GVADÁNYI JÓZSEF

EGY FALUSI NÓTÁRIUSNAK
BUDAI UTAZÁSA

RONTÓ PÁL

SAJTÓ ALÁ RENDEZTE JULOW VIKTOR

TARTALOM
EGY FALUSI NÓTÁRIUSNAK BUDAI UTAZÁSA
AJÁNLÓ LEVÉL
ELŐ JÁRÓ BESZÉD
ELSŐ RÉSZ
Amelyben a szerző kiteszi, ki légyen, hol lakjon, és mi okra való nézve  tökéllette el magában Budára elmenni. Miképpen készűlt fel és miként  indúlt ki házától, előbeszélli, és minden történetjeit előszámlálja,  valamik estenek mindaddig, míglen Tiszafüredet érte.
MÁSADIK RÉSZ
Amelyben a nótárius elő beszélli, mint méne Tiszafüredig, ott a vasas németekkel  mely nagy baja vólt, mint méne el onnét Őrsnek erányába, jól tartván magát,  és Árokszállása felé megindulván éjtszaka mint tévelyedett el; mennyit szenvedett  égi háború támadván, mint esett bé a Csősz árkába, miként mászott ki,  és egy csikóstanyát érvén, ott megszárasztván magát, elindulásáig szóll.
HARMADIK RÉSZ
Ebben leírja a nótárius érkezését Jászberénybe, ottan mit mívelt, miként mene ki.  Aszódon, Cinkotán által menvén, mit gondolt Pestet és Budát látván;  és Pesten által menvén Budára, hol és kinél vette szállását.
NEGYEDIK RÉSZ
Amelyben Budát, Pestet és ezeknek vidékét írja le.
ÖTÖDIK RÉSZ
Sajnálja a nótárius budai útját, mivel azt gondolta, hogy Budán olyan  régi magyarokat fog találni, mint valaha lakták, olyas dámákat is;  de reménységében megcsalattatván, leírja a régi magyar öltözeteket.
HATODIK RÉSZ
A nótárius kérvén a cancellistát, hogy vezesse oly helyekre, ahol  magyar urakat s dámákat láthatna, elvezette őtet az Országházához,  Komédiába, a Barátok Templomába; előbeszélli, mit látott.
HETEDIK RÉSZ
Ebben hosszasan előbeszéli a nótárius, miképpen csúfolta  magok viseletekért minden rendből lévő magyarokat.
NYOLCADIK RÉSZ
Tovább is előbeszéli hosszasan, miként még másokat is csúfolt,  kiváltképpen egy magyar lovaskapitánnyal esett dolgát.
KILENCEDIK RÉSZ
Ebben előbeszéli, hogy a Tabánban a rác bírónak temetésén lévén, az mint  ment véghez. Azon nap estve Pestre a bálba általmenvén: leírja a bál házát,  abba miket látott, mint vacsorált, egy maskarába öltözött öregúrral miként bánt,  mind addig mi történt ottan, míglen a szállására aludni ment.
TIZEDIK RÉSZ
Ebben előbeszélli, hazamenvén mit beszéllett a kancellistával, és hogy  a’ helybe Pestre általmenvén, ott miket látott. Mely után magyar dámákkal  némely helyeken öszveakadván, csúfos őltözetjekért azokkal mint bánt;  miként csúfolta, hosszan előadja, mind addiglen, míglen szállására hazament.
TIZENEGYEDIK RÉSZ
Lefeküdvén a nótárius a szobájába, éjtszaka az utcán lármát hall.  Felkelvén reggel, látja tele lenni néppel az utcákat, és mindeneket lát  nyughatatlanságba lenni. Béjövén a cancellista a szobájába, szomorúan jelenti  nékie, hogy török háború vagyon: erre ő a Duna hídjára fut, itten egy nagy úrra  akadván, e’ megbeszélli nékie, mért vagyon a török háború. Leírja, mit látott  a Duna hídján. Megijedt, haza készűl. Eladja zsufa fakó lovát egy kapitánynak.  Aztat is leírja, mint viselte magát, hogy a kapitány próbáltatta.
TIZENKETTŐDIK RÉSZ
Eladván a lovát, a nótárius megbúsúlt, hogy miképpen megyen haza.  A cancellista tanácsot ad nékie, hogy menjen átal Pestre; mivel éppen vásár vala,  ott jog találni szatmári görögöket, vagy szigeti őrményeket, akikkel haza fog mehetni.  Meg is alkudott, és leírja, a serfőző miképp bocsátotta el, mely reménységgel.  Leírja búcsúzását, és útját, míg Szatmár városába ért.
UTÓLSÓ RÉSZ
A nótárius a görög háza előtt lármát hallván, kimégyen s látja, hogy azt a verbunk  tészi. Megréműl, közöttök mundírban Sándor fiát látván. Ezzel való beszédit leírja,  és mint adta atyai áldását reája. A szomszédja szekerén estvére hazamegy Peleskére.  Leírja, mely pompával jött a tanács köszöntésére, és mely orációval ő viszont-fogadta  aztat. Leírja: Sándor fia miatt felesége szomorúságban lévén, aztat miként nyúgosztalta  meg, miket szóllott Sándorról nékie. Végtére megegyezett a feleségével: mivel még egy Laci  nevezetű fia vólt, hogy véle elvétetik a mester leányát, hogy így ha felnőnek ezen gyermekek,  mellettek halhassanak meg. Leírja, hogy csak nótárius maradott, béfejezvén verseit azzal.

RONTÓ PÁL
AJÁNLÓ LEVÉL
magyar Hazánk érdemes dámáihoz
ELŐ JÁRÓ BESZÉD
ELSŐ RÉSZ
ELSŐ CIKKELY
Rontó Pál születése földjéről szóll; elbeszélli, kik vóltak szülői, mint jött e világra,  miképpen ment végbe keresztelése, és az annál tartatott vendégség.
MÁSODIK CIKKELY
Rontó Pál gyenge korába való nevelését és azon idő alatt esett történetjeit előbeszélli.
HARMADIK CIKKELY
Gyenge esztendeiből felserdűlvén Rontó Pál, előadja további nevelését,  e’ mellett miképpen adatott Miskólc városába oskolába,  és ezen idő alatt megesett történetjeit is elbeszélli.
NEGYEDIK CIKKELY
Rontó Pál kesereg pajtár-társátúl való elválásán. Egerbe adatik oskolába, elbeszélli  ottan esett történetit. Oskolábúl elszökvén, csikós-bojtárrá lészen, ez élet alatt történt  viszontagságait is valósággal előadja, mind addig, míglen katonává nem lett.
ÖTÖDIK CIKKELY
Rontó Pál katona lévén egyszer, mindennemű dolgait, amelyek vele történtek mindaddig,  ameddig Csehországból Saxónia országába ellenség eleibe méne, előadja.
HATODIK CIKKELY
Rontó Pál legelőször száll táborba; és ellenség elibe ezen táborozás alatt tett szerencséjét;  de egyszersmind arra következett nagy szerencsétlenségeit is előadja.

