Bíró Vencel+

# Az erdélyi fejedelmek temetkezése

Az erdélyi fejedelmek tekintélye, gazdagsága, a kis ország jóléte és fontos szerepe a fejedelmek temetkezésekor is megnyilatkozott. A temetéskor szokásos részvétel részben a meghalt állásának, társadalmi helyzetének vagy családjának szól, viszont a temetést rendező család, hivatal, állam a tiszteletnyilvánítást kifejező pompában a meghalt iránt érzett részvéten kívül saját rangja kifejezésére is törekszik.

A fejedelmek temetésének formáját országgyűlési végzés nem állandósította. Századokra visszanyúló szokások voltak a köztudatban.

A temetésen megjelenő főurak nem tudtak a magyarországi főurakhoz hasonló fényt kifejteni. Az erdélyi hadszervezet ugyanis nem egyezett meg a magyarországival. A fejedelmi udvar kék drabantjai, a veres ruhás székelyek, a fekete ruhás szászok mellé sorakozó pázsitzöld színű mezei had foglalta magába a jobbágyságot. A főuraknak külön seregük nem volt, így a temetésre bandériumokkal nem vonulhattak fel. Bocskai és Bethlen Gábor fejedelmek halálakor történt ugyan fegyveres felvonulásra kísérlet, de ez ellen, mint veszélyes lépés ellen az erdélyiek felzúdultak.

Fejedelemhez illő teljes pompával nem minden fejedelmet temettek el Erdélyben. Gyulafehérvár volt a fejedelmek székhelye, tehát temetkezési helyül is az ott lévő művészi székesegyházat választották. Itt temették el János Zsigmond fejedelmet, Báthori Andrást, továbbá Bocskai Istvánt, Bethlen Gábort, I. Rákóczi Györgyöt. A többieket sorsuk elsodorta, életfolyásuk többször messze földön jelölt számukra sírhelyet. Így Báthori István fejedelem és lengyel király a krakkói székesegyházban nyugszik.

Báthori Kristóf fejedelem katolikus templomban kívánt temetkezni, nem vágyott tehát a gyulafehérvári székesegyházba, amely akkor a protestánsok birtokába jutott. Évekig temetetlenül maradt, amíg kívánsága teljesülhetett: amikor a gyulafehérvári jezsuita templom fejedelmi temetéshez méltó állapotba jutott.

Báthori Zsigmond fejedelmet bujdosásában Csehországban érte utol a halál. Prágában van eltemetve, a Czernin család sírboltjában.

Rákóczi Zsigmond a fejedelemségről lemondva félreállott. Báthori Gábort, miután a fejedelemséget elvesztette, a hajdúk megölték, és a család Erdélyen kívül, Ecseden temettette el. II. Rákóczi György hősi halált halt, tetemét a család Sárospatakra vitette. Rhédei Ferenc a fejedelemségről lemondott. Barcsai Ákost csendben temették el Kozmatelkén, Kemény János csatatéren halt meg. I. Apafi Mihály Almakeréken+ talált nyugvóhelyet.

Az Erdélyben eltemetett fejedelmeknek, majdnem kivétel nélkül, csak nevét és alkotásait tartotta fenn a történelem, maguk a fejedelmi tetemek eltűntek, gondviseletlenség vagy török dúlások következtében megsemmisültek. Az utolsó fejedelemnek, I. Apafi Mihálynak, vele együtt feleségének, Bornemissza Anna fejedelemasszonynak, fiuknak, II. Apafi Mihálynak, és feleségének, Bethlen Katának földi maradványait a kolozsvári Farkas utcai református templom őrzi, ahová Almáskerékről kerültek. Szádeczky Kardoss Lajos egyetemi tanár fedezte fel és emelte ki őket almakeréki jeltelen sírjukból: a lutheránus templom sekrestyéje alatt levő sírboltból.

A temetkezési szokások összeállításánál főleg az erdélyi földben nyugvó fejedelmek temetkezése jöhet számításba, mivel az erdélyi sajátságoknak ezek a kifejezői.

Ismétlődő jelenség, hogy az erdélyiek a fejedelmeik halálát jó ideig eltitkolták, mivel belső mozgalmaktól féltek. A meghalt fejedelmet királyi öltözetben néhány napig az ablakhoz vitték, megmutogatták, a környezetben azt a hitet keltvén, hogy a fejedelem él.

A fejedelem halála után legsürgősebb teendő volt, hogy a szomszédos uralkodókat az esetről értesítették. Erdélyt politikai helyzete arra utalta, hogy a halált elsősorban a magyar királlyal és a török császárral tudassa, mivel az új uralkodó elismerése e két helyen ütközött csak nehézségbe. A fejedelmet a török erősítette meg, a neki nem tetsző fejedelem ellen azonban a magyar király ismételten fellépett, így a zavartalan uralkodás e két helyen szorult biztosításra. Hasonlóképpen értesítették a két román fejedelmet is, akiket a törökhöz való tartozásuk, máskor barátságos közeledésük Erdéllyel kapcsolatba hozott. A halál hírét követek vitték meg, rangos emberek, hogy fogadásuk is Erdély tekintélyéhez méltó legyen. Az erdélyi főurakhoz, megyékhez is behívók mentek, hogy a temetésre kitűzött időben jelenjenek meg.

