# Kiss József*

Árnyas nyír tövében, ott a faluvégen,
Tollas Dávid sóhajt kínos keservében,
Keserves két köny ül kisírt két szemében.
Bujdosó őszi szél játszik a haraszttal:
„Engem az életben ó, még mi marasztal?”
Távolból hallatszik aratók danája,
Bánatában Dávid helyét nem találja.
Aratók danáját hallgatom, hallgatom:
Megöli szívemet rémítő bánatom;
Te reád gondolok, Biró Márton lánya,
Égető kínomat nincsen aki szánja.
Rám se tekintsz soha, ragyogó virágom,
Nincsen árvább árva nálam a világon.
Hazám az országút, a batyum mindenem,
Minden reménységem te vagy, én istenem!
Ó, ha gazdag volnék, volna egy kis telkem,
S életemnek párja te volnál, én lelkem;
Mennék a mezőre hajnal hasadtával.
Versenyt fütyörésznék fürge pacsirtával.
Hószőrű ökreim ekém elé fognám,
Úgy szántanék-vetnék, rólad gondolkozván.
Ha elém kerülnél, hozva estebédet,
Vidám mosolygással úgy köszöntenélek;
Tartanám az ekém szarvát félkezemmel,
S által karolnálak édes gerjelemmel…
Távolból hallatszik aratók danája
Bánatában Dávid helyét nem találja;
Bujdosó őszi szél susog félelmesen,
Szegény Tollas Dávid zokog keservesen.
(1883)