EGY FALUSI NÓTÁRIUSNAK BUDAI UTAZÁSA

Mordet, ut sanet.
Keserű, de egészséges.

AJÁNLÓ LEVÉL
Sokáig gondolkodtam, megvallom, alacsony sorsú ember lévén, kinek bátorkodjam ajánlani ezen csekély munkámot. A dolog nagy tusakodást okozván bennem, végtére eztet mondám magamban:
Audaces fortuna juvat, timidosque repellit.
Tehát én eztet nemcsak egyedül egy méltóságban lévő úrnak avagy asszonynak fogom felajánlani, hanem mivel ehhez fogtam 1787. eszt. Skorpi havának másadikán, és végeztem [1788] Bak havának huszodikán, új esztendő ajándékúl az 1788-ban mindnyájának Hazánkban élő érdemes és minden renden lévő gavalléroknak és dámáknak mint tükört bé fogom nyújtani, s nyújtom is; tudván azt, hogy minden gavalléroknak s dámáknak toaletjén, azaz öltöző asztalán ezen mostani nagy világba tükrök szoktanak lenni, hogy azokba nézvén, megláthassák, mely renddel rakta reájok a módit a kamarás inas vagy a dámákra a kamarás leány. Táplál a reménység, hogy ezen tükör-ajándékom azon tükröknél annyival kedvesebb lészen, mivel hogy ez nem Velencében pallérozott kristályból vagyon csinálva, mint azok; egyedűl téntából s papirosból áll; mégis ebben jobban fogják magokat főtől fogva talpig meglátni, mint a magokéban. Óhajtom egyedűl csak azt, és kérem is, hogy ebbe gyakran méltóztassanak tekinteni, hogy így meglátván magokat, mindazokat, amelyek renden kívűl valók és az egészséges elmét felmúlják, nehogy magokon viseljék; sőt mintegy majd bálványozást kiirtsák és számkivessék.
Ha ezen célját munkám eléri, akkor Názóval örömest fogom eztet énekelni:
Ite triumphales circum mea tempora lauri, mert így óhajtott tárgyomhoz jutok.
Vegyék tehát kedvesen ezen újesztendő tükör-ajándékomat Hazánkban élő gavallérok s dámák, és legyenek bizonyosak, hogy vagyok
Mindnyájoknak   
Költ Nagy-Peleskén,
Vizöntőnek 1. napján, 1788. eszt.
tökélletes tisztelője
a SZERZŐ.    

ELŐ JÁRÓ BESZÉD
Minap egy régi jó barátom ezen versekbe foglalt Budai Útazást Borsód vármegyéből oly kívánsággal kűldötte hozzám, hogy én a verseket elolvasván, ítéletemet adjam felőlök: hogy tudni illik megérdemlik-é a világ eleibe való terjesztést vagy nem, és ahol azokban valamely hibát fogok találni, azt megjobbítsam, hogy a jobbításom által tökélletesebbé tétessenek a kiadásra. - Csodáltam, megvallom, ezen kívánságát jó barátomnak annyival is inkább, mivel ifjúságunknak zsengéjétől fogva esmérvén egymást, jól tudja: hogy én poéta soha sem vóltam, mégis azt kívánja tőlem, hogy azok cenzúrámon menjenek által - de mégis, hogy kívánságának néműneműképpen eleget tegyek: figyelmetes elmével néhányszor általolvastam, és az egész munkát annyira latra vetettem, amennyire csekély tudományomnak próbaköve engedte; de megvallom, hogy semmi olyast nem találtom benne, ami jobbítást és pallérozást érdemlene, és ha mi aprólékos lett is vólna, semmiben sem változtattam meg; netalántán a Szerző ezzel torkolna meg: Hos ego versiculos feci, tulit alter honores. Éppen nem kívánom azt tulajdonommá tenni, mert amint feljebb mondám: én poéta sohasem vóltam. De azt is ellenben kénteleníttetem megvallani, hogy az ékes versek olvasásában eleitől fogva nagyon gyönyörködtem, és ez is lészen a legfőbb oka, hogy ezen munkát jó barátom általkűldötte hozzám.

Ezen verseinek természet szerint való folyása és szép magyarsága, nemkülönben ámbár palástolt, de jóra igyekző mivólta nékem annyira megtetszett, hogy eltökéllettem magamban elsőben azokat - minthogy egyetemben folytanak - tizenhárom részekre felosztani, és minden rész mit foglaljan magában, felűl kis summában kitenni.

Másadszor: olyan szavak mellé, melyek exotikumok, vagy valamely históriabéli tudományt foglalnak magokban, betűket helyheztettem, hogy minden levél alatt hasonló betű mellett azoknak megmagyarázását találhassák az olvasók.

Harmadszor: a barbarismusokat és francia szavokat, valamint a magyar a magyar szavokat szokta írni, írtam ide, jól tudván, hogy sok magyar légyen, aki sem írni, sem olvasni franciáúl nem tud. Így tehát a versek nem az én műhelyemben koholtattak, csupán azoknak tizenhárom részekre való osztások és betűk által való megvilágítások, ezen elő járó beszéddel [együtt] az én munkám.

Mikroskopium nélkül is általláttam én azt, hogy ezen verseknek sok kritikus Zoillussai és kikacagó Mómussai fognak támadni; azon okból tettem ezen elő járó beszédet eleibe, hogy e’légyen paizsok ellenek kilövött nyilak ellen: quot capita, tot sensus. - Ezenfelül az igen közönséges magyar példabeszéd szerint: Kinek tetszik papja, kinek a papnéja, kinek a palástja; és így Péternek ez a munka tetszik, Pálnak meg amaz. Diogenes a hordóba vette lakását, Aristoteles pedig Macedóniai Nagy Sándor udvarába. Tehát autor sincs, amellynek munkája az egész világnak tessék. Ezen falusi nótáriusnak is a munkája nem mindennek fog tetszeni; sőt, amint feljebb írám, sok ócsáló Zoillussai fognak támadni. Egyike azt fogja előadni, hogy Szatmár vármegyéből Budáig tett útazás nem hosszas, azért is emlékezetre való dolgokat nem igen foglalhat magában, és hogy az útjában történt viszontagságok csak csekélységek. - De ha ezek hosszabb útazások leírásában gyönyörködnek, útasítom őket Magellán és Kook útazások olvasására; ha ez is rövid vólna, Kolumbus és Ámérikus Vesputzius útazásokra, vagy pedig scyíták, vandálusok, frankusok, normanusok, sclavusok vándorlásaira. Ha Jérusálembe Jérusálemi János királyt fogják kísérni, tudom, meg fog Palesztináig az üstökök izzadni. Mindezeknek útazásai le vagynak írva, tehát olvashatják. - Ha mindezek sem tetszenek, már a dologba tovább én sem mehetek: hanem kérdezzék meg azon angyalt, ki Ádám első atyánkat a paradicsomból kikergette, hogy a szegény Ádám merre bujdosott? A Harangodi pusztának, vagy pedig a Jatóságnak vette-é útját? - A szegény nótárius, mivel Mahomettel a Hóldvilágon keresztül nem útazott, hanem csak Budára ment, hosszasb útazását nem írhatta.

