palota inneplő népével.

Éljen, minthogy illyen! azt mondják egy szóval,

Szeresse meg Isten lelki, testi jóval

Nagy Lajos urunkat nyomos sok időkkel,

Mennyei áldással megtölt esztendőkkel.

Ülje békességgel nádor-ispány székit,

Ötöd izig lássa számos maradékit,

Hercegi és grófi édes unokáit

Vigadozva töltse közöttök óráit!

Ez az egész ország elméje járása,

Tehozzád hajlandó szivének forgása,

Mellybül a közjó is vigasztalást vészen, –

Hajlik a kegyes ég, biztat, hogy meglészen.

MÁRIA TERÉZIA KIRÁLYNÉ

ASSZONYUNKHOZ

Koronáknak koronája,

Asszonyunk! Felséged nagy,

Nagy császárnak unokája,

Vére, társa, anyja vagy.

Felségek közt te vagy felső,

Kincsek közt legnagyobb kincs,

Te nemeden te vagy első,

Az élők közt mássad nincs.

Nagy a hired, nagy hirednél

– Igaz a szó, elhihedd –

Külső, belső nemzeteknél

Több és nagyobb érdemed.

Ki merné azt megszámlálni?

Minden számot fölülmul,

Alig győzhetjük csudálni,

Szaporodik és ujul.

A többit most mélységében

Tisztelnem kell (érzem jól),

Érdemidnek tengerében

Gyenge pennám egyrül szól.

Megszerzetted országunknak

Legjelesebb tetemét,

És megadtad oltárunknak

Az ő csudás erejét.

Nagy Leopold, olvashattad,

Fáradozott ezekért,

Nagy Teréza, tealattad

Rejtett kincsünk hazatért.

Megmutattad kis nyájadhoz

A te igaz szívedet,

Megmutattad országodhoz

Anyaj szeretetedet.

Amit szívunk, lelkünk kivánt,

Nagy óhajtva keresett,

Örökébe hoztad Istvánt,

Ki Lajossal elveszett.

Ezer hálá legyen azért

Néked és mély köszönet

Az ily jeles ajándékért,

És örök emlékezet.

Márványt, aranyt fejtegessünk,

Ezer oszlopképeket

Asszonyunknak eregessünk,

Véssük környül ezeket.

A csillagok irják égben,

Nagy Teréza, nevedet,

Amig tart a magyar vérben

El nem felejt tégedet!

MÉLTÓSÁGOS VITÉZ GRÓF NÁDASDI FERENC

HORVÁTORSZÁGI BÁNNAK

írtam ezen koporsós verseket még éltében

és megküldöttem 1777-dikben

Amig engedte,

Ki számba vette

Embernek esetét,

Halálát, életét:

A nagy Isten,

Forgattam karomat,

Bajvivó kardomat,

Kiszántam éltemet,

Hogy ontsam véremet

Asszonyomért.

Mársnak kockáját,

Kétes próbáját

Sebes pattantyuit,

Füstelgő álgyuit

Bátran néztem!

Rontottam fegyverét,

Koncoltam emberét,

Döntöttem falait,

Megvettem várait

Ellenségnek.

Nyitottam erét,

Gázaltam vérét,

Besáncolt táborát,

Sok festett sátorát

Letapodtam.

Felkapták nevemet,

Terjesztvén hiremet

Világ négy részein,

Bellona mezein

Sok nemzetek.

Most immár nyugszom,

Békén aluszom.

Hallád-e bujdosó,

Te jámbor utazó,

Állj meg, ki vagy?

Nem szerzek háborut,

Hozz laurus-koszorut

Becsüld meg tetemit,

Nádasdi fekszik itt, –

Elballaghatsz.

MÉLTÓSÁGOS GRÓF NICZKY GYÖRGY

ÉS BATTHYÁNY XAVERIA KISASSZONY

HÁZASSÁGA ALKALMATOSSÁGÁVAL,

mely történt a rohonci várban

1774-dik esztendőben, 13. novembris

Fegyvert rántva látok több vitéz oroszlányt

Nilus partján termett irgalmas pelikánt,

Koronás sasokat, fénylő csillagokkal,

Címert támogató körmös griff vadakkal.

Ezek már jegyesek! Ti köz pecsétetek;

Batthyány-, Niczky-vér, vő– s meny-cimeretek.

Vajon mit jelentnek? igen szorgos gondom,

Oedipe, add kulcsát; jövendőlve mondom:

A pelikán meggyőz mindent szerelmével,

Fiait táplálja tulajdon vérével,

Az oroszlány és griff meghalnak társakért,

Hűség, állandóság nagy bennek párjakért.

Jövendölve mondom: cimeres jeleket

Meggyőzik, úgy nézzed ezen jegyeseket.

Nagyobb lészen bennek az eskütt egyesség,

A tartós szeretet, hótig való hüség.

Példájak ragyogni fog a csillagokkal,

Nyomós esztendőkig élnek a sasokkal.

Éljetek állandó tenyésző hüségben,

Egymást vigasztaló igaz szivességben.

A TARCSAI SAVANYÓ VIZRÜL,

mikor azon kutnak felállítása után a századik

esztendejét emlegettük 1775-ben

Ennek a forrásnak nevelő nymphája,

Mindenféle rendek itató dajkája.

Hozzád szól, jó vendég: értsed szavaimat

Amint felszámaztad folyó napjaimat.

Beköszönt, ugy látam, századik esztendőm,

Saeculum-fejező teljes nyomos időm,

Keresd: feltalálad kutamnak a torkán,

Márvány keritőmnek látszatos homlokán.

Virágokkal azért hintsd meg udvaromat,

Fürtes bokrétákkal rakd meg óldalomat.

Szivárvány hajtások függjenek fölöttem

Rózsakoszorukkal füzve körülettem.

Dob– és trombitaszó harsogjon egekben,

Feleljen az ekhó a szomszéd hegyekben.

Öregek és aprók gyüljenek számassan,

A nyers ifjak táncát járjanak párassan.

Engem emlegetve vigan mulassanak.

S ha megérdemlettem, innepet tartsanak.

Megfizetem százszor, akár bennem igyál,

Akár vizeimmel feredve mosódjál.

MÉLTÓSÁGOS SZILY JÁNOS ÚRNAK,

szombathelyi első érdemes püspöknek, mikor azon

püspökségbe beállott, 1777. esztendőben

ÍRTAM APÁTHIBAN 26. AUGUSTI

Két sugár borostyánt tavaszi zöldében

Látok Szily úrnak nemes címerében,

Mit jelent? Urának zöldellő épségét,

Kellő és állandó teljes egészségét.

Bátor oroszlányt is írat pecsétjére;

Mit példáz? ennek is menjünk már végére.

Oroszlány-bátorság van Szily szívében,

Igaz állandóság eltekéllésében.

Medve vadat látok! Medve csillagzatja

Az ég felső sarkán magát ragyogtatja.

Tengerbe nem merül, el nem alkonyodik,

Csillagok közt első, fennyen uralkodik.

Első püspök Szily ezen megyéjében,

Fenn van hire, ragyog tündeklő fényében.

Tengeri veszélyben medve csillag utat

A bus révészeknek igazitva mutat.

Utat mutat Szily kétséges nyájának,

Mely is viszont tartja biztos kormányának,

Éljen, vezéreljen, követvén eleit,

Töltse bé példássan cimeres jeleit.

A drága Szily-név irva légyen égben,

A föld szinén pedig légyen dicsőségben

Ez az egész megye buzgó óhajtása,

Tehozzád hajlandó szivének járása.

BUCSUZÓ ÉNEK

S.

Nehéz bucsut adni, venni,

Csak most érzi bús szivem.

Kín tetőled távul lenni,

Már megvallom, jó hivem!

Édes vala barátságod,

De keserü elválásod.

Z.

Könnyű bucsut adni, venni,

Úgy itéli én szivem.

De egymástul távul lenni,

Keserves kin, jó hivem!

Ha állandó barátságod,

Türhetőbb lesz elválásod.

S.

Azért szivem, ne bucsuzzunk,

Mert a két sziv ha elvál,

(A bucsutól csak irtózzunk!)

Bucsuszókat nem talál.

Eredj azért jó H…;

Enyim valál, most is az vagy.

Z.

Azért szivem! csak bucsuzzunk:

A bucsu csak szóbul áll.

A bucsutól ne irtózzunk,

A mi szivünk el nem vál.

Veled jár, kel K…,

És más társot ő nem kiván.

NEGYEDIK KÖNYV

PÁSZTORI VERSEK

Méltóságos gróf Fekete Györgynek

mikor országunk birája lett

ECLOGA PRIMA

Tityrus, Meliboeus, Mirtyllus, Menalcas. Meliboeus

neve alatt értsed a mondott méltóságot.

TITYRUS

Ide felénk pásztor avval a dudával,

Menalcas is itt lesz jó sipos társával,

Uj csákóm van, látod, uj kankó vállamon,

Uj varrott ing rajtam, uj bocskor lábamon.

Tejünk, túrónk, sajtunk, van öreg gesztenyénk,

Ómánk, szivánk, körténk, szép puha berkenyénk,

Répánk, borsónk, lencsénk csörgés szalánnával,

Szeretem a lencsét csörgés szalánnával. –

Geci, faragj nyársat, süsd meg a kis kecskét!

MIRTYLLUS

Mi dolog ez pásztor? kis királlyá lettél?

Még eddig nem láttuk, hogy vendégeskedtél.

Most látom, csudálom felduzzadt kedvedet,

Kinek sütöd-főzöd, pajtás, ebédedet?

TITYRUS

Turd el, majd megmondom, puffaszd fel dudádat,

Mondd el a minapi vig lengyel nótádat,

Ugy tetszik, Menalcas jön másad magával,

Jó sipos, jó lantos, furuglyás társával.

– Geci, faragj nyársat, süsd meg a kis kecskét!

Nyájos a tüz, ülj le, lágy gyep van alattad,

Okát örömömnek ha még nem hallottad,

Egy nagy hires pásztor…

MIRTYLLUS

Nyilván Meliboeus?

TITYRUS

Az! ha tudsz deákul: servet illum Deus!

Pásztorok bíráját, nyájunk reménységét,

Oltalmát, örömét, fényes dicsőségét

Nem mondhatom mind ki, még több van eszemben,

Azonban tisztelem igyenes szivemben.

MENALCAS

Már nem titok pajtás, tudja minden helység,

Nyilván emlegeti az egész vidékség,

Lejtőt jár a pásztor, láttam, merre jöttem,

Versenyt ugrándoztak utánam, előttem.

Száz ostorpattanás hallik a völgyekben,

Száz vig kürtölések legelő hegyekben,

A felelő ekhó felkapja, duplázza,

Csak az egy irégység kaján fejét rázza!

TITYRUS

– Geci, faragj nyársat, süsd meg a bárányt is.

MENALCAS

Többet mondok, juhász, ég már az erdőség,

Örömtűz-rakással lángol a mezőség,

Meliboeus nevét számtalan sok dudás

Égig magasztalja, számtalan furuglyás.

Illy szókat is hallék: Meliboeus éljen!

Bárány a farkastul már többé ne féljen,

Igazságszerető, törvényes, értelmes,

Vigyázó, szorgalmas, kegyes és kegyelmes.

TITYRUS

Elkészült az ebéd, jertek, falatozzunk,

Kecskével, báránnyal vigan vagdalkozzunk.

Kinek kell a lencse? ki tart a borsóval?

Itt a lágy cipó is a boros korsóval.

Igyunk közbe-közbe, tudjuk: miért, kiért,

A nagy Meliboeus jó egészségéért.

Éljen Veszprém, Pápa, Meliboeus éljen,

Pásztorok, hajtsatok néki térdet mélyen.

ECLOGA SECUNDA

PÁSZTORVERSENGÉS

Corydon, Tityrus

Minap egy kis kanász más juhászgyermekkel

Öszve kezde veszni pásztori versekkel.

Corydon feltette félmázsás ártányát,

Tityrus kecskéjét s legjobbik bárányát.

CORYDON

Tityre, ha tetszik, e hegyek aljában,

A kiterjedt bükkfák ernyős sátorában,

Legelőre hajtván csordánkat, nyájunkat,

Pásztori versekkel mulassuk magunkat.

Mese azért juhász, ha meg tudsz felelni,

Ez a kövér ártány nálad fog telelni,

Jó makkon hizlaltam Bakony erdejében,

Most vagyon kellemös legjobb idejében.

Mese, mese – mi az? Hires e világon

Neve irva vagyon gazdag terjedt ágon.

Redős és bokrétás, bubos és kalapos,

Néha alól, néha pedig felől lapos?

TITYRUS

Mese, mese mi az? Ha kulcsát találad,

Igért bárányommal zsiros lészen tálad.

Piros, poskos, kövér, még csak picin falat,

Nincs hozzá hasonló a kerék ég alatt.

CORYDON

Mese mese mi az? Nincsen az erdőben

Fel nem találtatik a tágas mezőben,

Nem fér a pajtába, nem fér a pincébe,

De szép könnyen befér egy hajszál végébe.

TITYRUS

Mese: Mellyik madár repdez szárnya nélkül,

És mellyik eszi meg aztat szája nélkül?

Ha előtalálod, vidd el furuglyámat,

És ha jobban tetszik, ezt az uj dudámat.

A dudát Pán adta nékem vig kedvében,

Nincs hozzá hasonló kilenc vármegyében,

A furuglyát pedig adá – mi a neve? –

Aki egy nagy turót ebédre megeve.

CORYDON

Mese mese mi az: Jár-kél lába nélkül?

Mese mese mi az: megáll talpa nélkül?

Ha előtalálod, tied lesz kobakom,

Vagy ha jobban tetszik, légrádi bicsakom.

A bicsakrul szólván: Mopsus a Bettának

Adá, mondván: “Tartsad szívem zálogának.”

A bolond megbánta, Betta észrevette,

Panaszos bicsakját elejbe vetette.

Egyiknek sem kellett, azért felemeltem,

S minthogy mind a kettőt öszvebékéltettem,

Reménkedve kértek, hogy tartsam magamnak,

Tartom attul fogva kedves bicsakomnak.

TITYRUS

Hallád-e te pásztor, az ebek ugatnak,

Nyilván a farkasok juhokat szaggatnak,

Minap is a Fari egy nagyot kergetett,

Szegény a farkassal egy verembe esett.

CORYDON

Keljünk, a kanok is már kerékbe vették

Az aprókat, minap csak alig menthették,

Magokat nem féltem, bátran viaskodnak,

Nem tagadom, gyakran farkasbőrt is adnak.

ECLOGA TERTIA

MEGINT PÁSZTORVERSENGÉS

Thyrsis, Menalcas, Mopsus

Egy mohos kősziklán két kecskés leüle,

Beljebb a sűrűben más pásztor fütyüle,

Hallják és nézgélik, végre megismérik,

Jőne ki s közellyebb, mind a ketten kérik.

Kijött; Menalcas vólt, igen hires sipos,

Tiszta pásztorgyermek, kondor hajú, fitos,

Megszólítja Thyrsis: Ne vond meg magadat,

Hadd halljuk, jó pásztor, kedves szép szavadat!

Minap a vár alján legelvén vájkáltam,

Reménységem kivül egy kupát találtam,

A Moerisnak szántam, de már úgy fogadom,

Mondd el énekedet, csak tenéked adom.

MENALCAS

Kezdem: Szép a tavasz, a tavaszt szeretem,

Ahol kedvem tartja, ágyamat vethetem,

Kibujik a földbül Vesta kis cselédje,

Uránnak az eperj, a nymphák ebéde.

Öltözik az erdő, virágokon járok,

A zöld mezőségnek bársonyán sétálok.

A kies szellőcskék gyengén lengedeznek,

A tiszta patakok nyersen csergedeznek.

Gyöngyöt fal a nyájam, hizik, szaporodik,

Vigan vagyok magam, szivem nem aggódik,

Merre járok-kelek, madárkák repdeznek

Fölöttem, előttem énekkel kedveznek.

THYRSIS

Mint az eresztett méz, oly édes éneked,

Azért a szép kupát méltán elveheted.

Nem rossz az ajándék, ha jól megvizsgálod,

A szép tavaszt itt is, ime, feltalálod.

Bokrosodik az ág; hant, liget változik,

Sok nemes virággal hegy-völgy illatozik,

Játszik, hever a nyáj, és egymást nézgéli,

Pásztor és ebek közt napját bátran éli.

A kecskés gyermekek karikát futtatnak.

Sokféle játékkal magok közt mulatnak.

Még több szép van rajta, feltalálad, vendég,

Kedves énekedért ime az ajándék.

MOPSUS

Hadd nyissam már én is torkomat és számat,

Nem kérek érette se kupát, se vámat;

Szépen bőg a tehény, mikor borját hija,

Mekeg a vig kecske, mikor anyját szija.

THYRSIS

Fald beljebb sipodat, ha nem tudsz szebbeket,

Paraszt Corydontul tanultad ezeket,

Tiszta Heliconnak Hippocrene vize

Isméretlen nálad, vagy nem tetszik ize.

MOPSUS

Mikor ezt hallották a nymphák, nevettek,

Koszorút, bokrétát utánnam vetettek,

A fába metszették szép emlékezetre,

Valamit, nem tom mit, mondtak végezetre.

THYRSIS

Azt, hogy mocskos versed disztelen magába,

Nem illik a muzsák kényes udvarába.

MOPSUS

Ilyen leányvárba Mopsus még nem lakott;

Akinek nem tetszik, fejje meg a bakot.

THYRSIS

Többnek szól a levél, több füzfa-verseket

Látunk imitt-amott, ki türné ezeket?

Rövid beszédemnek e’ legyen sommája,

Letörött alattok Pindus lajtorjája.

A többit, ugy tetszik, már hozzá tudhatod,

Ha reájok találsz, fülökbe sughatod.

Hasad a dél, menjünk kiki ő dolgára,

Mopse, békéljünk meg szépen utoljára.

ECLOGA QUARTA

AZ AGGÓDÓ PÁSZTOR

Alcon, Moeris

Tátra hegye alján Moeris pajtására

Alconra akadott, szives barátjára.

Kecskés vala Moeris, Alcon pedig juhász,

Alcon jó sipos volt, Moeris jó madarász.

ALCON

Buban vagyok Moeri! tegnapi álmamban

Egy szép almát tarték szoritott markomban,

Kitekerte egyki hamissan kezembül,

Most sem verhetem ki aggódó eszembül.

Vajjon mint jelenthet? nem várom jó végét,

Mert érzem szívemnek nagy keserüségét,

A bagoly is huhog, Alexist sem látom,

Ime bum és gondom, vigasztalj barátom.

MOERIS

Alexist szeretted, már nem tagadhatod,

Corydont ismeréd, azt is megvallhatod,

Nála van szép almád, láttam szemeimmel,

Lágyan beszél vele, hallám füleimmel.

ALCON

Kést vertél szivembe, mint vihette végbe!

MOERIS

Nem tölt sokba, csak egy dévaj mesterségbe.

Egy kis tökkobakkal addig csalogatta,

Amíg a gyermeket magához csatlotta.

Reá vala metszve tudós gyenge kézzel

Egy felfordult méhkas tele lépes mézzel,

Zeng-dong kerülette a méhek rajzatja,

Látszik, kis hajlékát mellyik mint tapasztja.

Másfelül Apolló Admetus gulyáját,

Amphysus vizéhez mint vezeti nyáját,

Hylas kuthoz mint ment, nymphák mint szerették

Herculestől féltvén őtet mint rejtették.

Ezeket Corydon renddel mutogatja,

S csufos ajándékját néki fitogtatja,

Mosolog Alexis, tapsol vig kedvében

És a bolond pásztor döglik örömében.

ALCON

Oda vagyok Moeri, holnapig nem élek,

A mérges haláltul de immár mit félek,

Ha halva nem találsz még ma merevenyen,

Temess el itt engem, Moeri, elevenyen.

MOERIS

Lassan, lassan juhász, kéméld életedet,

Elődbe, öledbe hozom gyermekedet.

Van nékem kis baltám, Bagdaton csinálták,

Nyelét, markolatját gyöngyházzal futtatták.

Van egy drága sipom, amint Pán beszélte,

Hermesnél Apollo látván elcserélte

Egy aranyvesszőért; erdőket, köveket

Vonszon nagy ereje és kemény sziveket.

Tudom, ha meglátja, el fog tüle válni.

A hitván kobakot s urát megutálni.

Szegény biztatás ez! Én is adogattam,

Sok szép ajándékkal jól megrakogattam.

Volt egy pásztortáskám, béllése, varrása

Teljes csuda annak, s himes megirása:

Bikakép van rajta, leányt hordoz hátán,

Kapaszkodik a szüz, segitséget kiván.

Amott Argus pásztor tehenét legeli,

Amíg ő aluszik, Hermes elemeli,

Fejét veszti Argus, és a páva farkán

Juno száz szemeit elosztotta tarkán.

Emett Adonisnak látszik vérzett ujja

S miként kéri anyját, hogy a sebét fujja;

Itt a kertben mulat Aegle a hugával,

Együtt jádzadoznak az arany almával.

Ezt a jeles táskát vetettem nyakába,

És sok szépet belé, de mind csak héába,

Tennen látad Moeri, mi jó hasznát vettem,

Őtet, vig kedvemet vele elvesztettem.

Keljünk: kis gondom van, ott-azon az ágan,

Segits, megköszönöm szépen más világan.

MOERIS

Ott akarsz fulladni? Gondold meg magadat,

Szánd meg árvaságra kelendő nyájadat.

Kicsúfol Corydon, függve fog találni,

ALCON

Hát a vizbe ugrom.

MOERIS

Partrul fog piszkálni.

ALCON

Tudom, mint halok meg: vannak még havasok

Kifekszem, megesznek ottan a farkasok.

ECLOGA QUINTA

ISMÉT PÁSZTORI VERSENGÉS

Micon, Thyrsis, Palaemon

MICON

Thyrsi, furuglyázzunk, van most módunk benne.

THYRSIS

Volna, ha Manalcas ebédért nem menne;

Kire bizzam a nyájt? a part mellett járkál,

Lator az a nagy bak, öklelődik, szurkál.

Minap két ridéket a vizbe ugratott,

Ott vesztek, nem ettem az nap egy falatot!

MICON

Hadd őrizze Mopsus, nem mostani legény,

Hanemha tőlem félsz, magad mentő, szegény!

THYRSIS

Hallottam a minap a szőlők aljában

Egy kis bodzafának büdös árnyékában,

Csikorgó nádsippal kinoztad versedet,

Nyassán, perjén mondád nyálas énekedet.

MICON

Láttunk a szilvásban, mikor loppal ettél,

Leugatott az eb, a csallánba estél;

Lappangva bürökbül kis sipot faragtál,

Versent a békákkal valamit kákogtál.

THYRSIS

Már ne gyalázkodjál, keljünk a próbára,

Megválik, ki lészen nyertes utoljára.

Tegyünk fel valamit, én szép habpipámat,

MICON

Én egy ostornyélre való szij szerszámat.

Palaemon érkezik, köztünk biró lehet,

Kezdd el, majd kitetszik, ki mennyire mehet.

THYRSIS

Te hitál ki, téged illet a sor, kezdd el.

Kezdd el, de ugy gondold, hogy Thyrsis megfelel.

MICON

Felfordult a világ, eltörött tengele,

Régi csapásának se nyoma, se hele,

A hegyek költöznek, a sütő nap megáll,

A föld kerületté kerengőbe járkál.

THYRSIS

Felforrott a tenger, tüzes habot forgat,

Várasok omlanak, a szükség nyomorgat,

Galatheát szánam, szinében változik,

Bánatos arcája ázik, siránkozik.

MICON

A baglok huhognak, rut ebek ugatnak,

Farkasok dühödnek, juhokat szaggatnak,

Pán azt mondá nékünk: ezek gonosz jelek,

Fergetegek lesznek, rontó, vesztő telek.

THYRSIS

Büdös már a rózsa, méreg az orvosság,

Zászlót emel, tombol a gonosz ravaszság,

Fejér már a holló, fekete a hattyú,

Másnak örökébe száll a hitván fattyu.

MICON

Megfordult a játék: több a vak a hatnál,

Többet nyom egy lator latban tiz jámbornál,

Nincsen már kelete a finom aranynak,

Vagyon ellenében a rozsdás salaknak.

THYRSIS

Magos repülésre elindult sok szarka,

De heába evez, nem birja a farka,

A vakondak utat mutat a szemesnek,

Tanulatlan elme leckét ad eszesnek.

MICON

A forgott juhászok messze kergettetnek,

És a sohannajak előkerestetnek,

Aegon vasat pendét, nem kell erre tanu,

Nem kell a bizonyság, elég a vád s gyanu.

THYRSIS

Pásztor az ő nyáját már maga széllyeszti,

Ártatlan csordáját szántszándékkal veszti,

A révész elveti evező lapátját,

Al– s felszélnek hagyja hánykódó csónakját.

PALAEMON

Elég Thyrsi! tartsd meg kedves habpipádat,

Te is Micon, feltett cifra szerszámadat,

Nyertes mind a kettő, jól kitett magáért,

Egyik sem tartozik a monda mondáért.

Vedd el ajándékul, Micon, tomborámat,

És te pedig Thyrsi jó rezes baltámat,

Menjen ki-ki immár fogyaték nyájához,

Vigyázzan és lassan mint lehet, dolgához.

Én sem mondok ellent, zurzavarban élünk,

Üstekes csillagot mutat az ég, félünk,

Előttünk, utánunk csak a keserves kár,

Magam elbujdosom, ahol pásztor nem jár.

ECLOGA SEXTA

A KESERGŐ PÁSZTOROK

Moeris, Mopsus, Menalcas

MOERIS

Pásztor, kinek fonyod szirmos ostorodat?

Vedd elő telekes téli bocskorodat,

Más szelek fujnak most, lemosták nevünket,

Felturták, elhányták kevés mindenünket.

Se nyájunk, se erőnk, ahol legelhessünk,

Nincs gúnyónk, hajlékunk, ahol telelhessünk.

Eltiltotta a Pán, Pán kivetkőztetett,

A vak szerencsének balszárnyára vetett.

MOPSUS

Hallottam, nem hittem, vallyon ki hihette,

Aki reménységét váltig le nem tette?

Szaporodik csudám, szaporodik gondom,

Nem tudom, vétek-e, nem-e, ha kimondom:

Pán haragja vége-fogyta életemnek.

MOERIS

Lézzegünk, bujdosunk, se szelünk, se partunk,

Azt sem tudjuk: mihez, azt sem: merre tartsunk,

Ily keserves igyunk bár özönt fakasszon,

Bár tengert árasszon, nincsen benne haszon.

MOPSUS

Már azt is elhiszem: szántó vizén arat,

Bárány farkast kerget, a nyul ver agarat,

A tél rózsákat hoz, a nyár kemény jeget,

A mord éjszaki szél izzasztó meleget.

Métely juhnak, dér virágnak,

Horog halnak, tőr madárnak,

Darázs méhnek, aszal rétnek:

Pán haragja vége-fogyta életemnek.

MOERIS

Pásztorok esetin sirtak kis virágok,

Busultak, fonnyadtak szép zöldellő ágok,

Egymásra borulván sirtak a napaeák,

Fákkal élő-haló dryades szüz nymphák.

Magos sugár fáknak lecsüggött tetejek,

S mint tőlök kitellett, szomorkodott fejek,

Nevezetes vizek fenékig apadtak,

Erdő, mező, berek, fű, fa elhervadtak.

MOPSUS

Daphnis megint kővé válna, ha most élne,

Elő pásztorokkal ő meg nem cserélne,

Sebesedne szive erdők pusztulásin,

Legelő hegyeknek szörnyű változásin.

Pán haragja vége-fogyta életemnek.

MOERIS

Pán alatt (ugy hallik) nem szolgált az idő,

Gyümölcstelen, meddő vala az esztendő,

A gazdák is vallják: vékonyan maradtak,

Többet vetettek be, hogysem learattak.

MOPSUS

A Pán botja alatt a nyáj hullott, veszett,

Rosszul birta magát, egyvelesleg esett,

Sok eltéveledett, ó be keserves kár

Ó be gonosz idők! de nincs haszna immár.

A hegyek szentségi tőlünk elköltöztek,

Szomoru arcával tőlünk bucsut vettek.

Elkölt hirek-nevek, fényes böcsületek,

Számakra elrendelt régi tiszteletek.

Pán haragja vége-fogyta életemnek.

MENALCAS

Tarka hirrel jöttem, a Pánt eltemették,

Az uj Pánt víg szóval székébe ültették,

Kulcsos városokban már fennyen hirlelik,

A folyó posták is pofássan kürtelik.

Fele neve Pius, felét elragadta,

Ki nagy szél fujt akkor, fülem nem hallhatta,

Pánnak termett, mondják, égig magasztalják.

Hogy onnan adatott, mindnyájan azt vallják.

Okos, igaz, bátor, nyája megőrzője,

Ellenkezőinek erős ellenzője,

Farkas gyapjat nem rug ő pálcája alatt,

Ment lészen mellette öreg s apró falat.

Nyáját és pásztorit előkeresteti,

Tátva hagyott aklát megint betéteti,

Tágas legelőhelyt ád a juhászoknak,

Jussát, igazságát megszerzi azoknak.

Feltámad meginten a pásztorok napja,

Ama dicső névnek elborult csillagja,

Fogyott seregének kiterül zászlója,

Napkeletrül nyugtig forog lobogója.

MOPSUS

Érzi már az erdő, kifakad zöldsége,

Felvont sátorinak szinlik ékessége,

Futnak a patakok, csörögnek, vidulnak,

Hegy, völgy, sziget, liget szépen megujjulnak.

Thymfű juhnak, nap virágnak,

Friss viz halnak, társ madárnak,

Fű-kert méhnek, eső rétnek:

A kegyes és jó Pán élte életemnek.

MOERIS

Éljen, vigasztaljon a Pán mindnyájunkat,

Gyüjtse, szaporitsa elosztott nyájunkat.

MOPSUS

Én már hitten hiszem, megváltja sorsomat,

Azért végigfonyom szirmos ostoromat.

FÜGGELÉK

BETÉTVERSEK A CAESAR CÍMŰ

SZÍNJÁTÉKHOZ

NEM SZERETEM, NEM GYÜLÖLÖM…

Nem szeretem, nem gyülölöm,

Nem keresem, nem kerűlöm.

De mégis

Nála nélkül nem lehetek

Én is.

Csak tisztelem, csak becsülöm,

De mégis

Nála nélkül lélekzetet nem vehetek.

FELFUVALKODOTTNAK

MEGFORDULT SZERENCSÉJE

Így jár, ki felfúvalkodik,

Magas helyre ágaskodik!

A szerencse megalázza,

Véletlenül legyalázza;

Kiveti öléből,

Kiveti kedvéből.

El ne bízd magadat,

Hogy ne valld károdat:

Édes barátom!

Fogadd tanácsom.

A MEGFORDÚLT SZERENCSÉN

VALÓ EPEKEDÉS

Az epeszti szívemet,

Keseríti kedvemet,

Hogy szerencsém változott,

Tőlem messze távozott.

Nincsen ember, ki megszánjon,

Vigasztalást ki kívánjon.

Nem segítnek,

Nem enyhítnek,

Megútáltak az egek.

KÉTES HITELŰ VERS

AZ ÚJDON ÚJ POLICIA

Az újdon új policiát

Ha kívánod ü ü ü:

E világnak praktikáját

Ha nem bánod ü ü ü.

De vígyázva kell szóllanom,

Trala trilom tralala:

Sokat is félbe harapnom,

Ne talántan ü ü ü.

Mostani világnak dolga

Csak ollyan, mint ü ü ü.

Ebben mindjárt lészen szolga,

Ki minden színt ü ü ü.

Ki mindenkor akar nyerni

Trala trilom tralala:

Akartva is kell veszteni,

De azonban ü ü ü.

Ki nem tud jól levet csapni,

Mindenképen ü ü ü.

Magas polcra nem fog kapni,

Hanem szépen ü ü ü.

Szemmel, szóval csalogassad,

Trala, trilom tralala:

Szívedet ki ne mutassad,

Hanem egy kis ü ü ü.

Ábrázatod változtassad,

Mások belső ü ü ü.

Kedvedet alkalmaztassad,

De csak külső ü ü ü.

Néha mérget is kell falnod,

Trala trilom tralala:

Azokat is csókolgatnod,

Kiket inkább ü ü ü.

Ne higyj most senki nyelvének,

Noha mindjárt ü ü ü:

Se levele pecsétjének,

Mert az is már ü ü ü.

Jegen várat építeni,

Trala trilom tralala:

Avagy az embernek hinni,

Higyd el, csaknem ü ü ü.

Sokaknak mosolyog szájok,

Midőn belűl ü ü ü.

Vagy sírásra áll orcájok

De csak felül ü ü ü.

Azt vélnéd, hogy benned nyugszik,

Trala trilom tralala:

De szívekben kigyó fekszik,

Hanem vigyázz ü ü ü.

Keveset kell most szóllani,

A többit fel ü ü ü:

Sokat türni s elhallgatni,

Magában el ü ü ü.

Nem jó mindent pápaszemmel

Trala trilom tralala:

Hanem sokszor csak félszemmel,

Újjai közt ü ü ü.

Ha fel akarsz akasztatni,

Csak parányit, ü ü ü.

Ha pedig magasztaltatni,

Ezer annyit ü ü ü.

Erkölccsel most kereskedni

Trala trilom tralala:

Pénzen s vétken meg kell venni,

Amit szíved ü ü ü.

Asszonyok is felhéjaznak,

Noha rövid ü ü ü:

Uraikon uralkodnak,

Mintha övék ü ü ü:

De csak tudnák, mért bolhások,

Trala trilom tralala:

Talám büszke vágyódások

Egy kevéssé ü ü ü.

Az ő nyelvek, mint a posta,

Soha nyugtát ü ü ü:

Szívek pedig, mint a rosta,

Semmi titkot ü ü ü.

Mindent dobbal, trombitával,

Trala trilom tralala:

Jaj! ki illyen rút marhával,

Hallgassunk, mert ü ü ü.

TÉLI ÉJTSZAKÁK

VAGYIS A TÉLI ESTIDŐNEK UNALMAIT

ENYHÍTŐ BESZÉDEK

ELSŐ ÉJTSZAKA

Hollósi, Szilágyi, Báthori

Szilágyi egy kastélos úrnak látogatására rándúla, hogy nyavalás léttébenn vigasztalná. Reménységén kívűl jobbacskán találá. Tüzelője mellett üldögélvén dohányozott vala. Háta megett egy inas könyvet olvasa. Béköszönvén a vendég, a szokott üdvözlések utánn leülének. Szilágyi így kezdé: Hollósi uram (e’ vala a gazdának a neve), hogy igazán megvalljam, nem jöttem, amint mondják, csak pipát gyújtani, hanem megunván otthonn magamat, egypár napra szállást kérek.

HOLLÓSI. Akarom, hogy látogatásával megbecsűlt az Úr, tovább ittmaradásával pedig vigasztalni fog, azon kívűl is a télnek szinte szivébe vagyunk, nehezén mennek az unalmas órák. Mondhatom, hogy álmatlan éjtszakáimnak alig várhatom végét. Hozzám igérte magát Báthori úr is, minden szempillantásban várom, többen lészünk azért, és reménylem, vigan. Ugy tetszik, máris érkezik. Inas! hadd itt a könyvet, gyujts fáklyát, vezesd fel az urat.

BÁTHORI. Itt vagyok udvarlására az Úrnak.

HOLLÓSI. Tegyük le a bundát.

BÁTHORI. Minthogy azt mondják: Szűr, hozz fát, palást, rakj tüzet, bunda, nyugodjál – szót fogadok. Most egyszer valóban teljes hasznát vettem, nélküle átaljárt volna a kemény szél.

SZILÁGYI. Csak igazat tart: A tél tél, de a szél szél. A szél csípő, mérges fullánkja a télnek.

BÁTHORI. Ha merem kérdezni, mi szép könyvet forgat az Úr?

HOLLÓSI. Spanyol az [első] authora, azt irta homlokára: Noches de Invierno: azaz Téli éjtszakák. Német nyelvre fordították, és nyomtatták Norinbergábann.

BÁTHORI. Belétekéntenék, de nem tudok a könyvnek nyelvéhez.

SZILÁGYI. Én sem ismerem, se közelrűl, se tavurúl azokat a szegletes betűket; vallyon mit mond?

HOLLÓSI. Szer kivűl való historiákat emleget: nem egyébre, hanem mulatásra való.

BÁTHORI. Tudom, hogy Szilágyi uram nagy barátja a historiás könyveknek, én is jó kedvvel olvasom, de örömestebb hallom.

SZILÁGYI. Ha merjük búsítani az urat (lévén ahoz kedvünk és ürességünk), legalább egyecskérül tudósitson.

HOLLÓSI. Többrűl is, ha tetszik, de nem egy végbe, mert hosszasak, ebbe is, ha unalmas lészen, bé lehet vágni, vagy kérdéssel, vagy más mi beszéddel. Azonban ha Cupido kis király a historiába keveri magát, meg ne ártson. Én ugyan részemrűl csendesen jártatom, mert tudom, hogy a mocskos beszélgetés erkölcsvesztegetés.

BÁTHORI. Minket ne féltsen, serpenyőre lövöldöz, megtompúl nyila, úgy termettünk.

HOLLÓSI. Annyi mint az a tehát: Olaszországban, Ferrára városában udvart tartott Normandus, azon tartománynak hercege. Két jóravaló fia vólt. Az öregbiknek neve Mauritius, a másiknak Paulus Cassius. Egyik is, másik is a fegyverforgatásban nagyon előment és messze elhiresedett. Ez a két egytestvér igen szerette egymást, semmi viszontagság, semmi bal történet fel nem háboríthatta egyikét a másik ellen, azon egy szívvel, egy akarattal valának, mintha a két testet csak egy lélek bírta vólna. A hercegasszony körűl sok nemes udvarló kisasszony tartózkodott. A többi között egy Angelica névü, mely is megfelelt nevének, mert angyali hatalmas szépség volt, és sok szemeket vert. Elsőben is megtetszett Mauritiusnak, és viszont kivallott nagy hajlandósággal volt hozzá Angelica; mindazonáltal ez a köztük való alku titok volt az udvar előtt.

Az öreg herceg, Normandus, nem tudván fia dolgát, hasonlóképen utánna járt, nehezen birt szivével miatta. Hol az irigy bánat (zelotypia) háborgatta, és nem tudta, ki ellen, hol másképen nyughatatlankodott. Nem tűrvén kínját, előhivatá egy forgott, meghitt belső tanácsossát Vincentiust, kinyilatkoztatá szándékát Angelica eránt, és bajos nyavaláját miatta, arra kéri vala, [hogy] légyen foganatos eszköze, közbennjárója ebben a dologban, titkon okoson forgolódjon, édesítse szivét kivánságához. Biztassa tárházas ajándékokkal, ha ez nem elég, méltóságos állapottal, ha ez sem elég, jövendőbéli házassággal, következendőképen hercegi titulussal. Ha, úgymond, ezen űgyemnek emberséged által jó végét érem, és látom, atyámfia! Jó urad lészek, és minden reménységeden felyül megjutalmazom fáradságodat. Erre Vincentius hűségét, minden erejét és kitelhető mesterségét ezer fogadásokkal ajánlotta; arról intvén az öreg urat, hogy időtűl várna, és ha közbe-közbe nehéz válaszok érkeznének, meg ne ijedne. – Ezzel fejét hajtván elbúcsuza urától.

Kevés idő múlva meglesvén magános léttét Angelicának, költséges ünneplőbe öltözvén, bélopta magát szobájába, sok himes udvari beszéddel tartotta, és gyakorta valami kis mosolygásra is fakasztotta. Szellőztető gyenge ruhában vala a szűz és hajadon, egypár olasz bokréta rengett a fürtek közt. Tetétűl fogva talpig megjárta szemével Vince, és egyszersmind annyi tüzet rakott maga szive alá, hogy mind a két pofáján kinézne és reszketne miatta. Igy léttében vagy elfelejtvén vagy készakartva félretakarván ura ügyét, maga számára kezde kaszálni. Addig s még addig és mind közellyebb példázott langaló szerelmével, amíg Angelica észrevette röjtött horgát, álnok fogásit, ostoba merészkedését és fertelmes szándékát. Akkor felhevűlvén, haragos szemmel, kemény szókkal kezdé feddeni, és hogy mindjárt végbúcsút venne tőle, megparancsolá.

Szinét megváltoztatván, morgolódván visszapironkoda Vince ur, és más ártalmas csapásokra vetemedett. Hogy azért bosszuját Angelicán kitölthesse, és uránál böcsületét fenntarthassa, azt hordotta Normandus herceg fülébe hazuggal, hogy [a] reá bizott követségbenn hiven eljárt vólna, lágyúlt is már a kegyes, de melegen reá, asszonyi finnyaságtul viseltetvén, nekikeménykedett, és már kőnél kövebb.

Eleibe raktam, úgymond, a jövendőbéli szép tartást, a drága kincseket, biztattam azzal, hogy hercegséged megunt társán kész kiadni, csakhogy Angelicát helyébe ültesse, hercegasszonnyá tehesse, és mellette lehessen hóltig. Erre az vala a felelet: meggondolom magamat. Viszkettettem azutánn kedvét azzal, venné méltó gondba kinyilt szerencséjét, minthogy ezen úttal magát és egész rokonságát boldoggá teheti. Itt megrázta magát, és kerék válaszul azt felelé: “Ki-ki koholja maga szerencséjét, az én szerencsémre lészen másnak gondja. Erre képest, ha az egész világnak kincsét tornyosan tetézve előmbe rakná az ur, és minden boldogságával megkörnyékezne, mégsem bírná arra szívemet, amit tőlem kíván, gyomromból útálom azt a vén…”

Minthogy ezt képtelen bosszúságnak tartottam, többre nem igyekeztem. Felséges uram! az juta eszembe: amihez szép szóval nem férhettünk, annak fenyegetéssel és erőn erővel tegyük szerét. Igy intéztem el a dolgot. Egy hozzám hallgató, jól termett fiatal szolga rabom vagyon, őtet bocsáttom levéllel Angelicához. Az írásban pedig nem lészen egyéb, hanem mintha a rab követ maga űgyét forgatná, és régen felgyúlladt szerelmével megkínálná a kisasszonyt, és hogy előbb helyébűl nem mozdulna, amég vigasztalást tőle nem venne. Én pedig tüstént nyomában lészek, és mintha valami fertelmességen rajtakaptam volna őket, nagy mérgesen rabomra űtök, és agyonlövöm, lármázok az udvarban, elragadom a levelet, béadom hercegségednek, bévádolom Angelicát. Hercegséged törvényt láttasson reá, és itélje halálra; kétségkivűl az akaratos kisasszony megdöbben reá, lábaihoz fog borulni hatalmas urának, hogy életét megmenthesse, és mindenre reá fog állani kész jó szivvel.

Normandus ezeket hallván, és mint a tiszta igazságot béfalván, jó darabig gázolt zavaros gondolataiban, azutánn mint a bolond szerelemtűl megszédűlt és vakúlt egy ember, a szélső végére nem tekéntvén a veszedelemnek, helybehagyá a Vincének gonosz fogásait, biztatta, bátorította, igazgatta, hogy mennél előbb végbemenjen az elintézett gyilkosság. Értésére légyen itt annak, aki ezeket olvassa, hogy se az öreg ur nem tudta Mauritius szíve járását Angelicához, se Mauritius atyjának és Vincének törekedésit, se Angelica Normandus hajlandó kedvét hozzá.

Azonban semmit sem mulatott el Vince ur, előhivatá a fiatal rabot, kezébe adá az áruló levelet, és megparancsolá, mitévő légyen. A legény bátran eljára dolgában, igyenessen béméne Angelicához. A jámbor szűz, látván Vince emberét, elréműle, a szolga térden nyújtja a levelet. Angelica szemére hánja vala mind maga, mind urának szemtelenséget, még fel sem szakasztá a levelet, máris ott termett Vince, s egynéhány szitkokat okádván, egy[pár] golyobicsot lűtt fejébe rabjának, ki mindjárt arcul esett Angelica lábaihoz. Közös lévén e dologban a herceg, mihelyest a lövést hallá, odasietett a főurakkal, kik udvarlására valának, halva találák a rabot, elolvasák a levelet, helybehagyják Vince cselekedetét. Bűnösnek vallják Angelicát a legénnyel való cimborázása miatt. Elnémula Angelica, a sok kérdésre egy szót sem tudott felelni; elviteték azért, és bézáraták egy toronyba a palotának a végén.

Elterjedvén hire ennek a mocskos történetnek, értésekre lett Corazzo nevü helységbenn Angelica atyjafiainak. Ketten közülök kitámadván mellette, Ferrárába siettek a herceg eleibe, térdre esvén azon kérik vala, fogná pártját szerelmes hugoknak, kinek eddig való jámborságát fontos probákkal tudják, és mostani ártatlanságárul sem kételkednek. Minthogy pedig az embertelen Vince fegyveressen ment oda, ahol nem volt szüksége reá, okvetlenül ő a mozditója, feje, mestere ennek a szomorú esetnek, nem más. Engedje meg azért hercegsége, hogy Vincentiussal halálos bajt vijanak; a dolognak kimenetele megmutatja, ki mellett légyen az igazság. Nemes eleink igy szakasztották végét az efféle pörnek. Hát kérjük, várjuk is, úgy mint nemes személlyek, hercegségedtűl, mutasson helyt, szabjon időt megharcolásunkra.

Ezeket értvén Normandus megcsükkent elméjébenn, és nem tudta, mitévő legyen. Azonban igy okoskodván magában: ha elvész Vince, nem lészen bizonysága bátorságomnak, minthogy kivűle senki sem tudja szándékaimat; ha Vince él, és elvesznek az atyafiak, nem lesznek árulóim; az okra nézve reáálla. Mindjárt azért tudtára adaték a dolog Vincének, ki is valamenténnyire bizván karja erejébe és fegyvere élébe, nagy gőggel előálla, és sok főuraknak jelenlétébenn azt mondá: “Tagadhatatlan igazság, hogy a lator rabot és latrabb Angelicát tettében rajtkaptam: kész vagyok azért nyolc nap múlva hajnaltúl fogva setét estig ezen igazságért megharcolni akárkivel.”

Meglévén már a kötött alkú köztök, ki-ki fegyveréhez látott, hogy legjobban a viadalra készűljen. Mauritius herceg, aki tisztelte és becsűlettel szerette Angelicát, sajnosan fajdolta, hogy így keverik hirét, nevét; erre képest alattombann ő is fegyverkezett, és meg akart jelenni védelmére. Vince látván, hogy elközelét az elidőzött nap, és több vitézekkel léend dolga, meggondolá magát, és mást végeze. Elméne Paulus Cassiushoz, az ifiabb herceghez, arrul panaszolkodván, hogy megcsükkent erejébenn, és nem felelhetne meg igéretének, nagyon kéri vala, hogy magára vállalná a verekedést, mindazonáltal titkon, és hogy legbátorságosabb volna, ha ugyan Vince szobájában öltöznék az ő elkészült fegyverébe. A fiatal herceg nagyon megörűlt ennek az alkalmatosságnak, mellyben erejét, bátorságát, tanúlt és gyakorlott mesterségét megmutathatja. Vigan kezet ada Vincének arra, hogy képét fogja viselni, és reméllyi, hogy győzedelmessen. Azonban tágos szép helyt válosztottak a bajnakoknak, alját meghintették versenyeges fevénnyel, megkerétették festett támaszokkal, két nyilást hagyván a két oldalán. A hercegnek különös állást építettek és jobbra, balra mást az udvarhoz tartozandó főméltóságoknak. A hercegasszony szin népével az oda szolgáló folyosót foglalja el, Angelicát magához vévén, és biztatván jó szerencsével, alól számtalan sok nép csoportozott öszve, hogy a vitézkedést látná.

Készen lévén minden, elérkezett a herold (azaz a bajnokmester) nyolc zászlóval, tizenkét trombitással, hat harcoló kopjával, mellyek az udvari inasok kezekben valának, hogy ha a szükség ugy kivánná, a harcolóknak nyujtanák. Megjelent a herceg is, meggyszinű virágokra metélt tar bársony hosszú köntösben, fekete tábattal borított csapkaforma kalap volt fején, keskeny karimával, egy kis bokréta ékesítette, melynek foglalója két öreg gyémántbul állott. Belső öltözete vont ezüst volt. Mihelyt fellépett állásra, jel adatott, harsogtak a trombiták, és egyszermint előszágulda Paulus Cassius, Vince képében. Oly vidám nyerseség és bajnoki bátorság nézett ki belőlle, hogy Márs hadi istenben nem kivánhatnál többet. Tetétül fogva talpig acélbann vala, mellyet itt-amott ezüst virágokkal megfuttatott. A kardsziját drágakövekkel megrakta. Jól megkeményétett sisakján fehér, feketével egyveledett tóllazat ingott. Vércseszinű haragos mén volt alatta, könnyű kazúl nyereg rajta, általtördelt és bévert aranymajcokkal gazdag szerszáma mintegy játszott a ragyagó Nappal. Illy készűletben egyszer-kétszer megjárta a vetekedő helynek piacát. Azutánn rendelyt helyén megállapodván fejet hajtott, és kopiája lebocsátásával megtisztelte a herceget és az egész udvart. Erre másodszor megszólamlott a trombitaszer.

Azonnal előléptetett a két vitéz, Angelicának atyjafiai, két szerecsen lovon, szépen pallérozott vasderék és karvas volt rajtok, hasonló tollas sisak fejeken, a lóra való ékes szerszám arannyal és zöld sodrott selemmel egybeszőtt munka vala, mellynek fürtjei szépen rengettek mind a homlokán, mind szűgyén és mellyén a lovaknak. Szemközt lévén a vitézek, jól adatott a viadalra. Akkor nagy sebesen egymásra rugaszkodtak olly hatalmas öklelésekkel, hogy hangja a szomszéd falakrul megtérne, és a csomós somfa kópiák egy s más részrűl darabokra törtenek. Kihez képest kardot rántván más viadalt kezdettek. Minthogy pedig vasnak a vason nem volt foganatja, jó darabig forgatták egymást kemény csapásokkal, amig Cassius a melly-vasnak küldöke alá fére, és halálosan megsebesitené ellenségét, aki mindjárt főmeredek lehulla a lováról, és arcul elterűlt. Erre mindjárt hallatott a trombiták rivadása, és látszatott az arra való zászlóknak vig forgatása. Cassius egyet, kettőt ugratván lovával, új kopiát vévén [markába], csendessen várta második küszködő társát.

Nem is késett, két ugrással ott vala, de szerencsétlenül járt, igyenetlen erővel kapott Cassiusba, megsikámlott a pallérozott acélon kopiája, Cassius pedig egyenessen úgy akasztotta mellyéhez, hogy első ökleléssel kivetette nyergébűl, ki is hanyatt esvén, amig lábára kapott, addig mint sebes gyik rajta volt Cassius pallosával, és markolatig testébe verte, otthagyván vérében megint lovára ült, körűltekéntgetvén, kivel köllene tovább megvini.

Szinte akkor érkezett egy ismeretlen vitéz fejedelmi készűlettel és szörnyű méltósággal. Senki sem gondolta vólna, se atyja, se öccse, Cassius, se Angelica, kinek védelmére jött, hogy Mauritius légyen. Aliglan lépett a kerékbe, megrázván ebanum fából hornyolt kópiáját, ellenségére akart ütni, de a herold nem engedé meg addig, amig a holttesteket el nem emelnék, és a vérrel festett részeit az udvarnak tiszta fevénnyel meg nem hintenék. Addiglan azért, amint engedte játékos, nyughatatlan paripája, helyben maradott.

Nem győzte az udvar dicsérni persiai, jól megtermett lovát, annak magossan költ nyakát, szároz fejét, széles mellyét, vékony lábát, kis körmét. Csodálták mások a válogatott szerszámat rajta. Tengerszinű vont arany csáprággal kengyelig meg volt teritve, skofiomos sűrű rójtok minden szélen. Homlokán, mellyén terepes, rubintos rózsák tizenkét rétü zománcos csengő boncsok nyakán, minden szijazata veres bársonnyal bélelve belől, kivűl rakva külömbféle drágakövekkel, mellyek megütközvén a nappal, mindenfelé szikrát hánytak.

Maga talpig arannyal boritott, páncélba öltözött, bal karján gyémántos perec volt. Sisakján, s lóvá fején tornyossan költ, körös-körűly lehajló igen ritka tollazat látszott, tetején pedig egy pár hajfürt, Angelicának ajándéka. Jóbbik válláról bal[oldala] felé fegyvertartó széles, kék bársonyheveder függött, gyenge himvarrással és napkeleti gyöngyökkel kiékesitve. Illy készűlettel minden embernek szemét és szivét magához vonzotta.