A követküldéshez, külföldi képviselők érkezéséhez, az erdélyiek összegyülekezéséhez, a temetés megfelelő rendezéséhez idő kellett, amely alatt a holttest gondozásra szorult. Megtörtént ugyanis, hogy hónapok múlva a halottat közszemlére kitették.

A fejedelmi temetés gondos rendezésére valaki megbízást kapott. Megbízáskor utasítást vett át, amelynek megszerkesztésében a gyászoló család is részt vett, vagy maga készítette el.

A temetésrendező utasítása felölelt minden kívánalmat: szállítás alkalmával halottvivő szekér, továbbá címerek, gyászruhák, koporsó, ravatal felállítás reá hárultak, a díszítések, a gyász jelének felrakása az ő kötelessége volt. Az előírásokhoz fűzte még tapasztalataiból, kegyeletérzésből, találékonyságból eredő pótlásait, hogy a reábízott feladat sikeres megoldásával általános megelégedést keltsen.

A temetésre kitűzött idő közben elérkezett. Az országgyűlési tagok, a gyászolók és követek összegyűltek, az előkészületek megtörténtek, több esetben az új fejedelmet is megválasztották, hátra volt a halott sírba helyezése.

A fejedelmek temetési szertartása egyébként abban a templomban folyt le, amelybe őket eltemették. A holttestet a halottas házból ünnepélyes menetben vitték a templomba, és az ott felállított ravatalra helyezték.

A fejedelmi temetkezések, a sírba tétel szertartásáig, a következőkben összegezhetők:

A halál után a halottat koporsóba tették. A koporsó vagy fa, vagy ón. A fejedelmet az őt megillető ruhába öltöztették fel. János Zsigmond koporsójában veres karmazsinba öltöztetve, fekete palásttal leterítve feküdt. Báthori Andrásra Mihály vajda bíborpalástot tétetett. Bethlen Gábor életében meghagyta, hogy hadvezéri tekintélye elismerésének jeléül piros selyembe öltöztessék. De akaratát nem teljesítették. I. Rákóczi György kívánságához mérten egyszerű ruhát kapott: fehér dolmányt, szederjes posztónadrágot, fejére fekete süveget. I. Apafi Mihály koporsójában huszonkét aranygombot vagy arany-ezüst övet, tizennégy aranyfonatú gombzsinórt találtak, világos jeléül annak, hogy akik életükben kincsekben bővelkedtek, azoknak holttestét is rangjuknak megfelelőleg felékesítették. A halottat a temetésig alkalmas helyen tartogatták, és lehetőség szerint épségben megőrizték.

Amikor a temetés határideje elérkezett és az országgyűlés összejött, akkor a halottat ravatalra helyezték, és hosszabb-rövidebb ideig közszemlére kitették. A temetés közeledésekor hívatták az ácsokat, akik a ravatalt és külső koporsót elkészítették, és azokat felállították: képírókat, akik címereket és zászlókat festettek; ötvösöket, akik a koronát, botot és tőrt elkészítették; szabókat, akik a ruhákat megvarrták és a templomot fekete posztóval bevonták. Halottszállító szekeret is újonnan állítottak elő.

A díszítésre szolgáló tárgyak között kiváló helyet foglalt el a címer mindenféle formában: metszett, vászonra, selyemre, papírra festett címerek százával készültek. A selyemcímerekre való arany részint fehér habos, részint zöld vagy szederjes volt, az atlasz is szederjes vagy virágos zöld. E színes címereket a falakra, a ravatalra rakták. Legértékesebb volt az ezüstből készült, arannyal befuttatott címer, amely a fejedelem síriratát magában foglalta.

A menet fejlődésének általános szempontjai ezek: jusson abban kifejezésre a gyász, az ország tekintélye, a fejedelem méltósága, a gyászoló család előkelősége, a szomorúságban való együttérzés szegény és gazdag, úr és szolga között.

A gyász jelvényeit a menet élén a fekete zászló vezette be. Az ország méltóságát ennek zászlója fejezte ki. A fejedelem méltóságát, vitézi állapotát a vezeték lovak, a páncélos főúr, a korona, a bot, a kard és a címerek jelképezték. Az elhelyezkedésben a fő szempont az volt, hogy az előkelők és a gyászoló család minél közelebb jussanak a halotthoz. A férfiak átlag a koporsó előtt, a nők mindig a koporsó után jártak. A temetési menetben helyet kapott a szegénység is. Tömegben vonult fel, rendesen a koporsó előtt.