Ha történetei sem tetszenek, tehát javaslom ezeknek, olvasni Cervantes munkáját, mely Don Quisodról szól, vagy Vieland úrnak könyvét, melyet Don Silvio de Rosalvoról adott ki, ezekben elég furcsa és nevetséges dolgokat fognak találni; de mégis csak meséket. Sok tómusokból álló románcok, azaz meséskönyvek vagynak, kik mégis kedvesek; annyival tehát nagyobb kedvet adhat a nótárius útazásának leírása az olvasáshoz, mennyivel az ő történetjei valóságosak, és nem kigondolt mesék, mint a fent előhozattattak.

Fogják talán némelyek azért is rágalmazni, hogy sok deák szókat kevert versei közé; de ebben is pártját fogom: mert ki-ki tudja, hogy a falusi nótáriusok így szoktak beszélleni, hogy ezáltal a közönségnek tudtára adhassák, hogy ők is jártak oskolába.

De ha ki magyarságában kivetést tészen, annak azt mondom, hogy a napban mocskot keres, és netalántán más szemébe szálkát lásson, a magáéban pedig a szelemen-gerendát nem érzi.

Némelyek fognak agyarkodni azért, hogy verseiben a magyar gavallérokat és dámákat annyira megillette, hogy a tisztelet küszöbén ebben általhágott. - Megvallom, hogy ellenek tett szatírája egy kevéssé darabos és nem oly csínossággal harapó, mint a Horátziusnak, Juvenálisnak vagy Rábner úrnak szatírái; de úgy tartom, hogy ő azt képzelte magában, hogy ezeken valami csínos és némű-némű élességgel való gondolatok igen keveset, vagy éppen semmit sem fognának, valamint hogy a szó a rest lovon nem fog, hanem ostorral kell a vonásra megindítani: mert nemhogy a korcsosságot és álorcás öltözetet le akarnák tenni, de - óh fájdalom! szégyenlik magokat magyar vérből származottaknak is mondani. Jól általlátta a nótárius, hogy ezek azok, akik Memphis templomában csak azért imádják az Apis istent, hogy a szarva meg vagyon aranyozva. Tudta azt is, hogy a megélemedett cserfának a héját Pennacillussal le nem lehet faragni, hanem bárddal vagy fejszével szükség eztet véghez vinni. Vajha verseinek fulánkjai oly hasznosak lennének, mint gyakran a méreggel kevert orvosság szokott lenni; de talán azt mondhatja a nótárius: Aethiopem lavo: szerecsent mosok, de haszontalan, mert nem fejéredik. - Perditio tua ex te Israel. Jobbat nem tehetnének ezek, mintha Klimiussal a főld alatt lévő fa-világba mennének, hogy így a főld színén dicső s nagyhírű nemzetünket bészurkozni, békormozni megszűnnének.

Utóljára: fognak megjelenni néhány őtet nemcsak kinevető, hanem ellene puskázó új Mómusok is, - de vajon kik lehetnek ezek? Nem mások, hanem két-három esztendőtől támadott új magyar poéták; de ezt szükség előre tudni, hogy Neptunus háromágú kapájával a Helikon hegy tövén egy gödröt ásott, ahol is forrás támadott, mely Castalius kútjának neveztetik. - Ezen új poéták azt megtudván, némelyike Merkuriustól kőlcsönzött szárnyakon odarepűlt. Némelyike a Lybusa lován, mely Csehországban Prágánál a Siska hegyéről az úgynevezett Fejér hegyre ugrott, a Mátráról ezen Castalius kútjához ugratott. Másika a Mongolfié Machinájába űlvén egész addig hasította a levegő-éget. A szegénye pedig csak gyalog ment. Mind ezek annyit ittak azon vízből, hogy megrészegedvén garázdálkodni mernek a szegény nótáriussal, amint hallom pedig, csak éppen azért, mivel négysoros versekkel tette munkáját; azt állítván, hogy a mostani időben a kétsoros versek vétettek módiba, a négysorúaknak folyása már kiszáradott, mint Temesvár körűl a posványság. - Ha ezen új poéták ilyen mondásaikkal egyenként találnának jönni hozzám, akkor mindenike ezen igéket hallaná tőlem: Et tui fili mi Brute! melyek után tudnék a fülökbe valamit sugni. - De ez meg nem eshetik, mivel imitt, s amott laknak a két Hazában. Addig is míg fegyverhez kapnak, pennám légyen a beszélő túbusom, mely által ad antevertendum omne malum így szóllok hozzájok:

