# Vörösmarty Mihály

Áll a halom, némán mered égnek büszke tetője;
Esteli hűs szellő fuvalatja enyelg az orommal,
Mint unokának gyönge kacsója az ősz nagyapának
Tisztességbe megőszült, gondfosztotta hajával.
S áll komoly oromzatán a halomnak az ifjú levente,
Szép s daliás, aminőt a Hadúr örömébe teremthet.
Hős vállát most nem fedi párducbőr kacagánya, –
Büszke acélját, hős buzogányát sutba vetette.
A daliát, aki játszva, mosolyogva rohant a csatákba,
Mint szélvész a kalászt könnyen leterítve az ellent, –
Most rabigába veté a szerelme.., nehéz rabigába.
S harc-edzette kezébe gerely helyett jó eke szarva,
S ellenség helyt hajtva hat ökröt – várja a lánykát,
Aki vidáman lejt fel a halmon az ifja elébe…
(1883)