Elkészűlt azonban a hely. A herold jelt adott a trombitásoknak és vitézeknek, azok lármázása alatt a bajnokok villámsebességgel egymásra rohantak, ki-ki nyerge kápájához szegezvén kopiáját, irányzóba vette ellenségét, és azon igyekezett, hogy székébűl kiejthesse, de a vigyázó vitézek arra tanított lóvoknak félreugrásával el tudták kerűlni. Nem is mindenkor, mert hatalmas öklelésekkel úgy megrázták egymást, hogy aliglan tarthatták magokat nyergekbenn. Horpadni kezdett a vasderék testeken és a sisak fejekben, a szigonyos kopiák pedig töredezni. Elveté azért mind a kettő, és oldalfegyverhez nyula, sok erős és haszontalan csapások utánn kerék futtatásra csalta Mauritius Cassiust, holott észrevette Mauritius, hogy Cassius gallérjának csatolatja megbomolván elvált egymástól. Arrafelé ment azért [éles] tőrével és karjának minden erejével, és általverte gégéjét Cassiusnak, ki is mindjárt lankadni kezde erejébenn, húllott kezéből fegyvere, maga lassanként ledűle lováról. Nagy vig kiáltás támada mindjárt a nép között. A lobogók és trombitások nevelték a vigságot. A hercegasszony örvendetes kedvmutatással vigasztalta Angelicát, kinek élete, bátorsága, becsűletének fennmaradása megbizonyíttatott. Angelica borito fátyolát letévén, megköszönte a hercegasszonynak és a többinek szivességét, és kiváltképen emberségét a győzedelmes vitéznek, kit meg is ismére haja fürtjeirűl, de elhallgatta nevét.

Mauritius azonban leszálla lovárúl, kezdé sisakját bontogatni ellenségének, hogy fejét venné, és Angelicának ajándékúl bemutatná. De ime az útálatos Vince helyébe maga tulajdon szerelmes szép öcsét, Cassiust találá halva. Ezen rettenetes elijedésében és vigasztalhatatlan keservébenn otthagyá mindjárt testvérét, lovára űle, és senkitől sem bucsuzván, azon ismeretlen képében sebes nyargalással kiméne a városbul, és egész tartománybul tizenöt mérföldnyire.

Egy sűrű [vadon] erdőre akada, bémene, leszálla lóvárúl, egy terepely fának törsökéhez dűle. Illy magános létében kiönté árját bánatjának, ezernyi ezer panaszokkal búsítván az egeket, forro siralmi közt ütögetvén mellyét, átkozza vala karját, melly jó öccsén, szive mássán hóhérkodott. Mindenek felett átkozta Vincentiusnak atyját, ki nemzette; anyját, ki méhében hordozta és szoptatta; magát Vincentiust, aki ördöngös mesterségével illy útálatos mészárszékra igazitotta az egyetértő, egymást igazán szerető atyjafiakat. Méltó vagy, ugymond, hogy a föld elnyeljen, az ég megútáljon, a tűz megemésszen, az Isten megverjen. Azután Normándusra, atyjára neheztelt, és feddegette, hogy illyen latroknak ád helyt [maga] udvarában. “Tanulhattál volna, ugymond, a külső példákbúl, melly veszedelmes légyen az árulókra bizni titkát és életét a fejedelmeknek. Honnénd tudod, hogy Valentinianust Arbogastus, legkedvesebb embere ölte légyen meg? Martianust, a konstancinápoli császárt Arduarius, pohárnokja méreggel felkevert itallal végezte ki a világbul? Caracallát tőrrel verte által meghitt szolgája, Martianus. Ki tudja, nem ha ma, holnap nem szaporitod-e magad is e szomorú példákat.” Igy aggódván és hánykolódván jó darabig, egyszersmind lovára űle, és a libumumi révparthoz siete, ott vetközvén, egy calabriai hajóval megszegődött, és Neapolis városa felé eveztetett.

Térjünk Ferrárába Angelicához. Ő egyrészrűl úszott örömébenn, hogy megnyerte életét, hirét, jó nevét, jámborságának igaz bérét és jútalmát. Másrészrűl repedett szíve fájdalmában, hogy elvesztette két atyjafiát, főképen pedig, hogy elröppent előle Mauritius, és szemtűl-szembe nem köszönhette meg védelmét és szabadulását. Ami az öreg herceget illeti, vigasztalhatatlan vala vitéz fia halála miatt, sokszor emlegetvén Cassiust, és megsiratván, keresteti vala Mauritiust, hogy általa vigasztalást venne, de senki semmi bizonyossat nem tuda mondani felőle.

Itt megpihene Hollósi, Szilágyi pedig nem türheté, hogy ne értekezne Vincentiusról. “Mi hasznát vette, ugymond, a lator Vince ennek a mészárlásnak?”

Hollósi. Megmondom: azon hevenyében, hogy fiát vérében látta, elfordult tőle és felforrott mérgében a birákat magával elvévén, egyenessen Vincentius szállására ment, tátva-nyitva találá a két első szobát, Vince benn vala a harmadikában, kezével, lábával egy erős oszlophoz kötve, csurgott szeme egypár hamis cseppekkel. “Mi dolog ez?” – ugymond a herceg; az agg róka igy mentegeté magát: “Felséges uram! Szinte mikor a verekedésre készűlnék, és egyben raknám szerszámomat, érkeze Cassius, sokat törekedett, hogy ő vitézkedhetnék helyettem, én pedig egyáltaljában nem akarnám, féltvén életét és tulajdon becsűletemet, megfordúlt, két ismeretlen embert hozott magával, kik engemet megtámadván, nagy erőszakkal ideszoritottak. Az idegeneket elküldötte, szobámban vetkőzött (íme, bizonyságúl a köntöse), fegyverembe öltözött.” Ezzel a zsiros hazugsággal elámitotta a gyáva herceget és a birákat, holott, hogy kiszapúlhassa magát a mocskos latorságból, meghitt két emberével vitte végbe maga ezen fogását. Elhitte a herceg, elhitték a birák, és Vince megint bészegezte magát ura kedvébe.

Elhagyván a rosz embert Normandus, a hercegasszony látogatására méne; alig pihene már gyötrelmében kedves fia szörnyü halála miatt, senkit sem ismére, senkinek sem felelt, harmadnapra kelvén kibúcsúza lelke testébűl, és az egész udvar szomorú, hosszas gyászba öltözött.

SZILÁGYI. Hová lett Mauritius?

HOLLÓSI. Holnap, ha ugy engedi az idő és alkalmatosság, felkeresem, most egyszer itt végzem, azonkivűl is talán alkalmatlan hosszú beszédemet megunta Báthori uram.

BÁTHORI. Sőtt kedvemet találta az úr véle, és mondhatom, akár tettébenn ugy lett légyen, amint a beszéd előnkbe adta, akár nem; de egyről-másra változása miatt gyönyörűséges, és a szépek közűl egy. Hanem egy kérdésre adott okot az úr, igazitson el benne.

HOLLÓSI. Mi lehet?

BÁTHORI. Azon akadtam meg: hogy lehet a jó űgynek igazságát egy kópiavégre, vagy egy szál kardra bizni? Nékem ugy tetszik, hogy nem hiteles próbák ezek: rajtaveszhet az ártatlan, mert nem a jámborság, hanem a vitézség választja a győzedelmet.

HOLLÓSI. Polidorus Virgilius azt irja, hogy az igazságnak hatalmas ereje nem engedi más kímenetelét a dolognak; veszt a bűnős, nyer a bűntelen. Példákkal támogatja mondását. Godvinus herceg, ugymond, Angliában Aeniat, a második Eduárd királynak anyját házosságtörésrűl vádolta vala bé. Elhitte Eduárd, hirtelen mérgében mint anyját, mint bűnős párját a vincesteri püspököt kemény fogságba veté az ország tőrvényje szerént, melyben sinlódván a jámbor királyné, azt izené fiának, hogy látogatná meg legalább csak egyszer. Megcselekedte Eduárd, együtt lévén anyja fiával, Aenia azt mondá: Fiam, esküszöm a tiszta egekre, hogy tiszta vagyok attúl a fertelmes bűntől, mellyrűl vádolnak, és ha hazugul mondom, emészen meg a tűz, melly előttűnk vagyon. Erre a nagy rakás tűzbe lépett; ott hevere jó darabig, amig fia megparancsolta, hogy kivennék belőle. Ugy találta Eduárd, hogy a tűz nemhogy magának nem, de még kőntősének sem ártott meg. Ezen álmélkodván a király, ártatlanságárúl vallást tett, és nagy magasztalások közt előbbi méltóságára emelte.

Albertus Crantius, hires, Németországrúl való historicus beszélli, hogy Henrie császár házostársúl elvette volna Sigefrid leányát, melynél szűzebb szűz és jámborabb asszony nem találkozott azon üdőben. Ugy tetszett az irigységnek, hogy a szép egyességet köztök zavarná, és bontogatná. Egy fő méltóság azt hordogatta Henrie fülébe, hogy a császárné nem volna tellyes idegen egy más uri személyhez, hogy igen szerelmes szemekkel keresi kedvét. Hirévé lett a Cunigundának; eltűrte egy darabig, és minekutánna megsokallotta vólna, illy rendelést tett: hogy mikor a császár meglátogatná, szinte akkor hat tűzes vass szálot hoznának szobájába; e’ meglévén, meszteleny lábbal mind megjárta, és urához fordulván: Ime, ugymond, semmit sem tehet rajtam ez a hatalmas elementom: ebbűl észre veheted ártatlanságomat, és bizvást leteheted minden gyanúdat felőlem. A császár térdére esett előtte, és megkövette.

A Vestalis szüzek, ha szűzességekről megfeledkeztek, elevenyen a főld alá temettettek; ugymind: Oppia, Martia, Scotilia és tőbben. Egyvalaki közűlök, bizván ártatlanságához, róstával kezdett vizet meriteni. Látván a birák, hogy csudaképen megállja a rósta a vizet, elhitték, hogy bűntelen.

A spanyolokrúl szólván: Bachust nagy hirérűl ismérik az urak, aki széllel járta a világot, és feldúlt egynehány országot: megtérvén Indiábul azt a tartománt is elfoglalta. Pánt kűldé oda, hogy helytartója lenne; kirűl azután Paniának és utóbb Hispániának neveztetett, amint irja Gáza, az aquileai pűspők szép könyvében. Pogányok lévén tőrvény nélkül éltek. A becsűletre szinte ugy, mint az életekre kényes számot tartottak. Ezek keszték a mondott verekedést, és pőr támadván kőztők, ki bűnös, ki ártatlan, a mezőn bajvivással végeztek iránta, sokak jelenlétében, tellyessen elhitetvén magokkal, hogy a bűnös félnek kellessék elveszni. Megrögzött ez a szokás a régiségnél, egy országrul más országra terjedett; és volt kelete Francia-, Német-, Olaszországokban.

Minthogy pedig némellykor réaigazódott, hogy a jó űgy lett nyertes, nem lehetett kiverni fejekbűl, hogy igaz és csalhatatlan próba ne vólna. A szemessebb világ jobban megtekéntvén a dolgot, a keresztény fejedelmek, az egyházi törvények a tűz, víz, verekedő probákat bizonytalanoknak, elégteleneknek tartják az igazságnak kinyilatkoztatására, és tiltják.

Ime, Báthori uram! feleltem a szép és méltó kérdésére.

BÁTHORI. Megnyugszom rajta, és köszönöm.

HOLLÓSI. Vár minket a vékony vacsora, ha ugy tetszik, űljűnk hozzá.

MÁSODIK ÉJTSZAKA

Hollósi, Szilágyi, Báthori

Másnapra kelvén déllest foglalatosságiban vala Hollósi ur. Báthori, Szilágyi urak vadászkodva mulattak, és későn érkeztek haza, egy bokor fenyőssel és egypár nyúllal gazdálkodván a konyhának, azért csak vacsora utánn űlnek öszve.

SZILÁGYI. Nehéz-nehezen vártam azt az órát, minthogy igen kivánom tudni végét a tegnapi historiának.

HOLLÓSI. Rajtam nem mulik, ha eltűri Báthori ur is.

BÁTHORI. Sőt én is kivánom.

HOLLÓSI. Ha ki nem kopott elmémből, mint a magyaré tokjábul, elbeszéllem a többit is. Elindula, amint mondám tegnap, Mauritius herceg egy calabriai hajón Neapolis felé. Megtelvén jó széllel a vitorlyák, nagyhamar nem messze valának a révparttúl. Nyugta felé vala a nap, változni kezdettek a szelek, nemsokára reá fenekérűl háborodni a tenger, hovatovább iszonyú morgással rengetni habjait, és fennhordozni. Szaporodtak a setétes felhők terhessen, mellyeket egybekergetvén és felforralván a kemény szelek, oly tüzes villámlásokat bocsátottak, hogy égni látszott a tenger, és a hatalmas mennydörgésekre remegni a gálya. A hajók előtt jádzó delphin halak fenekére szállottak a viznek, és a halászó madarak menedéket keresni a kősziklák között. A hajósok felszedték a vitorlyákat, nem tudták, mely része felé a tengernek ragadtattak. Nagyon féltek hol a hajónak törésétől, hol elmerűlésétől. Ivott a hajó, repedtek a kötelek, hasadott az arbocfa, az egymást érő menydörgések és sikótó éjtszakai szelek miat nem érthették egymást, se nem igazúlhattak el magok között a révészek. Illy rettentő veszedelemben valának három nap és három egész éjjel, amig ritkulni kezdettek a felhők, csendesedni a szél, nyugodni a tenger, derűlni az ég, szolgálni a nap: akkor vették észre, hogy nyugotrul napkelet felé kergettettek a hámatlan szelek által, és hogy az Euxinum tengertűl nem volnának messze. Kihez képest Neapolis helett Konstancinápol volna előttük.

Megpihenvén azért, hálát adának az Istennek, szárogatni és rendbe szedni kezdek a vitorlyákat, és amennyire lehetett, helyrehozni a romladozott hajót, vigadozni, hogy most egyszer túl volnának minden veszedelmen. De ime mást végzett irántok a gonosz szerencse. Lesben vala egy kóborló török hajó, látván, hogy fegyvertelenek, véletlenül reájok ütött, és feldúlván a gállyát, rabokká lettek minyájon. A kapitán a martalékkal igyenesen Konstancinápol felé sietett, hogy ott a fő uraknak jó áran eladhassa rabjait és más egyéb nyereségét.

Akkor időben Szelim szultán Ottomán, a harmadik török császár birta a napkeleti császárságot. Fényes udvart tartott Konstancinápolban, nagy dicséretessen uralkodott, keményen fentartotta az igazságot. Egyetlenegy fia vala, Mustafa. Szerette őtet az atyja, az udvar, és az egész ország kegyes erkölcsére nézve és más jeles okokért nagyra becsülte.

Az említett tengeri rablókapitán egyéb prédáját és rabjait itt-amott elosztá. Mauritius (kinek ennek utána Bernád lesz a neve, mert maga változtatta meg) mondám, Mauritius vagyis már Bernádot, delisége miatt Mustafa hercegnek ajándékozta. Mustafa pedig egy török kisasszonynak adá inasul, hogy általa izeneteket venne, és viszont küldene.

A török kisasszonyt Zaydának híták, és jegyben vala titkon Mustafával. Mustafa igen szerette, és az ő kedvéért ezer mulatságokat inditott. Különös ferdőket, ritka madártartó házokat épittetett, selyem hálókkal halásztatott a tanyákbann, a narancsos kertekbenn szép sétáló lyugasokat eregetett. Több török méltóságok is, hogy Mustafának jó szivét megérdemelhessék, versent iparkodtak Zaydának kedveskedni. Az egy Piali bassának nem tetszett a dolog. Írígylette Mustafa szerencséjét Zaydához, minden kitelhető módokat gondolt ki, hogy maga részére csalván közelebb való barátságba eshessék véle. Bernádot hivatá magához, hogy elsőbben kitanúlhassa szivét általa, tanácskozott, sok puha izenetekkel terhelte.

Bernád, aki nemes udvarban nevelkedett, és ettűl a hatalmas urtól méltán félhetett, magára válolta a dolgát, de ugy tudta a rókafarkát csóválni, hogy se őtet, se Mustafát, se asszonyát meg ne bántaná. Pialit elhitette, hogy jó rendben légyen a dolga, Mustafa előtt eltitkolt mindent, és asszonyának semmi jelt nem ada Piali szándékárúl.

Ugy történt azonban, hogy a császár vig jókedvében saraot, azaz egy esti táncot parancsola. Hivatalos volt erre a mulatságra szine az egész városnak. Megjelent sok uri főméltóság, sok dáma, vigan voltak, forgott a tánc. Mustafa szemét csak Zaydára szegezte, és a többi között észrevette, hogy a kerengőben Piali bassa Zayda oldalához furja magát, és súgdal fülébe. Ezen úgy megneheztelt, hogy eleibe rándulván, egy erős nyakoncsapással legyalázta, és fegyveréhez nyúlván többre igyekezett. Piali legalább hogy életét megtartaná, a császár trónusa körűl keresett menedéket.

Ezen a nem reméllett történeten nagyon megütköztek a vendégek, kétfelé oszlott a palotán, és mély hallgatással várta végét. Azonban Piali lábához borúlt a császárnak, és igy kezdé panasszát: Hatalmas uram! ugymond, képtelen gyalázatot vallottam, nagy személlyed jelenlétében, amint láthatta felséged, Mustafa fiad arcúl csapott, életemre is járt. Ezt a keserves boszúságot fegyveremmel és az ő vérével nagy könnyen tórolhattam volna; de nem akartam vétteni illy jó uram ellen. Reád bizom azért űgyemet. Vétett Mustafa törvényjei ellen, ezen palotának méltósága ellen, [ezen úri rendeknek, kik ide gyülekeztek, tekintete ellen,] vétett ellenem és, ami a legtöbb, ellened, győzedelmes császár! Azt kivánom azért, bűntetlenül ne maradjon.

Piali bassa nagy ember volt az országban és az udvarban. Szelim császár a békesség és hadnak dolgában ő eszén járt, legtitkosabb ügyében se nem kezdett, se nem végzett semmit hire nélkűl. Hiv, iparkodó, hasznos méltóság volt. Azért szerette őtet, és szépen meghallgatta mostani panasszát. Egy darabig forgatván elméjébenn és fontolván, azt parancsolá hogy Mustafát (mert elillant) kézre kerítsék, a héttornyú épűletbe vigyék, jó zár és vigyázat alatt légyen keresztláncon.

Ezzel kiméne a császár a palotából, a hivatalosok is hazafelé elindulának. Amig fogságbann vala Mustafa, törvényt láttatott reá az atyja, és halálra itélte. Vólt hire, hogy Szelim szultán császár két kézzel kapott légyen ehhez az alkalmatossághoz, attúl tartván, netalán a jancsárok magát kivetvén székébűl, Mustafát ültessék helyébe, mert kedvelték és érdemesnek tartották lenni.

Mihelyt tudtára lett Konstancinápol városának a császár kemény végzése fia eránt: nagyon felháborodott a helység, itt-amott csoportosan öszvegyülekezett, tanácskozott, s azon egyezett meg, hogy földig való gyászba öltözvén mennének a császár eleibe Mustafa életéért könyörögni. Megjelent a népnek szine, a kis és nagy tanács, a vezérek, a főméltóságok, az országnak nagyjai. Mikor már mind együtt volnának, magok közül választottak egy bölcs szavatudó tudós öreg méltóságot, aki szót szóllana. Ki is meggondolván magát, a császár lábaihoz borula nagy alázatossan, megsimitván szakálát, melyére tévén két kezét, igy kezdé:

Világbiró nagy császár, tágos országidnak okos gondviselője, vigyázó atyja és megbecsülhetetlen kincse! Ezek a gyászba öltözött előtted térdeplő híveid és szolgáid általam néked nyomos hosszú életet, erős, állandó egészséget, kinyílt szerencsét és mindenbenn boldogulást kivánnak. Értvén pedig, hogy fiadat, Mustafát életének virágábann a hóhér pallosa által a keserű halálnak ölébe szántad, magadat, minket, országidat legnagyobb gyönyörűségétűl meg akarván fosztani, tudtodra adják, hogy keserves busulással bétöltötted az egész várost. Zokogó sirások, jajgatások hallatnak az útszákon és minden szegleten. Aprók, nagyok keseregnek, és vigasztalhatatlanok. Nézd bárcsak ezeknek is szemekbűl hulló cseppeiket, halljad hozzád ható fohászkodásikat. Azon esedezünk, enyhitsd szivűnket, hogy a nehéz fájdalom le ne nyomhassa. Győzd meg magadat, kivel semmi ellenség nem bir, lágyúlj keménységrűl az irgalomra, szánd meg szép jó fiadat, tartsd meg maradékokat, éljen hercegünk!

Szent a törvény, szent annak fenntartása, tudjuk. Tudjuk azt is, hogy az a törvény, mellyet a természet oltott belénk, előbbvaló annál, amit kész kedvünk szerzett. És mikor ezek öszvekapnak, méltóbb az természet törvényéhez ragaszkodni. A természet törvénye pedig azt hozza magával, hogy maradékinkra vigyázó gondunk légyen, azok fennmaradásokra törekedjünk, veszedelmektől őket mentsük, mert holtunk után is bennek, és általak unokáinkba élünk. Ezen okon termett bennünk a magzatinkhoz való forró szeretet.

Ebbűl az sül ki, hogy életét vévén fiadnak, magad életed fonalába vágsz, és leendő unokáidon gyilkoskodol, azoknak magvát szakasztván fiadban.

Más [egy] kötelességedről emlékeztetlek. Jusson eszedbe, Szelim szultán Ottomán, hogy császárunk vagy, atyánk is vagy, tartozol véle, hogy éltedben gondunkat viseljed, és holtod után jó nyomban hagyjad országodat, népedet. Ezen kötelességed megcsonkúl, ha elvesztjük Mustafát, utánnad országló jövendőbéli urunkat. Zűrzavar támad, felforgatják a reánk fenekedő szomszédok országunkat, nemzetünket, vérünkbenn fognak fertezni. Mit mondandnak maradékink? Piali bassa ellen vétett Mustafa, és minyájunkat büntetsz meg, még holtunk után is.

Nem felejtheted el, hogy bűnös fiad, és törvény alá esett. Értsed, hogy hirtelenség volt, melyrűl azt mondja a görög Aristoteles, hogy annak első indulása nincsen az emberi hatalomban. Amirűl pedig nem tehetünk, arról a törvény sem kivánhat számat tőlünk. Ennek józan értelme szép, kellemetes mentséget ád elődbe, hogy nyakoncsapássért halálos pallóssal ne fizettess. A mód nélkül keménykedő igazság nem igazság.

Ha példa kell: ime, Zeleucus, amint Valerius Maximus irja, törvényt szabott, hogy aki házasságtörésben találtatik, annak mind a két szemét tolják ki. Fiát rajtakapták, megitélte, de ugy, hogy a törvénynek ereje fenmaradna, atyai jóvólta is kinézne belőle. Tudniillik fiának egy szemét, magának is egy szemét kivájatta. Akkor ugyan egekig magasztalták dolgát, és utóbb is örök emlékezetbenn lészen jeles szép cselekedete. Fűzve adhatnék elődbe az efféle példákbul, de nem akarlak fárasztani, minthogy önnön magad hallottál is, olvastál is bennek.

Utoljára a kegyes Titus mondására emlékeztetlek. Azt mondá vala: “Nem illik, hogy egy császár valakit szomorúan bocsásson el magátul.” Hadd tellyesedjék ez bé legalább most egyszer rajtunk, akik itt nagy sereggel vagyunk, és vigasztaltatva kivánunk tőled elválni.

A császár ezekre illy választ ada: “Sokat aprétottál öszve, jó követ, nehezen tűrtem. Megfelelek rend szerént. Ázik a város, ugy mondád, siralommal, és aggódik forró fohászkodásokkal. Meghül fohászkodások, és kiszárad siralmok csak két nap mulva is. Jobb, hogy most sirjanak, mikor senki sem bántja, hogysem akkor, mikor Mustafa, az a mérges gyík uralkodna rajtok, és kénszeritené az effélékre.

Mondád azt is, ha meghal fiam, nem élek maradékimbann. Nem is kivánom, nem is akarom, hogy tiszta véremet öszveszűrje gyilkos vérével unokáimban egy ollyas, aki szemem láttára az egész ország szine előtt illy latorságot mert elkövetni.

Vittatod a természet törvényét, és nem veszed észre, hogy magad csapod nyakon magadat. Nemdenem természet törvénye ellen vagyon az ártatlant megtámadni és fegyverrel életére járni? Ugy cselekedett Mustafa.

Hallám azt is, ha elvész Mustafa, nem hagyok maradékot utánnam, következendőképen zurzavar támad, és veszedelemben forog az ország külső ellensége miatt. Hallod-é, követ! Mustafa fejével nem csapom le fejét annyi hadverő vezéreimnek, akiket előttem látok. Lesz ezeknek gondja az országra, lesz Mahometnek és az Allának, ha igazságot tészek. Nem szakasztják le olly könnyen szarvait fényes holdunknak, akármint fenekedjenek, agyarkodjanak irigyink.

Zeleucus példája nem tetszik. Vétett, mert bűnös fiát nem bűntette meg törvény szerént teljessen mind a két szemével. Egy az. Más az, hogy a büntelent is, ugymint magát megbűntette a törvény ellen. Noha jól történt, hogy ő is egy szemét vesztette, mert nem nézett jól mind a kettővel a törvénybe.

Hertelenségével mentegeted Mustafát, de ugyan azzal rontod ügyét. Mert herceg lévén, és jövendőbenn hatalmasabb, ki maradhatna menten és bátran illy hertelenkedő fejedelem alatt. Barátom! tágos útat nyitnál te minden erőszakra a hertelenségnek paizsa alatt, ha rajtad állana.

Titus példája mindaddig jó és szép, amig a törvény ellent nem áll. Én is megcselekszem, ha szentűl meg lehet, noha nem vadászok azzal hirt, nevet magamnak. Már fordulj meg, követ, nincs többre ürességem.”

Ezek utánn kikele székéből, és legbelsőbb szobájába költözött, gondban hagyván a könyörgőket, kik nagy csendessen eloszlanak. Másnap hajnalkor olly parancsolat jött az udvarbúl, hogy a fő piarcon egy négyszegletü tágos, magos faállás épitettessék, s fekete bársonnyal béboritassék földig. Hasonlóképen tronusülést a császár számára, és mind a két szárnyára vánkosos üléseket. Jobbik oldalán az állásnak tétessék ki az igazságnak képe, melly alabástrom kőbűl vala kifaragva. Asszonyforma kép volt, ruhátlan, szem bekötve, haja széllel, jobb kezében mezitelen pallos, bal kezében serpenyős mérték, lába alatt a kerekes világot képzelő golyóbis, homlokán illy irás: aki vagyok, mindenkor az valék, az is leszek: alól pedig illy értelmű betűk: födetlen vagyok, nyilván, nem titkon végezem dolgomat. Az első irás jelenti az igazságnak örök eredetit és örök időkig szükséges fenmaradását. A másik, hogy az igazságnak szolgáltatása megkivánja, hogy nyilván légyen meg, hogy megrettenjen a gonoszság, látván büntetését, erősedjenek a jóban a jámborok.

Támadtakor a napnak szörnyü méltósággal jöddegele Szelim szultán az egész udvarával fekete köntösben, magával hozá Piali bassát, maga mellé ülteté, a többi állott. Tengeri sok nép gyülekezett öszve, nem találván elég helyt magoknak, még a házak ormozatját, csatornáit és a szomszéd tornyokat is ellepték. Látván a császár a népnek sokaságát, trombitával jelt adata, és meghagyá nagy büntetés alatt, hogy senki egy szót se szóllana, amig végbe nem menne minden.

Azonközben a vigyázó Bernád Zaydának megjelenté, melly karban légyen Mustafa dolga, ha könyörögni akarna életéért, most volna ideje, mert egynéhány szempillantás mulva elveszti. Elkészült már erre előbb Zayda, rongyos feketében; nagy bátron az állásra erőlkedett, térdre esvén reménykedett, könyörgött a császár lábánál életéért Mustafának. Akadozott beszéddel a többi között ezeket mondá: “Hatalmas jó uram! Legdrágább kincsedet hoztam ide, méhemben vagyon, igaz űgyes unokád. Ártatlan, szóllatlan, ennek szerelméért kérlek, és a nagy Allára kinyszeritlek, hadd, éljen uram, kivel én, noha titkon, igaz házasságban éltem. Se az én űgyemet, se a Mustafa űgyét nem vitatom okokkal, mert bölcs vagy, és tudhatod, mit kellene mondanom védelmére. Kegyelmet, irgalmat kérek számára. Életnek, halálnak ura vagy, kitelik tőled egyik is, másik is. Eleget mutattad, melly erős szivvel fogtad pártját a törvényes igazságnak; lássa már ez a sokaság irgalmas kegyességednek is valami gyümölcsét. Ha különben nem lehet, és ember halálával kell adózni az elkövetett vétekért, elégedjél meg az én halálommal, vigan leteszem életemet Mustafa helett, szerelmes uramért!” Itt elájula. A császár elvitette, előparancsolá fiát.

El is érkezett szomorú készűlettel, láncon, fekete kamuka köntösben, a halál félelmétűl elkékűlve. Hat jancsár volt körűlette, a mufti mellette. Minekutánna talpon meghallotta volna vétkét és annak elvégzett halálos büntetését, a hohér hatalma alá adaték illy parancsolattal, hogy látna dolgához. A herceg mindjárt egy fekete vánkosra letérdepűle, a császárhoz fordula, mondván: “Vérszopó, kegyetlen atyám! Dicsérem az igazságot benned; de a kemény engesztelhetetlen szived miatt Alla eleibe kívánlak.” Ezzel a hohér pallosa alá adá fejét, és mindjárt elvált gyenge testétűl. Mindjárt reá olly rettenetes sikoltás, jajgatás következett a népben, hogy a császár nem maradhatna tovább, hanem maga is bőven könyvezvén, udvarába sietett. A halott másnap illendő pompával a konstancinápoli fő méltóságok vállain a temetőhelyre vitetett, és a császári Almaratosba, azaz: sirba helyheztetett.

Zayda asszony keservében nem tuda hová lenni, hol igy, hol amúgy elszánta vala magát; utóljára mélyen fohászkodván, és csak Mustafát nevezvén, Bernád fegyveréhez nyúla, kifeszítvén melyét, abba kezdé akasztani, hogy reádűljön. Szinte akkor jókor érkeze Bernád, kirántá kezébűl, s illy beszédet tarta vele: “Zayda! mit gondolsz? aprólékos boszuállás ez, amellyhez kezdettél. Nem akarná Mustafa, nevetné Szelim szultán, megitélne miatta a világ. Mást forraltam én szivembenn a császár ellen, kin, tudom, megdöbben maga egész udvarával együtt.” Erre lecsendesedett a bús személy, és heveskedve kivánta tudni, mi móddal vinné végbe. Bernád tovább igy foltatá beszédét:

“Tudjad, asszonyom! hogy én, a mostani szolgád nem szármoztam a bogarakbul, amint mondják. Hanem a hires francia királyok vérébűl való vagyok, és a ferrarai hercegnek utolsó maradékja. Régen megszántalak, és mondhatom, becsűlettel szerettelek. Elkövetem kedvedért a boszúállást, de illy okon, ha Mahometnek rút vallását leteszed, a keresztény hithez részelkedel, és velem jegybe, házasságba akarsz lépni.”

Erre megvidula, lábaihoz borula, mindenre jókedvvel reáálla, megigérvén, hogy akármelly szélére vinné a világnak, hiven követné: kivallván, hogy azonkivűl is Mustafa után senkihez sem tapasztalta szive indulásit ugy, mint őhozzá; megtetszvén benne testi delisége, szép esze, jó szive, jeles magaviselése, udvari erkölcse. Arra kéri utoljára, hogy sebeskedne mind igéretivel mind ajánlásival…

Bernád tanult, forgott ember volt a tüzes mesterségben. Titkon sok gyújtó laptákat tapasztott öszve, mellyeknek a viz sem ártott, hanem inkább gyúllasztotta, más sok idevaló szerszámmal egyetemben.

Azonban Zayda holt fiugyermeket szüle, csak hatholnapi volt, tudniillik a méreg és sok szűbéli szorongatások megfojtották méhében. Megerősedvén szülése után, Bernáddal hovatovább jobban elkészülvén, dolgokhoz látának egy szivvel s akarattal.

Ime egy nem reméllett [szép] alkalmatosság adá elő magát. Szelim császár, hogy Mustafának halálát elfelejtené, Cyprus szigetében szándékozott mulatni. Erre nézve parancsolatot adott ki, hogy tizennégy nap alatt tizenkét gálya készűlne el, mennél jobban és szebben lehet, az udvar számára. A hajóskapitányok, hogy kedvét találnák a császárnak, pompásan kiékesitették a hajónak orrát, tatját vagy farát, oldalait, a vitorlyák rudjait, a kötelek ürkeit és csigáit, az arbocfáknak koszoruit hol látszatos festékekkel, hol ezüsttel, hol arannyal boritották. Tafota lobogó zászlókkal, ezüstes holdokkal megrakták a belső kamaráknak allát török selemszőnyegekkel béteritették, oldalát, mennyezetét arannyal gyengén varott kárpitokkal bévonták. Fénylettek még az evezőlapátok és a vasmacskák is, sőtt a tengerben nyomván képeket, amint a jádzó habok azokat felkapták, ugy sokfelé verték ragyogványit. A hajóslegények, [a kormányozók] inneplőbe öltöztek. A muzsikaszer zengedezett, már szóllottak az álgyúk, készen vólt minden, de csak vacsórára igérte magát a csázár. Tehát minden tagjait a hajónak megrakták annak idejében égő, sűrű lámpásokkal, kiktől széllel csillagzott a tenger. Kisietett a város népe gyaloghajókban ezt a ritkaságot látni. Bernád sem szúnnyadozott, közikbe adá magát, megjárta a hajókat, egyet sem kerülvén el, és tüzes szerszámát elhintegetvén, és mesterségessen a partéka alá és közé keverte a kanótokkal egyetembenn. Hazatérvén Zaydának meghagyá, hogy mennél előbb útra készűljen.

Zayda már férfiu ruhába öltözött. Megyszinű, ezüsttel varrott selyem kaftány volt testén, varott papucs lábán, öszveszedte haját, és egy gyenge foszlánnyal bétekert turbántot nyomott hegyébe. Rövid levelet irt, aztat holt fiával egy már elkészűlt szintésztába vagy pástétomba bérakta, illy készűlettel sietett Bernáddal a gályák felé. A főkomornyéknak adá a bécsinált tésztát, hogy vacsorakor tétetnék szultán asztalára; ugy mint Fati császárné kedveskedő ajándékját. Fogadá a komornék, hogy megcselekszi. Erre Zayda szaporán elillant, mert már érkezett a császár. Bernád Zaydát egy postahajóba emelte, és bátorságos helyen kirakta, ott hatta partékajánál, maga megfordult a hajóval, hogy ő is maga dolgát végezné.

Asztalhoz űle már a császár, előkerűle a szép tésztaétek az izenettel, kinek megörűle a Szelim, és felbontatá. De minthogy egy pecsétes írás vala a fedél alatt, nem merték tovább darabolni, hanem eleibe adák. A császár, látván a gyermeket, elhűle ijedtébenn és nem tudván mire vélni, belétekinte a levélbe, melyben ez vala irva: “Kegyetlen Szelim Szultán! megölted fiadat, fald bé unokádat. Néked küldi keze irásával a tégedet gyűlölő holtig való ellenséged, Zayda.” Ezeket olvasván, csaknem fortyant mérgében. Átkokat okádott, a gyermeket a tengerbe vettette. Zaydát kerestette a városban nagy áron.

Azonközbe Bernád az álgyúk kisütése és azok lángja alatt rend szerint nagy terhet vetegetett a tüzes golyóbisokbul a hajókba, kik is, ahová hullottak, ott ragadtak. Maga elszökött Zaydához, és együtt a postahajón két keresztény jó evezőkkel sebessen mentek a méllyebb tenger felé, Olaszországnak tartván útjokat. Addig is, még láthatták, gyúlladozni kezde alja a gályáknak, fellebb kapván ereje a tűznek, a vitorlyákba, a szúrkos vastag kötelekbe kapott, ezek által felment az arbocfáknak tetejére, és onnand lefelé, mindent fellobantván, és utálatos büdös füsttel bétöltvén. A tüzes hulladékok meggyujtották a portékákat, a kanótok, az egybefüzett tüzes szerszámok, a megszorult kényköves golyóbisok nagy ropogással kirugtak, mindenfelé repedeztek, és ólthatatlanul égtek. A sürü kénköves füst tekeredve fellövellett, szellőcskét inditott, ebbűl derék szél támadott, és nagyobb tűzbe kevert mindent. Ami több, a puskaporos hordók szikrát kaptak, hatalmas erővel kiütötték a hajóknak a talpát, ledöntötték a már gyarló arbocszálokat, ezek a szép szobákra esvén, azokat repesztvén, oda is bévitték a tüzet. Eképen tűzben, lángban vala minden. Eleget iparkodtak a hajósok, de nem volt semmi foganatja. Ebbűl a rettenetes veszedelembűl kevesen menekedtek ki úszkálással, a többi vagy megfúlladott, vagy elégett, vagy a vizbe veszett. Első hirére a tűznek Szelim császárt vezetékhajójába ragadták Piali bassával, és a partra vitték. Onnan nézte keserves kárát főembereinek, gályáinak, és nagy darab kincsének. Nem tűrhette sokáig, reszketett kezén, lábán, és azt parancsolta embereinek, hogy karokra emelvén hazavinnék. Nyolc nap mulva, amint azutánn a hir hozta, nagy keserűségében megholt.

Bernád Zaydával szerencsésen evezvén, kiméne a török határbul, tudniillik horgot vetvén a Fekete tengeren az Adriai tengerbe szálla, hol vizén, hol szárazon utazván, elérte a liburnumi révet. Minthogy pedig ezen hires partnál sok a járó, kelő kalmár, és sok uri vendég béköszön, könnyen kitanulhatta atyja, anyja, Angelica álapotját, tudniillik, hogy öccse, Cassius halála után anyja, a hercegasszony kevés napokig élt, hogy atyja, Normandus hat holnap múlva mennyegzőt tartott Angelicával, és nehezen holt meg egynehány hetek után. Hogy Angelica özvegységét és gyászát az udvarban akarja kitölteni. Ezeket hitelessen megtudván, értésére adá Ferrára városának, hogy közel volna, és harminc nap alatt örökségébe akarna szállani.

Azonban ott helyben úgy történt, hogy a lator Vincébe akadott, ez a ravasz róka Normandus herceg halála után tüskébenn vala sok ellenségei miatt, és nem tudá, tovább kire támaszkodjon, titkon minden vagyonságát eladogatta, és főméltóság lévén, sok kincset tömött öszve, mindent elemelvén Liburnumba szökött. Mauritius, hogy tovább ne rosszalkodna, és egyszer valamikor megadná a dézmát, agyonlövé, minden kincsét és partékáját magához vévén. Evvel kirúházván magát olaszúl, Zaydát költséges férfiu török köntösbe öltöztetvén, egy darabig azon környékben mulata, hogy azonban Zayda az olasz nyelvet jobban felkapná, és a keresztény hitnek ágozati tanulásában előbb menne.

Mindezek után könnyüszerrel, egypár szolgával útba ereszkedett. Mikor már három mértföldnél távullyabb nem volna Ferrárátúl, követek érkeztek hintókkal, szolgarenddel és minden ide tartozó készűlettel, és hercegi módon bévezették udvarába éjjel, amint maga kivánta. Másnap minden rendektűl végbement a hóldulás. Angelica, ugymint mostohaanyja, kezét csókolván szerelmesen fogadta, Zaydával pedig megölelkezett. Nyolc nap mulva Zayda Ferrárának megyés-püspöke által diszes pompával megkereszteltetett, és egyetemben öszveadatott Mauritiussal; Angelica pedig Urbino herceggel. Sok uri méltóságok, külső, belső főrendek, követek és hercegek jelenlétében. Erre minden kigondolható és kitelhető vigságok következtek. És ebben áll Mauritiusnak historiája. Unalmas lehetett meghalgatása, mert hosszabb volt Szent Iván énekénél.

SZILÁGYI. Penig hogy tudom őrvendetes végét Mauritius viszontagságinak, száz kérdés juta eszembe. De kedves beszédje az urnak, és az ujjabb egymást érő csuda történetek kiverték fejembűl. Szelim császár keménységét mindazonáltal nem felejthetem el. Én azt tartom, hogy nagyon vétett, nem akarván lágyúlni, holott a bőlcs követ annyi főurak nevébenn erőssen, okossan beszéllett néki. Elkerűlhette volna minden veszedelmét, éltében is megmaradott volna, ha engedett volna a szép szónak.

BÁTHORI. Követem az urat, Szelim semmit sem vétett. A követ ugyan monda valamit: de többet mondott Szelim, és mindenekre emberűl megfelelt. És ha elővesszűk a régi példákat, az okos világ előtt nagyobb bőcsűletet vallottak azok, akik keménnyen megmaradtak az igazságnak kiszolgáltatásában amazoknál, kik lágyabban forgatták; többet is használtak a kőzjónak.

Mikor Romulus Roma városát kezde épiteni, csak felhánt főldbűl állott keritése, és azon tilalmas volt általmenni. Remus öccse csúful általugrotta, és azért Romulus öccsét megölette. A vad pogánság dicsérte iránta és méltán, mert evvel azt nyerte, hogy ereje és kelete volt a tőrvényes igazságnak. Utóbb ennek az igazságnak szolgáltatásával és jó rendtartással annyira ment, hogy marasztotta hiveit, a vidékséget magához kapcsolta, szaporodott, erősedett népe, és az az egy marok pásztorság úrává lett az egész világnak.

Zenes király fiát megőlette, mert fejvesztés alatt meg vala a házasságtörés tiltva, és fia abban találtatott. Dicsérte dolgát a község.

Manlius Torquatus fiát, Titust azért hogy a polgármesterek rendelése ellen rend kivűl harcólt meg, jóllehet győzedelmessen megverte ellenségét, megőlette. Dicsérte a tanács.

A bölcs Licurgus tőrvényt szabott, hogy a fő asszonyok bizonyos napokon lecticában vagy kereketlen hintókban ne járjanak. Tulajdon felesége meg merte próbálni, és életét veszté parancsolatjábul. Ki-ki helybenhatta.

Egyátaljábann a kronika irások nagyobb dicsérettel emlegetik azokat, akik erős védelmezői voltak a törvénynek, azoknál, akik ráncát keresvén benne, engedtek hol a szép szónak, hol a szép pénznek, hol pedig félelemtűl viseltetvén, nem merték annak rendi szerint forgatni az igazságnak bűntető pallosát.

SZILÁGYI. Engedek az urnak.

HOLLÓSI. Méltán! én is Báthori uram itéletéhez ragaszkodom, mert tudnivaló, hogy a lágy pásztor alatt gyapjat rúg a farkas. Amennyivel tőbbet enged a boszút álló tőrvény, annyival jobban bátorkodik minden latorság. Szelim idejérűl szólván: jobb volt akkor abbann a vadon-vad nemzetségbenn keményen, hogysem lágyan bánni; minthogy akkor fennforgott a sokféle mészárlás: ki atyját, ki fiát, ki egy testvérét őlte meg, űgyetlenűl.

BÁTHORI. Annyival is inkább helyén hagyom Szelim császár cselekedetét: neheztelek nagyon is Vincentiusra, aki kétszinű keszkenyővel addig játszadozott, itt hizelkedvén, ott dűhősködvén, vagyis inkább két kaszával addig kaszált, amig lerontotta Normandus fényes szép udvarát: elsőben érdemes vitéz fiát, Cassiust, azután az hercegasszonyt, Normandus feleségét, magát is Normandust és kevés héjával Mauritiust is abban a rettenetes szélvészben és tengeri háborúban, mikor Liburnumból Neapolis városába szándékozott, és csaknem a tengerbe veszett. Megvallom, szántam, uraim! Hadd tudhassam [egyszer]: honnan erednek azok a rút szelek, akik igy legyalázzák és vesztik a roppant erős hajókat is?

SZILÁGYI. Én Hollósi uramra bizom a feleletet.

HOLLÓSI. Keveset tudok hozzá; beszédnek kedvéért azt a keveset is kimondom. Ugy olvastam, hogy a levegőég magában nyughatatlan, minduntalan forog, mindent megjár, még a tengernek fenekét is. Mindazonáltal ezen forgását még nem mondhatjuk szélnek. Azt tartják azért, hogy a szél nem egyéb, hanem a mondott levegőégnek kűlső erő áltol erős vagy erősebb meginditása. Mely erő miatt megűtkőzvén magok kőzt a parácskák, sebessen jőnnek, és továbbmennek. Ez a szél. Ha mikor kevés erő érdekli, csak lengedezik az ég, és kedves a szellő; ha hatalmas erő kergeti, alkalmatlan, sőtt ártalmas, mert házokat bont, és fákat forgat ki győkerébűl. Ha délrűl inditatik meg, a napnak melegségével jön, és ha havat, fagyot talál, mind felengeszteli, mindent megszárit. Annak idejében ártalmas aszált okoz. Ha északrúl, legalább téli időben, mindent megszárit, fagylal; mert azon a naptul elhagyott tartománynak igen hideg csipő részecskéjét magával hordozza, és útjábann mindent meghidegitt. Már ez a kérdés: honnan támad a levegőégnek inditása? Azt tartják némellyek, hogy felhők okozzák, akárhol legyenek tudniillik, hatalmas terhel igen megnyomják a levegőeget, mely is megszorulván mintegy kinlódik, menekedést keres, és sebességgel, amerre legkőnnyebben lehet, kirúg, kirúgván ő is szorongatja azt, ami előtte vagyon, eképen kergetvén egymást messze főldre nyargalnak, amig természet szerint való táguláshoz nem férnek.

Mások megént azt mondják, hogy a kőszikláknak hézzag heleikbűl és a főldnek mélséges nyilásibul itt-amott támodnak. Tudniillik a kűlső lebegő ég körűlöttök forogván, ezekbe béerezkedvén, és a belső levegőég kifelé erőlkedvén, mintegy harcolnak, és egymást megszoritván vagy ezen vagy más uton kirohannak és sikóltva járnak aszerint, amint föllebb mondám. Minthogy pedig a szárazrúl szólván, Siciliábann sok és égtelen nagy kősziklás hegyek és azokban számtalan repedezések vannak, ott legjobban teremnek és legjobban járnak a szelek. Erre nézve a poéták eszek szerint ott tartja udvarát Aeolus, a szelek királlya.

HARMADIK ÉJTSZAKA

Hollósi, Szilágyi, Báthori és Camilla

Harmadnapra kelvén, délután megkereste Szilágyi Báthorit, és egyrűl másra kerűlvén a beszéd kőztők, Szilágyi igy kezde: Báthori uram, ujságot mondok: májnapság itt lészen társom, Camilla, idefüttyentette szép hire historiáinknak. Őrőmest bőlcseskedik, nem ártana megleckézni.

BÁTHORI. Uram, nem vagyunk ugyan idegen házban, de mégis vendégek vagyunk. Finnyásak az asszonyok, aprólékra is felűtik az orrokat, tartok tőle, netalántán valami háború támadjon.

SZILÁGYI. Mégis kérem az urat, cselekedje meg mulatság kedvéért; háborútul ne féljen.

BÁTHORI. Lássa az ur: irtson valami kis utat, a többit bizza réám, találok én fonni való szőszt, és szűni való fonalat, amint mondják. Ugy tetszik, vár bennünket gazdánk a tűznél.

SZILÁGYI. Menjen az ur előre, én sem kések. Ugy tetszik, jön.

BÁTHORI. Megyek.

HOLLÓSI. Hozta Isten az urat, hol vagyon Szilágyi ur?

BÁTHORI. Most érkezett felesége, fogadta, hogy nem késik.

HOLLÓSI. Ritka vendég házomnál, hol vagyon?

BÁTHORI. Ime, itt vagyon Szilágyi uram személlyébenn. Feleljen meg helettem.

HOLLÓSI. Hol vagyon Camilla asszony?

SZILÁGYI. Szobámban vagyon, őltőzik, ezennel itt terem az urnak udvarlására.

HOLLÓSI. Alkalmatlanul fog néki esni beszélgetésűnk.

SZILÁGYI. Sőtt mohón várja, hogy része lehessen benne, nyilván hirét hallotta, azért rúgaszkodott ide, noha más szint adott utazásának. Tanúja lehetek, hogy othon éjfélig turkál a kőnyvekben; szerzett bennek legalább két társzekérre valót.

BÁTHORI. Találkoznak efféle asszonyságok.

SZILÁGYI. Ime! Itt vagyon.

HOLLÓSI. Őrvendek jelenlétén az asszonynak. Már most csak férfiú módon, minden alkalmatlan cerimoniákat takarjunk félre, üljön közinkbe az asszony; ujságos régiségeket emlegetűnk.

CAMILLA. Szót fogadok, leűlek, halgatok. Báthori urnak szavát hallottam. Tessék tovább folytatni.

BÁTHORI. Mondám: teremnek efféle asszonyok, leginkább kűlső országokban, akik igen megbarátkoznak a kőnyvekkel, minálunk egy kis szép csuda.

HOLLÓSI. Hallottam olly hirét egy olaszországbéli apáca szűznek, ki talán most is él, hogy a világ tudományiban és egyéb szép tanulásokban annyira előment, hogy akármelly bőlcs philosophussal fel mert tenni. Ezen okon a XIV. Benedek pápa réászabaditotta, hogy férhez mehessen, és osztálossá tehesse maradékit bölcsességében, tudniillik tanitván és tanittatván őket, de maga nem akart réáállani.

BÁTHORI. Én csak azokat emlegetem, kiket magam olvastam. A többi kőzőtt messze elhiresedett Angela Morata olasz asszony, kinek levelei és versei tőbszőr mentek ki nyomtatásban; ezekben megmutatta fenjáró szép eszét. – Dacier Mariával ma is dicsekedik Franciaország. Ez a tanúlt dáma a cretabéli Dictyst, azaz Trójai Veszedelemnek Historiáját maga nyelvére forditotta, és a királynak béajánlotta. Nemcsak forditotta pedig, hanem jobb rendbe hozta, héjányos heleit megrakta, sok szépet és tudnivalót adogatván hozzá, kellemetessebbé tette. Bőcsűletet vallott véle; szóval, tollal dicsérték munkáját, kézrűl-kézre ment az országbann. Ez az a Dictys, kiből Haller János fűzte hasonlóképen Magyar Hármas Historiájának első részét. Csak az, hogy abban csalatkozott meg, mint Dacier asszony, mint Haller ur, hogy az előttek való Dictyst annak tartotta lenni, aki jelen volt a trójai harcokban, holott az igaz Dictys legalább 1200 esztendővel előbb volt ennél, kit forditottak, mert csak Augustus császár idejében irta valaki Dictus neve alatt.

CAMILLA. De bőlcsen beszéllgetnek az urak.

BÁTHORI. Még vagyon valami hátra. Hasonlóképen kitett magáért Berthonia szűz. Aki Csehországbann lett a világra, és a férfiak truccára heles deák verseket irogatott holtig; és Prága városában nyomtatattak tisztes emlékezetire. Még egy ragyogó csillagot tudok a fehérnépben. Ennek dicséretes nagy neve Schurmann Anna Maria. Ez volt eddig e világ csudája az asszonyok kőzőtt. Azért méltó, hogy életének legalább kiss részét lássuk magyarul is. Ezerhatszázhetedik esztendőben lett e világra Coloniában, nemes vérbűl. Calvinus hitén nevelkedett fel. Nagy eszét kimutatta első gyermekségében, mert hat esztendős korában már mesterséges képeket tudott metszeni a papirosra. Két esztendővel azután kűlőmbféle ékes virágokat rajzolt. Megtanulta azután tellyessen az énekszót, a virginát, a képirást és faragást. Az ő keze irása oly ritkaság volt, hogy sokan megkivánták, és kincsek kőzé rakták. Gyémánttal az ablakokra metszette a hires ábrázatukat, úgy hogy ki-ki réájok ismérne. A lengyel királnét, Ludovicát, Christinát, a sveciai királynét beszéd kőzt ugy leirta, hogy csudálná a szűz keze után maga igaz ábrázatját. A magáét tükörbe nézve viaszbul szakasztott ugy ékessen kitapasztotta, nyakát gyöngyökkel oly mesterségessen megkeritette, hogy mindaddig napkeletinek tartották lenni a nézők, amég maga tűheggyel nem mutatta, hogy mind azon viasz. Tizenegy esztendős korában, mikor tanult bátyjait kikérdezték, ha megakadtak, ő sugta feleleteket fűleikbe. Látván atyja ezeket, kedve szerint réá szabaditotta a tanulásra. Megtanulta azért a deák, görög, zsidó, siriai, chaldeus, arabiai, szerecsen, spanyol, francia, angliai és olasz nyelveket, a philosophiát, az egek forgásit, a theologiát az ahoz tartozandó tudományokkal, és mindezek között letartó, igen alázatos volt. Tizennégy esztendős korában házasságra kérte egy hollandiai Cajets névű bőlcs gazdag ur, de nem tehette szerit, mert szűzen akart élni, ugy is holt meg hetvenkét esztendős lévén. Annyira terjedett hire, hogy ország-világ, sok hercegi személlyek kivánták látni. Sok bőlcs uraknak vette leveleit, akik mélységes dolgokbann kivántak tanácsával élni. Kinek-kinek megfelelt maga nyelvén. Sok könyveket irtt külömbféle nyelveken. Én csak deák és francia munkáit láttam. Szépek. Ezekre nézve ki tizedik Musának, ki hollandiai Minervának, ki világ csudájának nevezte.