“Drága új poéta uraimék! Megengedi kegyelmetek aztat: hogy miolta a Magyar Haza áll, még oly magyar poétát e világra anya nem szűlt, mint néhai Gyöngyösi István úr, T[ekintetes] N[emes] Gömör vármegyének viceispánja vala, és talán mondhatom, egyhamar ilyet nem is fog szűlni. Mutasson Kegyelmetek csak egy munkáját legalább, amely kétsoros versekből álljon. Mutassanak több más jeles régi poétáknak legkisebb munkácskáját, amely kétsorú versekkel légyen írva. Mit felelnek Kegyelmetek ezen tézisemre? bizonyára nem mást, hanem silentium indicentis, stb.”
Végtére azt fogják nyesni: hogy mostan a tudományok nagy metamorfosis alá vettettek, kipalléroztattak, az ó slendriánok eltörőltettek: következésképpen a négysorú versírás is obsitot kapott, mivel jobban és ékesebben hangzik a kétsorú versekből csinált munka. - Kedves új poéta uraimék! ne vonják be kárpittal kegyelmetek a dolognak valóságát, mert a mostani világ pápaszem nélkül az eltakart dolgokba is bélát; sőt vallják meg, hogy csak azért hangzik jobban és szebben a kétsorú versekkel épűlt munka, mivel kegyelmetek a dolognak a könnyebb végét fogják, s nem akarnak igazán dolgozni, és fejeiket törni a szavok összveszedésében; mert a munka mind későbbre haladna, mind annyi könyvek a prés alá nem szoríttathatnának, és így az erszény is későbben dagadna. Édes anyánk nyelve a szavakban és synonimumokban oly gazdag, hogy egy nyelv sem nyithat bővebb szótárt ennél; de mivel sokkal könnyebb két szavat egy-hangúakat találni, mint négyet: tehát ez a valóságos oka, hogy kegyelmetek metamorfosis módijok kétsoros versekkel ír. - Égig magasztalom a füredi poéta urat, T[ekintetes] Horváth Ádám uramat, mivel ő kegyelme nem hogy a négysorú versírásnak obsitot adott vólna, sőt az új 1788. eszt[endőben] új conventziót szabott nékie, mivel, amint értésemre esett, a Virgilius Aeneissét hasonló négysoros versekben ezen új esztendőben szándékozik kiadni.
A Magyar Kurírban olvastam, hogy egy valaki - kétségkívűl új poéta - azért berszenkedik ellene, hogy a Magyar Hunniássát négysor[os] versekkel írta. - Sokáig éljen, és mindég így írjon. Omnis mutatio periculosa. Én előttem mintegy rythmice hangzanak a kétsoros versek; de a négysor[os] versekkel való munka fontosságot, érett nehézséget és méltóságot foglal magában.

Vagynak szép munkák kétsoros versekkel is, megvallom, valamint T[ekintetes] Pétzeli József úr Magyar Henriássa; mert ezen munka arany munka, és minden dícséretre méltó. Amint is minden hízelkedés nélkűl aztat mondom, hogy igaz és szépen folyó magyarságáért, válogatott gondolatokért, tökélletes poézisi réguláknak megtartásáért Gyöngyösi István munkái mellett első helyet érdemel. - Óh ha őkegyelme ezen munkáját négysoros versekkel tette vólna, még mennyivel méltóságosabb munka lett vólna! Felül mondám, hogy arany munka; úgy is vagyon, de ide helyheztetem Andrád Sámuel úrnak a Magyar Hunniás eleibe tett homlok-versei közül ezen egy pár sor verseit:
Be szép a Tudomány együtt az erővel,
Az aranygyűrű is szebb a gyémánt kővel.
T[ekintetes] Pétzeli uram munkája is, ha négy sorból állna, ugyan brilliantírozva vólna, mert előttem a négy sorok a brilliántok a versekben. - Hogy őkegyelme kétsoros versekben tette ezen választott munkáját, ítéletem szerint csak a’ lészen az oka, hogy a mostani metódushoz alkalmaztatta magát, vagy pedig erre másoktól késztetett; mert olyan jeles és nagy poétának, mint őkegyelme, csak egy lett volna a négysoros munka is.

Ha pro Coronide ide valaki azt mondaná, hogy mégiscsak módi most a kétsoros versírás: arra azt felelem, hogy csak olyan módi ez, mint azon öltözetek, melyeket a nótárius a gavallérok és dámák hátán ezen verseiben kefél.

Bézárom már elő járó beszédemet, és dícsérem a nótáriust, hogy igaz régi magyar poézisnek útjáról le nem tért. Végtére azt mondja:
Feci quod potui, faciant meliora potentes.
Elég ez tőle, hogy míg mások a napra henyélve néztek, ő addig falusi dolgai között üres időt nyervén, budai útját leírta. Történhet, hogy ha ezen munkája kedvességet nemzete előtt fog érdemleni, ennek utána fontosabb dolgokról akár in Prosa, akár mint most in Ligata fog írni - és talán jövendő munkájáért, ha ezért nem is, vagy borostyánt vagy bojtorján-koszorút fog nyerni. Most csak azt írja ide, hogy velem együtt marad
egész kedves Hazájának     
tökélletes alázatos tisztelője,  
az autornak testi-lelki barátja.