Ez elvek figyelembevételével a temetési menet ilyenformán fejlődött fel: a sort a katonaság nyitotta meg fekete zászlóval. Más esetben e zászlót a koporsó után vitték a katonák közt, vagy a koporsó mellett a diákság kezében volt. A katonaság után elöl mentek az énekes gyermekek, azután a diákok, mindenesetre főiskolai hallgatók. Utánuk a mesterek (kántorok) jöttek, majd a papság. Minden felekezet papsága összecsoportosult. A köznép rendes helye itt szokott lenni. Azután a jelvényeket hozták. Egyik főúr nagy fekete lobogóval jött, rajta a fejedelem címerével és címeivel, a másik főúr az ország színes zászlójával. Más főurak következtek, vagy páncélosan, vagy vitézi jelvényekkel, bottal, karddal. Utánuk helyezkedtek el a főrendek, a vármegyei és városi követek, a tanácsurak és idegen országok követei. Itt vezették a földig gyászlepellel bevont díszlovakat.

A fejedelem képviselőjének, a meghalt fejedelem helytartójának helye nem volt meghatározva, a koporsó előtt és után is mehettek. Ezt mindig külön határozták meg. A zenészek – csak rézdobosok vagy trombitások – szintén a koporsó előtt mentek, hol előbbre, hol hátrább a menetben. Majd a koporsó következett. Jobbról-balról katonaság, diákság vagy gyászruhás szegények haladtak. A koporsót székeken, rudakon vagy úgynevezett Szent Mihály lován vitték, és a ravatalra helyezték. A halottat a koporsóval a tanácsurak vagy a nemesek vállára helyezték.

A halott után jöttek a családtagok, az özvegy, általában a nők, végül a katonaság. A nők mellett jobbról-balról egy-egy előkelő férfi, aki őket karonfogva vezette. A halottasháznál is, a templomi ravatal körül is jobb felől ültek a férfiak, bal felől a nők. A férfiak oldalán volt felállítva a szószék.

A temetési szertartás a halottas háznál kezdődött. A protestánsoknál énekből, beszédből állott. A beszédet az udvari pap tartotta. Utána két méltató beszéd következett: egyiket magyar, a másikat szász ember mondotta. Az utóbbi, hogy jobban megértsék, latin nyelven beszélt. Ugyanez ismétlődött a templomban, ahol a megholtat eltemették. Az ország nevében e két beszédet a katolikus fejedelmek temetésénél is megtartották.

A templomi szertartás misével volt egybekötve, amelyet a papság köteles napi imája (breviárium) megfelelő részének elmondása előzött meg.

A gyászbeszédek után dicsőítő versek elmondása következett, amelyeket a megholtra rögtönözve készítettek.

Az erdélyi temetkezési szokások még a fejedelmekre vonatkozólag is megegyeznek a magyarországi egykorú szokásokkal. Nyilvánvaló, hogy a két országban lakás a közös eredetű hagyományokat mennyire nem szüntette meg.

A katolikus temetés befejezéséhez tartozik még a gyászmise, a requiem, amely a temetést rendesen megelőzi, ha ez a templomból történik, vagy követi azt. A requiem amellett, hogy az erdélyi fejedelmi temetéskor az udvar felöltöztetésére enged bepillantást, másrészt a templomi elrendezést is megmutatja. Requiemkor ugyanis ravatalt állítottak fel, és a temetési szertartásokat is megtartották. A királyi lak falait, padjait, asztalait fekete posztóval vonták be, ugyancsak bevonták a templom falait is azon a részen, ahol a koporsó állott. Körülötte bevonták a padokat, valamint a vánkosokat. Száznyolc öl selyemmel takarták be a ravatalt (egy öl majdnem három méter). A vánkost, amelyre a koronát helyezték, szövettel vonták be, úgyszintén a koporsó tetején álló keresztet, buzogányt, koronát.

Morva–cseh–lengyel fekete posztóból az egész udvart felöltöztették. A tisztviselők, apródok, komornyikok, káplánok, zenészek (karmester, éneklő fiúk, kürtösök, dobosok), a „művészek” (patikus, sebész, magyar sütő, sátormester, mosó, óramester), iparosok, az istállók személyzete, száz szegény mind fekete posztóruhát kaptak. Feketével terítették le a fejedelem lovainak nyergét, sőt vadászkutyáira is három öl posztó jutott. A szegényeknek gyászruhája erdélyi szokás szerint csuklyás volt. Hasonlóképpen csuklyás volt a negyven udvari emberé is, akik nagyobbfajta gyászgyertyával kezükben a ravatal két oldalán állottak. Ruhájuk azonban nem volt olyan széles és hosszú, mint a szegényeké. A ravatalon hihetetlen számban gyertyák égtek. A fejnél négy nagy, a párkányzaton négyszáz kisebb. A csuklyás szegénység kezében is gyertyák valának. A költség háromezer forinton felül emelkedett. Nagy pénz olyankor, amikor egy százados havi fizetése 12–16–20 forint, tizedesé 6, közlegényé 4–5 forint.

Végül a temetés betetőzése a sír fölé emelt emlékek elhelyezése volt.

1929