# Kisfaludy Sándor

## 1.

Édes álmok csalogatnak
| Komor télnek közepén:
Oldalán az ősi laknak
| Hajtom vígan jó ekém.
Méla csendjét esti tájnak
| Nem zavarja semmi zaj
'S emlékimet, mik úgy fájnak,
| Elröppenti egy sohaj.
Boldog, aki szánthat-vethet,
Bút-keservet elfeledhet;
| A természet hű ölén
| Újra éled a remény.

## 2.

Én is vígan, búfeledten
| Hajtom serény ökreim;

## 3.

Árny s barázda, mindaketten
| Nyúlnak, nyúlnak egyre ím'.
'S amint dallok, dalaimnak
| Visszhangja kél hirtelen:
„Lyányka,” – szólok – „csakhogy itt vagy!”
| S vakmerőn átölelem.
S az ekémet amíg tartom,
Szemem csügg a drága arcon;
| Csókunk csattog csók útán…
| Ó hogy álom ez csupán!

(1883)