Amit eddig mondottam, megbizonyithatnám legalább tiz hiteles tanuval, de légyen elég Heinsius Daniel, ki a hires Gustavus Adolphus sveciai királynak historicussa volt, és Velencében Szent Marcus felszentelt vitézze, kinek irásiban ezeket fel lehet találni.

HOLLÓSI. Én is adogatok valamit hozzá az asszonyok böcsületirűl, és szép eszekrűl: Hajdani időkben érdemesseknek találták őket arra, hogy a titkos tanácskozásokban részek és helyek lenne. Xerxes, az a hatalmas persiai király ugy megbecsűlte feleségét, hogy tanácsba jártatta, ki is a kazul hercegek között leűllepedett, és gyakrabban az ő végezésén nyúgodott meg a gyűlés.

A régiebb Gallusok, ha megbomlott a békesség köztök, és villongások támadtak, jobbára az asszonyokra bizták a dolgot, kik közönségesen jó módot találtak a megbékéltetésre.

A kegyetlen Claudius Nero érdemes jó anyját Agrippinát ugy mint nagy elméjű császárnét fő dolgok fenforgásibann a tanácsban hivatta. Megjelent gyakortább, de sohasem akart kőzikbe űlni. Justinianus császár mikor Konstancinapoli városában rendbevette azokat a hires törvényes kőnyveket, mellyekkel most él a keresztény világ, látván, hogy igen elszaporodtak, és egybe valának keverve, hogy eligazúlljon, sokaknak elméjét vette segétségűl, holitt, amint maga vallja, nagy hasznát vette (segitségül vévén) a császárné tanácsának.

CAMILLA. Be szép dolgok ezek; bár most is ugy vólna.

BÁTHORI. Már nincs úgy! Az asszonyok kicsusztak belőle. Megmondom, hogyan és mikor, legalább Görögországbann. Szent Ágoston doctor, az Isten városárul irott könyvében igy beszélli el a tőrtént dolgot:

Cecrops király idejébenn Atina városában hirtelen egy olajfa termett ki a főldbűl, és más végén a városnak egy forráskút ugrott ki. Ez a dupla csuda nagyhamar fűlébe ment Cecropsnak. Eszmélkedvén egy darabig azon nyugodott meg elméje, hogy követeket küldjön Appollo istenhez Delphus városába, kik értékeznének tőle, mit jelentene ez a ritka tőrténet. Azt hozák vissza feleletül, hogy az olajfa Minerva istenasszonyt, a forráskut pedig a tengernek istenét, Neptunust jelentené. És minthogy most épűl a [még] névetlen város, egyik vagy másik istenségre lehet nevezni. Cecrops ezt a világos feleletet vévén, őszvegyőjté a város népét, és a hozzá tartozandó szomszédságot is, egyvelesleg a férfiakat és asszonyokat, akkori rendtartás szerint. Eleiekbe adá, hogy rajtok állana, mellik istenségnek nevét visellje ennek utánna a város, Minervának-e, vagy Neptunusnak. Válasszanak azért szabad akarattal a kettő között egyet.

A férfiak eggyűl egyig Neptunust, Saturnus fiát választották; az asszonyok eggyűl egyig Minervát, Jupiter leányát. Minthogy pedig egy asszonnyal tőbb volt a tanácsban a férfiaknál, ők nyerték meg a pört, és a helységnek Atina azaz asszony lett a neve. Erre igen felháborodott Neptunus, öszveszaporitotta vizeit, és addig őntögette a várost, hogy csaknem elmerűlne. Nagy éjedésben, buban, gondban valának a helységnek lakosi, nem tudták mire vélni, se a veszedelmet eltávoztatni. – Utólljára az öregek azt gondolták, és előtalálták, hogy azért bűnteti meg őket Neptunus, a tengernek istene, mert Minervát, csak istenasszonyt űltették eleibe. Tehát nagy ajándékokkal, áldozatokkal mentek képéhez, arra kerlelvén, hogy forditaná el tőlök ostorát. Erre Neptunus megkegyelmezett, visszarántá habjait. De egyetembenn megparancsolá, hogy az asszonyokra három bűntetés szálljon. Első az: hogy ennek utánna ne légyen se szovak, se helyek a tanácsban. Második: hogy a gyermekek ne anyjok, hanem atyjok nevét viselljék. Harmadik: hogy jövendőben az asszonyok görögűl ne Atinának, hanem másként nevesztessenek.

CAMILLA. Mellyik újjábul szopta ki az ur ezt a gyalázó mesét?

BÁTHORI. Mondám, szent Ágoston doctor beszélli. Forgassa fel az asszony két társzekérrel való kőnyveit, Testatusban (ha tud nyelvén) feltalálja, aki Eusebius Historiáját olvasván erre is akada, és való igaz történetnek itéli lenni. De nemcsak a görögöknél, hanem a fellyebb emlitett más nemes országokbann is kifogytak már a tőrvényes házokbul, és nem tudok óly országot, mely megkinálná mostanság az asszonyokat a tanácskozó férfiak gyűlésében a székkel.

CAMILLA. Elég rosszúl esett, ha akkor hasznokat vehették, mért most nem?

BÁTHORI. Azt mondják, hogy azon időkben az igaz egyűgyűség mellett maradván, személyválogatás nélkűl úgy vették fel a dolgot, amint kellett, és helyessen okoskodtak: most sokfelé elosztván eszeket, haboznak, az emberi tekéntettűl elragadtatván nem birnak magokkal, félre beszéllenek. Nem eszek, hanem kedvek szerint szóllanak a dologhoz, erőn erővel vitatják, amit nem kellene, és hogy előkeljenek vélekedésekkel, ravaszkodnak. Álhatatlanok végzésekben, gyarlók is. Azt is mondják: Nem álla meg a szerdék a nyársat, az asszony a titkot.

CAMILLA. Állhatatlanok is, gyarlók is? Ezt nem tűrhetem.

BÁTHORI. Az álhatatlanságrul szólván, legalább ezt a rövid példát tűrje el az asszony. Dicsérettel emlegettem fellebb azt a hires coloniai szüzet, Schurmann Annát. Méltán is, mert mindazokat, akik eddig voltak és vagynak az asszonyi renden, egy csomóba vévén, nem birtak ezen egy személynek bőcsességével, és mégis ez a már kűlőmben megbecsűlhetetlen szűz oly nagy példát hagya maga után állhatatlanságának, mellynek nincs párja, éspedig a hit dolgábann. A lutheránus hitét megutálta, a Calvinus hitét, melyben nevelkedett, letette. Volt hire, hogy a pápistákhoz részelkedett, de ellene mondott némelly harcoló irásiban, 1652. esztendőben. Mer Hugo Grotius ellen támodott, aki öszve akarta békéltetni a catholica vallással a többi eretnekséget. Labadit követvén, vénségében egy hamis vallásrul a másikra lépett. Soholt sem tudott megnyúgodni. Utoljára egy különös fertelmes hitre adá magát, és abban holt meg. Ezen megbotránkozván a lutheránusok és calvinisták kiváltképen, amint előbb egekig magasztalták, ugy utóbb a pokolnak fenekéig lekárhoztatták. Ha már az illyen tős győkeres cedrusfa igy ingadozott, mit mondjunk az ingó nádszálokról, ami az asszonyok gyarlóságát illeti?

CAMILLA. Ne példázzon az ur annyit reánk. Ha engedelmem volna réá, én is mondanék valamit.

HOLLÓSI. Ugy alkudtunk meg, hogy senki közülünk vámot ne füzessen a beszédért, szabad azért véle az asszony, sőt arra kérem, semmit se engedjen Báthori uramnak.

CAMILLA. Ugy kezdem, uraimék: Tagadhatatlan, hogy akármelly építmény szebb, tökelletessebb mindannál, amibűl őszveállott, és kiépűlt. Szebb a roppant ház vagy palota, és tekélletessebb a mésznél, fővénynél, kőnél, mellybűl egyberakatott és ékessen kikészűlt.

BÁTHORI. Be nagy feneket keritett az asszony beszédjének. Be messze fáraszt, tudniillik Eden kertbe, a paradicsomba, és azt akarja kitójni belőle, hogy Éva asszony jobb, tekélletessebb Ádámnál, merthogy annak oldalábul épűlt fel.

CAMILLA. Szinte azt.

BÁTHORI. Ha valamiként elvétette volna magát az asszony, keresse fel és vegye észbe: ebbűl nem következik tőbb, hanem hogy Éva jobb és tekélletessebb Ádámnak egy oldalcsontjánál, nem pedig, hogy jobb és tekélletessebb az egész Ádámnál. Az is következik, hogy Ádám maga egyedűl annyi asszonynak felelhet meg, mennyi oldalcsonttal birt.

Megint más részrűl az asszony ellen az kővetkezik, hogy minden fia és leány magzat jobb, tekélletessebb anyjánál, mert annak vérébűl támadott [résszerint, és emberi korra jutott.] Ha pedig tulajdon fia Camilla asszonynak és ezen okon más minden anyának jobb, tekélletessebb, hogysem a szülőanyja, az egész férfiui rend jobb, tekélletessebb az egész asszonyi rendnél. Ime, micsoda labyrinthusba vagy utvesztő kertbe keverte magát az asszony, nehéz ebből kihatolni. Azt tartják a bőlcsek: hogy az emberi nemzetnek Adam volt tekélletes formája és első képe, a többi csak mássa, és utánna való, azért alábbvaló.

CAMILLA. Tudom, hogy a kevély férfiaknak ez a paizsa. Evvel harcolnak meg, és vínak az előbbségre, melyre sokan érdemetlenek.

BÁTHORI. Már azért héában kotlik eszek az előbségre, mert Isten és természet elejikbe űltette a férfiakat, és megáldotta nagyobb ésszel, erővel, több más tökélletességgel. Mondhatom, ha az asszonyok tejét nem kellene szopnunk, többre mennénk, sok nem jó maradna el tőlűnk. Sok méreg foly belénk tőlek, és sokképen gyarlódunk miattok.

CAMILLA. Szépen fűzeti meg anyja tejét az ur. Nem érdemel többet Báthori asszony, ki az urat kilenc holnapig kinossan hordozta méhében, vérével táplálta, és annyira gyúlladozván szerelme, még a piros vért is tejjé főzte eledelére.

BÁTHORI. Ez a viz más malmot hajt. Nincs arrúl kérdés, mennyibe telljék viselése, hordozása, táplálása a kisdednek; arrul sincsen, mint szeressék magok gyümőlcsét, kit a világra hoztak. Tudni való, hogy minden tehén maga borját nyalja. Hanem arrul volt a szó, mennyi rosszal érkezik napfényre a kisded, melynek okai az anyák, minthogy magok sok rosszal tele vannak. Még anyja emlőiről csügg a gyermek, máris kezd mérgeskedni. Mert tőle szopta. Egyébként is tudja a gömbölő világ, hogy rosszalkodások miatt sok országok pusztultak el, sok hires város omlott le, sok véres harcok következtek.

CAMILLA. Csendessen Báthori uram! Tagadhatja-e az ur, hogy még a jóhoz is fér a szó, és még a tekélletességek közőtt is találkozik fellyebb– s alábvaló. Találkozott a nemes angyalok közt egy nemtelen Luciper. Nem csuda azért, hogyha a mi nemünkben is vagyon hetes vászony, és nem minden asszony legjobb asszony. – Való, hogy az erős, szép Troja vára a Görög Ilona miatt odalett; és amint hallottam ezelőtt hat esztendővel azoktul, kik látták, négy barom vonta szekér elvihetne kőmaradékját. Való hogy Persepolis az ocsmány Thais miatt űszeggé, hamuvá vált. Caba elvesztette Spanyolországot. De jússon eszébe az urnak az is, ki– s micsoda vala Tanaquíl, Romulus felesége, kit ugy megbecsűlt a romai Capitolium, hogy fonyó rokkáját a kincsek kőzé helyheztette. Ki vala Lucretia. Mely mély böcsűlet szerető Penelope és Polixena. Mely igaz szeretettel urához Arthemisia, aki Mausolus halála után annak, ugy mint férjének, hamvát italban magához vette. Ki vala Amigunda. Mikor érném végét, ha mind előszámlálnám azokat, akik ezt a szép koszorút fűzhetnék.

Ellenben a rosz, gonosz férfiak (követem az urakat) csordája, éktelen a sokasága. A leghiressebbek legrosszabbak voltak. Hotnerus csácsagó, Nagy Sándor vakmerő, Caesar hirnév vadászó, Pompejus felfuvalkodó, Demetrius fertelmes, Hannibál hitszegő, Vespasianus fősvény. Hogy szót ne szaporitsak, az egész régiségben nehéz tiszta magot találni. Férfiak vallása: hogy minden vólt jó császárnak neveket egy kerék gyűrűre fel lehetne irni. A többi mind bélyeges volt.

BÁTHORI. Sokat hordott reám az asszony, megfelelek rend szerint. Első, minthogy maga gyalázza a Görög Ilonát, Thaist és a többit, maradjanak azért gyalázatukban; azutánn dicséri Tanaquilt, de valóbann dicséretessebb vala ura, Romulus, Roma városának első alkotója, kinek dicső nevet adtak, és csaknem Isten gyanánt tisztelték. Dicséri az asszony Lucretiát, ki magamagát szégyenében tőrrel általverte, merthogy erőszakot tett rajta Sextus Tarquinius. Szent Ágoston nem dicséri. Én pedig azt mondom, hogy ura dicséretesebb volt, mert Sextust, atyját, a királyt és az egész Tarquinius nemzetséget kiigazitotta Romából. Dicséri Penelopét, mert hű, okos, álhatatos vala; de nagyobb dicséretet érdemel ura, Ulysses herceg, aki a többiekkel Troját felvervén tiz egész esztendeig ezer veszedelmek között forogván bujdosott, utánna járt, amig otthonos galyibáitul megmentené jó társát. Dicséri Arthemisiát; való, jót tett urával, olly költséges temetőépületet csináltatott néki, hogy alig birná el az ország kincse, de valóbann Mausolus, a ciriai király ura megérdemlette, mert kezére adta az országnak pálcáját minden hatalmával. Azután Arthemisia, melly becsületszerető és tisztességes asszony lett légyen, abbúl is kitetszik, hogy egy testvérbátyjához ment férhez. Látja azért az asszony, hogy ha többet nem nyom a latban a férfiak érdeme, legalább égyarányúlt oszlik az asszonyok érdemével fejrül fejre. És igy Camilla asszony semmit sem nyer maga részére szép példáival.

A többirül szólván: Homerust csácsogónak mondá, de nem szinte jól, mert ez az okos, ékes beszédű ember illy tiszteletben volt régenten, hogy nagy Sándor feje vánkosa alá tette, és szerette olvasni. Más valaki aranybötűkkel iratta le. Ptolomaeus Philadelphus, Aegyptus királlyá Zoilust, azt a mardozó gaz embert, merthogy a mondott Homerus ellen gyalázkodott, kiparancsolta udvarábul, és azután, minthogy másban is vétkesnek találtatott, felakasztatta. Homerus mindenkor a versszerzőknak hercege volt, és az tartja magát legszerencséssebbnek, aki legközelebb járhat hozzá.

Sándort vakmerőnek mondá az asszony. Mit vesztett vele? Feldúlta a világot, és birta, amig Bábilonban meg nem holt. Caesart hirnévvadászónak. Ez nem vétek katonában, aki hirért mégyen a mezőre [és becsűletért]. Pompejust felfuvalkodottnak; aki pedig csak uri méltóságához [képest] viselte magát, szelid vólt, senkinek sem ártott.

Vespasianus császárt fősvénynek, holott amit kapott Jerusalem városának felverése alkalmatosságával, Rómába vitte, és a templomokat gazdagította meg vele. Hannibált hitszegőnek; én ezt nem olvastam. Azt tudom, hogy rettenetes eskűdt ellensége volt Romának, és minekutánna négyszer megverte volna erős táborát, országán kivül hadakozván, elfogyott népe, otthon pedig veszedelemben lévén, Carthago városába haza siete Affricába. Holitt nem állhatá meg Scipio romai fejedelem erejit, Syriába szaladott a nagy Antiochushoz. Itt sem találván biztos nyugodalmat, elszánta magát, és méregitallal végzé életét.

Hogy pedig az asszony minden volt jó császárnak neveket [egyetlen] egy kerék gyűrűre fclirhatná, hallám; mások is mondják, de ellenben azt is mondják, hogy minden jó tekélletes asszonynak neve egy tűhegyre reáférne. De én ezre nem mernék jó lelkiismerettel megesküdni.

CAMILLA. Nehéz az urral példázni; mást mondok azért: Meg kell engedni, hogy az igaz tisztességes szeretet nagy része (az erkölcs dolgában) a tekélletességnek. Ez pedig nagyobb mértékkel megvagyon az asszonyokbann, kiválképen férjekhez, hogysem viszont. Azért gondokat viselik éltekben, és holtok után csaknem őlik magokat keservekben, siratják, szomoruan gyászollják.

BÁTHORI. Ennek a heveskedő nagy szeretetnek őrömest hallanám próbáját.

CAMILLA. Sokbul egyet mondok. Németországban Conradus császár egy fő város alá méne hadi táborával. Ezt úgy megkeritette népével, hogy a megszorult erősség kifogyván élésébűl, és semmi kűlső segitséget nem remélyhetvén, kételen vala véle, hogy megadná magát. Béméne a győzedelmes császár, térden várta az őszvecsoportozott [asszonyság], arra kérvén, hogy semmi bántások ne lenne. Megkegyelmezett nékiek, megengedé, hogy kimehetnének szabadon, és amit elbirhatnának legjobb kincsekbűl, azt is kivihetnék. Az asszonyok egyébhez nem nyúlván férjekhez sietének, és ki-ki maga urát mint legdrágább kincsét vállára vévén, ugy hordozoskoda ki, és [meg]menté vala a veszedelemtűl. Széles e világon nem lehet ennél világossabb példa. A császár megdicsérte őket. Mit mond Báthori uram hozzá?

BÁTHORI. Ezekre ezt. Meglehet, hogy szeretik az asszonyok őnőn urakat, de miként, mikor, meddig, bizontalan. Az bizonyossabb, hogy magokért szeretik. Ha siratják, sirások ollyan, mint a záporeső: zajos, csattagó, hamar mulik. Reájok igazodik a közmondás: egy szemekkel sirnak, más szemekkel, ők tudják, kire mosolyognak. A szép példára én is egy szépet mondok:

Irja Caenobius és mások sokan, hogy Belus az asziriai, és egyetemben babyloniai király egy fiat hagyott légyen utánna, kinek Danaus volt a neve. Ezen Danausnak őtven leánya vala, és testvérőcsének Aegyptusnak annyi fia. Aegyptus őtven fiával megkinálta Danausnak ötven leányit, hogy őszveházasodnának; Danaus nem akarta, mert oly jővendölés volt felőle, hogy unokája által fog történni halála. Azonban kivervén ezt fejébűl és nem maraszthatván már tovább leányit, ugyancsak reáállott. Meglévén a házosság köztök, arra kénszeritette leányit, hogy ki-ki első éjjel urát megölné nyugtában. Végbe is ment, mert negyvenkilenc ártatlan urát legjobb álmában kegyetlenűl megölte. Az ötvenedik, tudniillik Hypermnestra megkönyörűlt társán, Linceuson, ez az egyetlenegy maradott meg azért éltében. Danauson boszút állott Linceus. A negyvenkilenc mennyasszonyra pedig illy bűntetés szállott: hogy feneketlen hordót kell nékiek tölteni Styx vizén túl, a Plutó országában. Ez a felelet, jó asszonyom. És kitetzik belőle, mely tűzben, lángban mártott szerelemmel viseltetnek az asszonyok urokhoz.

CAMILLA. Nem győzöm csudálni, mert valóban belénk termett a könyörületesség; ezt igen szépen megbizonyithatom egy romai példával: Egy uri öreg ember nagy vétke miatt tőmlőcbe vettetett, hogy ott éhel meghalljon. Kemény vigyázat alatt volt, senki feléje sem mehetett. Megtudta ezt okos[, jó] leánya, megkereste az őrzőket, addig reménykedett, mesterkedett pénzzel, szép szóval, amig kinyerte, hogy mindennap egyszer bús atyjának vigaztalására hozzá mehetne. Jött azért, és ment, mindenkor tisztán kikerestetett, hozna-e valami eledelt magával; úgy találtak, hogy nem. Azonban tulajdon tejével tartotta és táplálta. Csudálván a birák, hogy annyi ideig az őreg rab nem tudna meghalni, végére mentek a dolognak, és ugy tudódott ki, ami történt. A birák megdicsérték az asszonyt, szabadon bocsátották atyját, hóltig való bőcsűletes tartásokra a város tárházábúl esztendőnként megjárt a kifüzetés. Lerontották a tömlöcöt, a Könyörületesség Istenasszonyának tisztességére és egyetemben őrők emlékezetre templomot épitettek helyébe. Ez ám a tűndöklő példa, és egyetemben [erős] bizonsága annak, amit mondék, hogy az asszonyok szivébe ugyancsak belé termett a könyörűletesség.

BÁTHORI. Helyén hagyom a példát. Csak az, hogy az asszonyok közűl egyik rak, a másik oszt (a régi időkrűl beszélvén). Egyik szoptatja atyját, a másik öli, amint Fülöpön [meg]történt, Nagy Sándor atyján, mikor Cleopatrát, leányát kiházositván lakodalmot tartott. Egyik fertelmességrűl a másikra vetemednek.

Aesont, atyjokat leányai ifjítani akarván, rézkádba tették, és agyonforrasztották. A brennei asszonyok gyermekeiket megölték, megették, amint Gaza pűspök irja. Lamia, a lybiai királyné egyre ölette a gyermekeket, csak irigységbűl, mert magának nem volt. Ezt bizonyítja Herodotus. A hires Medaea szép öccsét, Absyrtust darabokra szaggatta, a tenger partján elhintette, hogy Jázonnal elszökhessen. Igy bánnak az asszonyok az emberi vérrel, magok rokonságival.

HOLLÓSI. Lator ember, Báthori uram. Azonban az asszony dáma módon kitett magaért.

CAMILLA. Amint kitellett gyarlóságomtul.

BÁTHORI. Vivát! kivallotta gyarlóságát, szent a békesség köztünk.

CAMILLA. Még több vagyon hátra.

BÁTHORI. Elég volt. [Vár már a vacsora]. Inkább hónap szép historiát mondjon helyébe.

CAMILLA. Megcselekszem.

SZILÁGYI. Lesz abban valami sárkány?

CAMILLA. Csak azért is lészen.

HOLLÓSI. Menjűnk, feladták az étket.

NEGYEDIK ÉJTSZAKA

Hollóst, Szilágyi, Báthori, Camilla

Vacsora után [Másnap a beszéd előtt] Camilla asszony félreszedte magát, hogy valamit igazitson fején, köntösén és tisztesebben megjelenhessen. Amig késett, öszveültek az urak. Szilágyi azonban Báthorihoz fordulván azt mondá: Uram! én Kegyelmednek nagy adóssa maradok társommal tett fárodságáért, szivem szerint ment végbe a vita. Ha jövendőben réám támad, tanúltam annyit ma, hogy megtorkolhassam. Arrúl pedig előre követem Báthori uramat, hogy ne nehezteljen, ha alkalmatlan historiájával izetlenkedik inkább köztünk, hogysem vigasztaljon minket. Ime! Ide lépcel már a Sybílla.

CAMILLA. Uraim! itt vagyok. Elkezdjem-e?

HOLLÓSI. Csak azt várjuk.

CAMILLA. Tehát kezdem. Görögországban nagy méltósággal uralkodott, ha jól mondom, egy kevély, erőszakos, gonosz király, Nicephorus, aki minden eszét, kedvét csak arra költötte, hogy országát tágitsa, hatalmát vastagithassa, kincsét szaporithassa, a szomszéd királyokat megtörhesse. Nagy szálka vala szemében a szomszéd Bolgárország, kinek űgyes ura Dardanus vala. Szép udvart tartott, jó rendbe vette tartományát, jól szolgáltatta az igazságot, okossan parancsolt népének, előmenetelessen forgatta a gazdaság dolgát, boldogul, szerencséssen folyt minden, s minthogy szerette mindenek felett a békességet, és senkinek sem vétett, nem tartott se belső, se külső háborutul.

Amint mondám, ez a szép ország igen verte szemét Nicephorusnak. Erre képest hadi népet győjté, és az ország szélén táborossan elrendelteté. Követeket bocsátott előre Dardanushoz, kik által azt izené kemény parancsolattal, hogy szállana le királyi szekérűl, egész országát, győjtött kincsét adná Nicephorus hatalma alá, emlékezne meg arrúl, hogy már görbe öregségre jutott, semmi fiumaradékja nincsen, az egyetlenegy leánya pedig [a Seraphina], az ország törvénye szerint nem léphetne a királyi méltóságra. Néki [Nicephorusnak], ellenben két arra való fia volna. A vérség is Nicephorus és Dardanus között megkivánná, hogy egyik vagy másik űljen helyébe.

Erre a reménytelen izenetre elhűle a jó Dardanus; magához térvén, minden tisztelettel igy felele: “Értettem szándékát Nicephorus királynak. Légyen tudtára, ha egyik fia házasságot köt Seraphina leányommal, annak engedem országomat, hogy tellyes hatalommal birhassa, és légyen ura minden ingó és ingatlan vagyonságimnak, egyebet nem kivánván, hanem öregségemhez képest bátorságos, nyúgodt lakást, tisztes ruházatot és tartást ezen udvaromban. Ha pedig erre nem akarna állni a jó király, kételen lészek vele, hogy a napkeleti császárnak bejelentsem űgyemet.”

Erre a fenyegetésre a görög király mérgessen felindula, minthogy egy részrűl a kevélységtűl viseltetvén, nagyobb házosságra ásita fiával, másrészről, mert Dardanus országát egyáltaljában [igen] megkívánta. Erre nézve az előre bocsátott népéhez nagy országos haddal hozzáüte, hogy egyszersmind lenyomhassa a fegyvertelen és készűletlen Dardanust. Ezen mérgességét és erőszakos törekedését a görög királynak könnyen elkerülhette vagy megronthatta volna a bölcs Dardanus, hogyha tudományával akart volna élni. Mert a bájolásnak és ördöngös varázslásnak nagy mestere volt. Atyja udvarába tanulta, és oly messze ment vele, hogy sok országokban nem volt hozzá hasonló. De minthogy megfogadta az Istennek, hogy senki ártalmára nem fordítja ezen mesterségét, utolsó mostani szükségében sem akart hozzá fordulni; hanem a szeléd csendességhez részelkedvén, szedegetett valami kevés hadinépet maga oltalmára, Seraphinát megintvén, szerezne útravalót, készülne a bújdosásra.

Azonban Nicephorus minden erejével megtámadván mint valami árviz, az egész tartományát elfolyta, erős hellyeit elfoglalta, Dardanust azokból kiszoritotta, és mindenütt inába lévén addig téréngette, amig egész országábul kikergette. Már azért se országa, se udvara, se udvarlója, se bátorságos szállása, se költsége nem lévén, nem tudá hová fordulni. Attul is tartván, netalántán kegyetlen ellensége mind magának, mind kedves leányának életére járna, lappangva járatlan utakon a sűrű erdők felé ballagott. Benn lévén, hol nyúgodván, hol tovább menvén, illen beszédet tartott Seraphinával:

– Tudhatod, valhatod, édes magzatom! hogy anyád halála után is nem voltál megúnt gyermekem. Nagy gonddal, szépen neveltelek, gyengén ruháztalak, kezemen hordoztalak, mint a karmadarat, mindenkor szerettelek. Te valál legdrágább kincsem, nyúgodt örömem, egyedenegy vigasztalásom. Te valál udvaromnak ékessége, reménységemnek záloga, országomnak dicsőssége. Mostani állapotodat tekintvén, látom, nem vagy egyéb, hanem egy mindenébűl kifosztott öreg embernek szegény bújdosó társa. Ime a vadon erdőnek setétes öble a te világos ékes palotád, a sértő tüskés ösvény, kin járunk, a te kies mulató lugasid, ez a néma magánosság a te zengő, vig udvarod, az ártalmas fenevadak a te udvarlóid, a fű és gyökér eledeled. Erre jutottunk én s te, Seraphina, azért téged ugyan hozzád való szeretetemnek bőségéhez képest szűbül szánlak.

– Engem ami illet, könnyebben tűröm sorsomat, mert tudom, hogy nem vagyok azok a királyok közül az első, akik fényes méltóságukról lehengeredvén, nyomorúltul végezték életeket. Jut eszembe Geta példája, kit tulajdon öccse megrontott, meg is ölt. Forog elmémben a második Justiniánus császár esete, kit maga szolgája, Leoncius számkivetésbe küldött, éspedig gyalázatossan, mert elöbb mind a két fülét lemetszettette. Ludovicus Piust vagy Jámbor Lajost jámbortalan két fia a római imperiombul kikergette. Belizarius, az a hires győzedelmes ur, aki Róma városának falait megint helyrehozta, mint járt utóljára! Kitolták szemeit, koldusságra jutott. Nem akarlak több effélékkel keseriteni, noha ennékem enyhitésemre volnának, hanem azt adogatom elődbe, hogy ez a gömbölő világ igy forog. A viszontagságok egymást érik, éspedig szörnyű hamarsággal. Felütőt, levetőt játszik velünk a szerencse; ma dücsőségre emel, holnap porba kever. Ma sereggel vagynak körülöttünk tisztelőink, holnap szíves barátink is máshoz szökvén elhagynak. Ma bővségbenn úszkálván, nem tudjuk, hová rakjuk kincsünket; holnap nem tudjuk, hol találjuk fel szükséges eledelünket, amint rajtunk történt. Mikor egyikének támad, a másiknak lenyugszik szerencsés csillagja. Sőtt a természetnek is megvagynak az ő változási.

Ime ez a bokros zöld erdő, melly most kikeletre gazdagon felöltözik, majd ősszel kivetközik; ezek a magos fák, kik most a felhőkkel játszadoznak, egy kemény fejszének éle miatt maholnap ledűlnek; a gyümölcsös őszi napokat megszoritja a tél, és helyébe áll; az előttünk való tenger dagad, apad. Az elementomok megharcolnak, a víz ellensége a tűznek. A fényes nap homályosodik, fogyatkozik, a hold nem szolgál; az ég hol tiszta és csendes, hol pedig felyhőkkel setétedik, és a tüzes villámlások közt morog és gyúl. Nincsen benne tartós állandóság. De, amint kezdém mondani, az emberi nemzetben legnagyobb a nyúghatatlan változás és fenekedő háborúság, egyik a másiknak rágó férge és halála. Akarom erre nézve, hogy az emberi társaságtól el kellett válnunk; de ugy tetszik, még nem vagyunk elég távul tőle, menjünk azért tovább.

Seraphina ezeket szive gyökerére bocsátván, ímigyen kezde:

– Engem szerető [jó] atyám! Köszönöm a szép oktatást. Kitanúltam amennyire érkezhettem kis eszemmel, kik valánk, s mi vagyunk. Kitanultam a világ hivságát, hitszegő változásait, törekedő csalárdságait, a szerencsének csuf játékit. Pompát, dicsőséget, könnyű életet, vig napokat igértem magamnak; most látom, hogy csak álmadoztam. Bátor azért megnyugszik lelkem rajta, kerüljük az egész emberi nemzetet, menjünk el a hamis világ elől, amig mozog a lélek bennem, el nem hagylak, és ha annyi jártani erőm lészen, követni foglak a világ végéig.

Erre kezét fogván atyjának, kivezeté az erdőből a tenger felé. A parthoz érkezvén megállapoda az öreg király, és minthogy egy elkészűlt útra való üres hajót láta a révnél, belészálla Seraphinával, és eveze.

Útjában Seraphinára tekintvén, ugy mond vala: Leányom! ujságot fogsz látni egy óra múlva az Adriai tengerben, mellyben vagyunk; meg ne rettenj, melletted vagyok; ami fog történni, te kedvedért lesz meg. – Eltölt az idő, derék mélységében valának a viznek. Túl nem léphette meg a szem a véget, innen csak a hegynek bércei látszattanak. Akkor Dardanus király elővette tudós vesszejét, megüté a tengert, és egyszersmind körös-körül messze földre eloszlott a tenger. A szározon találván magokat, kiléptek a hajóból… Mindjárt réá megüté az öreg ur a földet vesszejével, és ime egy tündérvár volt előttek, mely e világnak minden csudáit föllyülhaladta.

Lássuk legalább múlófélben kivül, belől. Ez az épület homlokát napkelet felé forditotta. Nem volt se tengernek fenekén, se a földnek gyomrában óly drága ritkaság, mely nem ékesitett volna rajta. Falai mind azon alabastrum kőbül állottak, és lapos felfutó oszlopok hyacintbul. Kristalablakjai magoktól nyiltak a kedves szellőnek, és záródtak éjszakára. Három magos torony volt elején, egyikének a tetején finom vert aranybul a nap volt, a másiknak vert ezüstbűl a hold, mind a kettő csuda sebességgel forgott, és szikrát hányt. A középső tornyon eleven sárkány űlt, mely a várot őrzötte, az órákat és vendégeket hirdette ki. Az udvarnak a közepén egy tágos öblű kút állott, zöld chrisopas kőbűl kifaragva, ennek föcskendő csévéje sokképen jádzott szőkő vizével. A grádicsnak fokai vörös jaspisbul, az ajtók ragasztói, a paloták belső falai merő gyöngyházbul állottak; a talpa pediglen simitott drágakövekkel virágossan vala elosztva.

A szobák menyezetét saphir és smaragd kövek boritották, a függő gyertyatartókat pedig öreg gyémánt és rubintok elkeverve. Ezeket csodálta, de megismerte Seraphina, hanem a szép képekrűl értékezett. Az első palotában nem vólt több négy táblánál, hogy el ne fogná a szép falakat. Dardanus odavezeté léányát, mondván: “Seraphina! ez a drága kép eleinkre emlékeztet. Trója hires váras, kit az első Dardanus kezde épitteni Asiában. Tiz esztendeig vijták a görögök, és porrá lett. Ez a második, Carthago városa, Didó királyné építette Africában, szegény megölte magát keservében hogy Aeneas hirtelen elhatta. A harmadik Babylon városa, ez is főképen Semiramis királynénak köszönheti erejét és ékességét, noha mások kezdették. A negyedik Ninive városa, Ninus épitette. Itt laktak előbb az assyriai monarchák, azutánn Babylonba költöztek.”

A második palota rakva vólt sok képekkel, egy végbe; odaszóllitá Seraphinát és úgy mond: “Ezek a te eleid ágrúl-ágra. Ez az első Dardanus balra, te vagy az utólsó, ez a te képed. A többit hagyjuk másszorra. Menjünk a kertbe, te járd meg, amíg én nyugszom.”

A kert minden tagjaira nézve hercegi módon ki vala ékesitve. Zsinyórra igazitott setétes és világos erdők, tágos virágos táblák, faragott képek, mind azon napkeleti gyöngyök, álló pyramis vagy hegyes oszlopok, kreták, útvesztő labyrinthus kertek, és amit a szem megkivánhat, vagy az elme meggondolhat, megvala benne. A többi között huszonnégy madárház aranyos rostély alatt. Ezek zajos zengése kicsalta az adriai syrenákat és tengeri nymphákat, kik versent énekeltek a madarakkal, és a vig delfin halak szokások szerint mulatoztak, a Triton névü tengeri állatok tágos gyöngyházos csigákba ülvén sétáltak, kürteltek a viz szinén.

Seraphina a márvány-folyosókrul, mellyek az egész kertet kikeritették, ezeket látá, és hallá, igen gyönyörködvén bennek, és alig tuda elválni tőlek. Megfordulván felkeresé atyját, és rend szerint mind elbeszéllé néki. Ki is, hogy jókedvét marasztaná és nevelné, naponként uj s meg uj gyönyörködtető változásokkal kedveskedett néki.

Azonközben járt az idő, és már másfél esztendő múlt el ebben a gyönyörüséges lakásban, hogy egykor Seraphina illen beszédet tartott atyjával: “Megvallom, hogy ez a szivem szerint való helység és víg napjaim már régen elfelejtették vélem előbbi mind boldog állapotomat, mind a réá következendő keserüségemet. Mert az előbbi jó napjaim ezekhez képest semmiek, és az utóbbi keserü sorsom édes mézzé vált. Nem tapasztalok unalmat magamban, hogy elváltam az emberi társaságtól és attúl a gyülevész ártalmas sokaságtúl. Hanem az juta eszembe, és nem keveset fogyasztja szivemet: ha téged elvesztlek, jó atyám! hová lészek? Nem lévén eleim, se maradékom, se gyámolóm, se vigasztaló társom. Szégyen talán kimondani, de ilyesmire nyughatatlankodik természetem. A madaraktól tanultam a minap, láttam, hogy nemek szerint a többitűl elválnak, és csak ketten-ketten édeskednek magok között. Ez azért legnagyobb kérésem. Fenjáró szép bőlcseséged szerint találj és szerezz nékem királyi véremhez, fiatal esztendőimhez képest illendő, érdemes mellettem valót, egyébre nem kénszeritlek.”

Itt elpirula az ártatlan. Dardanus jól értvén aggodalmit, szép reménységgel felbiztatá.

Térjünk Nicephorushoz Görögországba. Ez a telhetetlen, kevély király nem elégedvén meg azzal, hogy Dardanust mindenébül kifosztotta, országábul kikergette, hanem azon fellül minden emlékezetes képeit és cimerét lerontotta, valahol voltak, és a magáét helyébe felállétotta költséges munkával. – Azonban az óroszkodó halál őreá is irányozván nyilával, nehéz betegségbe ejtette.

Látván azért végét életének, előhivatá országinak nagyjait, főtanácsit, és azok jelenlétekben az ország szokása szerínt ifjabbik fiát, Julianust előállétá, mondván: Ime! Az ország szine előtt néked adom koronámat, pálcámat, te vagy utánam való királya, ura, mind Görög– mind Bolgárországnak. Viseld jó gondját mind a kettőnek. Hátrább maradott bátyád, Valentinianus; mert egyűgyű, bátortalan, igen jámbor.

Erre, még éltében Nicephorusnak meglett a hódúlás és pompás béiktatás. Nemsokára az érdemetlen, gonosz király kiadá lelkét.

Valentinianus látván, hogy elesett kezérűl a királyi hatalom, mely a természet rendi szerínt őtet illette volna, ugymint első fiát atyjának, és az egész ország Julianushoz hajulván, ugy tekintene réá mint idegenre, neheztelésében, szégyenében azt végezé el magában, hogy a konstancinápoli császárnak szárnya alá folyamodik, ügyét reá bizza, tanácsot, segítséget remélvén tőle.

Erre nézve nagy titkon, szigetrűl szigetre erőlkedvén, kiment az egész országbul, és az Adriai-tenger felé sietett, hogy ott hajót kapván Konstancinápol felé evezhessen. Már közel vala a Fényes Várhoz, és a sárkány egyet rivada; Dardanus egy öreg hajós embernek képébenn eleibe méne a hajójával. Öszvetalálkozván és szóllalkozván, megalkudott a vendég a hajóssal, és ez megigérte, hogy oda vinné Valentinianust, hová akarná. Felültette, és horgot vetvén, ugyancsak maga várához evezett véle. A köröskörűl nagyon feldagadott tenger miatt csak akkor látta a roppant épűletet, mikor Dardanus őtet letette. Megdöbbent első tekéntésekor, de annak utánna hogy megjárta volna szemével némely részeit, nagyon vigadozott, hogy odahozta a szerencse. Azonban Dardanus félre vonta magát, és egyszersmind királyi öltözetben fordula meg Valentinianus herceg űdvezlésére, elbeszélvén neki, ki volna, és miért vette volna itt lakását. Valentinianus sem titkolta el se űgyét, se nevét.

Ezzel felmenének a grádicson, és ime Seraphina jött eleibek, hogy a vendéget fogadná. Kire, noha azon kivűl is első szépség volt az országban, annyi kegyes szint boritott az atyja, hogy Valentinianus elragadtatván hozzá való szerelmében csaknem imádná. Kemény atyját, eleibe űlő öccsét, űgyét Konstancinápolban elfelejtvén, csak Seraphinát forgatta elméjébenn, rövideden szólván a dologrúl, kikérte, könnyen elnyerte atyjátúl, hogy házostársa lenne. Gazdagon elkészűlt a menyegzős lakodalom, jelen voltak az Oceanum-tengernek szigetiben lakozó hercegi és más főméltóságok; megszerezte ezt Dardanus vesszeje.

Hadd vigadozzanak azonbann: el ne felejtsük Julianust, aki minekutánna béült volna mind Görög-, mind Bolgárországnak királyi székében, ő is jegyrűl, házasságrul kezdett eszmélkedni; és minthogy atyjának fia vala, kevélységében osztályossá lett. A napkeleti császárnak léányára vágyódott. Szép návát szedett öszve, diszes pompával, nagy ajándékokkal, repűlt inkább, hogysem ment Konstancinápol felé. Pénzzel utat nyitván magának, hamar bészinlette magát az udvarba. Kémeskedvén közelrűl-távúlrúl, magához édesitette jóakarói által, és béjelentvén szándékát a császárnak, látja vala, hogy nem volna idegen ehhez a dologhoz, sőtt önként örömest kezére adná már arra való leányát. A többi szemközt ment végbe. Széllyelfutott mindjárt hire ennek a házasságnak. Megvidúlt a császár, nem kéméllette a költséget az udvar; telhetetlen vala Konstancinápol városa a sokféle mulatsággal. Nagy pompával kezdődött és végződött a menyegző. Harminc nap mulva a nyertes Julianus elemelte társát, és megindúlt hajóival, hogy maga országába visszamenne.

Csak az, hogy ennek a szép szerencsének is megvolt az ő rágó férge. Szépen, vigan eveztek egy darabig a Fekete-tengerben, azután az Adriaiba bocsátkozván már ellenébenn valának a tündérvárnak; hogy egyszersmind hajnalkor a tenger, a szelek, a felhők felháborodtak, és rútúl játszottak a hajókkal, öszveüttetvén az ellenkező szelek, törték, nagy tornyos magosságra emelvén, onnan isszonyú mélségre kergetvén meritették. Kit a tolongó habok boritottak el, kit megint a mérges szelek forgattak fel. A sokbul csak négy marada meg, akik még birtak magokkal. Egyikén maga vala Julianus, társával, s a többin udvarához tartozandó szin népe.

Dardanus bosszankodván, hogy olly közel járna udvarához ez a kölletlen vendég, eleibek méne, és ágyékig kiállván a vizbűl, megrázá ősz szakállát, keményen megszóllítá Julianust, szemére hányván mind azokat, mellyeket neki el köllett szenvedni miátta, mind országában, mellyet latrúl elfoglalt, mind kinos bujdosásában. Azután haragossan ugy mond: “Te pedig, gonosz király, aki bátyádnak űgyes uraságába űgyetlenül bészállottál, ide mertél jönni? Hogy lakásomat bontogasd, vendégeimet háborgasd, azért bűntetett meg a tenger, megtörte kevély székedet, legyalázott. Én, Dardanus parancsolom néked, fordulj meg, keress más utat, ha ennek a mélységnek fenekén nem akarsz halni. Jövendőt mondok, értsed; ha szót fogadsz, meglátod országodat e négy maradék hajóiddal, bévezeted társodat. Ezt megengedték az irgalmas istenek, de hét hét múlva elmetszik életed fonalát, atyádhoz kűldenek, hogy együtt lakoljatok.”

Erre a kemény beszédjére nem várá meg a feleletet Dardanus, hanem a vizbe bocsátkozott, és egyszersmind királyi köntösében ott termett a vendégek között. Ezeket lassan-lassan eloszlatván csak hárman maradának: maga, leánya és Valentinianus. Seraphina elválaszthatatlanúl ura mellett lévén, megjárta vele a tanyákat, mutogatván a halaknak ritkaságit: hol pedig a vadkerteket, csodálván azoknak eddig nem látott különbségét, azután a gyümölcsös kerteket, holitt szinre, izre mind megvólt, amit tengeren innend s túl előhozott a természet.

Julianus azonban rettegő félelmében másfelé fordult, és rongyos hajóival ugyancsak Delcia városában maga udvarába verdődött, nehéz fenyegetését Dardanusnak nem tudván elfelejteni, addig aggódott, amig mély szomorúságba, innen derék nyavalába esett, senki sem tudván segiteni rajta, nehezen holt meg. Bújábann utánna ment ujdon-uj felesége is. Halálát sokképen himezték, hámozták; ki utazásának, ki Isten bűntetésének tulajdonította; mindazonáltal tisztességessen eltemették.

Árván maradván mind a görögök, mind a bolgárok, öszvegyűltek országossan, azt végezték, hogy Dardanust a bolgárok keresnék fel, a görögök Valentinianust, és egyikét is, másikát is kinálnák [meg] maga országával. Széllel jártak azért a követek mind tengeren, mind szárazon. Minthogy pedig Dardanust minap meglátták a Velencei-tengeren, noha lakását nem tudták, elsőben is odafelé fáradott egy úri bolgár követ, tisztes, erős gallyával. Egyéb dolgai is lévén Ancona városábann, ott kötött ki. Tudakozódott alatt-fön, a várban, a révnél Dardanus felől, de senkitűl bizonyos hirét nem vehette. Tehát éjszak felé vette utját, amennyire lehetett, a part mellett maradván és nem tudván, hogy már közel vólna az öreg király udvarához.

Megrivada megint a sárkány, és Dardanus, szokása szerint, egy öreg hajós képében a követek eleibe evezett; elérvén őket, kitanulta, mi dolog végébe jönnének, és azt mondá: ha nem egyéb szándékok volna, eresztenék le a vasmacskát, maradnának helybenn, egy óra mulva megvigasztalná őket, megtudá egyetemben általok Julianus házasságát, halálát, a két ország kivánságát. Ezzel szertelen sebességgel bésietett tündérvárába, előhivá Seraphinát és Valentinianust, meghagyá nekik, hogy minden időhallasztás nélkül készen legyenek, és semmit magokkal el ne vinnének. Ha ugy vagyon, ugymond Seraphina, máris készen vagyunk.

Bészállván a kész hajóba, azt akarván mondani: Isten hozzád, szép vár! megfordula, de már semmit sem láta belőle. Igen közel lévén a gállyához, kiszállottak; a hajó elenyészett, Valentinianus és Seraphina csudálták magokat, hogy egyszersmind királyi köntösben volnának Dardanussal egyetembenn.

Eképen sétáló félben a gállyához jutának. Reájok ismérvén a bolgár követ, nagy örömmel, alázatos térdhajlással fogadá őket, és kivánja vala tudni Dardanus parancsolatját, hogy már mitévő légyen. Dardanus azt felelé: “Jó követ, teljesitsd bé az ország akaratját, vigy haza bennünket. Bocsáss előre egy postahajót, hogy tudhassák jövetelünket.”

Meg is lőn azonnal. Bésegitvén a gállyába a követ nagy három vendégjeit, felszedeté a vasmacskákat, hozzáfogtak munkájokhoz az evezzők, a vitorlyák is megteltek jó széllel, minden akadék nélkül szerencsésen elérkeztek Bolgárországba, és bészállottak a delciai udvarba.

Tele volt már a palota az ország nagyjaival, kik szokás szerint leűltetvén Dardanust, eleibe vitték a királyi koronát és pálcát, egy akarattal igaz űgyes uroknak vallották lenni, és hatalma alá adák magokat. Erre Dardanus: “Köszönöm, ugymond, szivességteket. Ha űgyes uratok vagyok, ügyessen adhatom vejemnek jegyűl, adom is. Ime azért, Valentiniane, tied ez a korona, pálca, ország, birjad egészséggel, békeséggel, dicsőséggel.”

Ezzel felkéle és bucsúza a vendégektűl.

Harmad nap mulva Görögországba mentek, ott is minden ahoz tartozandó pompával béállott a királyságba Valentinianus. Ez meglévén, magános életre adá magát Dardanus, és ez az ő historiája. Ha unalmas nem volt, akarom.

HOLLÓSI. Nem volt unalmas, sőtt izt adott töbre. Egy kis enthusiasmus, vagy poetás álom keverte magát belé, de nem vesztegette meg se erejét, se rendit a historiának, sőt ékesitette, és alkalmatosságot nyujtott többféle kérdésekre. Ugy gondolom.

SZILÁGYI. Nincs kűlömben; [de] nem is alkudhatom meg magammal a sárkányok iránt, vannak-e, voltak-e valóbann?

CAMILLA. AZ uram nem felejtheti el a sárkányt.

HOLLÓSI. Beszéllek a dologhoz, hogy megkéméljem Báthori uramat, aki vacsora előtt eleget fáradozott. Olvasván Lengyelországnak historiáját, egy Cracus hercegre akadtam, aki Kráko városának épitője vólt. Inti az author olvasóját, hogy ezt a Cracust öszve ne keverje a másik Cracussal, aki csehországi herceg vala és a Vável névű hegyen nagy erős kastélyt rakatott. Errűl ezen alkalmatossággal azt beszéli, hogy mikor a hegynek allán köveket fejtenének, egy barlangot találtak, abban iszonyu nagy sárkányt, ki körül, belül nagy károkat tett, és hogy ez a Cracus őlte volna meg, kénkőbül és szurokbul öszvegyúrt tésztát vetvén eleibe eledelűl.

Lucanus versekbe foglalta Romának belső háboruit. Kilencedik könyvében azt irja, hogy Affricában sereggel találtatnak nagy, mérges, szárnyos sárkányok. Ezek megtámodják az egész csordákat, az erős hatalmas bikákat, megszoritván farkokkal, kétfelé szakasztják.

Zára Antal érdemes püspök és felette tanult ember nem meri tagadni (amint maga vallja) hogy ne legyenek szárnyos sárkányok, mintazonáltal azt mondja, hogy szárnyaik nem tollasok, hanem hártyaformán igen kemény és héjas bőrbűl állanak.

Athanasius Kircherus jesuita a föld gyomrárul irott könyvében mondja, hogy egy mesterlegény éjjel utazván az erdőkben, mély verembe esett. Azon éjjel érkezett egy éktelen sárkány, és belészállott mint maga fészkébe. Másnap ki– s bément, nem bántotta. Harmadnap mulva a legény, nem tudván másként magán segiteni, észrevette indulását a sárkánynak, farkára kapott, kiment vele, és megmenekedett a sárkányi veszedelemtül.

Már az első régiségben támadott hire a sárkányoknak, mikor Jazon Phryxus aranygyapját vagy egybegyöjtött kincsét elvitte, azt mondották, hogy sárkányt ölt meg előbb, és ugy fért hozzá. Amphiaraus, mikor Thebe városát víták, sárkányképet viselt paizsán. A bölcs siriai királyok cimere sárkány.

Minthogy azért országos historiák, nevezetes authorok, sőtt még a Szentirás [is] zsoltáriban és másutt is emlegeti a sárkányokat: megengedhetjük, hogy voltak és vannak.

CAMILLA. Vagynak-e hasonlóképen Syrénák vagy tengeri énekes szép Nymphák és Triton állatok, vagy [csak] a múlató poeták álmadozási?

HOLLÓSI. Már nincs kétség benne. Vannak azért, igen világos, hiteles példákat tudunk felőlek. Theodorus Beza sok kőnyveket irt, egyikében vallja maga felűl, hogy egykor, mikor nagy háborúban volna a tenger, és iszonyú habokat forgatna, kiméne a parthoz, látja vala, hogy a bús tenger sokféle [csoda] halakat vetett ki a fövényre, a többi között egy Syrenát; ágyékig asszonykép volt, a tőbbi halformára termett. Ez az állat kiterűlve feküdt a szárazon, nehéz teste miatt nem túdot magán segiteni. Megszánta Beza, addig taszigálta, amig elég vizet kapott, és erre vigan elúszott.

Plinius irja, hogy Portugallia országban, Lisabona városában az urak követeket kűldettek Tiberius romai császárhoz, kik néki béjelentsék, hogy nálok a szomszéd vizekben egy Triton, vagy tengeri ember gyakortáb előadja magát. A tengert néző kősziklák mélységében tartózkodik, és valami tengeri csigát vévén szájához, hangossan kürtöl.