ELSŐ RÉSZ
Amelyben a szerző kiteszi, ki légyen, hol lakjon, és mi okra való nézve 
tökéllette el magában Budára elmenni. Miképpen készűlt fel és miként 
indúlt ki házától, előbeszélli, és minden történetjeit előszámlálja, 
valamik estenek mindaddig, míglen Tiszafüredet érte.
Tekéntetes, nemes Szatmár vármegyében,
A kecsegés Szamos-víznek lementében
Lakásom énnékem van Nagy-Peleskében,
Nótárius vagyok ennek helységében.
Híres Buda várát még sohasem láttam,
Krónikában róla bár sokat olvastam,
Aztat hogy láthassam, mindenkor kívántam,
El is tökéllettem oda tenni útam.
Olvastam, hogy hajdan királyinknak széke
Itt vala, s itt lakott nemzetünknek éke,
Rákosnak mezején, mely ennek vidéke,
Tartott országgyűlést a nemzetség szépe.
Mostan minden Táblák tétettek Budára,
Azon okból, hogy az van ország javára,
Mert hazánk közepén fekszik Buda vára,
Mindennek egyenlő majdnem útja arra.
Mindenféle dolgok ottan folytattatnak,
Sok törvényes perek előhozattatnak,
Igazságtételek ott kiadattatnak,
Egyszóval: mindenek ott kormányoztatnak.
Dolgaim nékem is nehezek és nagyok,
Mivel én falusi nótárius vagyok.
Feltettem, hogy minden dolgomon felhagyok,
Elmégyek, lesz hőség, legyenek bár fagyok.
Budán, ha meglátom Táblák szisztémáját,
Mint foly, majd felveszem annak a formáját,
Ha onnét megtérek: falunak tábláját
Úgy fogom intézni a cynozuráját.
Nyergem zsufa fakó lovamnak hátára
Feltettem, s kulacsom az első kápára,
Iszákom kötöttem a hermec szíjára,
Úgy, hogy ne okozzon túrt ez a hátára.
Mennyi költségem telt, erszényembe tettem,
Szalonnát is vinni el nem felejtettem.
Sót és vereshagymát iszákba vetettem,
Szatmári jó borral kulacsom töltöttem.
Abrakos tanyisztrám egy szép fehér cipó
Megtőltötte; kefe és a lóvakaró,
Eféléket vinni magával igen jó,
Az útban jólesik egy kis provisio.
Elbúcsúztam szépen falu-községemtűl,
Feleségem, komám s minden gyermekemtűl,
Fogadom nékiek, higgyék el azt szentűl:
Nem soká meglátjuk egymást szembe-szemtűl.
Kivezetvén fakóm házam udvarára,
Üstökét megvonytam, felülvén hátára,
Egyet rikkantottam: “rajta” utóljára,
Nyargalva mentem ki a falu farkára.
Itten tenyeremmel nyakát veregettem,
Mely játékkal őtet lecsendesítettem,
Azután két szemem az égre vetettem,
Ilyen fohászkodást Istenemhez tettem:
Égben lakó Nagyúr! Felségedet kérem,
Nékem, aki ezen hosszas útat mérem,
Legyél kalaúzom, legyél én vezérem,
Mindaddig, ameddig Budát el nem érem.
Azután szép lépést zsufa fakóm hágott,
Csak egyszer bal lábbal kantárszárba vágott,
Csikóló volt, azért zablájával játszott,
De engemet éppen menése nem rázott.
Tótfalusi hídon ált-menvén, elhagytam
A Szamost; Csengerben semmit sem mulattam.
Kocsordnak töltésén vígyázva ballagtam,
Délre harangoztak, hogy Nagy-Károlyt láttam.
Piaccán ált-menvén Katona utcába,
Esmérőm házának mentem tornácába,
Szívesen fogadott s bevitt szobájába,
Vezette lovamat az istállójába.
Asszonya jól tartott hajdúkáposztával,
Maga pedig kínált bélteki borával,
Lovam is jól tartá abrakkal s szénával,
Friss vizet is adott néki egy dézsával.
Barátságát néki szépen megköszöntem,
És felvett útamhoz gyorsan felkészűltem,
Jól tartott lovamra udvarán felűltem,
Károlyból kimentem; de borától hűltem.
Alkonyodott, mikor értem Piricsére,
A dinnyés Nyírségnek legelsőbb helyére,
Szabolcs vármegyének éppen a szélére,
Kollégámhoz szálltam a falu végére.
Jó szívvel házánál szállást nékem adott,
Mint telhetett, lovam s engem úgy fogadott,
Hibás lévén nyelve, törvényről dadogott,
Sok deutrumokról szóllott és habogott.
Akkor estve tőle víg búcsúmat vettem,
Hajnal hasadtával útamat követtem.
Homokos ligetjét Nyírnek hátra tettem;
De még általmentem, sok dinnyét megettem.
Vámospírcsen délbe nem sokat mulattam,
Nehéz útam lészen, mivel aztat tudtam,
Homokban fakómat csak alig hajthattam,
Forró meleg lévén, lovastól izzadtam.
Debrecennek estve értem városába,
Egy szűcsnél megszálltam a Csapó-utcába,
Lovamat kötöttem pince gátorába,
Mivel istállója nem volt udvarába.
Látván, felesége teríti asztalát,
Vetrecén pecsenyét, egy tál katrabucát
Teve fel; de mivel nem vólt látni borát,
Kulacsomból töltém kettőjök poharát.
Sok beszédek között találám kérdeni:
A districtuális táblán itten menni
Mint szoktak a dolgok, a törvények lenni,
És mi véget szoktak processzusok venni?
Felelt a szűcs: uram, én szolgálni avval
Nem tudok; mert közöm nincsen a táblával,
Van egyedül dolgom nékem a csávával,
Bőreket a hústól tisztító kaszával.
Ó be nagy különbség! gondoltam magamba,
Egy illy nótárius, s egy szűcs, melly otromba,
Verbőczivel tele fejem: övé gomba,
Bőlcs, tudós a munkám: az övé goromba.
Elmúla az éjtszak, másnap virradóra
A veres toronyba négyet ütvén óra:
Felkészültem, és felültem a fakóra,
De borom megitták: vettem gondolóra.
Azért a Fejér Ló felé útam tettem,
Diószegi borral kulacsom tőltöttem,
A piacon cipót s fenék-szappant vettem,
Debrecenből Látóképig kiléptettem.
Úgy tetszett, csömör bánt, testembe borzadtam,
Hol fáztam, hol pedig nagyon is izzadtam,
Azért a csaplárost itt kiszóllítottam,
Pohár ákovitát kérvén, azt megittam.
Onnét a sivatag Hortobágy pusztáját
Értem, de számtalan kárakatonáját
Csodáltam; kócsagok s túzokok summáját,
Lepte sok ezer lúd s réce ennek táját.
Nincsenek itt faluk s várasok építve,
Útazók számára fogadók készítve;
Szállásokat látni szalmával kerítve,
Némely rongyos csárdát sárból cseperítve.
Egy jóforma legényt találtam egy tanyán
Zsíros ingbe oldalt heverni egy bundán:
Hátán vólt juhbőrből fekete kacagán,
Egy pár kérges habdák a két lábaszárán.
Isten jó nap! bátya: néki így köszöntem,
Hozta Isten kedet, feleletét vettem.
Szállást kértem, adott; azzal lenyergeltem,
Iszákom nyergestűl a földre letettem.
Míg a lovam fűbe kötöttem pányvára,
Akasztott egy bogrács húst a szolgafára,
Megborsolta s vereshagymát metszett arra,
Kért: hogy amig megfő, űljek a szalmára.
Egy szép fejér cipót, olyat mint kalácsot
Tett a bundájára. Fogta a bográcsot,
Egy jó rázást tévén; de ilyent ki látott?
Magamnak is szemem meredt volt, s szám tátott.
