# Vajda János

Állok a Kristóf-térnek sarkán,
S nézem a léha tömeget:
Ó renyhe, buta fecsegők ti,
Hogy utállak én titeket!
Lelkem kiröppen a mezőre,
Hol szép verőfény mosolyog,
Hol, érintetlen a romlástól,
Szüzek, legények boldogok.
Irigyellek, paraszt legény, te,
Ki vígan tolod jó ekéd,
Míg kedvesed vidám mosollyal
Köszöntve szökdösik feléd.
E csevegő nép kacag rajtad –
De én megértlek titeket:
Állok a Kristóf-térnek sarkán,
S nézem a léha tömeget.
(1883)