Octavianus császárnak hasonlóképen hirűl bémondották, hogy Franciaországnak némely révein egynehány Syrénákat találtak halva a hajósok.

Tropezőn György, hires tanult ember irja maga felől, hogy egykor a tenger partján sétálván egy állatot láta, melly vékonyáig tellyes asszonyi kép volt, és mikor jobban és tovább kivánta volna megtekinteni, hertelen a vizbe búkott.

Irja egy újab author, hogy első Ferdinánd császárnak fia 1548. esztendőben egy Syrenát kapott ajándékul, de már nem élt, mindazonáltal Genuáig vitte, holott sokan látták, és csudálták.

Patucho Ferenc, Portugalliában a királyi gálláknak fő gondviselője, a tengeren forgott ember beszéllette, hogy Siciliában, Messina város tájékán, Pharonál, hol igen megszorúlt a tenger, maga látott volna gyakorta efféle Syrénákat, akik édessen énekeltek, de nem értelmessen.

Ki győzné mind előhozni, amit itt-amott irtak-firtak az authorok a Syrenák felől? utóljára mondhatom, hogy Cardinalis Bellarminiusban magam olvastam a Syrenákrúl ezeket: hogy tudniillik vagynak, hogy ujjaik között hártyások, hogy kezek könyökeit nem gőrbíthetik meg, erre nézve mikor magzatjokat szoptatják, honaljok alá veszik, és mereven kézzel szoritják mellyekhez. Ime, Camilla asszony, a felelet.

CAMILLA. Szépen köszönöm. Ha másszor másnak elbeszéllem historiámat, tudom; [hogy] előkerül [ez] a kérdés, és én legalább tudok reá felelni.

BÁTHORI. Ha merném az urat búsitani, én kivánnám tudni, mint vitte végbe Dardanus szép várát, mint jövendőlhette meg Julianus halálát, mint hasithatta meg a tengert és egyébb csudait vesszejének.

HOLLÓSI. Csak annyit tudunk, Báthori uram, amennyirűl emlékezünk. Azért ami eszembe jút, kimondom. A többit a kőnyvekből kell megtanulnunk. Igen tágos, és sokfelé ágozódik ez a materia. Nehéz áltolgázolni benne. Annyi mint az: a tűndér mesterség, vagyis az igen csodálatos dolgok állapotja kétféle, és azért kétféle eredete vagyon. Egyik a természettűl függ, vagy a természettel iparkodó mesterségtűl. A másik [úgy vélik némellyek] az ördögtűl. Az elsőrűl szólván bizonyos az, hogy sok telik ki a természettűl, de nem telik ki az embernek eszétűl, hogy megfoghassa, azért ámúl-bámúl, csúdának tartja, és ha szemeivel nem látná, vagy illetessél nem tapasztalná, vagy igen hiteles emberektűl nem hallaná, csigán sem vallaná meg, hogy ugy légyen. Lássuk aprónként ezeket a csudákat.

Asiaban, Harpása helységben egy temérdek kőszikla vagyon; ha ujaddal érdekled, megmozdul, ha egész testeddel akarod meginditani, ellent ál.

Nymphaeumban más kőszikla vagyon, ebbűl tűz jön ki magátul, semmi eső nem olthatja, hanem inkább gyúllasztja.

Dodó helységben kút vagyon, ha az égő fáklyát belémártod, eloltja, és ha az elalúdt fáklyát megint belémártod, meggyujtja.

Illiricumban igen hideg kút vagyon, mely, ha ruhát vagy kőntőst teritenek hegyibe, meggyujtja, ugy hogy lángolnak.

Százon is irják, hogy a remona halacska, noha igen kicsin, mégis a nagy terhes hajót sebes mentében megállítja, és úgy megtartja, hogy se szelek, se az evezők nem indithatják tovább.

Ki nem tudja, hogy a magnes kő, ha tiszta, mindenkor az éjszaki sarkára fordul az égnek, és ha elrántják tőle, visszatér. Hogy a vasat rézen által is maga felé vonza. Hozzá ragaszkodván, csak kűlső erő választja el tőle. Hogy a magnes hegyek veszedelmessek a hajósoknak, mert magukhoz térittik a gallyákat, és nem bocsátják másfelé, noha már hallatik, hogy találtak modot benne. Effélék azért a természetnek kitanulhatatlan csudái.

Mondám, hogy a finom mesterség is, mikor öszvekap a természettel, szőrnyű dolgokat viszen végbe. Csak azokrul tészek emlékezetet, kikrűl az egész tanúlt világ teszen bizonságot.

Archimedes az egeknek mindennemű forgásit, a planétáknak járásit mesterségessen ugy ki tudta dolgozni rézben, hogy meginditván egyszer, magatul forgott minden, szinte ugy, mint az egen.

Ezen syracusa-béli bőlcs megigérte, hogy a sok emberekkel és minden partékákkal megtőlt legterhessebb hajókat távolrul, űlve, kőnnyű kézzel magához húzza. És meg is cselekedte Hieron király jelenlétében.

Mikor Marcellus romai hadi vezér Syracusát megszállotta, tavúrul, tűkör szerszámmal, tűz nélkűl meggyujtotta az ellenség hajóit, s más egyéb mesterséggel ugy rontotta, vesztette a hadi népét, hogy a romai hadi nép azt mondaná: mi valóban nem emberekkel, hanem istenekkel harcolunk; nem tudjuk mint veszűnk.

A tarentumi Architás fábul galambot faragott, melly magatul repdezett a levegőégben.

Severinus Boetius ércbül bikát őntetett, melly természet szerint bőggött, kígyót, mely fügyült, madarakat, kik énekeltek, embereket, kik trombitáltak.

Feljebb emlétett Zára Antal pűspök beszélli, hogy Németországban találkozott két kettős gyermek, egyik jobb oldalával minden erőssen bézárt ajtót kinyitott, a másik minden tátva nyitott ajtót, hozzá fordulván bal oldalával, bézárt.

A másik része a tűndér mesterségnek, [némellyek vélekedése szerínt] nem egyéb, hanem az ördöggel megkötött szövetség, és igy az őrdőgnek erejével és eszével mégyen végbe. Kezdője és feje is ő vólt, és viszketette az emberek eszét erre a tudományra, ő köszörülte kivánságát az effélékre.

A Vizözön után, amennyire nyujthatjuk emlékezetűnket, Zoroaster a bactriai király volt az első, akinek megtetszett ez a mesterség. Ő kötötte meg legelsőben az ebláncat a pokolbéli sátánnal, amint szent Ágoston és tőbb más historicusok beszéllik. Ő járt iskolájába, és nagy hamar legénybűl mesterré lett. Első remek munkája az volt: Ninus királlyal hadakozván, nagyobb kelete volt a harcban őrdöngös mesterségének, hogysem fegyverének. Kőnyveket is irt errül a fekete iskolárúl, de Ninus király elégette.

Zoroaster után a napkeleti országokban igen hamar elhatalmazott ez a mesterség, és tovább is folyamodott, úgy hogy nemsokára a világ megtelne garaboncás, őrdöngös, búbányos emberekkel, boszorkányokkal.

Már lássuk, mit vihetnek végbe az őrdőgők, tanitványok által: rút szeleket, ártalmas felyhőket, jeges esőket, villámlásokat, menyköveket, égi, tengeri háborút okozhatnak [, amint mondják].

Philostratus vallja, hogy Apolloniusnál két hordót látott; mikor egyikét kinyitotta, azonnal szelek és záporesők támadtak, és mihelyt a másikát bezárta, lecsendesedett a háború, és tisztult az ég.

Zopatert megőlették, mert őrdőngős mesterséggel megtartóztatta a szeleket, ugy hogy hajókon semmi élést nem vihettek Bizantiumba [vagy Konstancinapolba].

Aristaeus, amint Pausanios beszélli, arra tanitotta az embereket, mint lehessen jó napnyúgotti szeleket szerezni, és azokkal termékenné tenni a szántott-vetett földet.

Mathaeus Venetus vallja, hogy a tatárok és kiváltképen egy köztök vitézkedő zászlótartó sűrű setétséget támasztott, avval beboritotta az ellenség táborát, és ugy ment réája.

Turnelius irja, hogy egy Bardenus névű őrdőngős ember felemelte a learatott és egybetakart gabonát egy szántófőldrül, és másutt távúl letetette láthatatlanképen.

Saxo Grammaticus Dánia országrúl irt historiájában azt hozza elő, hogy egy Oller névű ember, fekete oskolája után, oly nagy hadi próbákat tett, hogy a svecusok, kik ellen harcolt, Istennek tartották lenni.

Diogenianus mondja, hogy az effesiusok, nímely jedzések, igék, bőrbőtűlések után bizonyossan meggyőzték az ellenséget.

Oddo tengeri tolvaj minden hajó nélkűl megjárta a tengereket, és ha gazdag gállyákra akadott, háborut, szeleket támasztott, és lesűllesztette őket, hogy prédát kaphasson.

Turuncus bizonyitja irásiban, hogy a hunnusok, mikor Sígbert, a francusok királlya ellen harcoltak, azoknak táborát bujdosó lelkekkel és egyéb ijezgető késértetekkel remitették, és ugy verték meg őket.

Ezeken kivül megcselekedhetik, hogy a barmok szólljanak, vagyis inkább az őrdőg általok valamit mondjon, jelt adjon, mint Dardanus sárkánya.

Szemfényvesztéssel végben vihetik, hogy az ember szép épületeket, palotákat, képet lássan, amint is Dardanus őrdőngősségével végbe vihette. Olvassuk Spanyolországnak historiájában, hogy az alatta való Castella országban a fő urak őszveűltek tanácsot tartván a hadi dolgokról, dicsekedtek, melly vitéz emberek légyenek, és hogy a hires Hector és Achilles semmi sem volna hozzájok képest. Egy garaboncás ember volt közöttök, kinek nem tetszett ez a kérkedés, ezért őrdőngös mesterségével egyszersmint Hectort és Achillest, mind a kettőt maga képében eleibek állította a palotába, kik is mezitelen pallossal oly szörnyen viaskodtak, hogy a kérkedő spanyolok nem is mertek réájok nézni, hanem szem bédugva az asztal alá bujkáltak, félre mentek. Minekutánna eltűnt volna a két vitéz, és lassan-lassan megint egybegyűltek volna az urak, előálla a garaboncás, és szemekre hánta esztelen dicsekedéseket, mondván: Hogy mertek ezekkel a régi vitézekkel feltenni, holott réájok nézni való bátorság sem találkozott bennetek?

A mondott őrdőggel való cimborával kincset találtak, mások pénzt verettek, úgymint Stephanus Fridrich, kit is ezen latorságért Rudolf császár megégetetett. Agripát pedig ötödik Károly császár udvarából kikergettette, mert tilalmas mesterségével biztatta, hogy sok kincset szerez néki.

Mindezekbűl nyilván kitetszik, hogy Dardanus tűndér épületét és ahoz tartozandó vig lakását, a tengernek nyilását, maga személlyé változását mind azon őrdőngős és azért tilalmas segitséggel vitte végbe.

Még egy kérdés vagyon hátra. Ebben ál: Mit nem vihetnek végbe az őrdőgök vagy magok vagy emberek által? Erre közönségessen a szent Atyák azt mondják, hogy a természetnek állandó rendtartását nem bonthatják fel. A csillagok, az egek forgásit se nem keverhetik, se nem állithatják meg. Az ember lelke vagy szabad akaratja ellen nincsen foganatos erejek.

ÖTÖDIK ÉJTSZAKA

Báthori, Hollósi, Szilágyi

Az elidőzött korra öszveülének a beszéllgetők. Szilágyi így kezdé: Camilla társamat elkésértem. Visszaküldött egy gyalog kis levéllel, nyitva vagyon, mintha országnak-világnak írta vólna, azonban Báthori úrnak szóll. Nékem szóval azt mondá: Íme, egy kevés torma vetekedő társom orra alá, és egynehány szál tüske szívébe.

BÁTHORI. Nékem a levelet?

HOLLÓSI. Ha közöltethető, kivánnám tudni, mit hoz.

BÁTHORI. Öregen olvasom, hogy megértsük. Így szóll. “Megvallom, hogy mérgemben lebetegedtem, merthogy keményen bánt az Úr velem, és ami keservesebben esett, lealasította, és meggyalázta az egész fehérnépet, tudniillik, rosz réffel mérvén annak felséges érdemét. Ezen alkalmatossággal tükröt tartok az Úr előtt, tekíntsen belé, és tanúlja meg belőle, kik s mik légyünk.

Cornelia, a Gracchus felesége, fiait maga oktatta minden tisztességes tudományokra. A philosophiát nyilván tanította Roma városában. Cicero, főmestere a deák nyelvnek, vallja, hogy sokat tanúlt tőle. Sok híres orátorok éltek bölcs mondásival. Ő vólt oka, hogy a Gracchus háza messze elhíresedett. Mint alkuszik meg ez az Úrnak mértékével?

Cassandra, a trójai királynak, Priamusnak leánya annyira ment bölcsességével, hogy a lacedaemoniaiak méltónak találták lenni, hogy emlékezetére templomot épitenének. Ezt lehordotta vólna az Úr gyűlölségből, ha akkor élt volna.

Cleobolina, Cleobolus leánya olly éles beszédű, és a philosophiában olly híres tudományú volt, hogy a görög bölcsek az ő írásiból támogatták magok vélekedéseket. Mint tetszik az Úrnak ez a tromf?

Cleopatra, Aegyiptus országnak királynéja, Ptolomaeus Auletés leánya a külömbféle országokból érkezett követ urakat, úgymint Arabiából, Szerecsenországból, Zsidó– és Syriaországból, Médiából, Romából, mindenikét maga nyelvén fogadta, és nemcsak értelmesen, hanem ékes beszéddel végezett vélek. Emellett görög nyelven szép, ritka könyveket írt a drága kenetekről, amint bizonyítja Plutarchus, Antonius életét irván, és ama nevezetes Albertus Magnus. Nyilván ezt az asszonyságot is a hetes vászon közé számlálá az Úr.

Corianna, ki Rhodusban lett a világra, és Plátó idejében élt, olly ékes okos verseket írt, hogy Homerus munkáival feltehetne, és Pindarust meggyőzné. Nem fáj-e ez az Úrnak?

A Cumai Sybilla (a többiről nem szólván) könyvei, olly becsűletben valának a romai tanácsnál, hogy a terhes dolgokban azokat elővennék, és értekeznének tőlek, hogy mitévők legyenek. Mert menyből érkezett igéknek tartották lenni. Erre tudom, hogy lógatni fogja fejét az Úr.

Themistodea Pithagorást, a bölcsek csodáját oktatta.

Aspasiát örömest hallgatták Socrates és Pericles, mind a ketten csodálták nagy elméjét és tudományát.

Aretha, Aristippus leánya huszonöt esztendeig tanította a legelmésebb ifjakat Athenas városábann. Negyven könyveket írt. Azt metszették koporsós kövére: Itt nyugszik Aretha, tündöklő világossága az egész Görögországnak. Nem hűl-e meg a vér az úrban, mikor ezeket olvassa? Nem fárasztom most egyszer magamat többel, maradok az úrnak udvarlója, Camilla.”

BÁTHORI. Igazán mondják: könnyebben felejti a kígyó farka vágását, mintsem egy asszony legkisebb bosszúságát. Szilágyi uram! Mondja meg társának, hogy a felűl nevezett személyek amit tudtak, mind a férfiaktól tanúlták, és azért miénk a becsűlet. De ne ízetlenkedjünk tovább. Hollósi uram! Vigasztaljon megint minket egy szép historiával.

HOLLÓSI. Szinte olly szándékban valék, már azért el is kezdem. Lecchus, a régiekből való egy lengyel király eltekéllé magábann, hogy már arra való, igen jól termett fiát kiházasítaná. Maga eleibe parancsolá azért, és e szókra fakada: Kazimir fiam! ugymond, megemlékezvén arról a közmondásról, hogy a jó nevelés sohasem esik drágán, nem kéméllettem költségemet, hogy meg ne lenne. Tapasztalom is jó foganatját. Tanulásidon, országunk törvényein általmentél: udvari, tábori dolgokban forgott vagy. Mindezekről azért félretakartam gondomat, és másra léptem. Tennen látod, micsoda egyedűlséggel vagyunk. Elhagyott minket jó anyád, testvéreid egyen kívűl az egek felé kőltöztek. Más fiam nincsen, csak tebenned vagyon azért magva maradékimnak. Kivánnám erre nézve, ha megpárosodnál, és unokákkal megvigasztalnál. Nem kora, nem késő, beköszönt huszonnegyedik esztendőd.

Eddig nem tapasztaltam benned, hogy idétlen sebeskedéssel vagy mohó vágyódással törekedtél volna az effélékre. Annyival is inkább magadra bízom a választást, ott szálljon meg kedved, ahol tetszik, nem vetek gátot benne. Csak arról emlékeztetlek, ollyas légyen társod, melly hozzád is, énhozzám is illjék, kivel te megelégedjél, aki tégedet hűséggel szeressen, engem megbecsűljön. A többiről én tészek. Ezeket, jó fiam! hányjad meg józanan, csendes elmével, és maholnap add válaszát.

A fiatal herceg meggondolá magát és ezt felelé: Felséges uram! eddig mindenben szófogadó fiad valék, tovább is a tévő leszek, mindenek előtt peniglen illy fontos dologbann. Hallottam valamikor, hogy útnak, szónak, házasságról való tanácskozásnak nincs vége. Erre nézve nem haboztatom sokat elmémet, se felségedet nem tartóztatom válaszommal, hanem ezen álló helyemben kimondom, mit végeztem.

Úgy tetszett a szerencsének, hogy a napokban kezemre kerítené képét egy macedoniai kisasszonynak. Megvallom, aliglen ütközött szemembe, már is béötötte magát szívembe.

A bölcs atya látván színe változását fiának, hamar bévága a beszédbe, mondván: Alkalmasint értem a többit. Egyetembenn kezén ragadá fiát, bévezeti legbelsőbb kamarájába, egy írott kép eleibe, és úgymond: Ez a személy csak tegnapi vendégem. Ez-e az, kiről meséltél? Amint arányzom, az, kinek távúlról nyújtod kezedet és gyűrűdet. Értsed azért: ez a hatalmas és gazdag Justinianusnak macedoniai királynak egyedenegy leánya. Hallom, hogy hatalmas szépség, és hogy belé nemzette legyen magát minden feddhetetlen jó erkölcs. Jövendőlve mondom: tied lészen. Íme, vigyd el magaddal képét, mulass véle azonbann.

Erre Kazimir megcsókolá kezét atyjának, örömében megrekkene.

Elválván egymástól, Lecchus király országja nagyjaiból érdemes követeket rendelt, kiket is egynéhány nap múlva tisztes készűlettel és jeles ajándékokkal útba igazított Macedonia felé, hogy Justinianust nevével megkeresnék, és annak rendi szerint Kazimir fiának számára felkérnék Irénét a hercegi kisasszonyt, és egyetemben annak elemeléséről végeznének az udvarral. Kazimir azonban egy meghitt udvari inasának adá maga képét, hogy nyilván vagy titkon, amint jobb útját látná, nyújtaná bé a görög kisasszonynak. A kép alá ezen szókat irta vala: Kazimir herceg, Iréne hercegi kisasszonynak zálogúl.

A követek elkészűlések szándékos bételése után Dáncika varasának révpartján béléptek a gályába, és jó szélnek megeresztvén a vitorlyákat, sebesen vígan úszkáltak Macedonia felé. Keresztüljárván az Archipelágust, megtalálták Justinianust Pela városában, maga fényes udvarában. Ki is nem tudván, mi dologban jönnének, maga eleibe bocsátotta a lengyel követeket, és fenkölt méltósággal fogadá, maga ülve, leánya talpán.

A szűz világoskék, habos tubia köntösbe öltözött, melly sűrűen rakva vala ezüsttel varott apró csillagokkal. Persiai módra csak bokáig ereszkedett le ruhája, aztat vékonyához szorította egy keskeny pártaöv. Haja gyöngyös, mesterséges fonyadékja legjobban ékesítette. Azonban a vendégek eljártak követségekben, helyesen kinyilatkoztatván szándékját uroknak. Alig tűrheté végét a goromba görög. Elparancsolá leányát magától. Ki is nagyhamar kiköltözött a palotából; kinn a lesben álló udvari inas Kazimir hercegnek képét kezébe adá; mosolygással fogadá, és tovább ballaga.

Justinianus csak magát látván a követekkel, felszedett szemőldökkel, tűztől gyulladt tekíntettel így kezdé: Nem juthatott egyéb eszébe a lengyel királynak, hanem hogy illy méltatlan kéréssel búsítana. Valóban igen megmerészlette magát uratok. Azt izenem néki, nem medvéknek termett leányom. Egész Görögország színe és annak virágzó hercegi járnak utánna, mindenik eleibe ülhetne Kazimírnek, mégsem férhettek hozzá. Maholnap a konstancinápoli udvar is bészínli magát ezen űgyébe. Akkor is meggondolom magamat, érdemesnek találom-e, vagy nem. Elégedjék meg Lecchus a magához, fiához hasonlóval, fellyebb ne héjazzon. Ami az ajándékokat illeti, vigyétek vissza, tartsa magának, fejtőzzék vélek adosságiból, vagy támogassa gyarló állapotját; nekem elég vagyon. Követek! ez a válasz, fordúljatok hazafelé.

E szók után hátot mutata, és morogva elmene előlek.

A követek látván illy embertelenségét a büszke királynak, nem sürgették tovább a dolgot, hanem sok rútat mondván fejére kimentek udvarából, és megtekíntvén egynéhány emlékezetes helységeket Macedoniában, úgymint Veriát, ahol ezüstbánya vagyon; Philippit, ahol előbb Szent Pál prédikálott; Stagyrát, ahol a bölcs Aristoteles a világra lett; Diát, ahol Nagy Sándor öszvegyűjtötte népét a perzsák ellen: megint a tengerre kelének, és szomorú hírrel hazaérkeztek Lengyelországba a szabott időre.

Várta vala már őket Lecchus nyughatatlanul, hogy öröm véghírt adhatna fiának. Azonban a követek, urok eleibe borúlván, nem mertek megszóllamlani. Sokalván a mély hallgatást a király, megrivasztá őket, mondván: Hagyd tudjam meg már egyszer, széna-e vagy szalma? Mit végeztetek? Mint fogadott titeket Justiniánus? Mit izent? Mint búcsúzott tőletek?

Akkor rend szerint elbeszéltették, mint jártak vele, mit végeztek, mint váltak el tőle.

Értvén ezeket Lecchus, elhűlt gorombaságán a hitván görögnek. Azonban a visszahozott ajándékokat a követekre osztván, megköszönte fáradságokat. Ezek után belső szobájába rejtvén magát, olly szándékokat forgatott, hogy, a pusztító népét előre bocsátván, országának minden erejével megtámadná Justinianust, és Macedoniát tövéből felforgatná. Meg is cselekedte volna, de szinte akkor országbíró haddal érkezett a németség ellene. Ezekkel kellett néki előbb szembeszállani maga nyájának védelmére.

Más részről Kazimir hercegnek keservesen fájt a bosszúság, a gyalázatvallás, mindenek felett pedig, hogy keresztül állván dolgában az irígy szerencse, elesett kezéről Iréné. Kerűlte az udvar népét, atyját, hugát, senkinek sem mert szeme eleibe menni szégyenében. Habzó gondolataiban az juta eszébe: ki sok kemény fának lágy gyümölcse, sok vadon vad atyának szelíd és engesztelhető a magzatja. Ki tudja, ha négy fal és csak négy szem között lészünk, nem édesedik-e hozzám Iréné. A szerencse próbával jó. Ezek után szükséges partékáját öszverakogatván, titkon nagy hamar elkészűle, nem is gondolván azzal, hogy a német ellenség kegyetlenűl rabol, ől, vág édes hazájában, hogy már szívében tombol Lengyelországnak, hogy jámbor vén atyja alig bírhatta terhét a hadakozásnak. Alattomban öszveszóllalkozott két értelmes, meghitt révésszel, kilopta magát az udvarból éjszakának idején, a Balticum-tengerre szállott, ott horgot vetvén, az Euxinum vagy Fekete-tengerre költ, hogy utól ne érnék. Innen igyenes úttal Macedonia felé hajókázott minden veszedelem nélkűl, és a zöld reménységnek vitorlyái alatt szerencsésen bément Görögországba. Udvarához érkezvén Justinianusnak, általellenében megszállott; ott kereskedvén és egyről másról értekezvén, megtudá, hogy a király sok urakkal s csaknem egész udvari népével az arcadiai hegyekre kiment vadászni; a hercegi kisasszony pedig helyben volna kevesedmagával.

Másnapra kelvén, szerelme hevében néki bátorodott, bémene az udvarba, csaknem pusztán találá; közelítvén Iréne lakásához egy udvarló leányra akada, ki a folyosónak egyik ablakjára dűlvén könyökével, várja vala, míg asszonya dellesti álmát kialunná. Ezt udvariásan megtisztelvén Kazimir, egyetemben inasának kezéből, kit evégre fogadott, kivévén egy kötés ritka nyusztot, néki adá ajándékúl, kérvén, hogy meg ne vetné. Tapsolva fogadá a leányzó, és örömében minden tőle kitelhető szolgálatját ajánlá. Nyájaskodni is kezde, mondván: Jövevény urfi! nekem úgy tetszik, hogy nem színte idegen érdemes szép személyed nálam, másszor is láttalak; hanem mit parancsolsz?

Kazimír úgymond: Ha kedvedet találtam, tegyd szerét, hogy a hercegi kisasszonnyal szembe lehessek.

A leányzó nagy készen azt felelé: Megcselekszem, sőt szóllok is melletted, hanem engedd meg előbb, hogy még egyszer szemedbe nézhessek. Erre, nem kell több, úgymond, már bizonyosan tudom, ki légy. Egyik kis ujjom nem olly hasonló a másik kis ujjomhoz, mint a benn levő képed, mellyet küldöttél, tehozzád. Kazimir vagy. Értsed herceg! azt apolgatta előbb asszonyom, azután szófájára dűlt és elszenderede. Futok, virrasztom, hírt adok felőled. Tudom, felugrik párnás vánkosáról, és terjesztett öllel fogad.

Amint mondá, úgy lőn; aliglan vette hírét kedves vendégjének Iréné, talpán volt. Ő kifelé, Kazimir béfelé sietett, és úgy állott szemközt a két hercegi személy, mint a néma bálvány, egymást tekíntelvén tetétől fogva talpig, és csodálván. Az úrfi megfeledkezvén minden udvariságról, a kisasszony arról is, hogy kellő rendbe szedné köntösét. Ezt a jóízű álom, azt a szemérem úgy felpiritotta, hogy mind a kettőnek lángolna ábrázatja.

Azonban Iréne görög bátorsággal így kezdé: Noha nem kétlem, hogy Kazimír herceg ne légy, de mégis magad vallásából akarom megtudni; felelj azért, nem vallod semmi kárát.

Kazimír: Az vagyok, úgymond, teéretted bujdosó szolgád, nevemről szándékomat is tudhatod. Megijesztett ugyan kemény atyád, de a hozzád való becsületes, teljes szeretet mégis arra bátorított, hogy – –

Elég, úgymond Iréné, ne búsulj, atyám keménységével ne aggódjál, magam is útálom esztendőről esztendőre halogatását, és kényes válogatását tovább nem tűrhetem. Száz kérőkön kiadott, jobbára mocskosan, kiket én nem láttam. Te valál az utolsó, és most kivallom, első felső vagy, kit szívembe írtalak; vallom tovább, úgy érzem szívemet, hogy megtellett veled, és már senki más nem fér belé, nem is kell. Most egyszer ez elég, holnap reggel hét órakor együtt légyünk, és barátságosan. Engedj időt, hogy szándékimmal számot vethessek. Erre térdet-fejet hajtván egymásnak, elválának.

Az elidőzött órakor másnap együtt valának. Teljes pompában vala Iréne, országokat érő kincsek látszattanak rajta. Így kezdé vala a beszédet: Íme! úgymond, herceg! te kedvedért inneplőbe öltöztem, ebből kitanúlhatod, hogy kedvellek és becsűllek. Megkivántál, vallod; hajlandó vagyok szándékodra, vallom. Ha te engem úgy kedvelsz, mint én téged, tekélletes páros köztünk a szeretet és kötés. Felelj!

Erre Kazimír letekervén ujjáról gyűrűjét, oda nyújtá a hercegi kisasszonynak, mondván: E’ légyen részemről a legközelebb bizonyság.

Viszont Iréne a magáét lerántá, és mind a kettőt látszatosan felemelé, mondván: Látod, herceg! kerék gyűrű mind a kettő, egyiknek sem találod végét. Úgy kívánnám, hűségünknek, mostanság öszvekötött szeretetünknek holtig ne lássuk végét. Íme, a gyűrű kezemmel együtt, vegyd jó neven, és ennek utánna tarts sajátodnak. Hívem, Kazimír! rövid az idő, reánk üthet atyám, kettészakaszthatja láncunkat, végezzünk magunkról.

Hevenyében azért tanácsot tartottak; azon egyeztek meg, hogy még azon a napon Kazimír Irénét azon a hajón, mellyel érkezett, elvinné magával Lengyelországba. Melly dolog végbe is ment. Tudniillik azonban Kazimír elkészítette az alkalmatosságot, Iréne férfiruhába öltözött, estvefelé loppal kiment az udvarból. Egy magas oszlopnál megvárta Kazimír, kezén fogva az parthoz vezette, ott a kész hajóba ülének, s egyszersmind elröppentek.

Ki vala terítve fölöttek az égnek csillagos serege, szarvára fogyott a hóld, de mégis azon tiszta képét szépen mutogatta a tengerben, és a rezgő habokkal vígan játszódott. Lengedezett a napkeleti Eurus szél, és hasznosan késérte vala a hajót. Lebegtek, csattogtak a vitorlyák. Példázott, nyájaskodott a két hercegi szökevény. Elbeszéllé Kazimír, mint járt légyen az udvarló leányzóval. Iréne azt hozta vala elő: Vallyon nem itéltél-e meg, tengeri társom, mikor én olly bátran árúltam magamat néked, és mintegy erővel fogtam kezet veled? Bár elhigyd, ha nem siettem vólna úgy, amint láttad, nem értük vólna végét szándékunknak. Holnap megtérvén atyám, kiszorúltunk vólna mind az időből, mind az alkalmatosságból.

Kazimír azt mondá: Nincs panasz iránta, jólesett. Hanem nem ütköztél-e meg azon, hogy én kérő lévén, tíz szót sem szóllottam űgyöm mellett?

Azt felelé Iréne: A kérők nagy feneket szoktak keríteni beszédeknek, arra nem volt időnk, azért magam vezérlettem dolgunkat, és a legrövidebb útat vettem elő. Mondhatom azt is, aki igazán és vigyázva szeret, hallgatását is érti kedvesének.

Több efélékkel töltötték az időt. Azonban Kazimir szorgalmatosan inti vala a hajósokat, hogy az arcadiai hegyeket kerűlnék, netalántán Justinianus kezébe kerűlnének.

Éjféltájkor vala már, változni kezdett a tenger, dagadott, morgott, borúlni az ég, a szelek támadni, és egymással viaskodni. Erre olly iszonyú égi tengeri háború következett, hogy utólsó veszedelembe volna a hajó miatta. Úgy forgatta a hatalmas víz, mint a lapdát; orrát, farát, oldalát úgy csapdozta, hogy csaknem elválna egymástól. Hol a haboknak tornyos tetején hordozta, hol megint iszonyú mélységekre lecsapta. Az ég tüzes villámlásokkal gyulladozott, és szórta a mennyköveket hatalmas pattanásokkal. A révészek nem bírtak a hajóval, kétségbeestek, minekutánna két óráig vesződtek vólna. A jegyesek egymásra borúlván, siralmas arcával vég búcsút vévén egymástól, minden szempillantásban várták kimúlásokat. Akkor ízben támada a kegyetlen Aquilo szele, és minden erejével túrta a már felforrott tengert, kergette habjait, mellyek öszvesűrűdvén és egymást csapdozván, a partra, mellyhez közel valának, egyszersmind kirúgták a hajót, holitt minynyájan elterűltek fél halva.

Az evezők előbb éledezvén, a két hercegi személyt továbbvitték alkalmatosabb helyre. Ezek is lassan-lassan vérszemet kapván arról értekeztek, hol volnának; de a borúlt ég és egyetemben az éjjeli setétség miatt nem tudhatták, hol légyenek. Azonban, mintha csak a bujdosókra fenekedett vólna a zörgölődő ég és a haragos tenger, és már kitöltötte volna rajtok bosszúját, csendesedni kezde. Ritkultak a felhők. Aeolus visszarántotta kemény szeleit, Neptunus lecsillapította háborodott vizeit. Úgy megállott a tenger, mint a síma márvány. Pirúlni kezdett a hajnal, támadott a nap, és megadta színét mindennek. A bús útazóknak is, amint lehetett, meghozta kedveket.

Csak az, hogy körűltekintvén, nem láttak egyebet a vadon erdőknél, félelmes sűrűségnél, a felhőkkel játszó magas kőszáloknál: se ember, se éneklő madár, se csavargó vad nem látszott az egész környékben. Kazimír meghagyá a révészeknek, hogy a romladozott hajót foltoznák. Maga kezén foga társát, és fellyebb vezetvén, addig ballaga, amíg egy tiszta forráskútra akadna, holitt nyugodalomra leültette. Víg arcával vala Iréne, Kazimír búsúla. Ezt nem állhatá el a menyasszony, megszóllítá, mondván: Mid fáj, min aggódol, remete társom! Vídúlnod kellene azon, hogy a könyörűlő ég most egyszer megszánt, megmentett minket az irtóztató veszedelemtől. Örűlnöd kellene azon is, hogy én atyámat, hazámat, mindenemet elhagyván te öledbe vetettem magamat, és azért személyemben megnyerted azt, kit megkivántál, ki után messze országról fáradoztál. Íme, férfiuruhában veled jár, kél, és most előtted ül Iréne, vidúlj azért. Vagy de talán az bánt, hogy nincsenek udvarlóink? Értsed, barátom! ketten vagyunk, elegen vagyunk. Vagy de talán máris meguntál mint alkalmatlan terhedet?

Mindezekre okosan megfelelt Kazimír. Azután az ártatlanok közt nagy vita támada, mellyik a kettő között szeretné jobban a másikat. Holitt alkalmatosságot kapván, az herceg oktatá Irénét Pláto könyveiből, a tilalmas, tisztátlan szeretetről, és másrészről a tisztességes, igaz szeretetről. Hosszú beszédét így fejezé vala be: A fertelmes, tilalmas szeretet baromi indulatokból áll, ingó, vándorló, csalárd, hamis, csak magát keresi, szereti, se maga, se társának becsületével nem aggódik. A tisztességes, igaz szeretet az égből származik. Nem hasonlik, nem változik, állandó, hű, napról napra erősödik. Szinte ugy szereti társát, mint magát, szinte ugy keresi hasznát, és becsűlete fennmaradását, mint magának.

Már fenjára a nap, Kazimírnak az juta eszébe, hogy kémlené ki az helységnek csinját, ha nem akadna-e szerencsére valami legelő nyájra vagy pásztori hajlékra, ahol jobban kinyugosztalhatnák magokat, míg rongyos hajójok épűlne. Ezen szándékát kinyilatkoztatá Irénének. Ki is helyben hagyá, és már kele, hogy vele menne. De belebeszéllé a herceg, hogy nem volna annyi jártáni ereje, nem győzhetné a tüskéses, járatlan útakat, kéméllené magát, mulatna a környékben, várná meg, még megfordúlna. Kazimír azonban lassan-lassan, nagy kínnal általverte magát a bokros helyeken, és felerőlkedett a hegyek tetejére. Körűltekintvén úgy találá, hogy napnyugott felé a tágas erdőség olly messze nyújtózna, hogy az emberi szem nem érhetné végét. Éjszak és napnyugot felé bekerítené a tenger, és szigetre szorítaná. Se juhász, se csorda, se ember, se vad, a sasokon kívűl nem lakná. Mind azon zordon vadság volt.

Megfordúlván azért jobbra tért, és leereszkedett egy setétes völgy felé. Alig lépett belé, íme a sűrűből reá ütött egynéhány szerecsenforma tolvaj. Környűlfogván, fegyveréhez kapván, rabúl vévén, irgalmatlanúl lehurcolták a tenger felé, és minden időhallasztás nélkűl, azon a hajón, mellyen érkezett, a révészekkel egyetemben elragadták, Valona felé tartván útjokat. Ott volt fészkek, és beyek a rablóknak. Odaérkezvén és a bey eleibe menvén, Kazimírt mint jeles rabot néki ajándékozták. Ki is látván ritka deliségét, úri öltözetit, szép fegyverét, kérdi vala: ki légyen. Liceusnak nevezte magát, és hogy egy lengyel gazdag kalmárnak fia vólna. A bey erre ezeket mondá: Akárki légy, és ki fia légy, most enyim vagy. Neked úgyan kegyelem, udvaromba fogsz inaskodni, becsűld meg magadat, légy jó szolgám. Hanem, legények, a többi rabokat, kiket minap hoztatok, inditsátok meg, hogy foltozzák gályáimat, mellyeket a minapi rut szélvész legyalázott. Amint Kazimír, kinek ennek utána ebben az udvarban Liceus lesz a neve, megörűlt élete fennmaradásán, úgy szíveszakadva kesergett Irénétől való elválása miatt. Ezer gondolatokkal gyötrődött bús elméje, és sehonnan sem várhatta vigasztalását.

De térjünk Irénéhez. Egyedűlségében szépen mulatta vala magát egy darabig a görög fabulákból, így s amúgy példázván. A napnak emelvén szemeit, mosolyogva mondá: Te tündöklő, de hamis nap! Te árultad el Venus és Mars titkos szerelmét, világos orcáddal reájok szolgálván, mikor a setétben együtt volnának, csak az hogy Alectrion, Márs inasa vétett, nem mondá bé, amint meg vala parancsolva neki, mikor támadnál, merthogy szegény elaludta. Most azért adózik. Kakassá változtatták, és éjjel nappal kell szóllani néki. A kútba tekintvén Iréne, eszébe juta az ifjú Narcissus példája, ki forró szomjuságát egy tiszta kútnak vitte, és meglátván maga szép képét benne, másnak vélte, avval addig szerelmeskedett, addig ütögette mellyét, hogy hozzá nem férhetne, amíg ellankadna és elterűlne halva; elvégre Narcissus virággá vált. A tengerre nézvén: Íme, úgymond, a tengeren úszkált Leánder, Heró leányhoz éjtszakának idején a hóldvilágnál, és mind addig úszkált oda és vissza, amíg szegény beléveszett a vízbe. Te is, szerencsétlen Ariadne, megemlegetheted a tengert, mikor a parton hagyott Theseus, a háládatlan Theseus! és tőled elszökött.

Itt egyszersmind megakada szívében, és úgymond: De vallyon csak játszik-e bújdosó elmém? ki tudja, ha nem példázok-e én magamra? Kazimír elment, itt hagyott, sokáig késik, hová lett? Mért nem jön? Nem tetszik dolgom.

Ez az aggodalom jobban-jobban megszorítá szívét, felugrik ülő helyéből, a partnak fut, de csak puszta helyét találja a hajónak.

Oda vagyok! úgymond. Visszatér, bujdosik az erdőben, tüskén, bokron által, véres lábbal, siralmas arcával, tépett hajjal, dobogó szívvel keresi, és híja vala nevén Kazimírt, de haszontalanúl, csak a kősziklákban és völgyekben lakozó Eccho felele néki.

A tetejét járván egy iszonyú hegynek, mindenfelé forgatta vala gondos szemeit, kimondhatatlan keserűségével látá, és az zöld vitorlyákból megismeré, hogy Kazimír hajója idegen emberekkel nagy sebesen menne a tengeren, és más ország felé tartaná útját.

Már, úgymond, tudton tudom, mind a két szemem bizonysága, hogy Kazimír elhagyá Irénét, jegyesem jegyesét. Búba merűlt, árva szívem, elviselheted-e ezt a kínos bosszúságot? Elbírhatod-e? Kazimír! Kazimír! felségesen beszélgettél kevéssel ezelőtt a tiszta, igaz, állandó szeretetről, és most meghazudtolván szavaidat, gyalázatos pártolással elhagysz. Kazimír! Elámítottál elsőbben ajándék képeddel, azután tetszetes termeteddel, kicsaltál atyám kebeléből, fényes udvaromból, minden bőségnek kincses tárházából, és most hirtelen elhagysz. Kazimír herceg! Te mondád a többi között, hogy szerelmes hazádat tüzben-lángban, lakosit utolsó veszedelemben, édes vén atyádat a német ellenség véres pallosai között hagytad, hogy engem felkeresnél, magadévá tehetnél, és máris futsz tőlem. Herceg! Herceg! Holtig való szeretetre alkudtunk meg, és máris elhagysz.

Mint fér ez az agg álnokság fiatal, szép arcádhoz? Ez a nem szépen mosdott erkölcsöd királyi véredhez? ez a titkos, mesterséges elszökésed királyi paroládhoz? De én, esztelen, mit vesződöm avval, aki távul vagyon már tőlem, és ezeket nem hallja? Magammal vagyon méltó közöm és pöröm, magam vagyok mindezeknek feje és oka. Előbb szerettem, hogysem láttam, előbb kínáltam magamat néki, hogysem ismertem, előbb vetettem ölébe magamat, hogysem szivébe néztem vólna, előbb nyújtottam kezemet néki, hogysem megkívánta volna, én sürgettem és siettettem kötésünket, elmenetelünket. Tudniillik, szememmel kezdettem ezt a játékot, és nem eszemmel. Tanúljatok példámból, Görögországnak leányi! Addig ne lépjetek vizbe, míg kövét nem látjátok, addig ne menjetek alkura senki idegennel, míg legalább fele részét szívének ki nem tanúltátok. Az is ide való: néha a legszebb gyümölcs legártalmasabb.

Eddig noha szomorúan, de csendesen adá vala elő méltó panaszit Iréne. Nem sokára utánna kékűlni, sárgúlni kezdett felforrott mérgében, verte tiszta mellyét, vetközött, öltözött, kőszikláknak, tengernek futott, így s amúgy akart tulajdon életére járni. Új, szokatlan panaszokkal terhelte az egeket. Kemény fenyegetéseket kevert közbe-közbe, míg szegényke rettenetes szíve fájdalmának nagy terhe alatt arcúl esett, és halálos bágyadások között aliglan pihegett. Fél óra múlva megint támada, és ezekre fakadott: Nem gyűlölhetem Kazimírt, nála nélkűl nem lehetek, szárazon, vizen addig keresem, míg életem hallad, és ha a föld el nem nyelte, vagy az ég fel nem ragadta, reméllem, feltalálom. Erre ment, én is már megyek.

Amig Iréne Kazimír után bujdosik, lássuk a macedoniai királynak, Justiniánusnak dolgát. Mondám előbb fellyebb, hogy Justiniánus, szokás szerínt, az arcadiai hegyekre kitért Felisenus fiával és az egész udvarával vadászni. Úgy történt, hogy a király számos vadat megejtvén népével, egy erdei kannak ágyékába akasztotta volna nyilát, azt dárdájával kergetvén és mindenütt inában lévén egyszersmind elveszté, és kiunt fáradságából. Azonban olly mélyen bevágtatott lovával az útvesztő erdőbe, hogy már ki nem tudna menni belőle. Elővevén azért vadászó kürtét, többször ada jelt magáról népének, hol volna. De minthogy a játszó Eccho sokfelől adá hangját, emberei nem tudtak eligazúlni. Sokfelé oszolván azért, erre-amarra is keresték. Ketten később ugyancsak reája találtak. Ezek térdre esvén elbeszéllék vala rettegve, miképen fia, Felisenus megsebesítvén egy nyőstén oroszlányt, utánna nyargala, és a vad, mérgében megfordúlván, ellene támada, lerántá lováról, és minket megsajdítván, az ártatlan herceget a sűrűbe hurcolá, eddig nyilván fel is marcangolta. Lóháton nem mehettünk feléje, gyalog nem mertünk oltalmára menni.

A király első mérgében fegyvert ránta, és ki akarta rajtok tölteni bosszúját, de meggondolván magát, jobbnak találá, hogy Felisenusért küldené őket, minthogy tudnák, merre volna. Azért kemény parancsolattal meghagyá, hogy tüstént mennének, és szerelmes fiát, amint találnák, halva vagy elevenen, hozzák eleibe. Maga leszálla lováról, és azon környékben marada, emlegetvén és siratván egyetlen fiát, sok csúnya mondásokat okáda ki. A többi között ezeket: Utálatos egek! miért kellett így megsebesíteni szívemet. Átkozott föld! Nem tudtál előbb elsűllyedni avval a fenekedő vaddal, hogysem fiamba kapna. Roszalkodó, írígy szerencse! Melly szörnyü keserűségre változtattad víg kedvemet. Tik pediglen, hitetlen szolgáim, fegyveresen lévén, nem mertetek segítségére sietni tulajdon hercegteknek!

Így morgolódván és lovát vezetvén, hol elő, hol hátra ballaga. Íme azonban egy ismeretlen iszonyú emberi kép lép vala eleibe. Egy darab tehénbőr födötte testét, agg öregség látszott ábrázatján, és kiszáradt tagjain. Száz ránc szántotta keresztűl homlokát, és beesett arcáját, szálos szemőldöke béfogta vérben úszó szemeit, horgos orra száját, rút egybeveszett szakála mellyét. Reszketett fejével, ingott lábával, alig támogathatta magát csomós botjával. Ez a garaboncás személy meglátá Justiniánust, nagy bátran eleibe állapoda, és illy nyelven beszélle vele:

– Király! hallom szóról szóra, amiket mondottál. Mit rútalmazod az egeket, kik reád szülik a napot? Mit rágalmazod a drága földet, amelly téged hordoz, és mindennapi eledellel tart? A szerencsét, mellynek nagy adósa vagy, és még nem tudod jövendődet? Ha ezt a kis aggodalmadat nem tudod békés tűrelmességgel elviselni, mint tűröd el a többit? Értsed azért: nemcsak Felisenus fiadtól, hanem Iréne kedves leányodtól is megfosztattál. Nincsen már udvarodban, nincsen Pela városában, nincsen a macedoniai földön, elhagyott, cimborás társával elszökött, ez már megtörtént. Azonban meg se gondold, hogy a te gonoszságidhoz képest ezek nagy mennyei csapások légyenek.

– Jusson eszedbe dölfös kevélységed, kegyetlenséged, igazságtalanságod, kaján írígységed, gyilkosságod, ragadmányaid, háladatlanságod, embertelenséged és több eféle latorságid. Ezekkel jeleskedtél, tomboltál, felverted országodat, felháborítottad a jámbor szomszéd és távulabb esett hercegeket. Rúgoldoztál az istenek ellen. Ezekért gyűlöl országod népe, fegyverrel fenyeget a vidékség, megútált az ég. Halljad most a többit. Eddig Pela városában, ama nevezetes Nagy Sándornak trónusszékén ültél, fennyen és tágosan uralkodtál, már úgy végeztek irántad az istenek, le kell szállanod róla, ki kell költöznöd országodból, el kell felejtened puha, kényes életedet. A vadon erdőkön, kietlen pusztákon kell laknod, terítened asztalodat, vetni ágyadat, szárazon, tengeren bujdosnod, fogságon, rabságon általmenned, felkeresned gyermekeidet.

Iréne leányod él, Felisenus fiad frisen vagyon. Mert az oroszlány, amint embereid hazugúl hordották füleidbe, nem ölte meg, hanem barlangja felé hurcólta, ott a halászoktól, kik fáért oda felé mentek, megijedvén, helyben hagyta, rongyossan ugyan, de elevenen. Ezeket kínos fárodságod után feltalálod, szinte akkor, mikor egymás ellen támadnak halálos bajvívással. Engedj azért a hatalmas isteneknek, lágyúlj, törd meg kemény nyakadat, ne boszontsad tovább. Én azonban a te képedet és személyedet fogom viselni Macedoniában, kellemes, jó rendbe veszem országodat. És a többi. Isten veled!

Borzadozott a király ezeket hallván, és csak elhitte magával, hogy az eltűnt jövendőmondó az Istennek követe légyen, minthogy olly iszonyú menydörgéssel vette búcsúját, hogy hegy, völgy és az egész kősziklás erdő még akkor is remegne tőle. Ezen okon minden igéjét mélyen bébocsátotta szivébe. Ezért mindjárt reá szabadjába bocsátotta paripáját drága szerszámával együtt, vetkezett fegyveréből és külső királyi köntöséből. Egy tölgyfának árnyéka alá ment, ott leülvén tágos mező[t] ada gondolatinak, mély fohászkodási közt ezekre is fakada.

Azt gondolám, ugy mond, hogy első szülte volnék a szerencsének és minden földi bóldogságnak. Ki volt mostanság Görögországban nagyobb nálamnál? És már ki kisebb? Hová lettem? Ki vagyok? Mi vagyok? A szerencse játéka, a földnek csúfja, az égnek átkozatja vagyok. Lézzegésre, vándorlásra, bujdosásra, utólsó nyomorúságra jutottam. Jól esett, megkívánta az ég ezt az áldozatot, és én tartozom véle, mint adóval számtalan sok haszontalanságímért, amellyekben kedvemet töltöttem, és az élő isteneket boszontottam. Most nyílnak szemeim, igazabb színben látom az én volt és elmúlt gyönyörűségeimet.

Szerettem a roppant udvart, tornyozott, kevély épűletét, az egyikből a másikba nyiló szobáknak hosszú rendét, a palotáknak egymást győző ékességét, festékes írásokat és kövekkel tündöklő menyezetit és több ide tartozandó rakott, nemes szépségét; most ásító unalom ér, ha eszemben forgatom. Kellett, szégyenlem, a gazdagon terített asztal, köröskörűl a színes vendég, a tengeren innen s túl megszerzett ritkaságnak külömbsége, a torkosságnak mindenféle nyalánksági, a gyémántos, rubintos poharak, a napkeleti tartománynak válogatott borai; most mindezeket gyomromból utálom. Vadásztam, selyemhálókkal halásztam. Társa voltam a fegyverforgatásnak, a játékos bajvívásnak, kópia-, dárdaökleléseknek, sebes szekerekkel vagy lovakkal való futtatásnak, és egyéb vitézkedő mulatásnak; most ellensége vagyok. Nem volt utolsó gyönyörűségem a tellyes karokkal megrakott musikának egybezengése, a gyenge énekek, a páros vagy forgó tánc. A görög theátrumok mulató, elmés játéki most nem tetszenek. Mindenek felett megkívántam a ruha pompát, vont arany, vont ezüst köntösök alatt nyögtem. Királyi székemben bálványnak tartottam magamat, megvártam, hogy sereggel legyenek körűlöttem tisztelőim, hogy nagy udvari farkkal kisérjenek. Most látom, hogy visszaértettem a dolgot, mert ha egy csomóba veszem mindazokat, és a többit is, amivel ámít a csalárd világ, tapasztalom, hogy vagy testfárasztó, vagy egészségbontó, vagy idő– és pénzvesztegető, vagy léleksértő vagy hamisan tündérkedő hívságok és haszontalanságok voltanak. És azért, kik tudjátok, tiszta egek és szent istenek, vígan és csendes szivvel elállok tőlök, nem kéntelenségből, hanem kész jóakaratomból.

Több efélét forgatván elméjében és így okoskodván a már megjámborodott király, kele, és nagy darab földet béjárt.

Iréne leánya hasonlóképen bujdosott vala keresztűl az arcadiai hegyeken, amíg túlsó végére érkezett. Ott már szelídűlni és lassan-lassan vadságából vetkőzni kezdett az erdő, ritkúlt sűrűsége, közbe-közbe lapos hantok, gyöpös, virágos völgyek látszattanak, legelő mezők, és hizlaló rétek, mellyeket a hegyekből kifolyó vizek itattak. Tovább menvén, feles nyájra, birkásokra, juhász leányokra, pásztori cselédre akadott. Ezeket távúlról látván megvídúla szívében, a szomszéd tiszta fakadéknak ment, mosódott, rendbe szedte köntösét, férfiú módon megereszté haját, olly szándékkal, hogy közikbe állana. Mintegy hivalkodva sétála azért feléjek. A legények kerékbe vévén és szándékát értvén a főpásztor eleibe vitték. Lecchus vala a főpásztor, tudniillik a feljebb említett lengyel király, kit nagy véres vetekedés után a győzedelmes németség kikergetett országából. Attól tartván azért, netalántán rabbá esnék, életét is vesztené, Sylvia névü leányával, egynehány híveivel, szép darab pénzzel jó korán kibontakozott országából. Itt-amott lappangván egy darabig, visszaküldé embereit, magános életre adá magát. Azonban megtetszett néki az ártatlan bátorságos pásztori élet, itt a szép erdő végén telepedett le. Számos juhokat, kecskéket, teheneket szerzett öszve, pásztori cselédet mellé, szép törvény alatt, hogy eképen életét is táplálná, és holmikor az erdei, és mezei gyönyörűséget megkóstolná, amíg a szerencse mást jobban parancsolna.