Mert az egy rázással, mely hús volt fenekén,
Egybe felűl esett, vala a tetején.
Egy darabocska is földre le nem esvén,
Csudálkoznom kellett a gulyásnak tettén.
Amely hús felőről esett az aljára,
Nyers vala egészlen, alig érte pára,
A felső, mely esett ennek a hátára,
Jól megfőtt, úgy tetszett, hogy nézek rózsára.
Mondá gulyás, uram! immár lehet enni,
Ezen pásztor-étel tetszésére lenni
Fog, reménylem, azért abból tessék venni,
Itt van a cipó is, azt is meg kell szelni.
Jobb ízűt éltemben én ennél nem ettem,
Sokat evén abból, majd megbetegedtem,
Azért a kulacsot kápáról levettem,
Ezen jó szakáccsal kiüresítettem.
Jól ivott a gulyás: megtölté pipáját,
Nékem is szironyos, sallangos zacskóját
Nyujtotta, azután meggyujtván taplóját,
Pipámra rátette egy darab ors fáját.
De íme! mely nagyon s szörnyen megréműltem,
Az ítélet napját jelen lenni véltem,
Most mindjárt végződik, azt gondoltam, éltem,
Ne hagyjon megölni: az Istenre kértem.
A vad gulya felénk oroszlán-bőgéssel
Futva jött; izzadtam s vóltam ijedéssel.
Mint szarvas, a tulykok jöttek oly szökéssel,
Farokat felhányták fark-felemeléssel.
Felugrott a gulyás, eztet rikkantotta:
Nem oda! a gulyát hogy így szóllította,
Mint a kőfal, egybe úgy megállította,
Isszonyú bőgését lecsillapította.
Gémeskútból teletölté válójokat,
Köröskörül fogták a barmok azokat.
És hogy eloltották magok szomjúhokat,
Só-helyekre vették gyorsan az útjokat.
Akkor tértem én is eszemhez, magamhoz,
Mindjárt el is mentem pányvázott lovamhoz,
Felkészűlvén, szóltam én gulyás gazdámhoz,
Mindent megköszönvén fogtam az útamhoz.
Egy órát haladván, kilenc bikát fekve
Találtam út mellett (gondoltam, mind medve),
Árpában jóllakván hevertek kérődve;
Valék a gulyánál, vóltam itt ijedve.
Mert éppen előttök, amint lovam hágott,
Felálla a hárma, lábok földbe vágott,
Bömböltek, mutatott szemek tűz-világot,
Recsegett a szájok, bogács górét rágott.
Azonban mérgesen megrázván szarvokat,
Közel föld színéhez vitték ők azokat;
De hogy felém jönni láttam mozdúltokat,
Be nem vártam hozzám való eljuttokat,
Hanem frissen kaptam kantáromnak szárát,
Megcsapkoztam azzal fakómnak a farát,
Óldalának vetém a sarkantyú tarát,
Hogy jól szaladhasson, nem húztam agyarát.
Mentem mint mehettem; de halálveréték
Ütött ki testemen, hogy hátratekinték:
Sarkamba a bikák, már alig meheték,
Csikó vólt a fakóm, felvágni ő kezdék.
Véres tajték csorgott főldre zablájáról,
Három patkót is már lerúgott lábáról,
Elszakadt heveder csüggött le hasáról,
Szinte lefordúltam nyergestűl hátáról.
Itt juta életem végső percenére,
Gondoltam: magamnak s lovamnak a vére
Bikáktól ontatik, s itt most halál ére;
De egy nagy juhnyájhoz értem szerencsére.
Egy jó erős juhász két jó bojtárjával
Hat erős, gabancos, örvös kutyájával
Őrzé ezen nyáját fokos baltájával,
Sétált körűlötte üstökös hajával.
Látván, bikák engem hogy miként üldöznek,
Ha rajtam nem segít, most mindjárt megölnek:
Egy nagyot rikkantott: kurja! ebeinek,
Látom, felém azok sebes futva jönnek.
Itten a kutyáktól, bikáktól is féltem,
Mert rám jönni őket bikák helyett véltem.
Amint Akteon járt, úgy járok, ítéltem,
Vagy egytől, vagy mástól halálom reméltem.
De van az ebeknek nagy fantáziája,
Esmérik, micsodás az ember formája;
Ha embernek vagyon a vaddal csatája,
Nem engedik, vadnak hogy legyen prédája.
Ő is bojtárival futott, és sietett,
Hamar mind e hárma mellettem is termett,
Uccu! Kormos, Talpas, Bodri, Sajó, Dervet,
Rajta Lompos! nékik ilyen biztatást tett.
Elmentek mellettem ebek nagy futással,
A bikákat érvén kemény ugatással,
Lefordíták rólam szörnyű szaladással,
Visszatértek ezek kegyetlen morgással.
Osztán mondá juhász: nincs messze szállása,
Mennék véle, lesz ott testemnek nyugvása,
Lovamnak is abrak, széna, jó állása,
Nincsen tanyájának körűl-belől mása.
Köszönni akartam; de nyelvem rebegett,
A szívem dobogott, mert vala ijedett,
Lábaim reszkettek, hideget s meleget
Érzettem, és arcám halavány sárga lett.
Látván, magam-kívül vagyok, szamarára
Feltola engemet, elvitt tanyájára,
A lovamat bízta egyik bojtárjára,
Magamat fektetett egy puha bundára.
Míg azon nyúgodtam, frissen melegített
Pálinkát, amelyben mézet keverített,
Abba borsot, gyömbért jó bővecskén hintett,
Mindjárt jobbon leszek, inni kénszerített.
Úgy is lett, mert abból ittam bár nem sokat,
Mindjárt nem érzettem szívdobogásokat,
Nem tűrtem hideget, sem izzadásokat,
Az egész testemben tett jobbúlásokat.
Érzékenység nélkűl eddig mindég voltam,
Tetszettem magamnak, hogy félig megholtam;
De erőm megtérvén, már most felláboltam,
Juhász kezét fogván hozzája így szóltam:
Drága juhász bácsim! én Hypocrátesem!
Te nagy bőlcsességű kedves Szokrátesem!
Én vitéz Hektorom, vitéz Ulissesem!
Engemet vezérlő hív Ganimédesem!
Ezt hallván a juhász, szavam szakította,
Hogy deákúl nem tud, nékem azt mondotta,
Ezen szentek nevét sohasem hallotta,
Azokra apja is őt nem tanította.
Jó bácsi! jól tudom, hogy te nem tanúltál,
Tudjad, amely deák szókat most hallottál,
Mivel nótárius te sohasem vóltál,
Nem érthedd, a dolog nagy tudományból áll.
Tehát anya-nyelven szóllok most tehozzád:
Ezer köszönetet szám, szívem néked ád.
Te vagy, a bikák közt ki éltem megtartád,
Orvasságod által egészségem adád.
Még élek, tenéked kész leszek szolgálni,
Mindent fogok tenni, amit fogsz kívánni,
Processusaidban fogok allegálni,
Jobb prokurátorra nem is fogsz találni.
Uram! processusom nincs nékem másokkal,
Mondá juhász; hanem csak a farkasokkal,
De csak hamar végzem peremet azokkal,
Rájok ütvén örvös prokurátorokkal.
Ember az embernek látván veszedelmét,
Tartozik sietve adni segedelmét;
Felebarátjának nem érzi szerelmét,
Sőt nem is keresztény, nem nyújtván védelmét.
Azért is tartoztam segítségűl lenni,
Mint felebarátod mentségedre menni,
Te hat kuvaszomnak köszöneted tenni
Tartozol, nem hagyták életed elvenni.
Ezek után mindent lovamra felrakott,
Törött szíjból egy új hevedert is adott,
Megölelvén juhászt, hogy értem fáradott,
Köszöntem elmenvén; ő tanyán maradott.