Lecchus eleibe menvén Iréne, teljes illendőséggel előhozta űgyét és kivánságát. Azonban Lecchus megtekintvén tiszta kezeit, személyét, termetét, gondolá magában: Ez sem termett pásztori alacsony hivatalra, lehet valami tüskéje, melly faggatja és közinkbe hozta. Kérdezé vala, mi a neve, és ki légyen.

Thirsis, úgymond, a nevem, egy főember mellett voltam, útaztunk a tenger és erdő között, a kóborlók reánk szaporodtak, erőhatalommal lenyomták uramat, megkötözték, elvitték magokkal. Még a vita tartott, elbújtam, már hogy életemet vontassam, ide folyamodtam.

Lecchus: Ha ugyan, Thirsi, köztünk maradhatsz, nem lészel terhünkre, próbáld meg a pásztori vig életet. Sylvia leányom! jó gondod légyen erre a jövevényre, add meg néki szokásunk szerint a kalapot és a többit.

Sylvia kezén fogván Thirsist, elvezeti nyári ernyős lakásába. Zöld ágokkal bé vala fonyva, és kívűl-belűl eleven virágokkal kiékesítve. Útjában simogatá, bíztatá az új pásztort, hogy jobb lészen dolga. Azonban oldalló szemekkel mind megtekíntelvén, telhetetlen vala reánézésében, ott már helyben nyakába veté a pásztori táskát, megpántlikázta kalapját, kezébe adá szép szál kallangos botját, megüté vállát, mondván: Íme, Thirsi, felszenteltelek a pásztorságra, légy jó barátom.

E’ meglévén, megjárta véle a szép környéket, mutogatá a kies erdei sétáló utcákat: Itt, úgymond, jeles napokon versent futnak a pásztorok.

Továbbmenvén: Látod-e ezt a meghámzott sugár fát? Ezen mászkál a férfiúcseléd; aki tetejét éri, megajándékoztatik atyámtól. Ezen a kerek kopár piacon pedig táncot tartunk. A többit másszorra tartom, hanem térjünk megint hajlékomba.

Oda érkezvén leülteti ezen szókkal: Elfáradtál, Thirsi, nyugodjál. Én azonban hírt adok felőled urunknak, maradj helyben, amig megfordulok.

Kele Thirsis, hogy megköszönné hozzá mutatott jó voltát, feledtében lány módon hajtott térdet. Sylvia barátságos tréfának vélvén mosolygott, Iréne pedig vagy Thirsis derekasan kinevette magát. Most egyszer így válának el egymástól.

Nagyhamar megint öszvekerűlvén mélyebb barátságra lépett Sylvia Thirsissel: szíve mássának, legkedvesebb barátjának, minden gyönyörűségének nevezvén. Thirsisnek egy falka nyájt bíztak gondviselésére, mindjárt odahajtá Sylvia maga részét, és együtt legelt vele. Vízre mene Thirsis maga juhaival. Sylvia társúl ment vele. Hazahajtja Thirsis este felé, énekkel kísérte Sylvia. Napszámra új bokrétákkal megajándékozta, maga keze süteményével kereste kedvét, és szer kívűl hízelkedett néki. Thirsis ezeket úgy vette fel, mint leány jövendőbéli szeretőjének, mert valóságos férfiúnak tartotta. Ezzel nemsokára bajt szerzett mind magának, mind Thirsisnek, eképen.

Felisenus, Justiniánusnak fia, kit a halászok az oroszlány torkából kiszabadítottak, hasonlóképen ebbe a szigetbe kerűlt. Mert azon halászok őket hajójokba vévén, egy darabig hordoztak, és hogy tovább terhekre ne lenne, itt letették. Erre nézve, míg hírt adna maga felől atyjának, itt mulatott, és a pásztorokhoz adá magát, Sylviával ismeretségbe, azután nagy mély barátságba esvén, úgy alkudott meg vele, hogy az ő kedvéért ki nem menne a szigetből, és egy esztendő forgása után tisztes házasságba kötelezné magát vele, és már szent volt ez a kötés köztük, de titkos.

Ezen Felisenus megvígyázván Sylviát, úgymond vala magában: Mi dolog ez? Sylvia teljesen kihűlt hozzám való szerelméből, idegenkedik, szeme lesütve kerűl, éspedig csak arról fogva, miolta az újdonúj pásztor bészínlette magát nálunk. Hozzá részelkedett, utánna jár, nem tud tőle elválni, kezén hordozza, mint a karmadarat. Ki tudja, nem ha! Állhatatlan Sylvia! arcáról arcára vándorolsz, egytől elrántod szívedet, és másnak árúlod. Egytől futsz, és a másikhoz láncolod magadat.

Igy meggyanúlván Sylviát, egyszersmind a bú és írígy bánat úgy elhatalmazott rajta, hogy helyét nem találná. Sírva, ríva járta a magános erdőket, terjesztvén kezeit, fűnek, fának panaszkodott, hogy illy mocskosan kiadott rajta, fenyegette Thirsist távúlrúl, hogy lekörömséli síma arcáját, utóljára mérges vádolásokkal ment a fő pásztor, tudniillik Lecchus eleibe.

Minthogy pedig Felisenus nem tudott hiteles bizonyságokkal előkelni, és a pörbe fogott Thirsis bátor arcával mindent tagadott, a tisztes barátságon kívűl, mellyel Sylviához vala, Sylvia pedig olly szép hímet adott minden dolgának, hogy Felisenus elő nem mehetett vádolásával. Lecchus azt végezé: Gyenge a nádszál, de mégis valami szél hajtogatja. Felisenusnak is lehet valami oka ezen forró indúlásira. Leányom büntetését, ha kitudódik vétke, magamra válalom; Felisenus és Thirsis pörének ejtse végét a bajvívás a mi törvényünk szerint.

Tizennégy nap múlva azért menjenek ki a sík mezőre, parittyázzon egymásra a két fél, az egész pásztorság szeme láttára, vérző sebig. Megválik, ki mellett légyen az igazság.

Tudatlan vala mind a kettő ebben, és azért nagy gonddal készűltenek a harcra.

Amíg ennek végét lássuk, keressük fel a sínlődő görög királyt, Justiniánust, kit a több gondjai között ez a kettő leginkább háborgatott, mint s hogy töltse bé az isteneknek szándékát, és mint találhassa fel édes gyermekeit. Erre nézve sokat fáradozott, hevet, hideget tűrt, sokat lapátozott a tengeren, sok helységeket megjárt a szárazon, még őtet is felkapták a szerecsen kóborlók, és ugyan Veronába vitték a bey eleibe úgy mint egy híres rabot. Az ő megőszült vénsége és méltóságos tekintete meglágyította szívét a pogánynak, nem bántotta, se terhes, se mocskos munkára nem szorította, hanem lovászmesterének rendelte, hogy híres persiai lovaira gondot viselne. Ezen hivatalját mély fejhajtással megköszönte, és amint legjobban tudta, úgy járt el szolgalatjában.

Egykor mélyebben merűlt gondolatiba, eképen beszélgete magával: Amint látom, minden vídámság, könnyebbűlés kiköltözött belőlem, és minden bú, bánat, aggodalom, keserűség belé szállott szívembe, tömve, tetézve lakja. Meg vala jövendőlve, fejemre tellett, érzem sullyát. De jól esett, a többi között dicsekedtél lovaiddal, gyönyörködtél bennek, drága áron sok országokból kiszedted a javát, kényesebben bántál velek, mintsem cselédeddel; méltán adózol miatta. Ime, az istálló palotád, a lovak bűze járja orrodat az illatozó fűszerszám helyett. Reád szállott egész terhhel az istenek átka, sujtogat ostora, tör, ront, emészt. Vagynak-e több nyilaid, ártalmas szerencse? Ne kéméld, bocsásd szegény fejemre, teljék kedve az égnek. De mit aggódol, Justiniane? Kiderűl a te fényes napod is, mellyen atyai szívedet és szemeidet megvigasztalod, kezet fogván édes gyermekeiddel. De hol? Mikor? Eleget nyomoztalak téged, szépséges leányom, Iréne! miólta hallottam, hogy megunván udvaromat, elhagytál. Kerestelek, egyetlenegy fiam, Felisene! Értvén, hogy még élsz, megjártam a kevély Aténát, Corinthust, Spártát, a száz kapus Thebe városát, és a többit is; nincs híretek bennek. Mégse búsulj, Justiniáne, akik mindent tudnak, tudják az istenek, hol légyetek, nem hazudnak; előmbe, ölembe kerítik magzatimat.

Fülheggyel mind meghallá ezeket Kazimir, aki titkon vigyázott; ki, kivel, mit beszéllene. Nem is kételkedhetett benne, hogy a lovászmester szájából a görög király, Justiniánus, Irénének az atyja ne beszéllene. Csodálván egy darabig a szerencse viszontagságit és szívből szánván az öreg urat, elejbe méne, lábaihoz borúla, kezeit csókolá, és áztatá sűrű könyveivel. Justiniánus reá tekíntvén, úgymond: Hagyj békét, fiam, téged, is, amint látom, bal kézen hordoz a szerencse. Ki vagy? mi bajod? mi sorsodat siratod?

Kazimir: Rab társad vagyok, felséges uram! a szerencsétlen Kazimír, Lecchusnak, a lengyel királynak fia.

Azután elbeszélli vala néki, mint ismérkedett meg Iréne leányával, köz akarattal mint mentek ki az udvarból, mit szenvedtek a tengeri háborúban, utóljára mint szakadtak el egymástól, és hogy Irénét férfiuköntösben az arcadiai szigetben hagyá. Ezt ugyancsak keservesen és hercegi illendőséggel adván eleibe, kéri vala, engedné meg nékik vétkeiket.

Justiniánus mélyen fohászkodván, és igen megtekintvén Kazimirt, nyakára dűle, mondván: Kinek nem engednék meg illy keserves űgyömben. Látom pedig termetedről, deliségedből, emberségedről, hogy az lehetsz, kinek mondád magadat, és hogy jó kézbe volna Iréne, ha nálad volna; bár volna.

Viszont lassú szóval elbeszélli néki, mint vesztette légyen el fiát, Felisenust, mint fenyegette, mint biztatta légyen őtet a garaboncás jövendőmondó, azután mint vált el maga országától, miket szenvedett, mennyit bújdosott, mint esett légyen ezen rabságába. Hosszúra terjedett köztök a panasz, amíg Kazimir ezekre fakada:

Felséges uram! adhatom tudtodra, hogy ezen fogságomban a bey engem megkéméllett, és az udvari inassággal megbecsűlt. Többször forgolódván azért körűlötte, engem a Fatima kisasszony, a bey leánya szemre kapott. Eleintén csak jó kegyességét mutatta hozzám, most vallja, hogy mindenek felett szeret. Hihetem is, mert szerelmesen hízelkedik, nagyon kínálja magát, nyilván kér és könyörög, hogy én őtet innen elemeljem, elvigyem, elvegyem, hogy holtig velem élhessen; eddig feleletemet nem vette, úgy viseltem magamat, hogy Irénének semmi panasza nem lehet ellenem.

JUSTINIÁNUS: Fiam, mire való beszéd ez?

KAZIMIR: Arra való, bey urunk a másik tengeren túl vagyon, hogy számos rabjait eladhassa, bémondom Fatima kisasszonynak, hogy ezen szép alkalmatossággal elvihetném magammal hazámba, és ha úgy tetszenék néki, adná ki fegyveremet, adna útra való költséget, hogy eltarthassam, adna hatalmat, hogy a kereskedő halászokkal a hajó iránt végezhessek, maga pedig készűljön, de titkon, és tőlem várja, még kiszóllítom.

Nagyon tetszett Justiniánusnak Kazimir tanácsa, kérte is, hogy ne hallassza. Még azon órában végezett Fatima kisasszonnyal, ki is örömében nemcsak köntösét, fegyverét, eltelő költséget, hanem a drágaságokból is nem keveset nyujta kezébe. Mindezeken fellyűl írva parancsolá a hajósoknak, hogy két személynek, ugymind Liceusnak, vagyis Kazimirnak és más egy személynek számára egy sebes ép hajót tartsanak készen. Ezen jó hirrel megfordúla Kazimir, és mindenről tudósítá az öreg urat, kinek is örömében hulltanak könyvei. Másnapra estvére rendelték elmeneteleket. Aznap reggel Kazimir bérakván partékáját a hajóba, Justiniánus elkészűlvén, ugyancsak setétkor béléptek a hajóba mind a ketten, és elmentek Macedonia felé szerencsésen. Utjokban lévén az arcadiai sziget, kiszállottak pihenésre.

Azonban nagyon lármázott a szomszéd erdő, ostorpattanások, hangos sípok, nagy hahota hallattanak. Kazimir egyik hajósát oda felé küldé, menne végére a dolognak, és hozna hírt felőle. A másiknak, míg a hajókikötéssel vesződnék, hirtelen kirántván kardját, lecsapta nyakáról fejét, és testével együtt a tengerbe vetette. Elérkezvén a másik hajós, azt hozá, hogy öszvecsoportozott a pásztorság, és szer kívűl vígan vagyon, ennek is fordultában általverte oldalát, és azon tengerbe temette.

JUSTINIÁNUS: Mi dolog ez, Kazimir?

KAZIMIR: Uram! ezek a hajósok cimbarások a tengeri rabló tolvajokkal, rajtaveszthetnénk, jobb azért őket másvilágra küldeni. Azután ezek veszvén, nem lészen, aki vagy Fatimának, vagy a beynek elárúlja dolgunkat.

JUSTINIÁNUS: Látom, Kazimir, hogy udvari, bölcs is, vitéz is vagy, megelégedhetik veled leányom. De hol, mikor találom fel?

KAZIMIR: Ebben a szigetben hagytam, menjünk a pásztorok közé, értekezzünk felőle.

Ballagván azért, egy sűrűn általverték magokat, itt azonnal egy gyönyörűséges térség adá vala magát elő, és ugyancsak szemre való mulatság. Egy fennkölt dombocskán Lecchus üldögél vala, kiterített zöld kalap fején, egy kis zöld ág rajta. Pásztori bot kezében, ezt csatra kötött bokros pántlika ékesítette. A pásztorság nagy helyt fogott bé, és párosan járt kerékben. A férfiak fütyűltek, a leányok virágos koszorúkkal, eresztett hajjal énekeket mondottak. A két bajvívók, Thirsis és Felisenus a keréknek közepén megállapodának. Kalaposan ugyan, de a bot helyett halálos parittya vala kezekben, adandó jelét várván az ütközetnek. Minthogy pedig vendégek érkeztek, úgymint Justiniánus és Kazimir, a főpásztor eloszlatta a sereget, és eleibek ment.

Legislegelső volt Lecchus király, a főpásztor, aki megismérte fiát, Kazimirt, de nem szóllhatott egy szót is örömében: azután Kazimir herceg atyját, de e’ sem mondhatott egy igét is keservében, arról emlékezvén, hogy olly szörnyű veszedelemben elhagyván atyját, egyetemben repedett szive, hogy pásztori alacson hivatalban találta, nem tudván okát. Felisenus amoda vetvén paritytyáját, atyjához futott, és megtöltötte örömmel. Iréne Kazimirhoz folyamodott, félvén atyjától, de Kazimir herceg Justiniánus eleibe vezeté a megbékellésre. Első vala a macedoniai király, aki megszólamlott, és ég felé tekíntvén ezeket mondá: Jók az istenek, megigérték, meg is adták szerelmes gyermekeimet! Akarom, hogy látlak, édes fiam Felisene; úgy gondolám, hogy már gyomrába hordott a kemény oroszlány, penig hogy másként esett. Te is itt vagy, szerettem Iréne leányom. Örűlök, bízvást oldala mellett maradhatsz Kazimir hercegnek, kinél anya nem szülhet se jobbat, se bölcsebbet, se vitézebbet, se szebbet, ő az én szabadítóm és megváltóm.

Hárman köszönték meg ezen jóakaratját Justiniánusnak: elsőbben Kazimir herceg, hogy már az ő engedelmével bírhatja Irénét; azután Iréne, hogy úgy megdícsérte Kazimirt, és maga kész akarattal ajánlotta néki; utoljára Lecchus lengyel király, hogy megbecsűlte fiát, Kazimirt szép leányával. Elbujt Sylvia szégyenében; csak akkor tudta meg, hogy akivel olly hevesen szerelmeskedett és csaknem erővel jegybe akart lépni, leány légyen. Mosolygott Iréne, előcsalván, és azt mondá néki: Íme Sylvia, Felisenus az én egytestvér öcsém, menj hozzá helyettem, ő valóságos férfiú, én valóságos leány vagyok.

Tetszett a két királynak a mondás, javaslották a kínálást, sürgették a két egyben illő hercegi nősöket. Csakhamar fellobbant az előbbi szeretet köztök, öszveállott az alku az egész társaság vigasztalására.

Azonban nagy trombitaharsogás hallatik, és egyszersmind ott termett a garaboncás jövendőmondó.

Értsétek, úgymond, beszédemet. Te, Justiniáne! Megengesztelted békességes tűréseddel az egeket, végét érted búdnak és bujdosásidnak, előtted vagynak gyermekeid, két hajód vár a parton, hogy visszavigyen udvarodba. Eddig képedet viseltem Macedoniában, szép, jó rendben találod országodat. Neked pedig, lengyel Lecchus! jó hírt hoztam, meghólt a német herceg, aki Litváig elfoglalta országodat. A kozákokat bűntetlenül ne hagyd, ők szakadtak ki a rendből, és bontogatták táborodat. Azt is adhatom tudtodra, a muszka hitetlen, kétfelűl kaszál. Vár néped, és keres.

Ezzel, mint a villám, eltűnt. Míg a két öreg király tanácskozott, mitévők lennének, Kazimir Felisenussal a partnak mentek, hogy megtudnák, ott volnának-e a hajók.

Valósággal ott találák a két hajót. Megisméri vala Felisenus embereit, és ugymond Kazimirhoz: Ezekkel szokott atyám pompát tartani, mikor a szomszéd hercegeket meg akarta látogatni.

Míg ezeket nézgéli vala Kazimir, három görög lépett ki a partra, három kötelékkel. Kérdi vala Felisenus: Ki számára? Azt felelék: Meg volt hagyva az udvarban, hogy urunknak királyunknak szolgáltassuk kezébe.

Jertek, úgymond Felisenus, velünk, oda vezetünk.

Ott letévén a partékát, egyik közülük azt mondá: Felséges uram! hat személyre terítettünk, készül az ebéd.

Justiniánus visszaküldé őket, mondván: Menjetek, nemsokára ott leszünk.

Felbontotta a kötelékeket, inneplő egész öltözet vala bennek, mind a királyok, mind a hercegek és a hercegi kisasszonyok számára. Ezt látván a görög király: Arról aggódtam, úgymond, hogy rongyosan ne menjünk haza; jól vagyon, akármint történt. Öltözzünk, ki-ki legyen maga komornyékja, nem árul el bennünket az erdő.

A férfiak készen valának: Iréne és Sylvia nem érkeztek többre, csak pásztorkalapot nyomtak fejekre.

Búcsút vévén az erdőtől, elballagtak. Lecchus király mentében elszóllíta egynehány pásztort, ezeket mondá nékik: Atyámfiai! Elválunk, ami itt enyém volt, reátok marad, osszátok el magatok közt békességesen, és bírjátok.

Megköszönvén vígan siettek az osztályra. Az úri vendégek a hajóba szállván asztalhoz ültek, és azon szempillantásban megindult a két hajó, víg kiáltással.

Ebéd felett szapora volt a tréfa. Kazimir azt mondá: Éljen a Fatima kisasszony, tudom, hogy ő is megemlékezik rólunk.

Nevette Justiniánus, és kifejtette a víg példát. Felisenus azt mondá Sylviának: Éljen a szoknyás vőlegényed!

Tapsok Lecchus király és viszont Justiniánusnak elbeszéllé a történt dolgot. Iréne Felisenushoz fordulván: Nem szégyenled-e, öcsém, hogy nénéddel halálos parittyás bajvívásra kimentél a mezőn?

Ezt maga magyarázta ki Kazimirnek. Sylvia nem tudott egyebet mondani, hanem hogy: Éljen a garaboncás deák. Ezt minnyájan leghangosabban nevették. Megínt Iréne kezdé: Mit mond nyusztos szolgáló leányom, Kazimir, ha együtt lát bennünket?

Ezt is kívánták tudni, kiváltképen Justiniánus. Értvén a dolgot, dícsérte szép eszét Kazimirnek. Eképen nyájoskodtak ezek a nagy személyek, hogy mult bajokat inkább felejtsék.

Ebéd után nem volt egyéb dolgok, elbeszéllették magok között, kiki mint járt. Mint váltak a királyok el országoktól, Lecchus mint szeretett belé a pásztori csendes, víg életbe, és melly rendet tartott légyen. Justiniánus mint pökte ki gyomrából a világi tündér hívságot. Kazimir mint kénteleníttetett elhagyni Irénét, melly erőszakkal bántak vele a rablók, melly kegyes volt hozzája a bey, mint akadott Justiniánusra, mint szabadultak ki mind a ketten a rabságból. Egész estig tartott a kerékbe járó, hosszú beszéd. Vacsora után a két hercegi kisasszony pásztori szép énekkel tartották a társaságot, másnap estve felé szerencsésen elérkeztek Péla városába.

Nyolc nap mulva meglett a menyegző Felisenus és Sylvia között minden kigondolható pompával. Ezt megvárta a lengyel király, azután búcsúzott Justiniánustól, és az ő engedelmével elemelte a szép Irénét fia, Kazimir számára. A görög király egy darabig elkésérte, azután legszebb hajójába ültette Kazimirrel és Irénével, országokat érő jegybéli ajándékkal, és így küldé maga országába, ki is szaporán utazván, nemsokára odaérkezett. A szélén megpihenvén, a hajót visszaküldé. Mihelyt ottléttét megtudták a főurak, lóvas seregekkel, szép üdvözléssel fogadták, Krako városába udvarába késérték. Ott is egy hónap múlva meglett a díszes, menyegzős lakodalom. És így beteljesedett Lecchus király jövendölése, hogy Iréne kezére kerül Kazimirnek. Uraim! Ez a vége a historiámnak.

BÁTHORI. Köszönjük. Alkalmas forgással és változással ment dolga a két öreg királynak. Ebből kitetszik, hogy a nagy személyekkel is játszik a szerencse. Igazán mondják: sima sarkú és állhatatlan. Boldog az, aki mind a két szerencsében megáll, el nem bízza magát a jóban, el nem hagyja magát, mikor roszalkodik. Hanem egynéhány kérdésre adott alkalmatosságot az úr, ha megengedi, előhozom.

HOLLÓSI. Szabad, sőt akarom, mert kérdésekkel és feleletekkel kivilágosodik, és értelmesebbé válik a beszéd.

BÁTHORI. Többször hallottuk a bey nevet ebben a historiábann, vajjon kik és mik lehetnek.

HOLLÓSI. Méltó kérdés, örömest felelek reá. Bey arabiai szó. Annyit tészen mint úr vagy nagy; azoknak adatik, kik valamelly tartományt bírnak, vagy annak parancsolnak. Aki Aegyiptomban a török császár nevébenn parancsol, bey. Illyen vala Mahometh bey, Gjobbe bey, Murath bey, Mustafa bey és a többi. Ezek felső Aegyiptomban, Cayro városában, mellyet Memphisnek is, Babylonnak is hínak, de nem értik azt a Babyloniát, melly Chaldeában fekszik, ahol Babylon tornya volt, mondám, ebben a Cayro nagy helységben tartottak udvart. Leghíresebb és hatalmasabb vala mi időnkben az Aly bey. Ez a török igát lerázta nyakáról, a császárnak megtagadta az adót, pénzt veretett, huszonnégy alatta való beyt tartott, magának foglalta az egész Aegyiptom országát. Ez a híres, hatalmas bey ezelőtt hat esztendővel még élt, 1772. esztendőbenn hólt meg.

Továbbá ezt az arabiai szót bey a konstancinápolyi törökök megrontották, mert a beyt bégnek mondják, Nagy Sándort Scander bégnek, Castriotust vitézsége miatt második Sándornak vagy Scander bégnek. Mikor a török még Budát bírta, híres volt a pécsi Olay bég.

Az Aegyiptomi Cayron kívűl másutt is vagynak beyek, ugymint a tunisi, tripolisi, algieri bey.

Csaknem elfelejtém, amit még akarék mondani. Ez az: pascia vagy bascia hasonlóképen arabiai szó. A mostani szomszéd törökök ezt is megvesztegették, mert közönségesen csak basáknak mondják, minthogy pedig a pasciak vicekirályok, és nem minden basa az, azokat sangják basáknak nevezik.

BÁTHORI. Bölcsen. Emlegeti vala a historia a többi között a tengeri rabló tolvajokat, méltóztassék erről is tudósítani minket, kik légyenek, és mit csináljanak a rabokkal.

HOLLÓSI. Messzére mutat ez a kérdés, nem tudom, a mi rövidségünkre nézve megszoríthatom-e elegendőképen a feleletet. Uraim! tengeri rablók is vagynak, ollyanok is, akik a pogányok között a szárazon rabolnak és fosztanak; mind a két rendbéliek híresek és hatalmasak. Az utolsók miatt nehéz vagy Szerencsenországba, vagy az arabiai vagy az aegyiptomi pusztákon útazni. Erre nézve, mikor a törökök Meccha felé, a Mahomet koporsójához búcsút járnak, vagy pedig a gazdag kalmárok Arabiába és Aegyiptomba indúlnak azon országok drágaságit megszerezni, sereggel és fegyveresen járnak, néha háromszáz is vagyon egy társaságbann, több is. Ezek valami vezér alá adják magokat. Néha a főbasák a vezérek, kik fegyveres néppel késérik és oltalmazzák őket. Ezt a társaságot pedig caravanának nevezik. Ahol s amint tetszik a vezérnek, úgy szállnak meg, kelnek, indúlnak. Ő kémeskedik, ő vigyáz, ő sáncoltatja bé táborformán a sereget és annak marháját, ugymint a szamarakat, öszvéreket, tevéket. Minnyájan nagy vigyázatban vagynak, mégis néha rajtavesztenek. Mert vagy hasonló vagy nagyobb erővel reájok esnek a kóborlók, és hol keveset, hol többet elcsípnek vagy a marhából vagy az áruból vagy az emberekből, amint hozzájok férhetnek. Néha a setétben megtámadják véletlenül, és az egész caravanát felverik, elfoglalják jószágokat, és őket rabúl elviszik magokkal.

A tengeri rablókról szóllván, ezeknek Africában három fő fészkek vagy várasok vagyon: Tunis, Tripoli, Algier; mindeniknek külömb beye vagyon, republica vagy községképen élnek. A diván vagy főtanács végez mindenekről, az választja a beyt, kit ők magok között deynek neveznek.

Leghatalmasabb a három között Algier. Ez a város a Mediterraneum-tengernek sarkán fekszik. A laposon kezdődik, de mind feljebb-feljebb mintegy garádicsonként a kősziklákra vagyon építve. Útzái olly szorosak, hogy két ember nehezen jár egymás mellett. Attól történt, hogy árnyékban lehessenek, minthogy a nap igen süti a várast. Ásott kútja nincsen, de vagynak benne legalább száz ugró kútak és víztartó, kőből faragott kádok. Tizenötezer házból áll. Ezeknek fedele lapos: estvefelé itt mulatnak, és messze látnak a tengerbe. Törökök, szerecsenek, görögök, zsidók lakják, kik jobbára mind kereskednek.

Hat nagy és tágos rabház vagyon benne. Száztíz moschea vagy könyörgésre való épűlet, hatvan fördőház a tenger felé. Tizennyólcezer gyümölcsös kert körűlötte. Százezer ember, húszezernyi keresztyén rab jobbára. Tizenkét ezer fegyveres nép őrzi. Igen erős révpartja vagyon, ezt két kastély védelmezi, rakva álgyúkkal és minden szükséges hadi szerszámmal.

Barbarosa, az a kegyetlen tengeri török rabló 1516. esztendőbenn felverte, és Asán nevű fiára hagyta. Most magok bírják az algiriek. A török császár ugyan magának tulajdonítja a helységet, basát tart benne, de ennek egyéb dolga nincsen, hanem hogy az adót szedi bé. Azért adóznak pedig, mert noha szinte hatalma alá nem, de mégis oltalma alá vették magokat, senkitől sem félnek. 1686. esztendőbenn ellenek ment XIV. Lajos francia király, de semmit sem tehetett nékiek.

Ezek a leghíresebb és hatalmasabb tengeri rablók, kik szűntelen kóborolják a tengert, meglesik az érkező hajókat, meghágják, pusztítják; akiket bennek találnak, vagy ölik, vagy rabságra viszik. Eképen károsodnak, vesznek sok spanyol, francia, danus, hollandiai és több más hajók, ha különös szövetséggel nincsenek velek. A tunis– és tripoli-béliek azon fának ágai, de nem olly hatalmasok.

Tett vala kérdést Báthori uram a rabságról, tartozom a felelettel. Mondom azért. A keresztyének és pogányok közűl ki így, ki amúgy, mindenestűl hatféleképen esnek a rabságba.

1. A georgianusok minden esztendőbenn adó gyanánt bizonyos számú férfiú és leány gyermekeket küldenek a török császárnak, holitt a szemrevaló tiszta leányokat kiválogatja számára, és ezek már rabok.

2. Az abassiai nyomorúlt nemzetség kéntelenségből pénzen eladja gyermekeit, és ezek így válnak rabokká.

3. Akiket a feljebb említett tengeri rablók elvisznek magokkal ragadományképen, nálok rabságba esnek.

4. Akiket a törökök hadi, tábori alkalmatossággal megfognak, és elvisznek magokkal, raboknak tartják azokat.

5. Kiket a krimi vagy circassai tatárok itt-amott ellopnak, kötözve elvisznek, vagy felpörzsölvén a helységeket elragadnak, rabságra szorúlnak.

6. Azok a szerecsenek, kik atyjoktól, anyjoktól elhagyatván lézzegnek, a kereskedőktől felszedetnek a gazdag városokban, ugymint Memphis, Ephezus, Corynthusban eladatnak. Akik megveszik, azoknak szolgájok, rabok.

Arról is vala kérdés, mint bánnak velek. Erre is egypár szót. A gazdag rabokat vagy megláncoltatják, vagy másképen kereskednek vélek. Ebből élnek és gazdagodnak. A munkára termett rabokkal amint a szükség, alkalmatosság vagy haszon hozza magával, úgy bánnak: a gyenge rabokkal, mind a két nemről szóllván, gyalázatosan. Íme a dupla felelet, Báthori uram. Szilágyi uramnak régen mozog szája, nyilván valami kérdésre fakad.

SZILÁGYI. Nincs külömben. A kozákok jutottak eszembe, kik Lecchus király táborát bontogatták, urokat elhagyták, országát elvesztették. Mi rosz emberek lehetnek?

HOLLÓSI. A kozákok eleintén gyülevész, tudadan, goromba emberek voltak, lopással, ragadománnyal tengették életeket, szórva, hintve, itt-amott lappangva különösen lézzegtek. Lassan-lassan öszveszoktak, barátságot tartottak, idővel megszaporodtak, seregesen egybeállottak, rendbe szedték magokat, és alkalmasan elhatalmaztak. Azután tanácsot tartván, mint folytassák tovább becsűletesebben és előmenetelesebben dolgokat, azt végezték, hogy valamelly hercegnek vagy királynak oltalma alá adnák magokat. Azon akadtak meg, a muszkához-e vagy inkább a lengyelhez vetemedjenek. Jobban tetszett a lengyelség. Ezekhez részelkedtek illy okkal-móddal, hogy ők a lengyeleknek fognak szolgálni a hadi dolgokbann szívesen, híven, erejek szerínt, nem kívánván egyebet tőlük, hanem engednék meg, hogy tulajdon törvények és szokások szerínt szabadon élhessenek, és ha valami külső hatalom háborgatná őket, mególtalmaznák. Úgy lön, és sok időkig abban marada. Látván pedig a lengyelek, hogy hasznos szolgálatot tesznek, szorítani kezdték őket és teljesen hatalmok alá vetni. Ezt megsajdítván a kozákok egyszersmind elhagyák a lengyeleket, és a muszka részére állottak, mái napig is mellette vagynak. Napkelet felé, amint Konstancinápoly a Fekete-tengeren innen fekszik, úgy ők túl laknak, a Boristhenes vize mellett. Négy vármegyékre osztották magokat, fővárosok Koltowa, a muszka hitén élnek, egy főkapitány alatt. Lehetnek valami tizennyólcezeren. Íme a válasz, Szilágyi uram.

BÁTHORI. Mind az új hírekben, mind beszéd közben nevezik a kozákokat többször is, meg nem tudtam úgy dolgokat, mint most. Jó, szép kérdés volt.

SZILÁGYI. Akarom, hogy tetszett az Úrnak, még egy kérdésem vagyon. Gyakorta hallottuk az előbbeni historiában az írtóztató és rettenetes tengeri háborúkat, mellyek miatt sok szépen felépűlt és elkészűlt hajók vagy vesztek, vagy vesznek, vagy utólsó veszedelembe forognak. Amint most is megtörtént Kazimir és Iréne hercegi személyeken, kiknek csak egy hajszálon függött életek. Gondoltam azért, talán sohasem kellett volna a hajókázást elővenni, legalább a lator tengeren nem járni, azonkívűl is talán nagyobb kárát valljuk, hogysem hasznát vegyük ennek a vakmerő járásnak. Azt is akarnám tudni, ki lehetett első, aki a hajó dolgába mert kapni, és a gonosz tengerre bizni életét.

BÁTHORI. Hatalmas két dolgot mozgat az úr. Mondja először: Talán sohasem kellett volna elővenni a hajókázást, mert talán nagyobb a kára, hogysem haszna. Erre az okos, értelmes világ így felel: Különös szerencsénknek tarthatjuk, hogy hajón járhatunk, minthogy által nem lábolhatjuk a tengert, mellynek derék mélysége háromszáz ölnyire megyen, amint a forgott révészek mondják. Ha egyik része a világnak nem segítené a másikat, hová lennénk? Ha a tenger nem hordozna minket ide s oda, honnan szereznénk konyhára való sokféle fűszerszámat, patikába való sok orvosló gyökereket, gyümölcsöket, keneteket, indiai pézmákat, élesztő, gyógyító termést, a méreg ellen valót? Hogyan férnénk az arany– ezüstbányákhoz? Az édes mienk kevés. Magyar– és Erdélyországon kívűl Európában nemigen terem az arany. Honnan szereznénk gyémántot, gyöngyöket, hal– és elefántcsontot, napnyugotti cukrot? Ki győzné mind előhozni? Bizonyos az, hogy sok országokat gazdagít meg a tenger, és egyáltaljában nagyobb hasznát vettük, hogysem kárát vallottuk volna eddig. Hasznos emberünk vólt azért, aki feltalálta a tengeri paripát, tudniillik a hajót.

Másik ága Szilágyi uram kérdésének abból áll, ki lehetett az, aki az első hajónak munkájába kezdett. Diodorus azt vitatja, hogy Neptunus lett légyen, és azért a tenger istenének neveztetik. Florianus de Campo azt teszi hozzá: hogy ez a Neptunus spányol volt, de nem mondja helyesen, mert félretévén a fabulákat, Neptunus Phoeniciából származott. Eusebius (De Praeparatione Evangelii) ezt a becsűletet a samotraciai nemzetnek adja (ezek egy görögországi szigetben laknak), és azt mondják, hogy ők építették az első hajót. József, a tudós, híres zsidó a Noe bárkáját tartja első hajónak lenni, mellynek semmi égi, se tengeri háború nem ártott, hanem Örményországban elfogyván vize, az Ararát névű hegyen megállott, és ott veszett. Ez ugyan igazat tart, de a mi kérdésünk másra mutat, tudniillik kik voltak a vízözön után az első hajósok. Én azt mondom, hogy Noe unokái, Jáphet fiai. Mert amint a Szentírás mondja, ezek osztották el magok között a szigeteket, azokhoz pedig hajó nélkűl nem férhettek.

Eleintén gyenge, hitvány szerrel volt a hajó dolga, csak a part mellett turbikáltak. Azután a görögök megkivánván Aetes aranygyapját vagy nagy kincsét, mellyet Phrixus ott letett, erősebb szerszámmal vágtak bé a tengerbe, tudniillik Jázon herceg negyvenkilenced magával Troján által Colchisba evezett érette, és elemelte. E volt a vízözön utánn az első leghíresebb hajózás. Idővel többre, nagyobbra ment. Ezerkétszáz hajóból álló náva vitte a görögöket Agamemnon vezérlése alatt Trója ellen. Utóbb a görög várasok, mind magok ellen, mind pedig a romaiakkal hajós tábort indítottak, és a vizen harcoltak meg. Iparkodott a régiség versent hogy előbb s előbb mozdíthassa a hajós mesterséget. Typhis feltalálta a kormánt, mások az arbocfát, a vitorlyákat, a vasmacskákat. Ezek reánk maradtak a pogányoktól, de mi jobb rendbe vettük, adogattunk is hozzá.

A régiek csak akkor tudtak éjjel járni, mikor csillagzott. Mi a mágnes millye után a csillagok nélkűl eligazodunk. Való, hogy a magnes követ már ezerkétszáz esztendővel Urunk születése előtt a chínabéli nemzetség Chimvam király alatt megismérte, de nem tudta úgy hasznát venni, mint mi.

A régiek megjárták Europát, Asiát, Africát, de Americának hírét sem hallották, jóllehet America annyit foglal bé, mint Europa, Asia, Africa egyetembenn.

Mi azért 1492. esztendőbenn beléptünk Americába Colombus embersége által; 1497. Americus Vesputius vezérlése által beljebb, sőt szívébe mentünk; 1519. utat mutatván Magellanes, már keresztül jártuk, és lakjuk, kimondhatatlan hasznunkkal. A velencebéliek egykor csak Candiáig mentek, és amint magok vallják, egy fordulással egész országot érő kincset hoztak haza.

BÁTHORI. Ne fárasszuk Hollósi uramat többet, megelégedhetünk ezekkel. A szép historiáját pedig és bölcs oktatását köszönjük.

HOLLÓSI. Ha úgy tetszik azért az uraknak, menjünk nyugodni.

HATODIK ÉJTSZAKA

Báthori, Hollósi, Szilágyi

BÁTHORI. Minthogy Szilágyi uramért kitett Camilla asszony, Hollósi uram pedig már sokat fáradott, hogy kerekbe menjen a beszéd, tartozott kötelességemnek látom lenni, hogy magam is valamivel előlépjek. Ha megengedik azért az urak, egy tettében történt valóságos dologról beszéllek. Nem olly régiség, hogy a még élő emberek emlékezetin túl volna. Csak ötven esztendőkre mutat, és csodálatos.

HOLLÓSI. Kedvem szerint fog esni, ha valami emlékezetes dologról fog tudósítani az úr, sőt alig várom.

BÁTHORI. Hosszú és igen tekerékes, de ketté lehet vágni, hogy holnapra is maradjon belőle. Kezdem azért. Egy bizonyos molnármester, Arnet György a neve, Erwil helységbenn előmenetelesen üzte mesterségét, véletlenűl egy fiatal egyházi személlyel öszvetalálkozott, és azt gondolván, hogy tulajdon fia légyen, úgy szollítá meg mint magzatját. Emez vonakodni kezde és arról tudósítani a molnárt, hogy hamis vélekedésbenn volna felőle, gondolná meg magát. A molnár ezt bosszúságúl vette, kötődni kezde vele, egyáltalában elhitetvén magával, hogy az előtte való személy igaz fia légyen, és gonoszúl akarja eltagadni édesatyját. Erre nézve megfogatá, és szoros fogságba vetteté.

Lássuk azért, ki vala az a személy. Karger János a neve, az austriai Belgiumban, Roth névű helységben lett a világra, atyja Karger Guilielm, anyja Tuhtmann Katalin. Tizenegy esztendős korában árván maradott atyjától, anyja özvegységre jutott tíz gyermekeivel. Látván János szorúlt űgyét édesanyjának, nem akart tovább terhére lenni otthon maradásával, hanem Colonia felé gyalogolt, hogy tanúlásra adná magát, és ha úgy engedné az Isten, egyházi hivatalra lépne. Coloniában azért in Collegio Montanistarum folytatta tanulását egész a theologiáig, egy káptalanbéli úrnak lévén szolgálatjában, kapott szükségire valót, ki is látván jóindulatját, szép magaviselését, és hogy Németországba kívánkoznék, nem tartóztatta, szándéka bételésére útravalóval becsűletesen megajándékozta.

Coloniától búcsút vévén, Frankfurt, Moguntia, Norinberga, Prága, Bécs városokon általmenvén, Magyarországba bélépett és Pozsonyban letelepedett 1726. esztendőben, minden úttal nyomozván szerencséjét. Minthogy pedig nem látszott kedvezni, visszarándúla Bécsbe. Holitt megszánta egy a Bellicumhoz tartozandó consiliarius úr, kinek Sallier a neve, és megvigasztalta háromezer forintból álló pensioval. Illy erőt kapván theologiáját dícséretesen elvégezte. Pappá is felszenteltetett 1728. esztendőben Breitenbuccher által, aki akkor generalis vicarius volt a bécsi érseknél, cardinal Kollonits Zsigmondnál. Első miséjét pedig az udvari kápolnában mondotta el.

Mindezeken általmenvén hazafelé igyekezett szegény anyjához. Hogy pedig otthon hivatala szerínt becsűletesen elélhessen, könyörgő levelet nyújta bé Magdolna császárnénak, hogy az ő hatalmas közbejárása által valami káplánságot nyerhetne Belgiumban, maga hazájában. Ezen levelére nemcsak azt nyerte meg, amit kért, hanem bőséges költséget is hosszú utjára. Ezzel magához vévén kevés partékáját és szükséges hites leveleit, vígan útaza Belgium felé. Eddig már láttuk, ki s mi légyen Karger János, kinek ezután csak abbé lesz a neve, nagyobb külömbség kedvéért.

Nézzük már dolgát Arnet Györgynek, a mólnárnak. Értékes ember vala. Fiát szépen nevelte, Moguntiában a jezsuitáknál jártatta iskolába. A gyermek jól tanult, a philosophiát elvégezvén, minthogy buzgó volt Istenéhez, ugyanazon Moguntia körűl, a Szent Jakab hegyén, beállott a Szent Benedek szerzetébe. Két esztendő múlva atyja kérésére megnyeré az előljáróitól, hogy más helyen, úgymint Salisburgumban végezhetné theologiáját. Ezen alkalmatossággal kicsapott az útból, Bécset, Grécet, Velencét megjárta, Romáig ment atyja híre nélkül. Mindazonáltal tellyes becsűlettel viselte magát mindenütt, nagyon megerősödött sokféle szép tudományokban, és amint utóbb meg lesz mondva, maga jókedvéből visszament kalastromába.

Azonban nem tudván atyja, hová lett légyen tekergő fia, gondban vala miatta. Értekezett, tudakozódott, kerestette csodálván, hogy annyi ideig semmi hírt nem adna maga felől. Megszóllította az országos kocsisokat, kik az imperiumi fő városokat fel s alá járják, ha szerencsére nem akadtak-e volna reá. A többi között Wagner Pétert, aki őtet ezelőtt négy esztendővel Frankfurtból Norinbergába vitte, ezt nagyon kéri vala, menne végére, hová vetemedett légyen, hol késik, mi okból, igérvén neki harminc forintot, ha visszahozná. Ez a kocsis, a többi is (ébresztvén őket a harminc forint) nem kéméllették fáradságokat, leiratták Arnetnek, a molnár fiának képét, és útazván minden városban, minden vendégházban mutogatván értekeztek, ha nem fordúlt-e meg nálok egy illyen személy.

Úgy történt, hogy a mólnár fia salisburgumi útjában általmenvén Norinbergán, a furti vendégházban megszállott, és ott helyben egynehány társaival vígan mulatott. Ez ada alkalmatosságot a vendégfogadósnénak, hogy akkor ismeretségébe esnék, és a fiatal, víg vendégnek ábrázatját alkalmasin bényomná mind a két szemébe, és megtudná a kocsistól, hogy a molnár fia volna, Arnet.

Az abbé, Karger János, egy esztendővel utóbb, mikor Belgiumból Bécsen által Pozsonyig ment, szinte abba a vendégházba szállott, és hasonlókép egynéhány nap mulatott. A gazdasszony ezt is látván, Arnetről megemlékezvén, egybe keverte a két vendégnek igen hasonló ábrázatját. Minthogy pedig Arnet, a mólnár fia egyházi, az abbé penig még akkor világi köntösben vala, nem tuda eligazúlni vélekedésében.

Azonban az abbé minden dolgán általesvén Bécsben, megfordúlt 1726. esztendőben már papi köntösben, hogy gyámoltalan anyját és rokonait lássa. Ezen útjába is Furtba szálla, de nem az előbbeni vendégfogadóba, a Hattyúnál. A mólnárnak felbíztatott kocsisa, Péter szinte ott forgolódott vala a vendégház körűl akkor, meglátá, jól szemébe nézett a vendégnek, s minthogy tudta, hogy a molnár fia pappá lett, és ez is papi ruhában volna, hasonló is a leírott képhez, az abbét a mólnár fiának vélte lenni, de nem merte megszóllítani.

Másnap reggel felkeresé, és illyen beszédet tarta vele: Uram! úgymond, én téged ismerlek, már egyszer Frankfurtba vittelek.

Az abbé azt felelé: Ez lehetetlen, mi egymást sohasem láttuk. De mégis, úgymond a kocsis, ha az vagy, akinek tartalak lenni, úgymint az etwili mólnár fiának, minthogy Frankfurtba akarsz megínt menni, ingyen elviszlek, mert az atyád énnékem harminc forintot igért, ha feltalállak, és hazaviszlek. Az abbé erre azt mondá: Atyámfia, az én atyám régen meghólt. Anyám élhet, ezt keresem, az ő kedvéért utazok. Megcsalatkoztál személyemben. Erre a kocsis megneheztelt, nem is akart már helyt adni néki kocsijában. Közbejárúla a gazda és hét forintba megalkudván, ugyancsak felültette. Az abbé útazótársait megtekíntvén, nem tetszettek, a garázda kocsist is megútálván, kiszálla a kocsiból, és egy szegény legénynek adá helyét Isten nevében.

Partékástúl azért helyben marada, és a Hattyútól a másik vendégfogadóba méne. Alig látá meg már papi köntösben a gazdasszony, nem kételkede benne, hogy Arnet ne légyen, kit a kocsisok annyit keresnek, tudniillik a mólnár fia. Szépen fogadván a vendéget, azt mondá vala: úgy tetszik, másszor is volt már szerencsém az urat megvendégelnem, mikor olly vígan volt nálunk.

Az abbé nem tudván horgas szándékát a gazdasszonynak, és meg is emlékezvén arról, hogy előbb is egyszer már ott tartott szállást, reáhagyá. Evvel megerősödött az asszony vélekedésében, hogy vendége a mólnár fia légyen. E’ volt magva az utóbbi háborúnak.

A frankfurti kocsis is megfordúlt, és nem akart a Hattyúhoz szállani, hanem a most említett gazdasszonyhoz, ki is hevenyében elbeszéli vala, hogy a molnár fiának csak tegnap adott ebédet, viszont a kocsis emlegeti vala, hogy csak tegnapelőtt szóllott légyen vele, a Hattyúnál, de, úgymond, hatalmasan tagadja, és nem akar a mólnár fia lenni. Erre az asszony: Mindjárt hulljon el az órrom, ha nem az, jól lát az én két szemem. Maga sem tagadja, hogy akkor is ide szállott, mikor Frankfurtba vitted.

Emlékezem, úgymond a kocsis, most is oda vittem volna, de kiszállott a kocsimból. Asszonyom! ha pörre fakad a dolog, légy bizonságom, harminc forinttal meggazdagítod erszényemet.

Ne búsulj, Péter, azt felelé, híved leszek, csigán sem mondok egyebet.

De menjünk tovább. Frankfurtban az abbé megint öszveakadott a tekergő kocsissal. Holitt az történt, hogy a sok öszveszaporodott szekerek tolakodása miatt egyik sem mehetett előbb. Ezt látván az abbé, kiszálla a kocsiból, legszükségesebb partékáját hóna alá vévén, gyalog méne az belső kapúhoz. Minthogy pedig gyalogszerrel vala és isméretlen, megállíták, és passus leveleit kivánták látni. Odanyújtá a kapusoknak, de az uraimék nem értették, tehát két késérő katonákkal, a fő istrázához kelleték néki menni. Holitt úgy találák, hogy az abbének ki s bé és akárhová akarná, szabad járása volna. A kocsis meglátá, hogy vezetik az abbét, gondolá magában: No, megadja a mólnár fia a dézmát, és az én harminc forintom oda vagyon.

Ami több, az abbé nem késett Frankfurtban, hanem hajóba szállott a Menus vizén, és Moguntia felé ment. A kocsis, úgy hozván utazása, hasonlóképen szárazon odament. A mólnár is egyszersmind ott termett; a város útszáit járván és kóborló fiát gonddal keresvén, véletlenűl a kocsisra akada. No Péter, úgymond, hol a fiam? hallottad e hírét?

Ígenis, azt felelé, egy pap ült a kocsimba, de megint kiszállott, annak kell lenni, a furti vendégfogadóné látta, és bizonyosan annak tartja. Dolog, ha még nincsen itt helyben, mert csak tegnap bárkázott ide.

A molnár erre ezeket mondá: Meglehet, feleségem is sok álmot látott felőle, utólszor azt álmodta, mintha hazajött volna, és kapcáit foltozgatná. Jer, fiam! keressük fel.

Mentést mentek, a vendégfogadósoktól azt tudták meg, hogy elérkezett ugyan, de el is ment Salsig felé. Salsig Moguntiától tíz mértföld. Odasiettek azért, és ott találák fogadott szállásán.

Megtele örömmel a mólnár, hogy fiára akadott, de egyetemben neheztele reá, hogy előtte lévén, semmi jelét nem adná fiúi kötelességének. Erre nézve csak fel s alá járdogála a szobában, csípőire tévén kezét, lóggatván fejét, és valamit forralván szívében. Az abbé csendesen üldögele a meleg kemence mellett, csodálván a mólnárnak cinkoskodásit. Nem türheté tovább a mólnár, így szóllítá meg: Hallád-e, te jobbik, honnan jöttél? hová mész? hol vagynak passus leveleid?

Az abbé erre ezt: Mi okon kivánod? nem látszik rajtad, hogy hivatalod légyen, és reád bízták vólna a járó-kelő útazóknak e’ béli megvizsgálását. Mutasd meg előbb, mi jó űggyel kivánod, akkor én sem tartok ellent.

Erre felpattant a mólnár: Így felelsz atyádnak?

Elmosolyoda az abbé, mondván: Aki volt atyám, meghalálozott még kis koromban; a kocsis, ki engem Frankfurtba akart vinni, azt mondá, hogy egy mólnárnak a fia vagyok, magad is annak mondod magadat, e’ képen három atyám volna.

Azon izbe bé talált lépni a kocsis is, más köntösben szántszándékkal, de mégis reáismért az abbé, és ezen szókkal pirongatá: Te is itt vagy, dévaj, aki harminc forintért el akartál árúlni a mólnárnak, mint Júdás Krisztust; hánszor rágtam füledbe, hogy én fia nem vagyok a te mondád mólnárnak. Fájt a szembe való mondás az úrfinak, nagy hevesen azért felkiálta: Mind a hét szentségre mondom, hogy az úr ennek a becsűletes mólnárnak a fia, és ha külömben vagyon, engem fullasszanak meg a leglátszatósabb akasztófán. Jóízűen falta ezt a mólnár, vastagodott vélekedésébenn; az abbéhez fordúla, mondván: Ha ugyan csak nem vagy fiam, esküdjél meg reá, hogy elhigyem.

Elhűltek erre a kemény erőltetésre mindazok, akik jelen voltak; az abbé pedig azonnal elővette a nyakáról a feszűletet, és felszóval mondá: Amint igaz, hogy Jézus Krisztus megholt érettünk a keresztfán, úgy igaz, hogy te nem vagy atyám.

Evvel sem elégedett meg a mólnár, tovább is kívánta látni passusit. A jámbor abbé előhozá, és megmutatá, hogy lenyugaztalná. De minthogy deákúl nem tudott, a helyben lévő plébánusért küldött, ki is forgatván, és belétekíntvén, azt mondá a mólnárnak: Uram! ne háborgasd magadat, se ezt az érdemes embert, itt nem találom fel az Arnet nevet, hanem a Kargert, ki a luxemburgi tartományban lett a világra, nem a mi földünkön, azért nem a te fiad.