MÁSADIK RÉSZ
Amelyben a nótárius elő beszélli, mint méne Tiszafüredig, ott a vasas németekkel 
mely nagy baja vólt, mint méne el onnét Őrsnek erányába, jól tartván magát, 
és Árokszállása felé megindulván éjtszaka mint tévelyedett el; mennyit szenvedett 
égi háború támadván, mint esett bé a Csősz árkába, miként mászott ki, 
és egy csikóstanyát érvén, ott megszárasztván magát, elindulásáig szóll.
Füredre érkezvén mégis éjtszakára
Hallal bővelkedő Tiszának partjára,
Hogy ne legyek másnak én akadályára,
Azért a helységnek szállottam házára.
Gondoltam, hogy itten leszek békességgel,
Majd jól tartom lovam, alszom csendességgel,
Lesz nyugvásom után testem erősséggel,
Regvel követhetem útam serénységgel.
Három vasas német a szobába dobban,
Két cigány hegedűlt ezek után nyomban,
Újjongatott eggyik, mint a másik jobban,
Pallosok kivonyták, mert jól ittak borban.
Nótárius lévén, a kalapom mellett
Penna vólt, mert sokszor frissen írnom kellett;
De ha bikák s gulya nálam réműlést tett,
Lettem pennám miatt mostan megijedett!
Hogy a három német pennámat meglátá,
Komiszár! komiszár! mind három kiáltá,
Mindenike szörnyen pallossát forgatá,
Ijedtembe bujtam vólna a föld alá.
Mondák: ha katona kis tuk-hus megenni,
Kéd mindjárt sok exces a papiros tenni,
Azután Komputus mikor kéd elmenni,
Vicispány csinálik, sok fizess meg-lenni.
Kuthja lerki Spitzbúb, kéd azt úgy csinálik,
Most én az enim kard, kéd fejet levákik,
Ha többé komiszár más falu meglátik:
Más katona exces nincs megvan mondanik.
Eggyik fricskát adott, másik üstökömet
Cimbázta; harmadik döfölte testemet,
Talán le is vágtak vólna ők engemet,
A falugazdája tartá meg éltemet.
Szólla: jó uraim! Kegyelmetek! kérem,
Ez szomszéd-falusi kántor, jól esmérem,
Távodadról való atyámfia s vérem,
Egész helység tudja, tudja a testvérem.
Szavára katonák mind megjuhászódtak,
Nékem békét hagytak, többé nem civódtak;
De egy bajból megint más bajba béhoztak:
A gazda szavai uj rosszat okoztak.
Mondák: nagy-haragszik mi nem fog csinálni,
Nem meg-vagy komiszár, mi azt már jól látni,
De megvan kend kántor, szép ének kántálni,
Ha kántál nem csinál, sok priglit megadni.
Uraim! nem lehet, igen rosszúl lettem,
Ketek pallosától nagyon megijedtem,
Minden tagjaimban lankadtságot vettem,
Még jó, hogy halálra le nem betegedtem.
Kotz tausend fikkerment! ked meg énekelni,
Ma kántor, katona lusztig meg kell lenni.
Kuthja lerki, ha ked ének meg nem tenni,
Sok erdeg a tied gyomrod meg fog enni.
Látván, hogy itt vagyok nagy veszedelembe,
Eztet éneklettem nékik ijedtembe,
Hogy Csorda-pásztorok midőn Betlehembe
Mert hirtelen éppen ez jutott eszembe.
Ezt hallván, eggyike forgott, táncolt, ugrált,
Másika: hajjassza, rasszassza kiabált,
Harmadik bort ivott, az asztalra felállt,
Mondá: Kántor fifát! szép ének megcsinált.
Azután cigánynak vonni parancsoltak,
Szint úgy rengett a ház, sarukba táncoltak,
Engem is hol jobbra, hol balra vonszoltak,
Hol jóval, hol rosszal táncolni unszoltak.
Magamat előttök eleget mentettem;
Mondottam: jól látják, hogy megbetegedtem;
Hogy így legyen dolgom, hittel pecsételtem,
De mégis semmire vélek nem mehettem.
Musz szájn! aló frissen, Herr Kántor táncolik,
Morblé! nem táncolik, sok három pác’ adik,
Tudni én: Herr Kántor szép táncolni tudik,
Sok kicsin tánc csinálsz: Herr Pruder maradik.
Gondoltam: sok bajon immár általmentem,
A részegek elől magamat mint mentem,
Gorombaságoknak végét ha tekintem,
Rossz lesz: itt a tűzre a büdöskőt hintem.
Azért bokáimat egymáshoz ütöttem,
Mint kinek háza ég, olly táncolást tettem,
Emberből lengyelnek medvéjévé lettem,
Az bottal, én karddal táncolni kéntettem.
Hap lustig, Herr Kántor, eggyike kiáltott,
Alló kéd fordúlik, a másik megrántott,
Harmadik előmbe vetett lábbal gáncsot;
Bétoppant a káplár, látá ezen táncot.
Parancsolá: kiki menjen kvártéllyára.
Eggyik fejeskedett, nem hajtott szavára,
De hogy pálcájával rákapott hátára:
Elment, és a dolgot nem vette tréfára.
A hegedűlésért cigány fizetést kért,
Hogy én is táncoltam, megérdemlik a bért:
Úgy felforrasztotta szavok bennem a vért,
Hogy testemben a nagy méreg csak alig fért.
Kardom rántám mondván, mindjárt megfizetek:
Jól megkardlapozlak, a’ lesz a tietek.
Látván a cigányok, kifelé siettek,
Illy’ a bérek: mentek, mint megy a fergeteg.
Akik eztet látták, kacagtak s nevettek,
Mondák, a cigányok bezzeg megijedtek!
Udvaron keresztűl olyan futást tettek,
Hogy három ugrásra az utcán termettek.
Ezek így történvén, jó abrakot adtam
Lovamnak és reggel meg is patkóltattam, -
Mint illik, reája mindenem felraktam;
A Tisza partjáig csak gyalog ballagtam.
A hídasba itten lovamat vezettem
És a révészeknek előre fizettem.
Csendes idő lévén, bátran evedzhettem,
Hamar is a túlsó Tisza partján lettem.
Innét két mértfőldet, de jót, elléptettem
Őrsnek erányába, le is telepedtem,
Pányvára lovamat jó fűbe kötöttem,
Köpönyegre néki abrakot öntöttem.
Acélomat frissen, s kovám elővettem,
Erre jól megérett bükfa taplót tettem,
Két-három csapással tüzet is ütöttem,
És száraz perjével lángot gerjesztettem.
Erre száraz fűzfa-ágat bőven raktam,
Kecskerágó-fából nyársacskát faragtam,
Szalonnát rávonván, a tűznél forgattam,