Ez sem vala elég, azt felelé: Ki-ki faraghat magának kedve szerint való passust, hamis most a világ.

Erre a plébánus: Én jónak találom, ha nem hiszed, lássad. Bécstől fogva eddig mind elhitték, máskülömben itt nem volna nálunk, itt egyéb dolgom nincsen, Isten hozzád.

Alig mene el dolgára a plébánus, a mólnár megint búsítani kezdé az abbét, és csaknem éjfélig alkalmatlankodott. Megsokalván a jámbor pap a sok ízetlenséget, kemény szóval akarta eligazítani magától, mondván: Takarodjál, hagyd végezhessem tartozott imádságimat.

Erre a mólnár: Nem lehet Isten előtt kedves imádságod, mikor így gyötröd atyádat.

Több hajóslegények voltak a korcsmán, akik látták, hallották, mint foly a dolog, neheztelni kezdettek a garázdás mólnárra. Egyik már közűlök kitekerte egy faszéknek a lábát, és a mólnárhoz kezdé mérni, de tartóztatta az abbé, mondván: Jó barátom! hagyd abba, én kedvemért cselekeszed, tudom, de nékem, útazó embernek bajt szereznél véle.

A hajós mindazonáltal fenyegetőképen a mólnárhoz fordúla, mondván: Ha érted, hagyj békét ennek a szent atyának, aki jóravaló ember, és útunkban mindennap elmondotta szent miséjét.

A mólnár evvel nem aggódott, arra kénszeríti vala az abbét, hogy őtet, molnárt nevezné atyjának, vagy pedig, úgymond: Jer velem anyádhoz, ha ő téged nem ismér fiának lenni, én néked adok ötszáz forintot, azután elmehetsz békével Isten nevében. Az abbé így felele: Megcselekszem kétszáz forintért is, de add írva, hogy te is megcselekszed.

A mólnár erre nem akart hajúlni, az abbé nem akart heába költeni, és így ez a kötés magától elsemmisedett.

A forgószél megínt mást ada a mólnár fejébe. Tehát, úgymond, add nékem írva, hogy nem vagy fiam, hagyd lássa feleségem.

Az abbé téntát, papirost kért; a mólnártól pedig: Mi a neve?

Erre haragjában a mólnár azt találá mondani: Elhagyott az eszed, nem tudod apádnak a nevét?

Ellenben az abbé: Megszédűltél malmodban, hogy tudnám, mikor se szőrödről, se nevedről eddig nem ismértelek.

A molnár meg erre: Tehát írd, amint akarod.

Az abbé csak azt írá:

“Ezen kezem irásomnak erejével bizonyítom, hogy se te, se feleséged fia nem vagyok. Karger János, luxemburgi megyéből való pap m[anu] p[ropria].”

Kezébe vévén a mólnár az írást, búcsúza, mondván: Isten vezéreljen!

A pap viszont: Tégedet hasonlóképen! – gondolván, hogy már megmenekedett ettől a kísírtettől; de megcsalatkozott. Mert gonoszabb szerencsétlenség orozkodott utánna. Alig váltak el egymástól, máris megbánta dolgát a mólnár, egyebet nem forgatván már felkevert elméjében, hanem hogy az abbé valóságos fia légyen. Másnap már felfelé méne a Menus vizén, egyszersmind megfordúla, és lefolya, meglátá a másik hajót, melly az abbét hozta, már távúlról tele torokkal azt kiáltja: A parthoz, legények, avval a pappal, mert szökevény fiam, máskülömben vasra veretlek títeket.

Mit tehettek egyebet, a mólnáré volt a hajó, kikötöttek a partra. Az abbé a poppárti vendégfogadóba szállott, a mólnár sok emberrel utána, azt rikoltván: Elfajzott, gonosz fiú, nem akarod megismérni szüleidet, engem el akarsz tagadni, aki tenéked annyit kerestem, és nyomban akarlak hagyni holtom után, úgy mint egyetlenegy maradékomat.

Erre a kiáltásra és nagy vitára többen gyülekeztek öszve, kik azt mondák, hogy az abbé lábával tapodja maga szép szerencséjét, nem akarván atyjának ismérni azt, aki illy hatalmas és gazdag. Huszezer forint szép pénz, mellyel kínálja. Kik azt mondák: Locsog agyveleje a mólnárnak, mikor erővel akarja, hogy fia légyen, aki nem az, és nem is akar lenni. A korcsmáros deákos ember lévén, megtekínté írásit az abbének, jól megvizsgálá pecsétjeit, azt mondá elvégre: Mólnár gazda! ehez a becsűletes emberhez semmi közöd, nem fiad. Igen közel való híre vagyon itten atyádnak, magadnak, feleségednek, köztünk termettetek: ez pedig alsó Németországból való, amint hiteles bizonysági, sőt nyelve járása is kimutatják, másutt keresd azért tőled elrugaszkodott, országokat kóborló fiadat, ennek hagyj békét, úgy tanácslom mint igaz jóakaród.

A mondott lármára asszonykák is érkeztek, kerékbe vévén a mólnárt, azt mondák: Látjuk, hogy erőn-erővel fiat kívánsz, nem tudván, hová ontsad pénzedet, íme, egynehány szép férfiú gyermekeket hoztunk elődbe, válogass bennek, fogadd fiadnak, neveljed, tartsad, mi nem tarthatjuk, ne kínozd ezt a szegényt.

Erre új villongás támadott a két fél között, az abbé nem tudott megmenekedni a mólnártól, a mólnár csaknem az ördögnek szánta magát. Dühödött mérgébenn, hogy minden ember csúfolja. Hol azt mondá: Eredj patvarba, te pribék, háládatlan gonosz gyermek, rongyosodjál, vessz el! Hol megínt azt: Csak elhigyd, te istentelen, akár fel-, akár alszélnek menj, inadba leszek, sőt mihelyt módját látom, vasra veretlek: megismértetem, megbecsűltetem veled atyádat. Ezen mérges fenyegetések alatt az abbé maga hajójába szállott, a molnár is tulajdon magáéba. Előre ment a pap, utánna a molnár Oberlohnsteinig, melly helység Koblenztól vagy Confluentiától csak két mérföldnyire esik. Odaérkezvén az abbé a vendégfogadóba szállott, a mólnár az útszákat járta, eget, földet bétöltvén panaszival, segítséget kívánván a kapus tisztektől fia ellen, meg is nyerte végtére, mert tudták, hogy vagyonos ember, és meg lesz fizetve fáradságok.

Minekutánna azért a szegény abbé megszálla a vendégfogadóban, és különös szobájában egy darabig nyugodna, íme, két fegyveres ember érkezett, megállá ajtaját, törpe vasát a puska végére szegezé, és erős őrizetben tartá az abbét. Mit tehetne az erőszak ellen, Istennek ajánlotta ügyét, ártatlanságával vigasztalván magát és igazságra építvén reménységét.

Nemsokára elérkezett a molnár is egy kapitánnyal, és egy asszonnyal, mellyet el akara venni a mólnár fia deákkorában, de megakadt kereke, máshoz ment a leány. Ezt a menyecskét azért hozta magával a mólnár, mert reméllette, hogy részére fog beszélleni. Az asszony sokáig tekíntette az abbét, amíg ki nem tanúlta; megelégelvén, félre lépe a molnárral, és lassú szóval azt mondá: Ki ismérhette fiadat jobban nálamnál? Mindennapi vendégem volt, szeretőm volt; addig néztünk egymás szemébe, még meg nem untuk, most is előttem a képe, de igazsággal mondom, hogy fiad ennél kisebb és tömöttebb, mindazonáltal nagyon hasonlít ábrázatjában hozzá. Már a canicula szele által-meg általjárta a mólnár fejét, semmi hitelt nem ada a menyecskének, mondván: Attól fogva felhúzakodhatott, apadhatott is a sok tanúlás miatt. Azért, kapitány uram! csak szedjük elő tőle minden déb-dáb írásit, leveleit, passusit, mind azon tolmács írások, és hamisak.

Reménykedett az abbé, kérvén a kapitányt, hogy legalább hagyná kezénél Magdolna császárné levelét, mellyet a belgiumi gubernátornénak írt mellette. Haszontalan volt törekedése, erővel kiragadta kezéből. Fenyegette az abbé, mondván, ne járna a mólnár eszén, mert számadásra kél a dolog, és megbánja jövendőben. Ellenben vitézűl bátorította a mólnár a katonát, ki is erre mind elvitte magával. Nem tudván az abbé, hová viszi, hol teszi le, kinek kerűlnek kezére.

Eképen a rab abbé szabadságától, leveleitől megfosztván, idegen földen lévén, és látván, hogy a mólnár már úgy bánhat vele, mint akarja, nem tudá keservébenn, hová légyen, mihez tartsa magát. Azonban a mólnárnak gonoszsága tovább ment. Még azon a napon elemelte innen, öszvérre ültette, és a különös rabságból általvittette a közönséges fogságba. Sok granatéros késérte mint egy példás latort, számtalan nép láttára, kimondhatatlan gyalázatjára érdemes papi személyének. Reábámúlt az egész piac, nevette, csúfolta. Noha pedig jó zár alatt volt a tömlöc, de mégis három granatéros tartott istrázát éjjel-nappal. Kigondolható, melly vígan éneklett légyen szoros kalitkájában a szegény rab.

Jóllehet pediglen ártatlanságában valami kis vigasztalása lehetett, de másrészről nagyon gyötrötte az igazságtalanság és erőszak, mindenek felett pedig a félelem, netalántán egészségét, erejét megtörvén, a fogságban kellessék neki veszni. Idején korán a szent gyónáshoz készűlt. Volt is nyomos oka félelmének, mert úgy tartatott, mint egy veszni való bűnös, kenyér és víz mellett, mérges télben, semmi födözője nem lévén, egy marok szalmánál semmi egyéb alatta, mellyen azok hevertek, kik a múlt napokban felakasztattak. Meg kell vallani, hogy ezek mind azon szörnyűségek, de mégis azokhoz képest, amellyek következnek, tűrhetők. Keményebb csapásokkal forgatta balsorsa, amint utóbb látni fogjuk.

Nem felejté el rabját a mólnár, feleségével és érdemes két szerzetessel meglátogatta. Ezek a moguntiai kalastoromból érkeztek, tudniillik ahol a mólnár fia béállott a szerzetbe, avégre pedig, hogy megtudnák, ki légyen az abbé. Apátúr vala egyik, a másik theologiae professor. A mólnár a rabhoz közelítvén, illy cifrán kezdé: Jónapot, úrfi, mint tetszik a szállás? mégsem vagy-e fiam?

Az abbé erre: Eredj, embertelen, az én atyám, aki volt, meghólt, és keresztyén volt, te pogány vagy, se nem voltam, se nem vagyok fiad.

A mólnár erre: Valóban, már magam is kétséges vagyok benne, de mégis vegyd elő eszedet, talán az vagy.

Az abbé a szerzetesekhez fordúlván, így szóllítá meg őket: Akarom, hogy az urak látogatásomra jöttek. Bécsben a Balena jel alatt lévő gazda apátúr uramat általam különösen köszönteti. Személyem szerínt akartam ezt az izenetet bémondani, voltam is a kalastorom ajtajánál, de nem tudom, mi félelem tartóztatott, hogy bé nem mentem.

Az apátúr a mólnár kérésére és költségére érkezett, minthogy, amint mondám, köztök volt fia, hogy ítéletet tenne felőle. Erősen tekíntvén azért a rabra, így adá válaszát: Domine Frater! ha béjöttél volna hozzánk, csak elhigyd, azon órában találtál volna érdemedhez szabott helyecskét, a paenitentia tartásra, hol késtél eddig, mit ellenkezel atyáddal, és most minket is, anyádat is ide fárasztottad.

Az abbé ezekre azt felelé: Csalatkozásban vagy felőlem, szent Atya, éspedig duplán, mert én se Szent Benedek, se a molnár fia nem vagyok.

Ezen dologról jó darabig tartott köztök a vetekedés és ellenmondás.

Azonban a mólnár forgatni kezdé az abbé breviáriumját, és egy szent énekre akadott, kit a mólnár fia csinált, és sokan dícsérték. Ezen az iráson kaptak minnnyájan: az apátúr, a társa, a mólnár, a felesége, vallván, hogy többször látták a mólnár fiánál, aki gyakorta éneklette. Az apátúr azt mondá: Már betéve tudom, annyit hallottam Arnet szájából, mikor köztünk volt, nyilván azért ez az, akit keresünk. Tagadja ugyan szája, de elárulja írása, mellyet mi jól ismérünk.

Kérdezek azért, mint fért az énekhez, minthogy bizonyosan a mólnár fia írása és csinálmánya. Nem akadott meg feleletében az abbé, bátran kimondá: Én, úgymond, Bécsben a Spittelbergen, mikor oda szállottam, megláttam egy asztalon, és minthogy megtetszett, leírtam magamnak, és a többi.

Erre az Apátúr: Mondád, de nem csalsz meg minket.

Az abbé a mólnárhoz és mólnárnéhoz fordúlván, megmutatá nékik a sebhelyt melly jobbik szemén vala, értekezvén tőlök, volna-e illy bélyeg fiok szemén. Megtekíntvén az asszony, úgymond: Az Isten szóllt belőled, igenis, hogy vagyon, fiam vagy, nem tagadhatod, már ha az egész világ ellent mondana, mégsem hinném. Tennen tudhatod, már szép eszeden voltál, mikor a lajtorjáról leestél, akkor történt rajtad.

Asszonyom! ugymond az abbé, nem a lajtorja, hanem egy kardvég lőn az oka, nem is apró gyermekségemben, hanem koros ifjúságomban történt rajtam, és azért nem egyezünk meg. Másként is megbizonyíthatom, hogy nem vagy anyám, más jelt mutathatok.

Ne mondd, azonkívül is tudom, azt felelé a molnárné, a lábadon vagyon, eb harapott meg, rajtad maradott jele. Igaz egek! mindent délszínre hoztok, és kinyilatkoztattok, hogy epedett szívemet vigasztaljátok, és mégis ez a hál’adatlan, kit méhemben, kit kezemen hordoztam, gyengén neveltem, kínos gonddal őriztem, ellenem rugoldoz, engem eltagad.

Az abbé nem keveset csodálván, hogy másvalakin is megvolnának a mondott jelek, így válaszola: Egyűgyű asszonyka! nem vetettél jól számot eszeddel. Hasonló egyik tojás a másikhoz, egy zsibád a másikhoz, egy malomkereked a másikhoz, de mégis nem egy vele. A te fiadat, amint vallod, az eb harapta meg, engem egy kan sértett meg agyarával. Fiadon másként történt, énrajtam másként, hasonlók lehetünk azért, ebben is, másban is, de nem egyek, amint mondám. Mondom, a te fiad nem vagyok. Várjunk az időtől, reánk szüli az igazságot, ne kínozzatok illy pogányúl. Ki tudná mind előbeszélleni, micsoda nagy vita volt tovább köztök a sebek miatt. Hol halgattak, hol öszvevesztek. A két szerzetesek nem tagadhatták, hogy ezek a jelek nem volnának meg a mólnár fián, és az apátúrnak úgy tetszett, mintha Bécsben is szóllott volna vele, mikor ott vala a szerzet dolgában. Úgy gondolák azért egyrészről, hogy ez a személy valóban a mólnár fia légyen, kit szerzetekbe bévettek, és Salisburgumba küldöttek.

Értvén pedig másrészről, hogy így okoskodik az abbé, így mentegeti magát, illy bátran és állhatatosan ellentáll, holott semmi baja nem volna, sőt kívánatos állapotja, ha megadná magát. Emellett, minthogy természet szerínt nehéz hitelű dolog, hogy egy fiú, kit atyja, anyja szeret, gazdagsággal megkinál, minden ok nélkűl eltagadja szüléit, a két szerzetes habozni kezdett. Hogy azért jobban végére mennének a dolognak, megint előlvették a kérdéseket, hol tanúlt, meddig, hol adta magát a kispapságra, ki szentelte fel, hogy misét mondhasson, hol, mikor, honnan jött, hová szándékozik menni? Öszvekevervén a kérdéseket, háromszor is előbb, utóbb azon egyre visszatérvén, ha nem változna-e feleletibenn. De az abbé mindenkor mindenre egyaránt felelt. Elvégre a szerzetes atyák a mólnárhoz közelítvén, kimondák: Nékünk úgy tetszik, hogy ez az ember hasonló ugyan fiadhoz, de nem az. Mert ez magosabb annál, tömöttebb az ennél, ez pedig szavára gyengébb.

Erre a mólnárral kimentek a rekeszből.

A mólnárné benn marada, leüle egy padkára, tetétől fogva talpig megjárta szemével az abbét, szomorkodott, fohászkodott, mert sok kérdésére semmi feleletet nem vett. A többi után azt mondja vala: Mitől vagyon fiam! hogy olly feketék a fogaid, holott olly fejérek voltak, mint a most hulló hó.

Erre az abbé: Áldott légyen az Isten! Látd-e, vagyon külömbség köztünk, fiad fogai fejérek, az én fogaim feketék.

Minthogy bujdosott elméje az asszonynak, nem vette észre a mondást, másra rándúla. Nem akarod, úgymond, megismérni azt, aki kínnal szült, szoptatott, nevelt. Gondold meg, ha tovább keménysegédben maradsz, megölsz, mert nem bírok magammal, máris dobog a szívem, hűl, megáll a vér bennem, szánd meg szerető anyádat, egyetlenegy szóval erejét, egészségét, víg kedvét megtérítheted, cselekedd meg.

Ezeket végezvén, kifogyott beszédéből, síránkozván, mélyen halgatván, nagy keserve mind melyét, mind nyelvét elfogta. Megszánta az abbé, látván, mennyire viheti a gyarló asszonykát az anyai szerelem, még a tiszta elhitel által is, azért, hogy engesztelné keserűségét, ezeket adá értésére: Asszonyom! az irgalmas Isten vigasztalója a szomorúaknak, mi ketten ne tegyük le holtig reménységünket. Ami téged illet, elhigyd, megküldi fiadat akkor, mikor ingyen sem gondolod, aki én nem vagyok, a tiszta, szent egekre mondom.

Mégis a mólnárné arra kénszerítette, engedné meg, hogy kezéhez nyúlhasson, avégre, hogy a vér nem adna-e valami jelt, hogy fia volna. Ebben sem szegte meg kedvét, odanyújtá kezét. Akkor az asszony őtet illetvén felkiálta: Bizonyára vérem vagy és fiam, érzem, haszontalanúl tagadod.

Megunta már a sok ízetlenséget az abbé: Takarodjál, ugymond, asszony, nem tűrhetem tovább, egy ital bor jobb volna minden heábavaló édeskedésednél.

Azonnal borért küldött a mólnárné; elérkezett, megkínálta vele az abbét: Igyál, úgymond, tudom mindenkor szomjús voltál reggel előbb is, ebből is tudom, hogy fiam vagy.

Az abbé erre: Ha mind fiaid, kik reggel isznak, vagy megkívánják a bort, igen megszaporodtál fiaidra nézve.

És már inni akart; nem engedte az asszony, mondván: Ne, fiam, megártana éhomra, ime egy kevés biskóta, egyél előbb.

Evvel a kelleden kényeskedéssel újra felháborította az abbét, ki is haragos szemmel azt adá értésére: Már elég volt, se borod, se falatod, se személyed nem kell, hordd el magadat, ne alkalmatlankodjál.

Leszegezett szemmel, bús szívvel otthagyá az asszony. Urát feltalálá a szállásán a két szerzetesekkel, úgy ment panasza, mint az árviz, fia iránt, kit se édes szóval, se különben semmire sem bírhatta, a malomkőnél (úgy mondá vala) kővebb.

A szerzetesek, úgy mint tudós és istenfélő emberek, általmenvén minden próbán, öszveszóllakoztak, és még egyszer azt tanácslották a mólnárnak, szállana magába, lépne vissza kezdett útjából, míg becsűlettel meglehet, bocsátaná el a rabot, mert noha külső jeleit hordozná, mégsem fia. Mondák vala az atyák, az eféle közel járó hasonlatosság miatt nagy csalatkozások, szörnyű esetek, sok vérontások történtének. Csak az, hogy malomban hegedűltek, semmit sem végeztek.

A mólnárnak nem tetszett ez a lecke. Újra megparancsolá, hogy keményen tartanák a rabot, részekre pedig ne kéméllenék a költséget, meg lészen fizetve. Híztak az őrzők, ment a tisztek garatjára elég, azonban koplalt a száraz kenyér és sovány víz mellett az abbé. A mérges, fagylaló tél megvette testét, keléseket fakasztott testén, keze, lába megdagadott, az álom elhagyta, senki sem találkozott, aki segítene, gyógyítana rajta, vagy törekedne mellette. Illy nagy inségben többször írt anyjához, a helybéli plébánusnak, de semmi választ nem vett. Tűrni és szenvedni kellett azért néki, míg az Istennek gondviselése mást nem rendelne felőle.

Minthogy pedig a gonosz hírnek szaporább a lépése, hogysem a jónak, nagyhamar körűl-belűl elterjedett az abbé dolga. A mólnár szép színt adott maga ügyének. A nép mindennap más nyelven beszéllt, a korcsmákon, az útszákon, az úri asztalokon megfordúlt a mendemonda. Itt azt vítatták, hogy a mólnár érdeme szerínt bánik fiával, másutt azt, hogy a mólnár esztelen, azt kínozza, és csaknem öli, akit fiának tart. Amazok azt, vallyon miért erőlteti pogány módon azt, aki minden sanyarúságon készebb általmenni, hogysem édes igaz atyját eltagadni, és mást fogadni helyébe.

Mások tovább mentek okoskodással, mondván: Ha a rab pap nem fia a mólnárnak, tudnivaló, hogy nagyot vét az igazság ellen, mikor így sanyargatja, és adózni fog iránta. Ha pedig fia, nagyobbat vét vére ellen, mert máris fonja fonalát annak a kötélnek, melly végét ejti életének. Ezen okból: mert az ifjú Arnet, jóllehet béesküdött a Szent Benedek szerzetébe, de még misét nem mondhatott, nincsen felszentelve. A rab pedig, aki fogva tartatik, naponként, mikor szabadságában volt, elmondotta miséjét. Következendőképen az Isten és az Anyaszentegyház törvényei ellen vétett, átokba esett, és halálos bűntetés alá vetette fejét.

Ezt felkapták az értelmes emberek, bémondották a mólnárnak, javaslották, hogy [ha] a rabot ugyancsak fiának tartja, mennél előbb adassa meg szabadságát, máskülömben a hóhér pallosa alá keríti. Ezen sem indúlt meg ostobasága, csak azt veté feleletül: Kövessen meg rósz fiam, lágyúljon, puhuljon, valljon atyjának. A többiről én tészek, szépen elalkalmaztatom a dolgot, vagyon pénzem.

Jóakarói viszont azt mondották: Atyámfia! veszedelmes dologba ártod magadat, mihelyt a Szentszék megtudja, nem fogja kérdezni, hány zsákkal legyen pénzed, hanem akaratod ellen is elemeli fiadat, és ha reábizonyodik az, ami eddig csak gyanú: szent igaz, hogy elveszted gyermekedet.

Ennek sem volt foganatja. Elkészűlt jó darab pénzzel, ha mi ollyas történne.

Azonban ennek hírét vévén rabházában az abbé, tudniillik, hogy forog a gyanú a helységben, és fülről fülre jár a beszéd, mintha minden felszentelés nélkűl itt-amott mondogatta volna el miséjét, és vesztében volna rab feje, ott is csendes elmével vette fel úgy mint hamis költeményét a tudatlan pórnépnek, csak arról aggódván, hogy minden fegyveréből kifosztotta a kapitány, mellyel védelmezhette volna igazságát, azaz minden hiteles bizonyító írásit kitekerte kezéből, és elvitte, mellyekkel megmutathatná, hogy jó lelkiismérettel és űgyes hatalommal misézett légyen.

Még nem szűne meg az a lárma, mást koholtak ellene a gonosz nyelvek. Azt tudniillik, hogy Arnet, a mólnár fia megölt légyen egy Karger nevű papot, és annak írásival egyetemben, annak neve alatt járja a világot, hogy több más gonoszságinak is fedelet adhasson. Erre nézve nem akarja atyjának vallani a mólnárt, mintha nem Arnet, hanem Karger volna.

Ez is fülébe röppent az abbének. Noha pedig igen setétes és mocskos hír vólt, de semmit sem mozdíthatott állandó erős szívén, tudván, hogy Karger papot senki sem ölte légyen meg, minthogy maga az, és élten él. Tudton tudván azt is, hogy írási nem kerűltek az Arnet kezébe, minthogy a kapitány hatalma alatt vagynak, következendőképen ha kérdésre fakad a dolog, magától lerogyan ezen temérdek hazugságnak gyarmadája. Azután így kezde magában fohászkodni: O hamis világ! mint nem játszol a gyarló emberekkel; hatalmas Istenség! eltürheted-e ezt az igazságtalanságot? Irgalmas Gondviselőm! ki te árvaságomban el nem hagytál, módot, alkalmatosságot nyújtottál, hogy iskoláimat előmenetelesen végezhetném, éspedig idegen földön, aki te érdemtelen voltomat a szent papságra felemelted, és számtalan áldomásokkal megszerettél, reméllem, hogy illyen mostani nagy háborúmban sem hagysz elveszni.

Hagyjuk egy kevéssé istenes gondolati közt a jámbor abbét.

Confluentia, vagy Koblenz városa (maradjunk ennekutánna a német név mellett) megtele evvel a hírrel, hogy az etwili mólnárnak fia Oberlohnstein helységben fogva tartatik, merthogy édesatyját és anyját erővel el akarja tagadni. És ezen felűl, merthogy megszegte az Anyaszentegyház törvényeit, miséket mondván, noha még senkisem szentelte fel légyen a papságra. A treviri érseki megyében fekszik Koblenz városa, itten szokás szerint mindenkor volt az érsek részéről egy érdemes egyházi személy és főtiszt, aki köz tagjaival, mikor kívántatott, törvényszéket tartott. Meghallván ezeket, szorgalmatosan értekezett a dolog felűl és hogy igazabban megtudhassa, megparancsolá, hogy a rabot eleibe hozzák, és előtte, tanquam Judice competente ítéltetnék meg.

A mólnárné, ki mindenütt leselkedett, fülheggyel felkapta a rossz hírt, béfúrta magát a tömlöcbe. Átkozta urának hírtelenségét, keménységét, gondolatlanságát, és illy beszédet tartott az abbével: Fiam! úgymond, ne’ egynehány száz forint, atyád híre nélkűl hoztam ide, ha lehet, szabadulj vele, menj Hollandiába, vagy Paris városába két-három esztendőre, a papi tisztek életedre járnak. Nékem lesz gondom utóbbi szükségedre. Addig is elintézzük dolgodat mint legjobban lehet. Siess pedig! Isten hozzád! vezéreljen, tartson meg.

Az abbé látván, hogy az asszonyka megint terheli unalmas látogatásával és kelletlen pénzbéli ajánlásával, azt mondá néki: Tartsad magadnak vagy igaz fiadnak hitván pénzedet; én nem mozdulok helyemből, az ártatlanság nem fél; férjen egyszer fejedbe: egy szó annyi, mint száz, nem vagyok fiad.

Erre meghagyá az őrzőknek, hogy többé ezt az africát eleibe ne bocsátanak. Nem tűrheté az asszony, hogy ki ne beszéllené magát, hol átkozta, hol térden könyörgött, fogadná tanácsát, venné fel a pénzt, hogy ne mondhassák utóbb, hogy édesanyja lett légyen oka fia halálának.

Azonban a treviri főtiszt rendelést tett, hogy a rabot mennél előbb Koblenzbe általemeljék. Egyszersmind megparancsolá, hogy az ehrenbreitsteini kastélyban szállást készítsenek számára, vasajtót, vasrúdakat, lakatokat, hogy jó biztos őrízetben légyen. Minekutánna mind végbement volna, kivették a szegény rabot a fogságból, számtalan nép szemeláttára a partig vezették fegyveres emberekkel, ott a hajóba ültették, és elvitték a másik quartéljába, tudniillik, egy fogságból a másikba. Holitt szorosan bezárták egy setétes hajlékba, senkit feléje nem bocsátottak. Félelmes setétségben vala azért éjjel-nappal, a télnek szívében, mérges hidegnél, igen szűk tartásnál, nem tudván jövendőjét.

Jó darab idő múlva a fellyebb említett szerzetesekért küldött a főtiszt; elérkezett megint a szent Jakab hegyéről az apátúr azon előbbi társával. Megszóllítá őket a tiszt, volna-e valamelly panaszok a mólnár fia ellen, minthogy köztök volt, miben tudnák vétkesnek lenni, mondanák elő. Az apátúr vallá, hogy bizonyos ítéletet nem tehetne felőle, a mólnár fia légyen-e, nem-e; mutatják ugyan valami külső jelek és ábrázatja is, hogy az légyen: meg más jelenségek, hogy nem az, azért kétes a dolog. Erre nézve nem akarja magát ebbe az űgybe keverni, hogy utóbb valami becstelenségére ne válna.

A mólnár látván, hogy már erősen fognak a dologhoz, és forr a pör: Nem gondoltam volna, úgymond, attól tartván titkon, hogy ha valami olyasba találtatnék, életét vesztené miatta fia. Azért más húrt kezde pendíteni. Itt-amott azt szórta a nép közé, hogy a rab nem az ő fia. De már ezt semmi beszédnek tartották mindazok, akik előtt olly fennyen vítatta előbb, hogy fia volna. Mert azt ítélték, hogy ez új fogása a mólnárnak, mellyel dupla gyalázatját akarná elkerűlni, tudniillik, ha fia volna, és elveszne, hogy ne mondassék a mólnár fia elvesztetett, ha pedig fia nem volna, és elveszne, maga igazsággal mondhassa, hogy más ember gyermeke veszett el gonoszsági miatt.

A tisztek is másra léptek, nem találván tanúbizonyságot a szerzetesekben. Forgatni kezdék minden írásit, passusit, leveleit az abbének, minthogy a kapitány értvén ezen utólsó fogságát a rabnak, önként egészen mind kezekbe szolgáltatta. Ezen általmenvén törvényesen kikérdeztetett a rab, és aprónként mindenekre igyenesen, igazán megfelelt. Látván az urak, hogy az írások, kérdések, feleletek szépen egyeznek, tovább mentek. A treviri főtiszt az egész szék nevével a bécsi vicariusnak írt ebben a dologban. Ki is becsűletesen megfelelt, hogy tudniillik Karger Jánost, a luxenburgi megyéből valót 1728. esztendőbenn septembernek 18. napján annak rendi szerínt misemondó papságra felszentelte: ami pedig Arnetet illeti, a Szent Benedek szerzetiből valót, semmit sem tudna felőle. Ebből azt végezték az urak, hogy az írás ugyan igazat tart, de nem ejti végét a pörnek, mert a rabot minden ember a mólnár fiának, tudniillik Arnetnek tartja, nem Kargernak. Ezen kellene legelsőbb általesni, Arnet légyen-e vagy Karger a rab.

Már harmadfél hólnapig tartott ezen fogsága az abbének, mégsem tudá, mire fordúl kockája, és mikor lészen vége sok nyomorúságának. Többször írt hazafelé, de nem vehette válaszát. Sokat vetett szemére a törvényszék, de derék vád, se tanú nem lévén ellene, csak tagadással is könnyen általment mindenen, azt vetvén ellene, hogy minden bújának a feje az embertelen mólnár, és tőle származott a tudatlan népnek regéje, és se nem mertek büntetésre lépni vele, se nem merték elbocsátani. A pört folytató uraknak úgy tetszett, hogy a rothi plébánusnak írnának, ahol, amint a rab vallja vala, a világra lett, megkereszteltetett, és atyafiai tartózkodnak, levelei is oda mutatnak. Háromszor írtak, de válasz nélkűl maradtak.

Ez megint nagyon hátrálta dolgát, mert gyanúba esett, mintha hamiskodnék a bírákkal, oda igazítván őket, ahol nem lett a világra. Maga azért Isten nevében megint egy levelet bocsátott anyjához. Ezen írását egy katonára bízta, aki őtet őrizte, és becsűletes megjutalmazással felbíztatá, ha emberűl odaigazítaná anyjához. Fogadá az őrző katona, és valóban végbevitte. Egynehány nap múlva kezére kerűlt anyjának a levél. Az asszonyság fiai előtt azonnal elolvasta, melegen reá a szomszédba ment tanácsot kérni, mitévő légyen. Azt nyeré válaszúl: ez a levél mind azon hamisság, ne adna hitelt néki, csak búsítani akarta, aki írta. Vetné pad alá, verné ki eszéből.

Ellenben két öccse az abbének, megtekíntvén és megismervén igaz kezeírását bátyjoknak, és igaz pecsétjét is egyetemben, elkészűltek minden hiteles írásokkal, és szükséges bizonyságokkal. Útra adák magokat Koblenz felé, harminc mértföldnyire; negyednapra nagy sietve odaérkeztek szerencsésen, beköszönvén a treviri tisztekhez, előhozván és megbizonyítván, honnan jöttek, és kik légyenek, előkívánván bátyjokat és minden kívánatos formán megbizonyítván, hogy vérek. Ez nagy változást okozott a treviri tiszteknél. Azonban a rab sem tudott semmit is felőle, az atyafiak sem nyertek engedelmet, hogy szembe lehessenek vele.

Másnapra kelvén az kívántak az urak megtudni a jövevényektől, megismernék-e bátyjokat, ha szemek eleibe kerülne. Azt felelék: minden bizonyosan, hogy úgy; ezzel szállásokra küldettek. A curia azonban azt végezte: Állítsanak hat egyházi személyt, kik azon magasságúak, és azon köntösbe légyenek, mint a rab, egy rendben. Köztök légyen a rab. E’ meglévén, egyik atyafiát bezárván egy szobába, a másikat előhozták, és bévezették a törvényházba, ki mindjárt eleibe ment bátyjának, nyakára esvén, és körűltekíntvén: Uraim! úgymond, ez az én kedves bátyám.

Ezt elvezetvén és bécsukván, a másikát is előhozták; ez is hasonlóképen igyenesen bátyjához sietett, terjesztett kézzel, nagy álmélkodásokra azoknak, kik jelen voltak. Ebből kibizonyosodott először, ki légyen a rab, tudniillik Karger János, és nem a mólnárnak fia; másodszor, hogy a hiteles írások őtet illetik és nem mást; harmadszor, minthogy őtet illetik, és általok megbizonyíttatik, hogy felszenteltetett a misemondó papságra, jó űggyel elmondhatta szent miséjét; negyedszer, semmiben ment az a gyanú is, hogy valaki megölte volna Kargert, és írásit elvette volna gonosz szándékból.

Egyéb nem lévén hátra, a tisztek az actákat kelő rendbe vették, és a végső sententiára léptek, hogy kimondják, és a treviri érseknek is megküldjék. Ezt kidolgozván, előállíták tisztesen az abbét, és értelmesen elolvastatták előtte. Ebben állott:

Minekutána Karger János misemondó világi pap, ki a luxenburgi megyébenn, Roth névű helységben lett a világra, személye szerínt fogságban esett volna Oberlohnsteinban, az etwili mólnár, Arnet János rendelésére és kérésére, merthogy elhitette magával, hogy a Szent Benedek szerzetébe állott fia volna, és kóborlana. Amint is egynéhány bizonyságot hozott előnkbe, hogy fiának ismertesse velünk, és elhitessen bennünket, hogy az légyen. Mi tisztek, józanan forgatván és megvizsgálván a dolgot, a fel– s alpörösnek bizonyságit és bizonyító okait, úgy találtuk, hogy az etwili molnár, Arnet János teljesen kifogyott ügyéből, és helytelen vélekedésre építette dolgát, fiának tartván azt, aki nem az.

Ezek mellett erős kérdésekre vévén Karger Jánost, a rabot ex officio, et coram Judice ordinario, semmiben sem tapasztaltuk vétkesnek lenni, és hiteles írásaiból mindenből kitisztúlt előttünk. Erre nézve ártatlanságáról vallást tettünk a mólnár ellen, és amint Karger János maga kívánta, védelmére és igazúlására, ezen végzésünket írásban kiadtuk néki, és szabadon bocsátottuk. Reservatis omnibus ratione satisfactionis a mólnár ellen. Végben ment Koblenzben, a treviri tisztségben, 1729. esztendőben a Tisztség pecsétje alatt. Alább.

Ex Mandato

J. B. Gwekdorff assessor, maga pecsétje alatt.

Az elolvasás után megadatott előbbi szabadsága minden írásival az abbének. Tartott pedig rabsága, az ehrenbreitsteini kastélyban három egész hónapig. Oberlohnsteinban egy hónapig. A pátens levelet, mellynek erejével az említett tisztek szép, hiteles vallást tettek ártatlanságáról, kezéhez vévén az abbé, fejet hajtott, és kiment a törvényházból vígan.

Követem az urakat, hogy eddig fárasztottam unalmas beszédemmel, azért félbeszakasztom, noha korán sincsen vége. Mindazonáltal, ha úgy tetszik, hogy a többit is előhozzam, hogy csonkán ne maradjon historiám, holnap elbeszéllem.

HOLLÓSI. Engem ugyan nem, hanem magát fárasztá az úr kedvünkért. Kedves volt a beszéd, a historia pedig ritka történetű és valóban csodálatos, el is várjuk a többit, tudniillik, mint szakadt nyaka a mólnárnak, és előkerűl-e tekergő fia. Éjféltájra vagyunk, ha úgy tetszik az uraknak, menjünk kedves nyugodalomra.

HETEDIK ÉJTSZAKA

Báthori, Hollósi, Szilágyi

Ezen estve mihelyt öszveültek az urak, Báthori így kezdé: Uraim! ezen második része historiámnak pörös és halottas.

SZILÁGYI. Nyilván a mólnár felakasztotta magát.

BÁTHORI. Másként vagyon a dolog.

HOLLÓSI. Ne tartóztassuk.

BÁTHORI. Minekutánna azért kiszabadúlt volna az abbé kínos, dupla rabságából, első gondját arra fordította, hogy sebeiből gyógyúljon. A mólnár, ki mindenütt ólálkodott, nagyhamar megtudta, hogy gondolom-fia a curiától megnyerte szabadságát, és fejére tellett légyen a bűntetés, hogy mindent megfizessen, a bosszúságért is tégyen. Csodálta, egyetemben reméllette, hogy már megismeri atyját. Csak elhiszem, úgymond, a rabságnak sanyarúsága és a nagyobb büntetésnek félelme eszére térítette a legényt. Más részről, minthogy a nyelves nép, aki nem tudta a pörnek se folyamatját, se végét, most is csak azt emlegeti, hogy a mólnár fia szentségtörésbe esett, miséket mondván hatalom nélkűl, és hogy több latorságot elkövetett szerzetes köntösének szent fedele alatt.

Erre nézve a mólnár nem csendesedett le teljesen, a mólnárné pedig egészen felzavarodott, igen féltvén fiát. Azért ahol járt, kelt, nyájasan hírdette, hogy a volt rab nem fia, és csak azért tétette áristomba, hogy jobban megtudná, látván pedig, hogy nem az, ki akarta szabadítani, kész lévén mindent megfizetni, ami reá költ, azt is megjutalmazni, amit miatta szenvedett. Ezt az álnok mólnárné nem azért cselekedte, mintha valóban fiának nem tartotta volna, hanem azért, ha mocskos halálra kerűlne, a gyalázat ne ragadna nemzetségére. De heába csergett a nép közt, mert amint maga alattombann, úgy a község az abbét szabadúlása után is csak a mólnár fiának tartotta. Ez új keserűséget okozott az asszonynak.

Az abbé szabad szárnyán lévén nevette a zúrzavart. Sebeiből gyógyúlt, a hosszú bőjt után kedvén lakozott, lecsapott húsa teljesedett, jobb színre változott. Atyafiaival egynehány víg napokat töltvén, azokat örvendetes hírrel hazabocsátotta bús anyjokhoz, ígérvén, hogy maga is, mihelyet dolgai engedik, elmégyen udvarlására. Ezek után a mólnár ellen való pöréhez készűle, öszveszedvén a hiteles tanúkat, kik jelen voltak, hallották, melly rútúl, melly erőszakosan bánt légyen papi személyével, következőképen melly bosszúsággal illette.

Elsőbben is a treviri fő tiszt eleibe, aki, amint mondám, Koblenzben tartott széket, hívatta a mólnárt, minthogy ott helyben történt gyalázatos megfogása, a piacon általhurcoltatása, mikor az oberlohnsteini fogságba vittetett fegyveres emberekkel, jelenléttében a moguntiai electornak, ki szinte akkor ment által a helységen.

Értvén a mólnár, hogy néki szóll a levél, és az elidőzött napra várja a bíró, mosolyogni kezdett, most is azt gondolván, hogy fia iránt támadott a pör. Megkötötte magát, se az első, se a második intésre nem jelent meg, azt adván okúl, hogy ő nem treviri határhoz, hanem a moguntiai érseki megyéhez tartozandó, erre nézve nem tartozik másutt megjelenni, coram Judice competente, a moguntiai bíráknál. Ebben ugyan, ha otthon termett gondolatja, megfúrta eszét a mólnár, a curiának meg kellett nyugodni feleletén.

De azonnal a praeses és az egész treviri udvari tanács levéllel megkereste a moguntiai helytartót, hogy parancsolná meg a mólnárnak, hogy jelenne meg előttük avégre, hogy személyében felelne meg azokra, mellyekről a sértődött fél, Karger János igaz panaszt tett ellene. Íme a párja.

Nagyságos helytartó Uram!

Mi nem hallgathatjuk el, amint ezen írásunkból bőven kitetszik, melly igazságtalanúl bánt légyen az etwili mólnár, Arnet János, egy, a luxenburgi megyéből való egyházi személlyel, Karger Jánossal, őtet személye szerint az oberlohnsteini tömlöcbe vettetvén, mintha fia volna, ki a Szent Benedek szerzetébe béállott, és most nincs tudva, hol kóborol. A mólnár, hogy színt adjon dolgának, és támogassa ügyét, hozott ugyan egynéhány tanút, meg is hallgattuk, de minekutánna végére mentünk volna a dolognak, nem is múlófélben, hanem elég időt töltvén megvizsgálásában, tapasztaltuk, hogy a mólnár béadása, törekedése, mentsége helytelen, és mind azon maga megcsalatkozására vagyon építve. Ezen okon mi, úgymint a treviri érseki tisztviselők a rabot úgy mint bűntelent, fogságából kibocsátottuk cum exceptione, hogy a mólnár tartozzék eleget tenni minden költségért és kárvallásért.

Minthogy pedig (amint a sértődött fél nékünk panaszul alázatosan béadta) többször megintette volna a mólnárt, pro satisfactione et iustitia, mi is törvényesen előnkbe kívántuk, hogy parancsolatunkat venné, és tenne eleget a nagy gyalázatért, mellybe keverte az abbét, őtet egy fogságból a másikba hurcoltatván, mérges télben csak hálóköntösében, sok nép szeme láttára és botránkozására, holott egy egész hónapig nyomorgott, és oka lőn, hogy azután az ehrenbreitsteini kastélybann sínlődött légyen vasban három hónapig. Azután, hogy tenne eleget minden költségért és kárvallásért. De ő, a mólnár, három rendbéli izenetünkre és írásunkra nem hallgatott, utóljára azt adá értésünkre, hogy ő más törvényszékhez tartozandó.

Erre nézve nem kerűlhettük el, hogy Nagyságodat meg ne keressük, kérvén tisztelettel, parancsolná hozzánk a feljebb nevezett akaratos molnárt, hogy adjon számot dolgáról, végezzen előttünk a mondott egyházi személlyel, tegyen törvény szerínt eleget mindenről. Ezzel készek lévén mindenkor, mikor kívántatik hasonló szolgálattal tetszeteskedni, maradunk Nagyságodnak köteles jóakarói. Költ treviri érseki curiánkban 27. júnii, 1729. esztendőben.

Ezt a levelet elolvasván, s meggondolván magát a moguntiai helytartó, azonnal parancsolatot adott, hogy az etwili mólnár mentést menne a treviri törvényszék eleibe, ahol panaszt tettek ellene, és ott helyben forgatná, és végezné pörét. Erre a parancsolatra a mólnár megrázta a fejét mondván: Semmi sem lesz belőle. Mind csak ahoz támaszkodván, hogy nem tartozik idegen bírónak fejet hajtani; azonközben másutt kaszált, és hogy ezen maga megkötésének mentséget adjon, a következendő írást küldé meg a trevirieknek, maga otthon maradott. Így szóll az írás:

Mi, Imre Károly, Breydenbachnak és Burrosheimnak ura, Isten kegyelméből a moguntiai érseki káptalannak dékánya, adjuk tudtára mindazoknak, kiket illet, hogy az etwili mólnár, Arnet János hozzánk folyamodott, arra kérvén minket, hogy hiteles mentőlevéllel segítsük űgyét ellenségei ellen; vallja, hogy egy egyházi személyt az Oberlohnstein fogságba tettetett, szinte mikor ő hercegsége, az elector általment, azt vélvén, hogy fia légyen, ki itt a mi szomszédságunkban a Szent Jakab hegyén lévő apáturságba a Szent Benedek szerzetébe állott, de már öt esztendőtől fogva semmi híre nem hallatott. Hogy pedig jobban végére menne, a szent jakabi apátúrt egy társával oda vitette, hol a rab tartózkodott, kiktől teljesen kitanúlta, hogy a rab pap nem volna fia, és azért ki akarta bocsátani. Azon szerzetesek is vallást tettek előttünk, hogy evvel a rabbal semmi közök, és nem az ő szerzetekből való. Ezekre nézve mi is engedelmet adtunk, hogy a rabot kibocsáthatják. Mindazonáltal a mólnár, ki egyűgyű viselkedésében megcsalatkozott, fizesse meg, ami eddig a rabra költ.

Minthogy pedig a treviri curia maga hatalmából, vagyis inkább tetszéséből hozzányúlt a rabhoz, és általvittette maga kemény rekeszébe a mólnár híre nélkűl és akaratja ellen, nem lehet semmiképen evvel az utolsó költséggel terhelni a mólnárt, hanem a treviri curiára száll, amelly propria authoritate megfogatta, és maga zárja alá tette. Ezen tellyes akaratunknak bizonyságára levelünkre nyomtuk az érseki káptalannak pecsétjét. Költ Moquntiában. Tempore Interregni 17. Maji 1829. esztendőbenn.

Ex Mandato Reverendissimi Capituli Metropol[itani]

Godefridus Petz

Ez a levél nagyon felháborította az abbét, mert látja vala egyrészről, hogy a két curia, a treviri és moguntiai öszvekapott, és verseng, másrészről, hogy nem erőltetheti a mólnárt a koblenzi törvényszékre, minthogy ratione proprii domicilii más bíró alatt vagyon, aki, amint láttuk, oltalmazza. Ezenfelűl a megfogattatása és rabsága alkalmatosságával lett költségéről már tett a mólnár, és senkinek semmivel sem tartozik, hanem csak magának személye szerínt az abbének, kit sokképen megsértett, és még nem tett eleget. Hogy azért igazságához férhessen, másként intézte dolgát.

Látván pedig, hogy ezen új pörlekedése hosszú lánc, továbbra hagyta, meg akarván előbb fordúlni Alsó-Németországon, Belgiumbann, hogy a felséges gubernátornénak, Mária Örzsébet asszonynak, Magdolna császárné írásit béadhassa; Rothban, minthogy útjában vala, édesanyját és kedves atyafiait tisztelhesse. Luxemburgumnak ment azért, és nem sok napokat töltvén szerencsésen hazaérkezett, megtöltvén egész rokonságát, kiváltképen jó anyját kimondhatatlan örömmel, ki egynehány esztendőktől fogva nem látta fiát, és nem is reméllette, hogy láthassa valamikor. Nyomorúsági után szíve szerínt vigadozván egy darabig köztök, bíztatván majdani visszajövetelével, búcsút vett tőlük, és Námur által Bruxellába ment. Alig érkezett oda, mindjárt nyert engedelmet, hogy a fejedelemasszony eleibe mehetne.

Nagy kegyesen fogadtatott. Kezébe nyújtván a császárné levelét, arról mentegeté vala magát az abbé, hogy régi dátum alatt volna, de úgymond: Kegyelmes Felséges Asszonyom! keserves emlékezetű okok tartoztattak, hogy nem siethettem vele.

Hagyd, értsük, úgymond a gubernátorné.

Akkor rend szerínt elbeszéllé vala néki, ami történt vele, kezdetétől fogva szélső végéig. Eltűrte hallgatással a felség, hol álmélkodván, hol szánakodván esetin. Ezt tapasztalván, az abbé arra bátorkodott, hogy esedezne előtte, kérvén, fogná pártját annyiból, hogy érdemetlen személyét, de jó űgyét venné oltalma alá, a moguntiai új electornál pedig szót szóllana mellette, hogy pörét az ő engedelmével folytathassa törvény szerínt a mólnár ellen, és amivel tartozik, mind megbántódott személyére, mind pedig tett költségére nézve igazság szerint tegyen eleget. Megígérte kegyesen a gubernátorné, meg is cselekedte, pecsétes, bézárt levelet adván kezébe, hogy maga vinné az electorhoz, passus szép levelet mellette, de dato 16. Augusti, 1729. Maga nevét maga írta alája, és ahoz bőséges költséget az útra.

Mihelyt evel megvigaztaltatott, visszafordúlt igyenesen Moguntia felé. Helyben lévén, bészínlette magát a moguntiai új érseknél és electornál, aki Neuburgi Lajos Ferenc vala. Kezébe nyújtván a felséges gubernátornénak levelét (megvárván még elolvasná), el kezdé beszélleni, mi történt légyen vele, és melly baja légyen egy az ő hatalma alatt lévő mólnártól. Az elector közbeszólla: Vettem Valami szelét ennek a dolognak, úgymond, és szemeimmel láttam, melly rútúl bántak egy egyházi személlyel, de olly hírét hozták, hogy misemondó papnak mondaná magát, és nem volna az, hogy szép leveleket hordozna magával, de azonban álnok lator, aki atyját is, maga nevét is eltagadja, hogy reá ne ismérhessenek. De mondd el a többit is, meghallgatlak.

Egy egész óráig tartott, amíg az abbé kibeszéllette volna magát. Értvén pedig a herceg a két egyházi személynek illy nagy hasonlatosságát, nagyon csodálkozott rajta. Azután, amint az abbé kívánta, tágos engedelmet adott néki, hogy törvényesen megkereshesse ellenségét, aki néki annyi bajt szerzett, és olly gyalázatba keverte, és hogy szabadon folytathassa pörét vele, akárhol akarja, mindazonáltal a tartománynak szokása szerínt. Ki is adatott a mólnárt néző parancsolat iránta. Evvel megelégedvén az abbé, azon volt, hogy dolgához látna.

Amíg ő azért a Justiniánust és Gratiánust forgatta, a prókátorokkal, és akik ügyét felfogták, tanácskozott, lássuk, mit harsogatott felőle a széjjel járó fama trombitája. Alig szabadúla ki fogságából, körűlbelül egyéb beszéd nem hallatott, hanem az abbéról. Legislegelsőbben azt mondák, hogy az abbé csak most rugta le a vasat lábáról, máris Hollandiába szökött élete mentségére, és hogy nemcsak a treviri, hanem a mogutitiai urak is utánna vagynak, és nyomozzák. Mások azt hírdették, hogy minden bizonnyal az Alsó-Németországbann volna, Bruxellában, hogy ő felsége a gubernátorné megfogatta, Moguntiába küldi, hogy ott sok latorságinak jutalmát vegye. Mert jóllehet a treviri tisztek elbocsátották, de ez nem történt külömben, hanem merthogy elámította őket, két legényt arra csalván pénzzel, hogy bátyjoknak mondaná, holott nem bátyjok. Ennek híre Luxenburgig ment, utánna rándúlt a másik hír is, hogy ő még nem arra való pap, és mégis misét mond. Elhitte az ostoba nép, elhitetvén magával, hogy senki sem szenteltethetik a misemondó papságra, hanem csak maga hazájában. Ez a sok mendemonda csoportosan fűlébe ment szegény anyjának, és őtet az egész szegény házával nagyon megszomorította.

Ezen setétes új hírt mások más leveleiben adák eleibe, hogy tudniillik az igazságszerető gubernátorné a moguntiai electornak ugyan az abbé által küldött légyen egy pecsétes, titkos levelet, melly sok gonoszról vádolja vala a követet. Erre az abbét az elector mély tömlöcbe vettette, törvényt tartatott reá, és már szárad az akasztófán. Erre a rettenetes szomorú hírre úgy ellankadott a már előbb bús anya, hogy alig találtak lelket benne. Egyik húgát peniglen mindjárt feltörte a nyavala, esze nélkűl ide-amoda tántorogván, veszedelmes helyeken forogván, olly nagyot esett, hogy egy fertály óra mulva kiadá lelkét; az öregasszony öt nap múlva utánna ment, a halálos bágyadások elnyomták minden elevenségét, erre egy forró hideglelés érkezett, és végét szakasztá életének.

Az egész ház gyázban vala és méltatlan gyalázatban. Az atyafiak nem mertek szégyenekben kilépni az útszára, még nem is tudván, igaz-e, nem-e, amit a gonosz nyelvek hangos dobra vertek. Azt végezték, hogy más emberséges emberek által kérdezkedjenek alattombann. Találkoztak jószívű szomszédok, akik odafáradtak, ahonnan ez a rossz szél fújt, azt hozták vissza, hogy: Mind azon hamisság és költött hazugság, élten él bátyátok, testi szemeinkkel láttuk; honnan eredett légyen pedig ez az ártalmas hír, nem mehettünk végére.

Az abbé azonban, aki torkig benn vala a pandectákban, hogy s mint fegyverkezzen fel a mólnár ellen, aki, ha igaz nyelven akarunk beszélleni, első oka lehetett ennek a siralmas esetnek, semmit sem tudott benne, mit forgat a hír felőle, s mi történt légyen anyjával és húgával. Mihelyt pedig értésére esett, tüzesen fellobbant, felszóval hirdetvén, hogy a mólnárnak posztóba kellene várni fejét, és a Ménus vize fenekére fektetni, úgymint aki miatt nemcsak annyit kellett néki szenvedni személyében, hanem azonkívűl még anyjától és hugától is megfosztatott, kik már sírba vagynak, és kétség kívűl lelkekkel égbe vitték panaszokat. Eképen felmérgesedvén, szorgalmatosabban rendbe vette dolgát, hogy mennél előbb pörrel megtámadhassa a mólnárt, amint is előállott a törvényházban. Kérésére azonnal adatott melléje egy prókátor ex officio, kivel öszveszollalkozván 19. Septemberben, 1729. esztendőben kezdé panaszit, ezeket állegálván.

1. Mikor Bécsből Moguntián által Bruxellába akart menni, utjábann Saltsig névű helységbenn a mólnár egy Wagner Péter nevű kocsissal (ki is evégre közönséges köntöséből általöltözött feketébe) utánna leselkedett, és megtámadta, azt vélvén és pörlekedve vítatván, hogy fia, minthogy pedig ő, abbé, tagadná, és írásiból megmutatná, hogy nem az, arra erőltette, hogy az Istenre esküdne meg, hogy nem fia; e’ meglévén, nem elégedett meg.

2. Hanem sok bosszúbeszédekkel illetvén, szidalmazván, átkozván, utánna bárkázott a Rhenus vizén, mikor az abbé Oberlohnstein felé hajózott, és vassal, fogsággal fenyegette.

3. Hogy nem vévén tekíntetbe érdemes papi személyét gyalázatosan bánt vele, és kisebbítette, e szókat mondván: hogy az abbé nem lévén felszentelt pap, és mégis misét mondana.

4. Hogy azt hirdette felőle, hogy a Szent Benedek szerzetéből kivetkőzött és szökött barát volna.

5. Hogy kevélyen megparancsolta az abbének, adná elő minden passusit és hites leveleit, mintha ő, a mólnár ahoz rendelt tiszt volna, hogy tudniillik az ő jelenlétében mások előtt is tenne bizonyságot maga felől, ki légyen. Ezt azért, hogy megmutathatná írásiból, hogy atyja-tagadó légyen.

6. Hogy nyilván mondotta, hogy ezek az írások hamis írások volnának, és az abbé tulajdon munkája. Éspedig noha a saltsigi plébánus mind elolvasván és jól megvizsgálván, szemébe mondaná, hogy jók, igazak, emellett megmagyarázván néki, hogy fiáról, Arnetról nem volna semmi emlékezet vagy jelenség bennek, hanem csak Kargerről, azért Kargerban vagy az abbében ne keresse fiát; azt felelé: Ki-ki csinálhat magának eféléket, hamis most a világ. Ez az abbé ugyancsak fiam.

7. Hogy a vendégfogadóban nem hagyta elmondani breviáriumját, mondván: az ő imádsága nem kedves az Isten előtt. Sokan hallották.

8. Hogy erőltette szabad személyét, adná írva, hogy nem fia az Arnet mólnárnak, nem is isméri.

9. Hogy az oberlohnsteini vendégfogadóban, ahová szállott, nagy vakmerőséggel két fegyveres embert állíttatott szobája eleibe, és úgy őriztette mint rabját.

10. Hogy még azon a napon ezen magános szobájából és kis rabságából általvittette a közönséges tömlöcbe, számtalan nép láttára, csak egy hálóköntösben, melly néki kimondhatatlan gyalázatjára volt; holott egy hónapig nyomorgott.

11. Hogy ezen fogsága és rabsága, mellybe a mólnár mérgéből és szántszándékkal vettetett, oka lőn az utólsó rabságának Ehrenbreitsteinban, melly kínosabb vólt, és három hónapig tartott.

12. Hogy egy kapitány által minden írásit elvettette a Magdolna császárné levelét sem becsűlvén meg, mellyet a belgiumi gubernátornénak írt, noha császári pecséttel meg volt erősítve és zárva, következendőképen semmit sem hagyott kezében, amivel menthetné magát a mólnár ellen.

13. Hogy mocskosan bánt vele, kötődve, vetekedve, mocskolodván, kisebbítvén, reáfogván, hogy fia volna, holott mind Popparton a vendégfogadós, mind Saltsigbann a plébánus, mind fogságában a szent-jakabi apátúr, akik írásit és leveleit megtekíntvén és figyelmetesen olvasgatván erősen szívére beszéllettek, hagyná békét az abbének, mert nem fia, de ő, a mólnár illy érdemes, értelmes embernek hitelt nem adott, és azért méltán mondhatja az abbé, hogy nem egyűgyűségével, hanem eltekéllett gonosz akaratossággal vétett.

14. Hogy partékája öszvemocskolódott, részre el is veszett, mikor egy fogságból a másikba hurcoltatott. Amint hasonlóképen köntöse is ronggyá lett, minthogy abban kellett néki hálni, nem lévén semmi más fölötte, alatta pedig nem egyéb egy marok büdös szalmánál.

15. Hogy a dupla fogságban igen megrontotta egészségét a nedves lakás és hideg miatt, melly nagyon megártott mellyének, és most is fájdalmasan érzi. Ami több, azon hideg miatt kisebesedett mind keze, mind lába, és rút fekélyek fakadtak ki testén. Úgyhogy a sebgyógyítók kezek alá kerűlt.

16. Hogy kéntelen volt vele, hogy Moguntiába fáradjon, dolgai hátramaradásával, kárával, alkalmas költséggel a mólnár kedvéért, hogy őtet megkeresné in foro domicilii pro satisfactione in integram.

Mindezekkel azért az abbé, Karger János könyörög a tiszt uraknak, tegyenek törvényes igazságot és rendelést, hogy a mólnár néki, Kargernek hozza helyre teljes becsűletét, fordítsa meg kárvallását, fizesse meg miatta tett költségét, tegyen eleget mindazokért, amiket tűrni és szenvedni kellett néki a két fogságbann.

Ezeket amint írásba béadá, úgy írásban megküldék a mólnárnak, erős parancsolattal, jelenne meg, felelne meg mindazokra, mellyekről vádoltatik.

A mólnár elvégre kifogyott minden exceptioból, mint a magyaró tokjából, morgolódott, hánykolódott elméjében, látván, hogy az elector erőlteti, a törvényszék várja, a követek sarkallják, végre előpironkodott, és megjelent. És minthogy a vetekedések között nyőlt fel, igen forgott volt, és ördög kölkének nevezték a pörpatvar dolgában. Elsőbben is azt tette fel: non indiget Procuratore in suis petitionibus, causam enim suam dictis agere optime novit. Azután e’ volt első kérése, minthogy az abbé, Karger külső és idegen embernek mondja magát lenni, noha a felséges elector megparancsolta légyen, in commissario suo clementissimo, hogy a pör folyjon, és végbemenjen via iuris summaria, tégyen cautiót le előbb, hogyha pörét vesztené, lehessen mihez nyúlni a nyertes félnek a költség iránt. Erre egyéb választ nem nyert, hanem hogy lesz másnak gondja reá, ő azonbann időhallasztás nélkűl készűljön az eleibe adatott punctumok rendi szerínt a feleletre, és ne vontassa a pört.

Amíg a mólnár replicájában fáradozott, a mólnárné is aggódott, nem fért fejébe, hogy az abbé fia ne légyen, fájdolta azért nagyon, hogy törvényesen bánik atyja ellen. Haragudott, fohászkodott, sebesen sírt, átkozta magát, hogy illy gyermeket szült, átkozta urát, hogy olly kemény vólt fiához, kit lágyabb úttal könnyebben magához édesített vólna, hol az egekre szegezte ázott szemeit, mondván: Miért adtatok illyen elfajzott magzatot, ki szüléit üldözi, miért nem veszett el vagy méhemben vagy első fördőjében. S több efélét.

Megínt a forró szerelem gondolom-fiához arra kíszti vala: eredj Moguntiába ugyancsak jó darab pénzzel, talán most kap rajta, noha előbb megútálta. Őbenne is csak emberi szív lakik, nem kő, nem acél, kerűld meg lágy szóval, vegyd elő a nyájaskodó szerelmet hízelkedéssel, az anyai mesterségnek legfoganatosabb eszközeit, talám engesztelődik. Erre fogta magát, és kétes reménységgel ugyancsak Moguntiába ment, nem tudván, hogy ura ott vagyon. Az abbé eleibe kéredzett, eleibe is ment, de elfordúla tőle, utóbb azt gondolván, hogy valami alku végébe érkezett, megszóllítá, mit parancsolna, mondaná ki szabadon. Az asszony így kezdé: Fiam! nem azért jöttem, hogy gyermekemnek valljad magadat, mert azonkívül is tudom, és elhitetem magammal, hogy nincsen külömben. Hanem – –

Belévága a beszédbe az abbé, mondván: Ezen a nyelven már többször untattál, és én annyiszor megfeleltem reá. Evvel a regével azért ne terheld tovább füleimet, és ha más egyéb újsággal nem érkeztél, poros útra igazítlak, elmehetsz, nem kellesz. Ezekre az asszony többet lármáza, hogysem ennek előtte. Sikoltva mondá: Boldogtalan gyermek! kővé váltál; tudod, és tagadod, hogy anyád vagyok, tudod, hogy atyáddal pörlekedel, és mégis megcselekszed. Mi szállott beléd, hogy így furdal, és ösztönöz? El akarod időnap előtt foglalni és magadnak takarni azt, amit számodra gyűjtöttünk, hogy úgy temess el minket mint koldúsokat. Én ugyan, már érzi szívem, mahólnap meghalok, de él az Isten, aki előbb-utóbb keményen meg fog büntetni. Ezeket haragosan kimondván elballaga. Hazamenvén vánkosára dűlt, égnek-földnek panaszkodott, addig kesergett, és tusakodott magával, amíg derék betegségbe esett, nem kellett néki se étel, se ital, az álom elhagyta, fogyott erejében, gyarlódott eszében. Tíz nap múlva kiajánlotta lelkét.

A molnár tisztesen eltemetvén feleségét, pöréhez fogott, ahoz ragaszkodván prima regula juris est negandi. Azért vitézül

1. Tagadja vala, hogy az abbét fiának tartotta, sőtt (úgymond) maga az abbé volt ennek a vélekedésnek mozdító oka, és ha az nem lett volna, abbamaradott volna a költség, következendőképen az abbé tartozik mindent megfizetni.

2. Tagadta, hogy ő, mólnár az abbét fogságba tettette, hanem egy darabig ugyan marasztotta a vendégfogadóba, avégre, hogy bizonyítaná meg, hogy nem légyen az, akinek mások tartják lenni, és ezt felesége kedvéért cselekedte.

3. Tagadta, hogy ő tett légyen rendelést vagy reáállott volna, hogy fogságban vitessék. Hanem az helységnek előljárói akarták úgy.

4. Tagadta, hogy az ő rendeléséből vagy akaratjával lett légyen meg Koblenzbe általhordoztatása, és ehrenbreitsteini hosszas fogsága az abbének. Hanem az treviri tisztek dolga volt, kik érette küldöttek, és hozzányúltak, noha eleget mondaná ő, mólnár, hogy evvel az abbével semmi dolga nem volna.

5. Nyersen tagadta, hogy őtet valaki a törvényszék eleibe (mert ezt is szemére hánták) citálta, vagy kívánta volna törvényesen.

6. Hogy nem férhet eszébe, mi okra nézve kérhet tőle az abbé olly mód nélkül való satisfactiót, vagyis elégtételt, holott semmi ollyas bosszúsággal nem illette. Egyszóval minden hazugsági, mellyeket bokrosan előhozott az abbé ellene, egy morsát sem árthatnak igaz űgye mellett, amint is meg fogja mutatni, hogy a pörös félnek béadása mind azon mesterséges hamiskodás. De minthogy ezt végbe nem vihette, könyörgött cum refusione expensarum, hogy ettől a bajos pörtől mentenék meg.

Az abbé nem gondolta volna, hogy a mólnár gazda olly szemtelenül csak a száraz tagadással mentegesse magát, holott tudhatta, hogy ellensége hiteles pirongságokkal torkába rekesztheti hazugságit. Csak az, hogy dévajság volt. A mólnár szántszándékkal bánt így az abbével, hogy tudniillik kifárassza, és szabadságával megelégedvén önként elálljon a galibás pörlekedéstől. A prókátor úr, Stamm, és prókátor úr, Krumpinger, akik emberségesen felfogták űgyét az abbének, evvel semmit sem aggódtak, tudván a pörlekedőknek patvarkodásit, hanem szorgalmatosan körül, belül, ahol történt a dolog, öszveszedték a tanúkat, hogy a csavargó és ide-oda kapó mólnárnak gonosz fogásit megtörjék, és magát legyalázzák.

Azonban más újság adá vala magát elő. Tudniillik a főtisztelendő Nevel úr a moguntiai érsekségben suffraganeus, theologiának doctora, és a szent Quintin névű helységnek érdemes pásztora elérkezett Romából, és egy levelet hozott a mólnárnak fiától. Ebben azt írja, hogy útjában vagyon hazafelé, és maholnap a kalastromába, ahová tartozandó, vissza fog menni. Azonban kéri jó atyját, fizesse meg Nevel urnak a hatvan forintokat, ki ő, Nevel úr annyit adott néki kölcsön fejében, hogy Romából visszajöhessen. Nevel úr egyetemben kezébe adá az obligatoriát.

Ezeket olvasván, csaknem fortyant mérgében, szitkot, átkot, kígyót, békát mondott fiára, hogy nem tudósította előbb, hanem csak utazó szekerén írt, és azért annyi rendetlenségnek és szerencsédenségnek lőn oka, sőtt most is miatta tellyes zúrzavarban vagyon dolga. De már se ír, se más egyéb orvosság nem segíthetett rajta, meglett dolog volt. Nevel úrnak becsűletesen letette a hatvan forintokat, szabódván, hogy tekergő fiát soha többet eleibe nem bocsátja, minthogy annyi bajt szerzett, édesanyját is megölte, atyját is minden kínnal szerzett vagyonságából mahólnap ki fogja forgatni.

Azután minden csalárd és hamis fogásokat elővévén, mesterűl le akarta verni űgyéről az abbét, rútúl festvén személyét, erkölcsét és minden dolgát. Azt hírdetvén, hogy ez a hitván éhel holt pap csak arra költi eszét, mint kerűlhesse meg, pénzére leselkedik. Ezer hazugságokat mint annyi pattantyúkat szegez ellene, áskál-véskél, ostromolja. Azért meg sem szűnik addiglan, míg az abbé meg nem bizonyítja mindazt, amit hazugul eleibe hordott. Sőtt ha mindjárt egynéhány ezer forintjába telik is, előbb-utóbb lecsépeli.

Azonközben az ifjú Arnet személyében elérkezett. Az atyja nem engedte, hogy szeme eleibe menjen, hanem igyenesen a kalastromba igazította. Vagy akarta, vagy sem, oda kellett néki költözni. Köztök lévén, nem győzte az apátúr és társa, kik az abbét látták, a nagy hasonlatosságot a két személy között csodálni. Szakasztott egyek valának ábrázatjokra nézve. Abban vala a külömbség, hogy Arnet testesebb volt Kargernél, de kisebb, szavára pedig erősebb, amint a menyecske jól mondá.

Az apátúr büntetést szabott néki, minthogy két esztendeig tovább késett, éspedig idegen, messze országokbann, hogysem engedelme hozta volna magával. Mindenre késznek mutatta magát a fiatal szerzetes, azt hozván elő, hogy ebbéli vétkéről ugyan magát nem menthetné, mindazonáltal ezen kimaradása nagy előmeneteles hasznára volt a sok szép tanúlás dolgában és egyetemben szent szerzetének különös becsűletére. Erről szép hiteles írásokat adott kezébe az apátúrnak, mellyekben nagy eszéről, tudományáról, jámbor erkölcséről, tisztes magaviseléséről felséges dícséretek valának. Ezeket méltó tekíntetbe vévén és más részről látván mindenre kész voltát, kellő engedelmességét, megbocsáta néki, és kedvébe fogadá.

A mólnár, noha hatalmasan neheztelt fiára, nem tűrheté, látni kívánta fiát. Szembe lévén vele, egy keveset, de keserűt vicsorodott. Akkor vette észre, hogy a nagy hasonlatosság miatt csalatkozott légyen meg, és hogy balgatagúl cselekedett, nem adván hitelt annyi okos, értelmes embereknek, kik le akarták beszélleni hamis vélekedéséről, de késő sülve vala. Tovább és mélyebben akart bébocsátkozni fiával a beszédbe, de táborba kellett néki menni az abbé ellen, azaz a törvényházba.

Holitt, amint ennekelőtte, csak amellett maradott: a törvényben jó a tagadás, azért nyelve is csak arra járt, hogy másként vagyon a dolog. Erre nézve az abbé, hogy letromfolja a mólnárt, egymásután előhozta tanuit, és bizonyságit eképen.

Ad 1. ex allegatis propriis vallja a tanú, Krey János úr saltsigi plébánus, hogy úgy vagyon, amint béadtam. Íme neve, levele és pecsétje, de dato 13. Novembris, 1730. Vallja ugyanezen említett levélben Lauer János, saltsigi polgár, hogy úgy vagyon.

Ad 2. 3. 4. Már vallást tett a törvényszék előtt három tanú, hogy úgy vagyon, és készek reá megesküdni, ha kívántatik. Az első tanú Pley Eliás, a moguntiai hajósmester, 38 esztendős. A második tanu, Eberle János, moguntiai hajóslegény, 30 esztendős. A harmadik tanu Schweichardt Antal, niederlohnsteini hajós, 21 esztendős.

Ad 5. Maga önként tudja a treviri Curia, amelly citálta.

Ad 6. Vallja a tanú, Krey János saltsigi plébánus úr, előbb említett pecsétes levelében, hogy úgy vagyon. Hasonlóképen Hannstein, saltsigi kapitány.

Ad 7. 8. 9. Vallják, azaz vallást tettek felőle a törvényszék előtt, hogy úgy vagyon, az előbb megnevezett hajósok.

Ad 10. Vallja a tanú, Hermannus, oberlohnsteini plébánus úr, hogy úgy vagyon. Íme neve, levele és pecsétje de dato 31. Novembris[!], 1730.

Ad 11. Magától kivilágosodik.

Ad 12. Vallja Hannstein saltsigi kapitány úr.

Ad 13. Vallják a tanúk, úgymint a szent jakabi apátúr, és a saltsigi plébánus, mondott levelében, hogy úgy vagyon.

Ad 14. Az első része magától megbizonyosodik, és kinéz rongyos köntösömön, a második részét bizonyítja az oberlohnsteini plébánus úrnak béadott levele, hogy úgy vagyon.

Ad 15. Vallják a tanuk, a moguntiai sebgyógyítók, Torbont Gellér, chyryrgus juratus, Starek János, chyrurgus juratus, Hunrinek Jakab, chyrurgus juratus, Scapp György, chyrurgus juratus, azon egy pecsétes levélben de dato 14. Aprilis, 1731, hogy úgy vagyon. És vallja különös levelében Kohler Gergely de dato 23. Junii, 1731, úgy mint chyrurgus practicus, hogy úgy vagyon.

Mindezeket a pecsét alatt lévő vagy a törvényes kérdéseken általment győzhetetlen bizonyságokat írva béadván, elegendőképen megerősítette mindazokat, mellyeket maga részére állégált az abbé, és egyetemben helytelen hazug replicáját a mólnárnak lerontotta, magát pediglen a mólnárt sajnosan megszorította. Ki is látván, hogy ez nem jó víz az ő malmára, megcsükkent. Nem is tudott egyébhez fogni, hanem a tagadáshoz, és hogy másként vagyon a dolog. De az abbé fülén fogva tartván az agg rókát, hatalmasan sürgeté, mondván: Mólnár gazda! az illyetén bizonyságoknak mind a törvény, mind a bírák engednek, és azért kegyelmednek meg sem kellene moccanni. Ha pedig emberűl tudja, s akarja menteni magát, adja elő igaz hiteles okait csoportos tagadásinak.

Erre a dévaj molnár azt felelé: Ehhez több idő kívántatik. És így a comissarius urak nem végezhettek ebben az esztendőben, hanem in statu quo maradt a dolog, amíg bé nem állott az 1730. esztendő.

Ezenközben a molnár kereke forgott. Azon patvarkodott leginkább, hogy az abbét a nagy urakkal meggyűlöltesse, és maga részére takarja azoknak jóakaratját. Olly látszatja volt a dolgának, mintha comissarius uraimék is ingadoznának, vagy a hamis beszéd, vagy a csengő-pengő jószág miatt. Napról napra hajlandóbbak voltak a mólnárhoz, idegenebbek az abbéhez.

Elvégre 1731. esztendőben, 12. Aprilis kiadták a comissarius urak a sententiat; ebben áll: Ami a két pörös félt illeti, egyik s másik fél fizesse meg maga költségét különösen. Alkudjanak meg barátságosan, minthogy azon kívűl is a mólnárnak minden törekedése ex zelo paterno, fiához való buzgó szeretetéből származott, és nem volt egyéb előtte, hanem hogy elveszett fiát fiúi engedelmességre térítené, nullo animo injuriando, semmi bosszúűzéstől nem viseltetvén. Az abbé azért úgy vegye fel, mint a balszerencsének véletlen csapását.

A mólnár kacagott, csípőjén hordozta kezét. Az abbének ellenben visszatetszett a végezés. Nem elégedvén meg azért vele, azt adta értésére az uraknak, hogy salvo commissionis honore a moguntiai érseki udvari törvényszék eleibe viszi pörét s ügyét, reméllvén szerencsésebb kimenetelét dolgának.

Ott helyben béadá panaszos levelét, minden hozzá tartozandó szükséges előbb említett próbáival, tudtokra adván, mint bánt légyen véle a commissio. Az apellatio bévétetett, a citatio és comparatio megparancsoltatott pro termino praefixo, a tartománynak szokása szerint. Megjelentek a felek, dolgoztak urak. Mind jobban forgatta magát az abbé, a summában alábbhagyván, nem kívánt többet a mólnártól ötezer forintnál a bosszúságért, mellyel illette, a kárvallásért, mellyet okozott, az időért, mellyet miatta elvesztegetett, a szerencséje hátramaradásával vallott gyalázatjáért, kínos sebeiért s a többi. Utóljára vallá, hogy az ötezer forintért nem szenvedné el másodszor a hasonló rabságot, a világ szeme előtt való pirongságot, szemrehányást, csúfot, kisebbséget, melly messze országokra terjedt, és elvégre egészségének megrontását.

Fülelt a mólnár, nem tudván, mit feleljen; kezdé ugyan, kezdé, de csak az kerűlt elő, amit in retro actis többször emlegetett, azt is zavarosan, rend nélkűl, elejét-utólját egybekevervén. Kénteleníttetvén utóljára, ha ollyasmi volna még, mondaná ki maga mentéségére, mindazonáltal rendet tartván, vagy pedig adná meg magát.

1. Azért azt kérdé vala, hogy amit az abbé béadott, panaszírás volna-e vagy közönséges beszéd?

2. Megvallotta ugyan, hogy megfogatta az abbét, és tömlöcbe tettette, de csak azért, hogy megtudná, ki légyen, honnan jön, hová mégyen.

3. Megvallotta, hogy ő vittette által az oberlohnsteini fogságba, de csak azért, mert nem illett, hogy egy vendégfogadóba légyen rabsága egy szerzetes személynek. Ezen általvittetés pedig éjtszakának idején történt, nem késérvén őtet más egyéb, hanem a kapitány, egy tizedes, két dragonos, akik partékáját hordozták, hogy magát ne terhelné.

4. Tagadta, hogy bosszúsággal, sive reali, sive formali illette volna.

5. Hogy nem kívánt becsűlete ellen véteni vagy őtet boszontani, hanem csak megtudni, hol lett a világra, és mi a neve?

6. Hogy az oberlohnsteini kvártélja szép szoba volt, nem volt olly szoros és rémétő, nem is tartott tovább egynehány napnál.

Ezekre az abbé a törvényszék előtt röviden s helyesen megfelelt.

Ad 1. Hogy heábavaló kérdés.

Ad 2. et 3. Hogy amit előbb elhazudott, azt ugyan megvallja, mellyből mind dévajsága, mind állhatatlansága kitetszik. Egyébre nézve akármelly szándékból cselekedte, elég nagy vakmerőség és bosszúság volt egy világi személynek egyházi ellen ezt elkövetni, éspedig tiszta gyanúból vagy vélekedésből, amint már kivilágosodott.

Ad 4. et 5. Meghazudtolják az előhozott tanuk.

Ad 6. A latrok büdös sanyargató tömlöcét nem lehet szép szobának mondani. Fogsága pedig nem egynéhány napig, hanem egész hólnapig tartott, amint bizonyítja a saltsigi pap. Azért a mólnár duplán hazudott.

Minekutánna az abbé eképen a mólnárnak hazugságit torkába verte volna, világosan megmutatván a törvényszék előtt, hogy vagy esze nélkűl, vagy esze ellen beszéli, a moguntiai érseki udvari tanács post factam conclusionem in causa úgy végezett, hogy az etwili mólnár tartozik igazság szerint minden költségét megfizetni, minden kárát és veszteségét az abbének megfordítani, minden gyalázatért és bosszúságért eleget tenni.

Ez a sententia más és jobb színben vala, hogysem commissarius uraiméké. Nagyon megvigasztalta az abbét. Ellenben elkomorodott a mólnár, és túrta szájából mérgét, azt bömbölvén: Íme egyik törvényszék nyakon csapja a másikat. Ha úgy vagyon, én is egyet próbálok.

Ad instantiam proxime Superiorem, feljebb vitte űgyét, és beneficio revisionis akart nyerekedni, megint fenegetvén az abbét, mondván: Ez a gaz pap egy pénzt sem kap tőlem, ha mindjárt egynehány ezer forintomba telik is.

A revisio munkába ment. A felek együtt valának, újra forrott, forgott a pör. Látván a mólnár, hogy ember a gáton az abbé, azután, hogy otthon is múlton múlik dolga, ebből a heves fördőből sem gázolhat ki, attól is tartván, netalántán utóbb keményebb sententiát ne mondjanak fejére, lassan-lassan lágyúla. Azt adá értésére az abbének, hogy ad amicabilem barátságos alkura akar véle lépni. Az abbé nem tartott ellent, két három conferentia, vagyis öszvebeszéllgetés után Lehr úr közbejárása által, ki különös titkos tanácsosa vala a felséges moguntiai electornak, meglett a végzés köztök. Ebben állott: az abbé, Karger felejtse el, ami eddig történt, a mólnár, Arnet tegye le a somma pénzt, amellybe alkudtak, Karger Jánosnak, az abbének.

Aki ezt a historiát francia nyelven írta, vallja, hogy szemével látta, mikor a mólnár arannyal, ezüsttel kifizette az abbét, de nem mehetett végére, mennyit fizetett légyen. És ebben áll az egész historia.

HOLLÓSI. Fejet hajtunk az úrnak a kedves beszéd miatt, úgy belemerültem az hallgatásba, hogy nem tudtam, vacsora előtt vagyunk-e vagy utánna. Tudom, ez éjjel émetten is, álmomban is megfordúl elmémben, mint bolgatja az emberek szerencséjét a változó szerencse, mellynek alkalmas példája az abbé. Kedvemért kérem az urat, ha írásban megvagyon, hagyd vehessem párját.

BÁTHORI. Amint a luxenburgi francia exemplárból fordítottam magyarra, úgy leíratom, és kezéhez szolgáltatom az úrnak.

SZILÁGYI. Valóban ritkaságos dolog volt Arnetnek és Karger abbének egymáshoz való hasonlatossága. Amint a beszédből kivehettem, 1. egyforma ábrázatjok volt, 2. egyforma kelés egyiknek is, másiknak is azon a szemén, 3. egyforma seb egyiknek is, másiknak is azon a lábán, azon a helyen, 4. azon egyforma írása mind a kettőnek, kin az apátúr is megakadott. Adjuk hozzá: azonegy kocsi hordozta egyikét is, másikát is. Azonegy vendégfogadóban szállott Furtban egyik is, másik is, úgyhogy a gazdasszony egyikét a másikától nem tudná megválasztani. Azonegy vendégfogadóba tartózkodott Bécsben a Spittelbergen egyik is, másik is, nem csoda azért, ha a Karger, akaratja ellen, a vendégfogadósnét, a mólnárt, a kocsist, sőt a szentjakabi apátúrt is okos társával elámította. Engem bizonyára megcsalt volna, ha valaha Arnetet láttam volna.

HOLLÓSI. Megengedem, de minthogy Karger, az abbé erős tagadással és jeles bizonyságokkal ellent állott, esztelenül rögzött vélekedésébenn [a mólnár]. Azért bölcsen vették fel a szerzetesek, hogy hagyna alább, ne hinne szemének, mert az eféle közeljáró hasonlatosság miatt nagy csalatkozások, és szörnyűséges esetek történtenek. Akik a világi historiákban forgottak, tudják ezeket.

Olvastam magam is, hogy a nem valóságos Nero az igaz Nero neve alatt a római császárságra akarta magát verni, merthogy hasonlított hozzá. Ezen okon a hamis Balduinus az igaz Balduinus helyébe, a konstancinápoli császárságra ásítozott. A hamis Clotarius az igaz Clotariusnak kezéből csaknem kitekerte a francia királyi pálcát. A hamis Alfonsus elámította a spanyol urakat, és kevésbe állott, hogy el nem kapta az aragoniai koronát. A hamis második Friderik le akarta taszítani székéről az űgyes Rudolfot, a Habsburgi házból való császárt, ki azután maradékiban fiúi ágon a VI. Károly császárig országolt. Hasonlóképen a dévaj, sületlen Smerdes a persiai monárchiát már kezdte bírni, de egy asszony által elárúltatván rajtamentek a mágusok, és darabokra vagdalták. Laodice, Antiochusnak, syriai királynak felesége megölte urát, eltemette titkon, Arsemont, kihez szokott vala, fektette ura helyett a betegágyba, és mintegy hasonló volt Antiochushoz, annak tartotta az ország. Arsemon haldokló szóval úgy tette testamentomát mint a királyné kívánta, bévette Syria ország, és igen megcsalatkozott. Ki győzné mind előbeszélleni a példákat, ahol a személyek közt való hasonlatosság atyákat, anyákat, nagy helységeket, okos nemzetségeket, tartományokat, országokat megcsalt, alkalmatosságot adott nagy villongásra, vérontásra. A mólnár gazdán is valamentényire rajta történt, jó darab pénzét és feleségét vesztette miatta. Káros bánkódjék, én se nem szánom, se nem bánom, mért bakolta meg magát, miért agyaskodott.

SZILÁGYI. Jól mondá Báthori uram. Pörös és halottas volt a második része a historiának, megesett szívem a három személyen, a mólnárnén, a Karger abbé jó anyján és szegény húgán. Az ártalmas elhitetés mire nem viheti az embert!

HOLLÓSI. Megtörtént a férfiakon is, és gyakortább az asszonyi nemen. Amit egyszer gyenge elméjek felkap, avval úgy öszvekapcsolódik agyvelejek, hogy nem tudnak kitisztúlni belőle. Kivált ha az akaratosság és félelem hozzáférkezik. Ha szomorú a dolog, mód nélkűl megszorítja szíveket, ha víg, mód nélkűl megtágítja, és így vagy egyik vagy másik okból nem bír az ember maga szívével. A szív azonbann egész testével közli nyavalyáját, erre elvégre halálos lankadások, bágyadások és más rendetlenségek következnek, mellyek miatt vége szakad az ember életének. Így járt a három asszonyság is, kár értek.

BÁTHORI. Philosophice. Hanem mint tetszett Hollósi uramnak a mólnár pörlekedése.

HOLLÓSI. A mólnár semmit sem felejtett el. Tagadva nem vétett, szabad a tagadás, annyiból hasznos is, mert sokat csal ki a pörös félnek szivéből szájára, mellynek hasznát veheti az alpörös. Azonban a tagadás a világos bizonyságok ellenében káros vakmerőség. Vétett a mólnár fertelmes hazugságival. Az igazságot igaz útakon kell keresni. Vétett avval is, hogy erőltetve folytatta pörét, noha tudta, hogy mankón jár űgye. Ezzel nagy költségbe merűlt, és fejére tellett. De ezeket bízjuk azokra, kiknek kenyerek; elmúlt szabott időnk, kívánok az uraknak boldog jó éjtszakát.

NYOLCADIK ÉJTSZAKA

Hollósi, Szilágyi, Báthori

HOLLÓSI. Mint nyúgodtak az urak?

BÁTHORI. Csendessen, édessen.

SZILÁGYI. Virradtig egy végbe.

HOLLÓSI. Szokásom szerint magam keveset aludtam, de eleget. Korán kivervén magamat ágyombul, felforgattam némely keverék irásimat, egy francia levélre akadtam, nem mostani, 1725-ben írta egy jóakaró a másikának Parisbul. Azon helységnek szokásit és erkölcseit hozza elő. Ha nem volna unalmas meghalgatása, beszédnek okáért elmondanám magyarul végig.

SZILÁGYI. Csúfos lehet; az efféle ujságoknak nagy szeretője vagyok.

BÁTHORI. Mint légyen mostanság dolga az emlitett modiás városnak, eleget hordják füleinkbe, akik onnan érkeznek, és a hónapos hírek is bőven tudósítanak, hanem az akkori időbéli szokása járását Parisnak ohajtám igen is tudni.

HOLLÓSI. Illyen alkura tehát kezdem; így szól a levél:

– Barátom! már tíz esztendős lakósa vagyok hires Paris városának, és pedig mégsem ismérem. El se hidd, hogy a sereglő sok gyönyörűség, melynek ebben a Bábylonban se száma, se azon állandó módja, légyen az oka; mint ha beléjek vesztembe killebb nem tekintenék; sőtt inkább most vagyok utánnak, hogy kitanulhassam, és hírt adhassak felőlek. Sok időtül fogva nem szorúltam az orvosokra, minthogy egészségem szolgál; és valóban pirulnék szégyenemben, ha elérvén, el is hagyván már a harmincadik esztendőt, számot tartanék az efféle philosophusokra. Akik őket ismérik, kerűlik.

Te, aki tudod, mi rendet tartottam életembenn, és mely felé hallgat hajlandóságom, áltol értheted, mint tőltöm napjaimat itten. Kőzőnségessen, mikor a nap támad, akor kelek. Noha ez a látszatós planeta ritkán mutatja magát minálunk tiszta fényében, erre nézve szinte olly becsűletben vagyon, mint a chinai császár, aki fél esztendeig láthatatlan maga országában. Jó korán ébredek, a kakas szavára nyílik szemem, és a zőrgő sok kocsi elfelejteti álmamat. Talpon lévén első gondom az olvasás, ha nem írok; vagy az irás, ha mit arra valót olvastam.

Végezvén tanulásomat és elmémnek forgatását, lábaimat kezdem indítani; nincs is nagyobb gyönyörűségem a sétálásnál. Mikor azért szolgál az idő, megköszöntöm a kies, tiszta vidékséget, vagy a híres kerteknek látogatására mégyek, megjárom árnyékos utszáit, mulatok a nemes virágok kőzt. Jóllehet ezt a sétálást héábavaló fáradozásnak tartják a törökök, és az egész Asia esztelenségnek mondja; én azonban minden nap egynehány olasz mértfőldet ellépek, noha nem utazok. Erre pedig szép módot ád a francia udvar, nyitva tartván szép kertjeit, mellyeknek talán mássa nincsen Európában. Mennél későbben lehet, akkor megyek nyúgodni számot vetvén előbb magammal mindazokról, amit napestig cselekedtem; arra kérvén jó Istenemet, hogy boldogúl virradhassak más napra.

Minden napi szűkségem azon egyre mutat: táplálásomra, őltözetemre, nyugasztaló ágyomra. Nem kivánok ollyas eledelt, mellyel azok élnek, akik nálomnál kényesebbek vagy gazdagabbak. Ha megtérek az udvarbul, nem szégyenlem a bémenést pusztás kis hajlékomba. A vont arany vagy ezűst nem fődi jobban bé testemet a szőtt posztónál. Ha más mire vagyon szükségem, bölcs Seneca könyvében keresem; arra emlékeztet: aki gazdag akar lenni, semmit se kívánjon.

Mind azoktul megvonom magamat, amit drágán árulnak, és amit nem szerezhetek meg, hogy meg ne bánjam. Illyen mértékletességem miatt éhhel meg kell halni bennem a testi kívánságoknak; és az asszonyi nemnek fősvénysége is nagyon tartoztat. A szerelem dolgában inkább tartok Zsuzsannával mintsem Dalilával, és nem kőnnyen bízom hajamat egy ollyan csalárdnak ollójára, mint Sámson. Tudom, hogy nehezebb Xenocrates életét élni, hogysem képét mutatni; mert mind addig gyarló embereknek gondoljuk magunkat lenni, amig asszonyállatot teremt a világ, azért emberűl és korán meg kell törni a testi kívánságokat, hogy erőt ne vehessenek rajtunk.

A jővevényeket szépen fogadják Parisban, és őrőmest látják, míg semmit sem kérnek; nincs egyébb hivatalok, hanem hogy magokat mulassák. Vagynak alacsonszerű pór vendégek is, ezeket arra hajtják, hogy az útszák csunyaságit öszvetakarják [és elhordják], jobbára sabaudusok, olly feketék, mint a korom, és olly büdössek, mint a zsidók synagogája.

Engem ami illet, hol úgy viselem magamat, mint egy tanult bőlcs, hol mint egy tudatlan egyűgyű, ily mesterséggel fúrom magamat hol ennek, hol annak kedvébe. Írtam egy darab kőnyvet, a királytul kezdve az ajtóállóig mindenkinek tetszett. Az udvar megbecsűlt szép pensioval, de a had e’kapta. A nagy urak engem felséges dicsérettel magasztalnak, és a bőlcsek mintegy tőmjénezve böcsülnek. Az asszonyok pedig kisztve ingerlenek, hogy ne hevertessem pennámat, én de számokra semmit sem tudok kidolgozni; hanem ha elkeseredem, vagy másmi bánt, akkor ugyan, noha Musám énekre nem termett, oly gyöngén ereszti verseit, hogy Guarini ama hires olasz sem ér vélem.

Ebben a helységben mód nélkül sokat kőltenek az emberek a cifrára és kevélységre, és azért magokat mindenbűl kifosztják, utoljára a palotás uraimék a Lázár lakadalmára szorulnak. Személyemrül vallhatom, ha elfogyott kőltőpénzem, és nincs mire virradnom, a gazdagok eleibe mégyek, addig patvarkodom a hímes, színes dícséretekkel, amig önként számomra kinyílik erszények.

Itt mindent s mindenkor kell dicsérni; ami nem jó, azt a jónál jobban, a fiatal rendnek rendetlenségét leginkább; máskülönben oda vagyon a szent békesség velek. A többivel meg tudok alkudni, de a képmutatás kivallott ellenségem, nem tűrhetem, mikor se Istent, se az embereket nem kéméllik, azt és ezeket csalton csalják, hogy áldozatot tehessenek véle az ördőgnek. Doctorságra vertem magamat a compliment dolgában, leginkább ami a követést illeti, ez a caeremonia olly közönséges Franciaországban, mint a fohászkodás az olaszok között; sűrű itt az ígéret, szapora a barátság, a szolgálatnak ide-amoda felajánlása úntig való, azonban csak ollyan, mint a fülemülének cifra éneke. Vox pratereaque nihil. Hang és nem egyéb.

Minden emberség és udvariság csak a megkövetésbül áll, azért könnyű köztök a megbékéllés, nem is tartatnék jó franciának, aki megkövetés után el nem tudná nyögni a boszúságot.

Ami Parist illeti, nehéz léte igaz képét adni. Népe nem fér a városba, már a Sequana-víznek (melly áltolfolyja) hidait és a házok teteit is elfoglalta, ez a tágos, megrakott pajta, minden zürzavarnak széke-fészke. Kezdem azért leirását, a perpetuo mobili, az ő éjjeli nappali nyughatadanságárul.

Mikor Nero császár érdemes oktatója, Seneca a csendes életrül irta vala kőnyvét, nyilván füleit fajdolta a sok jövő, menő, zőrgőlödő kocsik miatt, mellyeknek akkor szőrnyű száma volt Romában. Mondhatom Páris városárul is, hogy csergő-csattagó hintóinak és egyéb pergő szekereinek sokasága hihetetlen nagy. Alkalmas része rongyos ökörbőrrel vagyon borítva; csak arra való, hogy azokat ölje, kik benne űlnek, mint hogy egybe vesznek, hol egymásba ütköznek és törnek. A lovaknak nincsen pihenések vagy etetésre való nyugtok, kételenek véle, hogy mentekben is, ha mit kapnak, eddegeljenek. A kocsisok, ha ollyasmi történik, mintha a Luciper láncárul csak most oldották volna le őket, úgy ordítanak, csattagnak, pattagnak, szitkozodnak, hogy isszonyú hallani.

Tovább mi ezeket illeti, szokás szerint óraszámra szolgálnak, de az egy órát kettőre és a huszonnégyet negyvennyolcra hazudják, erre nézve erővel is a duplával füzettetik ki magukat Akik kocsikban űlnek, gyakorta itt forralják ki, amit otthon a tűzhez tesznek.

Nemkülönben hatalmas nagy száma vagyon itten a tornyoknak és bennek a harangoknak; ezeknek egybezengése úgy lármáz a levegőégben, és úgy megjárja az embernek fejét, hogy nem bír magával. Tudd hozzá azoknak rikoltásit, akik az útszákat járják, és ki sajtját, ki tejét, ki gyűmőlcsét, ki fővényét, ki söpreit, ki halát, ki vizét, ki rongyát, [és a többit] teli torokkal kiáltja ki, és árúlja. Ez, az előbbiekkel egyetemben olly alkalmatlanná teszi a helységet, hogy az anyaszűlt siketek, ha esszekkel fel tudnák venni, nem ohajtanák könnyen a hallomást.

Régenten egy romai császár arra bolondult, az egész városnak pókháloit, öszveszedette, szorgalmatossan megmérette, mennyit nyomna, hogy abbul megtudná nagyságát Romának. Könnyebb [és] jóbb móddal végére mehet, aki kívánja tudni, mekkora lehet Paris városa, csak tekintse meg a laquais szolgáknak, a lovaknak, a doctoroknak, a prókátoroknak, a pörlekedőknek, az éjjeli kóborlóknak, a jövevényeknek, a habzó népnek tengeri sokaságát.

A világtalanoknak nálunk meglehetős a sorsok, szabadon járják a várost semmi bántás és kalauz nélkül, mintha lábaikkal látnának. Háromszázat közűlök egy azon névü ispitálban tartanak, és ruháznak a háromszáz francia nemes vitézeknek emlékezetire, kiknek régi időkben egy aegyiptomi szultán kitolatta szemeiket. Ezek a templomok ajtajait megszállják, alamizsnát kérnek, oly bátron, oly hangossan, mintha mind azon oszlopképekkel szóllanának mint Diogenes Átinában cselekedett.

A házakrul szólván ugy tetszik, mintha philosophusok és nem derék épitő mesterek láttak volna hozzájok, olly gorombák kivül. Azonban ékessek belöl, nóha ez a szépség is csak kárpitokbul áll, mellyek a falakat borítják. A faragott ritkaság és egyébb cifra nem ment szokásba ezen nemzetségnél.

A nagyurak avval kűlömböztetik magokat, hogy más kedvéért semmit sem cselekesznek: item, hogy [sok] két lábú barom vagyon körülettek. Ezek mindenütt követik urokat, a hintóba emelik, ha kell, azután [a] szekér farkára felugranak sereggel; egyik a másikba kapaszkodva tartják magokat, mintha triumphus gyanánt akarnának Pentapolis városaiba kőltőzni.

Nem mondom nagyra, ha mondom, hogy az egész város azonegy szállás, olly sűrűen meg vagyon hintve mindenűnnen a sokféle korcsmákkal, vendégfogadó házakkal és ide tartozandó épületekkel. A konyhák minden órán füstelegnek, mert itt minden órán esznek, isznak, vendégeskednek, és új s meg új vendégek érkeznek. A franciák nem igen élnek a napkeleti fűszerszámmal; nem hogy megvetnék azért, hanem azért, [mert] hogy az olaszok és spanyolok nagyon kapnak rajta, és ők kűlömbözni akarnak tőlök még a jóban is. Nem fösvénkednek, az ő asztalok mindenkor gazdagon meg vagyon rakva; magánossan csak akkor esznek, mikor vendéget nem kaphatnak. Örömestebb isznak az apróbb poharakbul, de gyakortább. Szeretik, ha tusakodó társra akadnak.

A köznép innepnapokon részegeskedik, dologtévő napokon józan, és mihelyt virrad, dolgához lát. Nincsen talán széles e világon oly nemzet, mely iparkodóbb és serénnyebb volna a franciáknál, de amellett nem gyarapitt; mert amit nyer, vagy torkába őnti, vagy gyomrába hordja, vagy módi-cifrára kőlti; amint erkölcseire nézve udvariássabb, ugy őltözetire nézve legdeliássabb a párisi francia.

A Seqvana vize, amint följebb mondám, kétfelé hasitja a várost, és annyit hord belé a hajókon, hogy egész milliom embernek táplálására elegendő. A vize csendes és jóitalú. Emberek, barmok élnek vele. Pénzen árulják házonként. Akár apadjon, akár dagadjon, azonegy az ára.

Az élésre valót rész szerint megtermi a város, rész szerínt meghozza a vidékség, óly bővséggel, hogy minden szeglete a helységnek bételik véle. Erre képest Themistocles egy útszán is feltalálná azt a három várost, mellyeket egy persiai király adá vala néki, egyikét hogy kenyere, másikát hogy bora lenne, a harmadikát hogy őltözetre valót kaphatna. A számtalan sok boltok vigan csillámlanak külömbféle árukkal, mind megvagyon bennek, amit vagy a szükség, vagy a kényesség megkívánhat. Olly híre vagyon Párisnak, hogy igen sok puszta várost meg lehetne gazdagítani azzal, amit itt el lehetne kerűlni. A nép szinte úgy lázzad arra, ami nem kell, mint arra, ami kell, annyira megszokta a héábavalóságot.

Bátor jó darabig ne essék is az eső, de mégis minden gaztul szorgalmatossan tisztogatják az útszákat, mert a dámák nem cipelésben, hanem pantafell-papucsban szoktak járni, a férfiak ellenben mind azon sarúkban. Melly szokás okot adott egy spanyolnak, hogy azt kérdezé Párisban, ha mind ki akarnának-e kőltözni a városbul.

A Seqvana vizén [sok] híd vagyon, ki kőből, ki fából. Olyasok is vagynak, amellyeken számos boltos hajlékok látszanak. A Pontneuf, vagyis uj híd nagy ékessége a városnak, tizenkét bólthajtás tartja, széles, pompás. Egyik derekán ama nevezetes Hainrik királynak oszlopos lovas képe vagyon ércbűl öntve. Úgy tetszik, mintha elevenségét mutatná, és kinézne belőle a királynak hadi vitézsége, oly mesterséges a munka. Ezen a hídon fordul meg színe a városnak, sok úri rendbűl valók, sok hintók, lovas; a gyalog nép forr rajta, és tolakozik. Itt fitogatja drágaságit sok vert sátor és áros bólt. Ezeket naponként hajnalkor szokták felépitteni és későn estve lehordani.

Ugyan ezen a hídon sok tudós kereng-forog; ki azzal biztat, hogy a kihúllott fogakat újra bérakja, vagy a kifolyt szemek helyébe kristalybul másokat űltet, vagy azzal, hogy a homlokát és arcát, a gyalázó ráncokat kisimítja, és a megfonnyadt, elaggott ábrázatot vidám fiatal színre hozza; ki azzal, hogy a vénséget megifjítja. Dolog, hogy valaki közűlök azt nem meri hazudni, hogy a hóltakat is fel tudja támasztani.

A francia vagy inkább parisi dámák nagy ékességére válnak a városnak. Minnyajon igen tisztán és nagy illendőséggel őltöznek, némellyek közűlök oly bőlcsek, mint egy Sybilla. Örömest forgatják a könyveket, írnak is, kiváltképen verseket. A számvetést szinte úgy tudják, és gyakorolják, mint a férfiak; leginkább azok, kik kalmárkodnak.

Torkossak, naponként annyiszor csemegéskednek és nyalakodnak, amennyiszer a törökök imádkoznak, tudniillik sokszor. Alig kelnek, már is vagyon munkája szájoknak. A szépek ritkák, akik valóban azok, se párjok, se mássok sok országokban. Ezek elbízzák magokat, közőnségessen úgy parancsolnak a férfiakkal mint a királynék, urokkal mint szolgájokkal, ezekkel mint rabokkal; felettébb szeretik az apró ebecskéket, és elmulatnak velek egyvelesleg. A többiek igen megkívánják a szabad életet, a víg társaságot, a tréfát. Ezt mesterségessen tudják űzni. Bőbeszédűek, nyájaskodók, kedveskedők, hizelkedők, barátságossak. Nem penészednek meg otthon, jobbára kinn kószálnak, hanemha valami vendéget várnak. Ki is ha egyszer belépett és kedves, örökittig nyitva találják az ajtót maga számára. Vagynak közűlök, akik ha kimennek szobájokbúl, nem zárják bé magok után, tátva marad, mert semmi sem marad benne: amiek vagyon, mind rajtok vagyon.

Restellik Penelope vásznát szőni, verni, varrni. Hercules-nek sem tanácslanám, hogy rokkával vagy orsóval őket megkínálná. Nem szoptatják tulajdon gyermekeket, noha itt az anyák mind azon vitéz bajnokokat és híres bőlcseket szűlnek. Azért több katonát és doctort lát itt az ember, hogysem Asiában, Indiában varázslókat, babonászókat, jövendőmondókat.

A nemessebbek hosszú ruhafarkat hurcolnak magok után selyembűl, ezüst s arany virágokkal közőlve, és így lépcelnek vagy a templomokba, vagy az árnyékos kertbe; szüntelenűl változtatják a módit; aki őket tegnap látta, ma nem isméri. Mindenkinek mindenkor szabad máskarássan járni, és így csak akkor látszanak kinyílt ábrázattal, mikor és ahol kedvek viszketteti. Fekete bársonnyal méllen béborítják egész fejeket, mikor a szentegyházba mennek, mintha Isten a világ előtt csak al incognito, ismeretlenűl kivánnának ott lenni. Egyéb csúfos és fertelmes erkőlcseket szántszándékkal nem említem. Nem fér pennámhoz. Azon kívül is elég hangos híre vagyon módi életeknek.

A nyughatatlanság ötödik elementom a franciának; enélkül nem élhet. Fölöttébb gyönyörködik az újságokban, és nagy heveskedve megkivánja. Legkedvessebb barátját is hamar megunja, és arra tőrekedik, hogy megváljon tőle. Azon időben hozzászokik a hideghez és meleghez. Hol így, hol amúgy öltözik mint színére, mint módiára nézve. Még szerelmes hazájokat is hamar megútálják, azért ki Asíá-ba, ki Africa-ba elbujdosik; a spanyolokhoz ritkábban, Olaszországba gyakortább, és más idegen földre is csak azért, hogy új világot, új szokást lássanak, új eget szíjanak. Akiktül ki nem telik, hogy utazhassanak, legalább lakásokból kiköltőznek, mást fogadnak, és bészállanak, hogy meg ne vénhedjenek azonegy házban.

A szabók többet vesződnek az uj inventioval, semhogy a varrás munkával, és ha egyféle kőntős tovább tart egy leggyöngébb virág életénél, már mind azon régiség. Innendt támadtak a kótyavegyések, kik ennek előtte minden condrát és megnőtt rongyot őszveszereztek egy kézzel, más kézzel eladták. Most ő kegyelmeknek jobb renden vagyon dolgok. Egyet kivetkőztetnek, mást megruháznak. Megfordítják, ha arra való a portéka, megtoldalják, más formára szabják, megszépíttik, árúlják. Eképen ők gazdagodnak, de sokan meg sokan naponként uj s meg uj köntősbe [is] őltőzhetnek nem kevés veszteséggel.

A francia nyelv nemes és ékes, a deákbul, olaszbul, spanyolbul vagyon őszveszedve, csak az tud benne gyönyörködni, aki jól érti. Nem beszéltének a franciák úgy, amint írnak, és mikor beszéllenek is, felét elharapják. Tetszik nékiek, mikor őket nem értik, és csak azért is sebeskednek a beszéddel. Untalan igazíttanak és szépíttenek nyelveken.

A most fennforgó dolgokrúl, hasonlóképen azokrúl, mellyek előbb voltak, nem igen nyujtják a beszédet; csak a jővendőket feszegetik; azt tartják, hogy csak a spanyolok vétke a vóltt és eltemettetett régiséget kiásni és délszínre hozni. Az új könyveken igen kapnak, amint az újdonúj barátság legjobb izű nálok.

Megismérheted a franciát ezen négy jelekbűl: mikor űtt az óra, ha mit kérdez, mikor valamit igir és szerelmérűl beszél. Alig ütt az óra, máris megkérdezi, mennyit [ütött]? Mikor valamit kérdez, azt akarja, hogy előbb feleljen az fél, hogysem kérdését végezze. Ha mit igér, elhitesd magaddal, hogy meg nem állja, előbb adja meg azt, amit nem igért.

Regvel font gyapjúban, dellest selyemben járnak. Az ő szíveknek nyughatatlansága és az időnek álhatatlansága lehet oka tűndér változásinak.

A parisi pompa és hatalmas vendégeskedés, inkább hasznára, hogysem kárára volna a városnak, ha csak a gazda és vagyonos méltóságok űznék. De minthogy a többi is kötelességének tartja, hogy azokhoz szabja életét, gondolván, lassan-lassan romláshoz közelítt az egész helység, ha igazat tart ama régi mondás: Amely város tékozló és pénzontó, veszni akar. Minthogy pedig már az inasok és kocsisok skarlátban és tollassan járnak, egyetemben az arany, ezüst az ő köntösökre szállott, következendőképen az urak és szolgák közt nincs különbség; talán a főméltóságok is meggondolják magokat, és alább hagynak a szörnyű pompában.

Itt csak az egy királyt veszik méltó tekéntetbe, csak egyedül néki engedelmeskednek, a többivel nem törődnek. Ha uradnak megadtad vagy tetted azt, amivel tartozol, a többire nézve úgy élhetsz mint egy pogány, görög. Itt senkit sem becsülnek meg szokott köszöntéssel, senkinek süveget nem vetnek, hanem csak mikor az Istent hordozzák a beteghez. Az öszvecsoportozott alacson nép senkinek tért nem ád, se nem enged, és többet kell tartani tőle, hogysem a derék főemberektül.

Jóllehet a nyomorúságnak kebelébe aliglan tengődnek, mégis olly kevélyek, mintha mind azon régi hatalmas romai polgárok volnának.

Az épűletre való fejtett kő itt igen drága, egy kis szoba Párisban annyiba telik, mennyibe Moscoviába tíz ház. Amely szobába én lakom, abba Pláto nem akarna meghálni, és Díogenes sem találna felettébb valót benne. Minden honnvalóm ez: négy kárpit, mely a falakat födi, egy ágy, egy asztal, két pár szék, egy tükör és a királynak képe.

A semmirevaló portékát drágábban árúlják, hogysem a jót. A rosz fügéért többet kell füzetnünk, hogysem a jó spanyol dinynyéért. Éva meg nem szegte volna a paradicsomban az Úr parancsolatját, ha párisi fügével kinálta volna meg őtet a kigyó. [Ellenben] a körtvélyek itt helyben és a környékben igen jók. A narancsnak és citromnak becsűlete és ára legnagyobb náluk, mert Portugalliábul és Olaszországbul jönnek. Ezen a kétféle gyümölcsen igen kapnak, talán azért, mert többe telnek.

A bornak az ára középszerű, ha a kapu előtt férsz hozzá, mihellen a városban vagyon (aurum potabile) eresztett arannyá változik. Egy kis itce annyin kél itt benn, mennyin ott kinn a szomszédságban egy akó. A csaplárok csordája nagy, alkalmas nagy város megtelne velek. Ezek is tudnak minden csoda nélkül a vizbűl bort csinálni. Mesterül megáztatják Thetis fördőjében a Bacchust. Ez még tűrhető vólna, ha más mi maszlaggal fel nem habarnák, melly gyakran betegágyba ejti az ivókat.

Ha valamikor Párisba jönnél, ojjad magadat azoktúl a boltoktúl, mellyekben csak a héábavalóságokat árúlják. Bövséges, ékes beszédű kalmár urak és asszonyokkal lészen alkud. Minden bizonnyal beléd beszéllik, és elhitetnek, hogy akármi hitvánsággal keljenek elő, mind azon finomság légyen, és reácsalják kedvedet, hogy megszerezzed.

Ma nálunk regvel esett az eső, délre kitisztult az ég, azután havazott. Egyszersmind égi háború támadott, tartott két óráig záporesővel, ez is megszűnt, és a nap tisztán ment nyugodni. Ez a parisi clima: estve felé meled, reggel hűss; hideg-meleg untalan való változással vagynak, és egyről másra fordulnak nagy rendetlenséggel. Az egy mérges tél tartós, hét hónapig ne várd végét. Meleg eső, fagyas eső, hó, jég, alkhatatlan zavarják az eget, elfogják a napot, úgyhogy holnapiglan sem látszik. Nyilván ebbül származik ennek a nemzetnek sokféle és sokfelé való nyughatatlan kicsapása. A dámák azonegy időben egy kézzel nagy kármántyos kesztyűket hordoznak, más kézzel legyezőt, egyikét a hideg, a másikát a meleg ellen.

A nagybőjti alkalmatossággal a nép regvel szorgalmatossan siet a templomba az Isten igéje meghalgatására, és példásan ájtatoskodik. Délután azon búzgósággal mégyen a comoediára, és ugyan tömi a helységet. Ki sok theatrum vagyon Párisban, mindenik egész nap nyitva tartatik azok kedvéért, kik az efféle mulatságon kapnak. Ezek egymással ellenkeznek, azon vagynak, hogy egyik a másikától magához csalhassa a hivalkodó népet. Egyik játszóhelyen énekelnek, a másikon táncot tartanak, a harmadikon nevetnek, a negyediken sírnak, és így tovább. Az actorok óly személlyekbűl állanak, kiket szereti is, gyűlöli is a nép, örömest is látja, irtózik is tőlek.

A pörlekedők, a piacok cinkósi, a pénzbe jádzók, a laqvais szolgák, kikkel tömve vagyon e város, nagy leckét adnak minnyájunknak. Az elsők arra tanittanak minket, ha elkerűlhetjük a pört, belé ne bocsátkozzunk, mert elnyeli minden értésünket, és ha megnyertük is űgyünket, sokat vesztünk mellette. A cinkosok arra, hogy ne adjunk helyt patvarkodó beszédeknek, orvosságokkal ne éljünk, ha élni akarunk. A jádzók arra, hogy féljünk, fussunk tőlök, mert csalárdok, ezer mesterséggel víják erszényünket. A laqvais szolgák arra, hogy magunk[ra] és azokra szorgalmatossan vigyázzunk, netalántán arra szorúljunk, hogy szolgákat tartván, magunk udvaroljuk meg helyettek magunkat, és a tolvajokkal köllessék azonegy fedél alatt laknunk. Mondásba ment már: hogy a német szolga barátja urának, az angolus szolga rabja, a spanyol alázatos, csak az egy francia nyergeli meg gazdáját és urának ura.

Az a hely, ahol a parlamentem öszvegyűl, csaknem más várost tészen a városnak középen. Azok szaporodnak, ide, akik a magok jószágát oltalmazzák, vagy a másét kivánják. Diogenes gyujtott lámpással nem találna ezek közt [kettőt], kik igaz szívvel volnának egymáshoz, és talán egyet sem, aki sorsával megelégedne. A prókátorok ezeren, még ezeren vagynak, hivataloknak tartják, hogy a kövéreknek husát lecsapják, és meg ne engedjék, hogy az ösztövérek meghízzanak. Úgy látszik, mintha a király csak azért tűrné el őket, hogy valami háború légyen köztök, és meg ne támadják az ő személlyét, mert amíg magok között versengenek, békét hagynak másnak, és ment tőlök az udvar. Ha ki bétekint a nagy palotába, mind azon felhevűlt arcákat lát, körűlettek számtalan practicanst, kik mint a farkasfiak tanúlnak ez öregektűl, és fujják a szikrát. Ő kegyelmek köntőse fekete és hosszú, ők tudják, kit s mit gyászolnak. Négyszegű doctorsapka vagyon fejeken. Illy készülettel vezeti kiki reá bizott peresét Justiniánus oltárjához áldozatul. Az ő fegyverek a nyelv és toll. Ezekkel kelnek harcra, és vesztik azokat, kiket felbiztattak. De el nem bocsátják addig, még pénzt sajditanak; ha ebbűl kifogyott a cliens, megrakják nagy terh papirossal, és cserbe hagyják. Nehéz ebben a palotában látni, melly nyersen vetekedik az atya fiával, a feleség urával, az úr szolgájával. A két ellenkező fél egyszersmind innen s túl fülében vagyon a bírónak, szorgalmaztatja untalan űgyét, amig ingig mindenét elveszti, vagy pörére kiszánja.

A juristák és prókátorok bibliothecájában olly rendet tartanak a könyvek, mint a fegyverházban az ártalmas hadi eszköz, vagyis inkább, mint a tenger vizében a halak, holitt egyik a másikát emészti. Hasonlóképen a könyvekben az authorok ellenkező vélekedéssel, itéletekkel, sententiákkal, álnakúl csatlott beszéddel, (sophisma) megharcolnak. Eképen rontják meg a szép virágzó familiákat és úri házokat, mind addig vontatván köztök a pört, biztatással, bátorítással, míg egyik vagy másik rész oda lankad.

A törökök ebben szerencsésebbek; mert köztök a bíró pálcája két nap alatt oly pörnek ejti végét, mely Franciaországban talán unokákra szállana. A romaiak egy aprólékon nem tudtak megegyezni, tudniillik mint köllessék az ítélő szobát építteni? Cato azt akarta, hogy az alsó deszkázatja kiálló hegyes szögekbül légyen, hogy a perlekedők megsértsék lábokat, és irtózzanak a helytül. Marcellus ellenben, ki mind a két szerencsét megízlelte, azt akarta, hogy könnyű, szabad bémenetelek légyen, hogy mennél előbb terheket letehessék, és vigasztalást vehessenek.

Az orvosdoctorok itten szinte úgy ölik az embereket, mint másútt. Mikor a beteghez mennek, ők értékeznek tőle, mi nyavalája vagyon? Nemhogy kitanulnák, s jelentenék néki, mi okbul vagyon aggodalma, és mi bontogatja egészségét. Azt pedig épen nem gondolom, hogy igazság szerínt légyen. Annyit füzetünk annak, aki megöl, mennyit annak, aki meggyógyít. Nem is hallám eddig, hogy valamikor egy tudatlan vagy szorgalmatlan orvost megbüntettek volna. Egy deák poéta egyvalakirűl azt irja, hogy ép egészséggel ment volna estve alunni, de álmában meglátta maga orvosát, mindjárt reá szörnyű halállal meghalt. Mit tegyünk? Már szokásba ment, hogy szabott fizetését ő excellentiájának, meg kell adni, hogy kikergette belőlünk lelkünket, mint a papnak, hogy eltemette testünket.

A tolvajok minden részén a városnak céhesen vannak. Ha nem volna szégyen és egyetemben kárvallás magát készakartva kifosztatni: nevetségesre fordulna látása, melly mesterségesen táskáznak és egerésznek az erszény körűl. Valóban Hercules sohasem tudta volna meg, ki vette el ökreit, ha Cacus párisi tolvaj lett volna. A tolvajok nem büntettetnek meg a bíráktul, hanemha tüstént rajtakapják a dévajt; egyébként olly mesterűl ki tudják magokat hazudni, mint a pénzt fészkéből kifüggyenteni.

Minden barom és páras állat itt szelid, még a lovak is leteszik vadságokat, olly engedelmesek, és sziligyek, mint az arcadiai szamarak. A franciák úgy bánhatnak velek, mint akarják. [Kevés héja, hogy le nem térdepeltetik, mint a caravánás törökök cselekesznek a tevékkel, mikor őket megrakják.] Azonban a kocsisok mégis keménnyen tartják a lovakat, ütik, ostorozzák, rúgják, és ha nem tudják már másként kinozni, majmokat csinálnak belőlek, füleiket, farkokat levágják. Azért mondják magok közönségessen, hogy Páris városa a lovak pokla, és hogy a többit is hozzá adjam: a dámák paradicsomja, a férfiak purgatoriumja.

Ami az isteni szolgálatot illeti, helyén vagyon; nem láttam ájtatosabb népet ennél. Az egyházi személlyekrül, pap urakrul, szerzetesekrül mondhatom, hogy megfelelnek hivataloknak, és tűkörpéldák. Az alacson rend járton-járja a szentegyházat, és búzgó imádságiban. Hanem a főurak és nemesség úgy viseli magát, mintha csak mulatság kedvéért lépne a templomba, vadász szemeivel adja, fogadja a köszöntéseket, csintalan beszédjébenn, és nem az Istent, hanem mást mit forgat szivében.

Jóllehet itt helyben sokáig élnek az emberek, de nem látszik, hogy megöregedjenek, se ősz szakált, se ősz hajat nem látunk, tudniillik örökétig taroltatják magokat, és vendéghajjal borítják vén fejeket. Miólta a perukák kapósok, azólta a megholtak és asszonyok haja jó árán kél, mert legnagyobb ékessége az ember fejének a haj, ha jó kéz nyúl hozzá.

Itt minden ember rendessen, módiával és tisztán öltözik. Arany, ezüst és egyébb hozzá való, amint előbb mondám, olly közönséges, hogy a szolgák köntösén is hever. A ruhapompa és a szabad fegyverviselés, a nagyot és aprót, az urat és szolgát úgy egybekeveri, hogy ember nem tudja, kinek hajtson előbb fejet. Ugy hogy Párist Morus Tamás Utopia névű országának lehet mondani, mellyben nincs külömbség.

Ebben a városban tartja udvarát a mindenféle vigság, öröm és gyönyörűség. Itt feltalálja párját, aki utánna [jár], az irigy bánat (zelotypia) senkit sem kínoz. A francia katona még a halálnak kaszája alá is vígan indul, a búslakodók itt nem látszanak. Az legelső dáma a legalább való szolgálóig, más részrűl az első cavaliertűl kezdvén a kemencefűtőig, mind Orpheussal tart, azaz énekel a kertekben, az útszákon; magános szobájában ritkán. Gúnyolják a franciák azokat a philosophusokat, kik Jupiter isten felől azt hirdették, hogy sohasen énekelt, mintha az énekszó Istenhez képest illetlen volna.

A bölcs és tudós emberek oly nagy számmal vagynak Párisban, mint Konstancinápolban a tudatlanok és ostobák. Két híres Academia vagyon benne. Egyikben a francia nyelvet tanítják, a másikban mindenféle széptúdományokat. A sűrűséges sok alchimista, vagyis azok, kik elhitetik az embereket, hogy ebbűl vagy abbúl a bányásznábul finom aranyt tudnak kihozni, igen járják azokat, kik gazdagodni akarnak, és sokat patvarkodnak körűlettek, de izzasztó fárodságoknak egyéb hasznát nem veszik a füstnél.

A kenyér itt szép is, jó is; a cipók akkorák, hogy egybűl egynehány nap eleget ehetik egy egész házi familia. De nem tudom, ennek utánna mire válik. Ma kenyérért kűldöttem, azt hozta válaszúl emberem, hogy a tekert kenyér (eddig avval éltem) már nem módi, nem sütik. Tudniillik a módi az a kerengő ördög, melly a franciákat megszállotta, és gyötri, a módi szabja a köntöst, igazgatja a szakács kanalát, vezérli embernek külső magaviselését, köti, bontja a barátságot, és minden nap más tündér ujságra virraszt; már a kemény csontokat is kezdik lágyíttani, és kedves eledelt készítenek belőle.

Párisban mind megvagyon, amit a szem, fül, szív megkiványhat. Jóllehet minden bővséggel meglegyen benne, de akinek nincsen, csak nincsen, se vízhez, se tűzhez nem férhet pénz nélkül, mint régenten a romai halálra ítélt rabok. Gondolom, hogy a világ hátán nem lehet keservessebb pokol, mint Párisban lakni és szegénységben lenni, a nagy bővség között koplalni, rongyoskodni, a sereglő sokféle gyönyörűséget látni, és tőlök megfosztatni.

Itt nincs híre, se hitele a megigézésnek, a bájolásnak, sorsvetésnek, bőrbötelésnek, megfűvezésnek, boszorkányságnak, és ritka történet, hogy valakit a gonosz lélek megszállott volna. A házasok között nem szinte szentűl folynak a dolgok, tudja mind a két fél egymás csorbáit, de se nem veszi eleit, se nem gátolja, se nem neheztel iránta, mintha köz alkuval egyik a másikát réászabadítaná. Emiatt külső országokban büdös híre vagyon Párisnak.

Feljebb és többször emlétettem, hogy itt mindent árulnak, kivévén azt a mesterséget, mint lehessen a titkot megtartani. Ő kegyelmek azt mondjak, hogy ami a fülön bément, annak a szájon ki kell menni. A közdolgokat elhallgatják, mert senki sem kap rajtok. A többinek kihirdetését nem tartják sérelmesnek.

Az udvariságra és caerimonia dolgára jobban adják magokat, és szorgalmatossabban tanúlják, hogysem a China-béliek. Ennek gyakorlása igen fennforog a nagy urak és fő asszonyságok között. A városi polgárok utánnak majmoskodnak. Az alacsony pórnép keresi, ki-ki úgy űzi, amint legjobban tudja. Találtatnak a városban arra való mesterek elegen, akik tudniillik ezt a héábavalóságot fizetésért tanítják. E napokban az utszának közepén előmbe állott egy tiszta asszonyság, nagy becsülettel megkínált egy eféle caerimoniás könyvecskével, mondván: Olcsón megvehetem, ha tetszik; emellett azt adá tudtomra, hogy házanként szokta árúlni, és ebbűl él.

Igen szépen bánnak itt az idegen vendégekkel, és ha szivek szerint való, kedveket keresik, nevelik, és ha miben tetszeteskedhetnek, megcselekszik. A mostani király semmi jó illatot és szép szagot nem tűr el. Erre képest az egész udvar és azok, kik járják, irtóznak minden jó szagtól. A dámák (gondolom, tettetésképen) vallják, hogy mindjárt ájulnak, mihelyt egy szagos virághoz közelebb találnak lépni. Holott az olasz, spanyol nemzetnek, és az egész Asiának legjobban telik kedve, ha ollyas füvek és virágok között járhat, mellyek jó, szép illatot bocsátanak. Ebből kitetszik, mit tehet az udvar példája.

A caerimoniákon kivül külső nyelveket is tanittanak sok helyén a városnak, kiváltképen a spanyol és olaszt, a többi nem igen módi. A férfiak azért tanulják, mert szép hasznát veszik az utazásban és kereskedésben. Az asszonyságok, kik mohón vagynak rajta, vagy azért, hogy dicsekedhessenek vele, vagy hogy tágossabban megismérkedhessenek.

Minden esztendőbenn a nagyböjtben híres egy vásárt tartanak, szent Germanus vásárának nevezik. A helye tágos és szép, az áros boltozatok és állások kellő rendekre vannak elosztva és verve; ide azokat a ritka drágaságokat szokták hordani és kirakni a kalmárok, mellyek ebben a nagy városban mentek munkába, és elkészűltek: a mindenféle cseppeket, vizeket, essentiát, confecturát, borokat, arany, ezüst, selyem műveket, gyöngybül, kövekbül füzett szépségeket, és amit vagy a cifraság, vagy a kevélység, vagy a kényesség megkívánhat. Ide tódúl az egész város, járja, megkerüli, leginkább azért, hogy lássa, semhogy valamit vegyen belőle. Ide gyűl leginkább éjszakának idején sokféle heterogeneum, és noha az egész helység, minden sátor és bólt csudaszépen megvilágosíttatik, de mégis szörnyű esetek történnek. A forgott ravasz tolvajok elosztják magokat, forgolódnak, és alattomban való sokadalmat tartanak. Ezen alkalmatossággal sok nyalka és gondotlan ifiu legény, mikor orcárul orcára bámul, veszti szép óráját, jó darab pénzét; mert a tolakozásban, per metempsichosim, láthatatlan változással, erszényestűl együtt zsebébűl általköltözött a lopó táskájába, mint Pythagorasnál a lelkek egy testbűl másba.

A Tuileries névű kertet mégegyszer emlétem, ennek szépsége minden szemet, szívet megvidámít. Ide nem szabad bémenni a laquais inasoknak, se más tekergő gazembereknek. A Seqvana vize oldalán vagyon ültetve királyi költséggel. Ebbűl kifelé messze léphet az ember szeme, és mind azon gyönyörű vidékséget lát; benne pedig száz különbféle virágos vánkosokat, táblákat, rostélyos zöldséggel áltolfolyt láncákat, magassan költ füves dombokat, theatrumokat, labyrinthusokat, vagy a kertész keze után termett útvesztő kerteket, és minden egyébb, ami egy nemes kertet megszépíthet, megvagyon benne, csak hogy nem bővelkedik vízzel, és oszlopos képekkel nincsen megrakva. Ide költözik válogatott színe a dámáknak, itt fitogtatja ruhapompáját és magát. Hasonlóképen a főrend és úri urfiak. Megtelik azért a kert sokféle Diannával és Endimionnal, egymás karán csüggenek s ide-oda ellépcelnek. Itt hordogatják és osztogatják a nyomtatott új híreket, hogy beszédre valót nyujtsanak a sétálóknak. Ha már alkonkodni kezd, nincs tovább maradások a vendégeknek; mert szárnyas egerek ellepik a kertet. Ezek tébolgó repdezésekkel ha valakibe ütköznek, hegyes szárnyokkal mérges sebeket ejtenek, mellyekbül nehezen gyógyulnak ki az emberek. Erre nézve kiki haza felé siet, hogy elkerűlje a veszedelmet.

A franciák most azzal dicsekednek, hogy ollyas bőrt tudnak készitteni, amellyet a víz meg nem járhat, és erre nézve a hajótörés közt nem félnek. Tudniillik elértük már azt az időt, mikor már az ember a tengeren és erős folyóvizeken bátran járhat Éliás palástja nélkűl. Naponként illen bőrbe öltöznek némellyek, és itten a Seqvana vizén annyit probálják mesterségeket, hogy már eluntuk nézni.

Ha szentűl akarsz élni Párisban hat hólnapig, azután pedig úgy, amint a többi: váltóztasd kvártélyodat, és senki sem tudja életed változását. Ha holtig isméretlenűl akarod lakni a várost, ott végy szállást, ahol valami hét familia tartózkodik, bár hidd el, a legközelebb való szomszédod lészen az utolsó, aki megtudja, ki légy. Ha szivedbe ütközik, hogy ma aranyba, holnap szűrbe öltözzél; senki sem veszi észre. Mindegy itten, akár hercegi készűlettel járjad az utcákat, akár úgy, mint egy terhhordozó, nem lészen szó iránta.

Minden nagy házhoz, ahol sokan laknak, vagyon egy bíró (kit commissariusnak hínak) rendelve. Ez tészen róla, ha mi aprólékos pör támad, és lecsendesíti a háborút. Isten után csak ettől tart az alacson nép.

A chiocoláda, thee és caffee igen módi minden rendeknél; leginkább a caffee, azt tartják, hogy igen hasznos orvosság a szomorúság ellen. E napokban egy dáma szomorú hírt vett a táborbul, hogy tudniillik az ura elesett, el is temették; azonnal felriada, mondván: Boldogtalan fejem, mire jutottam? izibe nékem caffét.

Meghozták, mohón belékapott, megitta, és mindjárt helyén volt szivével, félre takarta keservét, megvidult. És a többi. Másszor mást. Isten hozzád, barátom.

HOLLÓSI. Mint tetszenek ezek Szilágyi uramnak?

SZILÁGYI. Ékes, rendes, mulatságos. Bár mind elmémbe kapcsolhatnám, volna elég leckéje Camillának; mert az ő nemét és rész szerint tulajdon személlyét is alattomban, és pedig csípőssen tapogatja, magaviselésére nézve őbenne is vagyon valami francia vérszem.

HOLLÓSI. Ha ugy vagyon, jutassa az ur eszembe vége felé beszélgetésünknek; ollyasrul fogom tudósítani, amellyet ritkasága miatt bé fogja hordani a titkos cancelláriájába. Hanem Báthori uram! mit mond a levélhez?

BÁTHORI. Meg kell vallani, sokféle különbséget hoz elő, noha ugróssan, egy ágrul másra szökvén, amellyekrül se az onnan érkező vendégek, se más könyvek nem tudósítanak. Paris városának leírásábann nem kéméllette a kormot, elég rútat írt felőle; egyébként úgy találom a levélben, hogy a franciák, [amint] most, akkor is csak franciák voltak; legkivált erkölcsökre nézve….

HOLLÓSI. Ki tehet róla? A tükör azt mutatja, ami előtte vagyon, a kormost kormosnak. Hogy pediglen véletlen ugrásokat tészen egyrűl másra, nem csoda, mert sicilianus ember írta; ezek sebes, lobbanó elmével bírnak, nehezen alkalmaztatják magokat az írásban való rendtartáshoz. Hanem magam is úgy gondolom, egynehány aprólékokat kihagyván, előhozhatta volna azokat, amellyek a várost méltóságossá teszik, úgymint tágosságát, a népnek számát, épűletit, neve eredetit, szárazon, vizén erejét.

BÁTHORI. Nem ártott volna, sőt azt vártam leginkább.

HOLLÓSI. Tehát el ne válljunk előbb egymástól, amíg ezekről is értekezzünk, hogy léteképen ezen alkalmatossággal kitanuljuk ezt a nevezetes Parist. Amit tudok felőle, előhozom, a többit Báthori uramra és Szilágyi úrra bizom.

SZILÁGYI. Énreám semmit se bizzon az úr. Én szántóvető ember vagyok, keveset olvasok, azt is csak ásítva, amit hallok, azt is könnyen elfelejtem. Paris nálam terra incognita, azt sem tudom: napnyugotra fekszik-e vagy keletre, azonban nagyon gyönyörködöm benne, ha valami szépet hallok az idegen országokrul.

BÁTHORI. Beszéllgessen Hollósi uram, talán valamit ugrat eszembe, akkor én is szóllok a dologhoz. Azonban Paris városának nevérűl azt olvastam, hogy egy Isis névű királyné ura halála után Europát megjárta, Franciaországban bészállott Parisba, az akkori pogányság éltében, jelenlétében annyira tisztelte, hogy halála után imádni kezdé rút fertelmes áldozattal. Képét megcsináltatta, nagy becsűlettel fenntartotta. A várost az ő nevéről nevezte görögül, mert görög nemzetből vala, tudniillik Παρεισισ, ebből Paris lőn. De ki lett légyen ez az Isis, nem mentem végére.

HOLLÓSI. Majd kifejtem; előbb azt mondom, hogy a magyar pogányságra is reáfogták, hogy Isist isten gyanánt imádta, és hogy ugyanonnan támadott ez a név: Isten. Azonban ez a historiás vagy fabulás Isis, Osiris húga és egyetembe felesége volt. Osiris pedig első királlya vala Aegyiptom országának, kirül azt írják, hogy ugyanazon király lett légyen, aki Ábrahám feleségét, Sárát megkívánta, udvarába hozatta, de jobban megtudván ki légyen, urához visszaküldette. Tovább errül az Osirisrül azt is hirdetik, hogy a szántásra és vetésre oktatta volna népét, amint felesége, Isis az őrlésre és kenyérsütésre. Paris városának nevérűl, amíg igazabbat mondhatunk, elégedjünk meg ezzel.

Ami tágos nagyságát illeti, nem ártana országok szerint a hatalmasabb fő városokkal előszámlálni, egyikét a másikhoz hasonlítani, mert eképen legjobb ítéletet tehetnénk felőle; csak az, hogy bajos és talán unalmas is lenne.

SZILÁGYI. Ne kímélje az úr fárodságát; szép azt tudni: ebben, abban az országban mellyik légyen a fő város. Nem lesz unalmas hallani.

BÁTHORI. Ebben megegyezek Szilágyi urammal, nem lészen unalmas; sőtt nagyon ohajtom megtudni az eme nevezetes fő városokat; minthogy nehéz őket akarmelly könyvben is egy csomóban vagy laistromban feltalálni.

HOLLÓSI. Már nem szeghetem kedvét az uraknak, előszámlálom; kezdem pedig Europának üstökérül Portugallia országrul.

Ebben a fő város

-

Lisabona

Spányolországban

-

Madrit

Franciaországban

-

Paris

Angliában

-

London

Scotiában

-

Edenburg

Irrlandiában

-

Dublin

Daniában

-

Kopenhag

Hollandiában

-

Amsterdam

Brabantiában

-

Bruxell

Svetiában

-

Stokholm

Brandenburgiában

-

Berlin

Saxoniában

-

Dresden

Palatinatusban

-

Amberg

Helvetiában

-

Zűrik

Bavariában

-

Monachium, G. Műnch[en]

Muszkaországban

-

Peterburg

Lengyelországban

-

Krakau

Csehországban

-

Prága

Magyarországban

-

Buda

Erdélyországban

-

Szeben

Austriában

-

Bécs

Morvában

-

Olműcz

Steyerországban

-

Gréc

Serviában

-

Nándorfehérvár

Thraciában

-

Konstancinápol

Macedóniában

-

Thessalonica

Siciliában

-

Mesina

-

Palermo

Olaszországban

-

Roma

-

Velence

-

Mediolanum

-

Modena

-

Mantua

-

Genua

-

Florentia és

-

Neapolis

Asiában

Arábia országban

-

Mecha

-

Medina

Palaestinában

-

Jerusalem

Syriában

-

Aleppo

-

Damascus

Mesopotamiában

-

Babylon vagy Bagdad

-

Ninive vagy Mosul

Persiában

-

Ispáhán

Nagy Tatár országban

-

Cambalu

Japoniában

-

Jdo

China országban

-

Pekin

-

Nankin

Africában

In Barbaria a vad népnél

-

Algier

-

Thunis és Tripoli

Marocco országban

-

Fezz és Mekinez

Aegyiptomban

-

Cayro és Alexandria

BÁTHORI. Nagy adóssa vagyok Hollósi uramnak, hogy ezekről méltóztatott tudósíttani. A laistromát ezeknek a helységeknek magamnak kikérem; szép hasznát fogom venni, ha mikor úri társaságban előkerül a beszéd irántok.

HOLLÓSI. Könnyen meglehet, az ide tartozandókkal egyűtt kezébe nyujtom az urnak; mondom azért tovább, hogy az említett fő városokbul tizet kiszedtem, mellyek hatalmasabbak; ezeket megtekintvén kitetszik, hol talál magának helyt Paris városa:

Az első város, Cayro Aegyiptomban fekszik; erről az irja Danner János, egy bécsi szerzetes: hogy huszonnégy ezer útszái vannak, huszonnégy ezer Mochea vagy török templom benne; huszonöt francia mérföld a kerülete, és hét milliom ember lakja.

A második a régi Roma. Olaszországban fekszik; errűl azt irja Heppelius, hogy ötven olasz mértföld volt a kerülete, és négy milliom ember lakta; minekutána pedig a gothus, vandalus nép, Attila és mások megrontották volna a várost, Belizarius bástyáit felrakván kissebb környékbe vette, úgy most kerűlete csak huszonöt olasz mértföld, és népe csak háromszáz ezer emberbül áll.

A harmadik Nanquin. China országban fekszik; itt tartottak előbb udvart a chinai királyok; errűl azt irja az említett Danner, hogy huszonnégy ezer palotás háza vagyon, kétszáz ezer közönséges házai, húsz mértföld a kerűlete és két milliom emberbűl áll lakóssa.

Negyedik Pekin. Háromszáz kapuja vagyon, a chinai királyok mostani széke. Népessebb, noha egy kevéssé kissebb Nanquinnál. [Hangyabolhoz hasonlítják a historicusok.] Forr benne több két milliom embernél.

Az ötödik a régi Jerusalem; ezt mikor Titus megszálotta és megszoritotta, volt legalább két milliom zsidó benne; amint Josef, ki benne volt akkor, írja.

A hatodik Jedo Japoniában fekszik. Errül azt írja Danner, hogy három napi járás a hossza, kigondolható, hogy számtalan sok a lakóssa.

A hetedik Fezz. Affricának a szegletén fekszik; ahol előbb Mauritánia volt; errűl azt olvastam: hogy két belső városa, harminckét külső városa légyen, ötven kapuja, száz ezer háza, ezer mochea temploma, a nagyobbiknak kerűlete három órát megkiván; mekkora lehet kerűlete az egész nagy helységnek, és melly számos a népe, ebből kitetszik; tudósít ezekrül Stuart Károly, aki anglus követ volt a Marocco királynál, és Fezzben lakott.

A nyolcadik London: Angliában fekszik. Errül azt irja egy cosmographus, hogy a mostani Europának minden városait fellülhaladja régiségére, nagyságára, szépségére nézve; egy milliom embernek ád szállást; akkor építették, mikor Jerusalemben Salamon templomát.

A kilencedik Paris: Franciaországban fekszik. Három francia mértföld a kerűlete; azért kissebb Konstancinápolnál, de népessebb; ebben nyolcszáz ezer embert számlálnak, amabban pedig hétszázezeret.

A tizedik Bécs. Ezt az urak közelebb ismerik; hatszáz ezer emberre mondják számát; ennek leirásával nem aggódom, előttünk vagyon; mekkora, micsodás légyen, alkalmasint tudjuk. Ime uraim, Europának, Affricának, és Asiának legtágossabb és legnépessebb helységei.

BÁTHORI. Amint látom: előtte való nyolc városoknak fejet hajthat Paris, minthogy a kilencedik sorra szorult; azonban néki köszönhetem, hogy e világnak három részeiben lévő fő helységeivel [ezen alkalmatossággal] megismérkedhettem.

HOLLÓSI. Búcsút vévén a többitűl, maradjunk Parisba, hogy szándékunkhoz képest, amit a levél elalutt, helyre hozzuk, azaz Parist belől is megtekintsük. Megirom azért, nem is izenként, hanem érdemessebb tagjaira nézve rövideden, mit dicsérnek benne. Kerűletérűl és népe számárúl már fönt emlékeztünk. Erre nézve mikor V. Károly császár belé talált lépni, azt mondá: Páris nem város, hanem világ. Számtalan sok kivűlbelűl [való] pompás épűletei közül ezek nevezetesebbek:

A Királyi Palotás Udvar (Louvre) igen szemre való, tágas, ékes, roppant, és legszebbnek tartatik az egész világon. Az első szobákban egyébb festék nem látszik a kék szinnél, melly itt-amott mesterségessen arannyal meg vagyon boritva. Ezekbenn az Austria háznak minden portrait képei fűggnek a falakon.

Az Aurelianum (Orleans) hercegnek költséges, hires lakása.

A Parlamentum épűlet, melly fölötte nagy és téres szobákbul álló.

A királyi Observatorium, melly a városnak délfelé való részén, és annak is a végén fekszik. Itt sok csuda ritkaságokat lehet látni, és egy kutat, melly messze elhiresedett.

Conde herceg palotája. Ebben a gyántacseppekbűl öszveálló egy egész asztalt mutatnak. A hozza tartozandó kertet igen dicsérik.

A Tömlöcház (Bastille) arrul emlékezetes, hogy itt csak a hercegi és más főszeméllyek tartatnak. És minthogy a király kincse is itt fekszik, nagy őrizetben vagyon a helvetus és francia hadi emberek által.

A Királyi Főispitály. Erre költötték minden eszeket a válogatott és legtudóssabb építtőmesterek, amint is kitetszik belőle, hogy remek munka. Akkor ment végbe XIV. Lajos király alatt, mikor 1669. esztendőt írtunk. Nagy ebédlő szobája vagyon, mindenikében leűlnek valami hatszáz emberek. A falakon a királynak vitéz cselekedeti és győzedelmi felette szépen vagynak leírva. Ide csak azok fogadtatnak bé, akik vagy tíz esztendeig érdemesen szolgáltak a táborban vagy pedig előbb a verekedésben úgy megcsonkultak, hogy már alkalmatlanak a hadi hivatalra. Négyezer vetett ágy készen várja a vendégeket. A tisztek ezüst szerszámmal esznek. Kemény törvény alatt élnek, egyébre nézve könnyen. Strázsát állanak éjjel-nappal, mintha előttek volna az ellenség.

Páris városának hetvenhárom piaca vagyon. Ezek közül három nagyobb és hiressebb.

Az első a királyi piac (la Place Royale). Itt áll a XIII. Lajos királynak ércbül öntött lovas képe, talpa fejér márvány, emlékezetes írásokkal meg vagyon rakva. Tágos kerittése vagyon a helységnek, a magas házok körös-körűl majd félig erős oszlopokon állanak, felül galeriások, azaz folyosósak. Ide tér a nép, mikor vagy igen süt a nap, vagy esik az eső, és az oszlopok között szárazon bátron járdogálhat.

A második: a Victoria Piaca. Itt XIV. Lajos király képe látszik, maga földig folyó uszován királyi palástban áll, háta megett a Victoria koronát tart a monárchának feje felett, lába alatt a Cerberus eb fekszik. Ezt a képet akkor épitette maga emlékezetére a király, mikor Leopold császár Bécsben a Szentháromság szép oszlopát az Istennek dicsöségére.

A harmadik a hadi nyereségnek, vagy erővel, bévett helységeknek piaca (la Place des Conquestes). Hasonló a két elsőhez. Ide intézték a XV. Lajos királynak képét. Eddig nyilván végbe is ment. Csak ma hallom, hogy ugy.

Páris körül egynehány mulató épületi vannak a királynak. Ezek a többi között hitesebbek: Versailles, pompás kevély vár. Nyolcadik csudája a világnak, háromszázmilliómba tölt. Mondják, ha igazat tart, hogy istállói szebbek minden hercegi épűletnél Europában. A kert mellette, nemes szép tagjaira nézve hatalmas ritkaság, sok országban nincsen mássa. Méltán hordozzák és árúlják képét, kezemre is kerűlt egy. Eleget csudáltam. A király kamarája belől tűkör, kivül porcellán munka.

Fontainebleau. Ékes királyi udvar, temérdekségére nézve hasonló egy kis városhoz, a sok forrásoktul, mellyek a környékben fakadnak, vette nevét. Kilencszáz szoba nyilik benne egynehány palotákkal, födelének homlokot tart a körülfolyó galéria. A tiszta erdők mintegy ölelik az épűletet. Ősszel jó darabig itt szokott mulatni a király.

Marly. Versaillestül nem messze fekszik igen szép völgyben. Ide kitér a király hólnapszámra kétszer. Ide időzi tanácsolóit, itt tart gyülést velek, és másnak nem ád audientiát.

Saint-Germain, [Sanctus Germanus]. V. Károly építette. Hatvanhárom drága szobákkal dicsekedik, gyönyörű erdőséggel, öt grottával. Az ezer vizijátékok és figurák között legrendesebb az Orpheus. Olly mesterül veri a lantat, mintha eleven volna. Itt a paradicsomot, a poklot, a tengert, a négy elementumot mintegy előállítják.

Arnet. Itt vadászattal mulat a király. A IV. Károly e környékbenn egy szarvasra akadott, kinek nyakán megaranyozott rézperec vólt; illyen irás rajta: Evvel engem a császár megajándékozott; Hoc me Caesar donavit. Azt tartják: hogy ezer esztendők előtt történt dolog légyen, a római pogány császárok idejében.

Saint-Denis, magyarul Szent Dienes. Kulcsos uri város. Abbul terjedett híre, hogy egynehány király fekszik a helyben. Drága temploma vagyon. Hatvan erős oszlop tartja. Itten két nagy armariumban sok fő érdemű ritkaságokat mutatnak a vendégeknek. A városnak azon Areopágumbéli szent Dienestűl eredett neve, kinek a pogányok fejét vették, mellyet ő maga kezével a martyrok hegyére (Mont Martre) vitt. Nem esik igen messze Páristól, holott már nevezetes apáturság vagyon, és a királyi korona egyébb clenodiákkal tartatik. Tárházos sok kinccsel meg vagyon rakva, és most ide temetik a francia királyokat.

Ami tovább Páris városát illeti: 100 kalastrom, 42 plébániás egyház, más 20 templom, 80 apátúrság, 30 ispitály vagyon benne, és egy érsek. Az egész országnál szólván: 16 érsek, 106 püspök, 25 ezer plébánia, 4000 város, amellyekbűl 24 pénzt ver, és 24 milliom ember.

BÁTHORI. Ha a levél le tudta gyalázni a franciákat, mondhatom, hogy Hollósi uram emberségessen fel tudta őket magasztalni.

HOLLÓSI. A levél más után járt, én is máson. Ő az országnak felkapott szokásit, a fő és alacson személyek erkölcseit piszkálta; én nevezetesebb helységeit és épűletit jártam meg, és méltán dícsértem. Azonban aki a levelet írta, nem sokat hibázott; benne is, másutt is olvastam, magok sem tagadják a franciák, hogy udvariások, büszkék, kérkedők, nyughatatlanok, változók, tekergők. A dámák pompásak, fentartók, bátrak, csintalanok, kétféle féreg rágja sziveket, a szerelem és a módi cifraság. Ebbe már annyira elbolondultak, hogy mouches vagy fekete kis formáknak is törvényt szabtak, és neveket adtak. Halljuk. Azért mondom pedig, hogy Szilágyi uram, amint megigértem, ujságot vihessen haza Camilla asszonynak.

Eredetitül kezdem, mouche, deákul musca, annyit tészen mint [egy] légy. Régi időkben az indiai hajadon leányok megrakták pofájokat különbféle csillámló legyecskékkel, hogy tessenek, és előkelhessenek. A romaiak akkor tájban megjárták Indiát, és hogy kedveskedhessenek valamivel Juliának, Augustus császár leányának, efféle legyecskékkel megajándékozták, tudósitván arrul, mint lehessen hasznát venni, és tengeren túl mire valók. Julia kisasszony izibe próbára ment velek, megcsodálta magát tükrébenn, szépnek találta, mások dícsérték. Elhiresedett a cifraság, és minthogy indiai legyecskéket nem kaphattak, apró fekete tafotákra szorultak a romai dámák, és ezekkel tarkázták ábrázatjokat Julia kedvéért. Felkapta a város a módit, országrúl országra ment híre, és most is főképen Franciaországban fennforog. A mai napi mesterség ebben áll. Oda semmit sem szabad ragasztani, ahol az arca valami kis völgyecskére lehorpad, mert, mint a poéták mondják, ott lakik az Amor, és a három Gráciák, vagy a Kegyelem-istenségek.

A mouchoknak nevei ezek: la receleuse, (a boritó); ezt oda rakják, ahol az ábrázaton valami fakadék, vagy más mocsok vagyon, hogy tisztességesen béfödje.

La majestueuse, a méltóságos; ez nagyobb a többinél, a homloknak a közepére ültetik. Azt tartják, hogy ez az aprólék tiszteletet szerez személlyeknek.

La galante, az udvari; ezt a kiülő arcának közép helyére alkalmaztatják.

L’ enjouée, a vig; ezt oda ragasztják, ahol ráncra türemlik az ábrázat, mikor a száj mosolyog.

La passionée; annyit tészen, hogy nem bir indulatival. Ennek a szem végén vagyon helye; azt tartják, hogy a tiszta szemnek jádzó ragyogványit felüti, és nagyobb fényt mutat.

La precieuse, a drága; ez vagy a szájnak egyik végén, vagy egyik ajakának látszik, és kisebb. Még sereggel volnának hátra, restellem ide hordani. Ezekbül is kitetszik, hogy Páris városa ebben a hívságban tovább ment az egész vad pogányságnál.

Forditsuk másra a beszédet, alkalmas kérdés juta eszembe, tudniillik micsoda hadi erővel mehet Franciaország ellensége eleibe szározon és vizen? Erre közönségessen ez a felelet, hogy kétszázezer embert könnyen kiállíthat a mezőre. Többet is, ha a szükség megkivánja, mert népes, és sok a lezzegő benne.

A második kérdésrűl szólván, már számba ment: hatvankét hajót eresztett ennek előtte a tengerre, ezekre rakott 20 050 fegyveres embert, 3478 álgyút.

BÁTHORI. Ne vétsek az urnak; ugy hallottam: hogy anglus erőssebb a tengeren a franciánál.

HOLLÓSI. Jól mondja az ur: ami a hajók számát és hadi népet illeti; mert Anglia eddig 131 hajót tartott. Ezekkel 23 851 embert, 4550 álgyút. Most, miulta Americaval veszekednek, és a két nemzetség fujton fujja kigyó mérgét, nem tudom mire mentek. Azonban, amint az anglus a franciát meggyőzi tengeri készűlettel, ugy ennek a návája számossabb és hatalmassabb az egyéb europabéli hercegekénél; ugy mint: a danausnál, svecus és hollandusnál.

A danaus, (amint olvastam) 50 vitorlyás hajóval mégyen a tengeri verekedésre, nem többel, 17830 emberrel, és 2566 álgyuval, és nem többel.

A svecus 12 520 katonát, 2201 álgyút küld ellensége eleibe.

A muska. A mostani török háború előtt majd egyenlő erővel volt a svecussal vizen.

A hollandus megelégedett 52 hajóval, 8394 emberrel, 2024 álgyúval.

A velencések már régen nem hadakoztak; kerülik a forrót, ezer mesterséggel csak a neutralistákhoz részelkednek, ha a hatalmasok közt valami háború támad.

Hogy azt a kérdést befejezzem; az említett laistrombul kitetszik; hogy az anglus, ami a tengeri erőt illeti, az első; a francia a másodiknak tartatik; vitézségekre pedig nézve most is ujjat vonnak.

A többi fejedelmek ezeknek, úgymint az angolusnak és franciának fejet hajtanak, mert gyöngébbek; a Spanyol, és Portugállia országokat kihattam, mert nem mehettem végére, mi erővel birjanak a tengeren.

BÁTHORI. A turbántos szomszédunkat, a törököket elfelejtette az ur, penig ezek is lapátozzák a tengert, és sok gállyákat repittenek kifeszitett vitorlyákkal, nem egy, hanem több tengereken.

HOLLÓSI. Ha az ur réa nem emlékeztetett volna, kimaradtak volna. Azonban régi és nagy historiában kellene bévágnom, ha a tengeren viselt dolgokat és erőssebb készűleteket elő kivánnám hozni; nem is találnám végét beszédemnek. Erre nézve csak egy jeles dolgot mondok; melybűl ki fog tetszeni, mire erőlkedhetik a musulman nép, mikor a nagy szűkség megkivánja.

1572-dik esztendőben valóban a törökök ellen készűlt Spanyolország, egyetemben a velencések, a malthai vitézek, és a romai pápa, Pius, az ötödik. Ezek nagy kőltséggel 212 gállyás hajót szereztek öszve, oly szándékkal: hogy Siciliaban egy révpartnál mind egybegyűlnének a fegyveres néppel; és onnan seregessen megindulvánn Ciprus szigetét megvijnák. Joannes de Austria, V. Károly császár fia vólt a hadi vezér: mikor odaérkeztek, megdöbbentek, látván, hogy a török hatalom Ali bassa vezérsége alatt háromszáz hadverő erős hajókat állit eleibek, és iszonyu álgyúropogással kezdi a harcot. De Isten segitségével legyaláztatott, nagyon megverettetett. 32 000 török odaveszett, 5000 Ali bassával egyűt megfogatattak, 15 000 keresztény rab kiszabadult, 160 hajó a keresztényeknek kezekre kerűlt.

Ebbűl a szép nyereségbűl jutott a pápának 19 öreg hajó az aprókat nem számlálván, emellett 19 álgyú, és 881 rab.

A spanyol királynak 58 hajó, 58 álgyú, és 1713 rab.

A velencei republicának 39 hajó, 39 álgyú, és 1160 rab.

SZILÁGYI. Ezen történt dolog arról tudósit minket, hogy ami a tengeri erőt illeti, a török császár meggyőzi akármellik Europa-béli fejedelemnek erejét, tudniillik az anglust 169 hajóval, a franciát 238 hajóval, a többit annyival is inkább.

HOLLÓSI. Ugy tetszik, eleget beszélgettünk most egyszerre, ha ugy tetszik, menjünk dohányozni, azután nyugodni.

-&-

Table of Contents

Címlap

VERSEK

ELSŐ KÖNYV VILÁGI DALOK

KISZTŐ ÉNEK ODA PROVOCANS

FELELŐ ÉNEK ODA RESPONDENS

TAVASZ

NÁDASDI

CLORINDA

ADDIO!

SZERENCSE

TÜNDÉRKERT

UTRAVALÓ

TARKA MADÁR

A HAJNAL

NEM MIND VIGASÁG A VIGASÁG

ERDŐ

CUPIDO

SZAKÁCSÉNEK

PÁRAS ÉNEK DUETTO

REMETE

PHYLLIS

NINCSEN NEVE

FORGANDÓ SZERENCSE

A PIPÁRUL

TAVASZI ÜDŐ

MÁSODIK KÖNYV VALLÁSOS ÉNEKEK

SZENT ISTVÁN KIRÁLYHOZ

SZENT IMRE HERCEGRÜL

AZ UR JÉZUSHOZ

A FESZÜLETHEZ

A SZÜZ MÁRIÁHOZ

SZENT EMIDHEZ

HARMADIK KÖNYV ALKALMI ÉS VEGYES KÖLTEMÉNYEK

MÉLTÓSÁGOS GRÓF BATTHYÁNY LAJOSNAK mikor palatinussá lett, 1751. esztendőben

AZON MÉLTÓSÁGNAK NEVE NAPJÁRA az ország gyülésekor 1751. esztendőben

MÁRIA TERÉZIA KIRÁLYNÉ ASSZONYUNKHOZ

MÉLTÓSÁGOS VITÉZ GRÓF NÁDASDI FERENC HORVÁTORSZÁGI BÁNNAK írtam ezen koporsós verseket még éltében és megküldöttem 1777-dikben

MÉLTÓSÁGOS GRÓF NICZKY GYÖRGY ÉS BATTHYÁNY XAVERIA KISASSZONY HÁZASSÁGA ALKALMATOSSÁGÁVAL, mely történt a rohonci várban 1774-dik esztendőben, 13. novembris

A TARCSAI SAVANYÓ VIZRÜL, mikor azon kutnak felállítása után a századik esztendejét emlegettük 1775-ben

MÉLTÓSÁGOS SZILY JÁNOS ÚRNAK, szombathelyi első érdemes püspöknek, mikor azon püspökségbe beállott, 1777. esztendőben

BUCSUZÓ ÉNEK

NEGYEDIK KÖNYV PÁSZTORI VERSEK

ECLOGA PRIMA

ECLOGA SECUNDA PÁSZTORVERSENGÉS

ECLOGA TERTIA MEGINT PÁSZTORVERSENGÉS

ECLOGA QUARTA AZ AGGÓDÓ PÁSZTOR

ECLOGA QUINTA ISMÉT PÁSZTORI VERSENGÉS

ECLOGA SEXTA A KESERGŐ PÁSZTOROK

FÜGGELÉK

BETÉTVERSEK A CAESAR CÍMŰ SZÍNJÁTÉKHOZ

NEM SZERETEM, NEM GYÜLÖLÖM…

FELFUVALKODOTTNAK MEGFORDULT SZERENCSÉJE

A MEGFORDÚLT SZERENCSÉN VALÓ EPEKEDÉS

KÉTES HITELŰ VERS

AZ ÚJDON ÚJ POLICIA

TÉLI ÉJTSZAKÁK

ELSŐ ÉJTSZAKA

MÁSODIK ÉJTSZAKA

HARMADIK ÉJTSZAKA

NEGYEDIK ÉJTSZAKA

ÖTÖDIK ÉJTSZAKA

HATODIK ÉJTSZAKA

HETEDIK ÉJTSZAKA

NYOLCADIK ÉJTSZAKA