És zsírját szép fejér cipómra csorgattam.
Melly részi cseppentett vala, elharaptam,
Erre borral tőltött kulacsomat kaptam,
Szemem könyvbe lábadt, azt úgy kotyogtattam,
Illy hercegi módon magamat traktáltam.
Mivel a múlt éjjel semmit sem alhattam,
Mert hol éneklettem, hol táncban ugráltam,
Álomtól a tűznél itten elnyomattam,
Fáradságim után borral hogy jól laktam.
Egyszer felébredvén, Napra tekíntettem,
Jól lehanyatlott az, nagyon kételkedtem,
Hogy odaérhessek, ahová feltettem,
Hoc est certum, mondám, be soká hevertem!
Kivettem karika réz compassusomat,
Zöld galándon függött, feltartám karomat,
Még meddig mehetek, mint végzem dolgomat,
Ne érje, mint tegnap, bal fátum sorsomat.
Órámnak kis lyukán a Napnak súgára
Átsütvén mutatott éppen hat órára,
Örűltem, találván Polus grádussára,
Még ma eljuthatok Árokszállására.
Megindúlván, alig egy pósta-mértföldet
Mentem el, és máris ugy béfeketedett,
Hogy földet nem láttam, csak csillagos eget,
Az útat elvesztém, lettem el-tévedett.
De mivel tanúltam az astronomiát,
Gondoltam, hogy mostan vehetem én hasznát,
Majd fogom vizsgálni a Via lacteát,
Jupiter, Saturnus és Vénus csillagát.
Azért egy halomra lovammal felálltam,
Kalapom szarvából én tubust csináltam,
A fenn nevezteket azon át vizsgáltam
S illy consequentziát azokról formáltam:
Balra megy Jupiter Satelesseivel,
Fiastyuk is úgy megy maga csirkéivel,
Vénus is arra tart pávás szekerével,
Saturnus is siet sebes lépésével.
A három Kaszások, látom, balra térnek,
Balra áll a rúdja a Göncölszekérnek,
Tehát én is útját követem ezeknek,
Balra megyek, mivel ők is balra mennek.
A Tisza vizének jobbról van folyása,
Van most pedig ennek nem kis áradása,
Fakómnak ha jobbra lenne a hágása,
Béesvén, elnyerne tekergős habzása.
Igy az én testemből a harcsák falnának,
Csukák a lábomnak szárából rágnának,
Agyamnak velején a rákok híznának,
Többi tagjaimon rút békák másznának.
Consequentziámhoz tehát magam tartám,
És mágneskő helyett órromat csafarám
Balra; lovamat is én arra fordítám,
Holb-linksre, nem rechtsre menne, azt akarám.
Most látom, az okos ember jó a háznál,
Hogy nincsen tudomány szebb a mathézisnál.
Örűltem, tanúlván ezt Szabó Jakabnál,
Kaplonyi barátok organistájánál.
Nagyon setét vala, fakóm izgott, mozgott,
Folytába nem lépett, tipegett, tapogott,
Prüszkölt; mert felettem tar-varju krákogott,
Egy füles bagoly is csak közel huhogott.
Hirtelen jobbkézről támadna nagy zúgás,
Hab formán keverte aert a szélfúvás,
Poézishoz értvén, mondám: jön Boreas,
Vagy sárkányon deák űl, melly garaboncás.
Mátra-hegy tájáról írtóztató zörgés
Közelgetett, és vólt rettentő mennydörgés,
Csattogott, ropogott, mint az ágyúlövés,
Hallatott pusztákon a nagy marhabőgés.
Villámlott szűntelen, hullott a sok mennykő,
Ki tüzes, ki oly nagy, mint egy kasza-fénkő,
Más szag nem érzetett, hanem csupa kénkő,
Ki itt nem félt vólna, lett vólna szíve kő.
Fekete fölyhőkkel borítva vólt az ég,
Zápor esett, a’ közt mint dió oly nagy jég,
Láttam, itten boglya, amott egy kazal ég,
Gondoltam: Istenem! mikor lesz már itt vég.
A lovam rettegett, nem mene folytába,
Ide, oda csuszott vagy egy, vagy más lába,
Mivel a setétben lépett csak vaktába,
Velem együtt bédűlt a Csősznek árkába.
Uram Jézus segíts! nagyon kiáltoztam,
Irgalmazz lelkemnek! buzgón imádkoztam,
Ne hagyjál elveszni, kérlek, fohászkodtam;
De Budára felvett útam is átkoztam.
Mert aztat gondoltam, hogy Tiszába estem,
Mikor nyel örvénye, már csak aztat lestem,
Véltem, hogy halaknak tora lészen testem,
A zavaros hénárt majd véremmel festem.
Ez árokba sok víz esőtől bétódúlt,
Gondoltam, hogy Tisza; mert fejem vólt bódúlt,
Melyért nagy ijedtség szívemre rátódúlt,
De nyavalyájából ez hamar felgyógyúlt.
Látván hogy a zajtól el nem boríttattam,
S hogy lovamnak hátán nyeregben maradtam,
Felálla, nem úszott; megbátoríttattam,
Árok túlsó partját villámnál láthattam.
Mind a két sarkantyúm fakóm óldalára
Rá vágtam, hát egybe ezen szegény pára,
Mint vadkecske szokott szökni kősziklára,
Úgy felszökött velem az árok partjára.
Megszűnt a mennydörgés, már nem is villámlott,
Felette setét vólt, csak a víz csillámlott,
Megindítván lovam, lába megsikámlott,
Partról farán csúszott, szőri is lehámlott.
De felkelt, és róla én is leszállottam,
Megtágúlt hevedert jól megszorítottam,
Bagázsiámat is megigazítottam,
Felűlvén hátára, újra gondolkodtam:
Hogy merre indúljak? Nem tudtam, hol vagyok,
Setét vólt az égen, mondám, Hóld nem ragyog,
Fölyhőszakadástól vizek igen nagyok,
Virradtát megvárom, útnak békét hagyok.
Hát egyszer, jó távúl, valamit fényleni
Látván, mondám: nem más, csak tűz fog ez lenni,
Lobog ez, s lobogást csak láng szokott tenni,
Deliberatum est, arra fogok menni.
Menvén a setétbe, egy nagy sereg gődény
Felrepűlt előttem, zúgása vólt kemény,
Véltem, hogy előttem zúg megint vízörvény;
Kezdé bántni szívem halálos kelevény.
Észrevettem osztán, hogy ez madárszállás,
Nagyon örvendeztem, hogy nem vólt vízfolyás,
Esett ezek között fütyűlés, kiáltás,
Mondám: ezért légyen az Istennek áldás.
Egy óráig mentem, míg a tűzhöz értem,
Csikóstanya vólt ez, itten szállást kértem,
Mivel sok híg sarat, sok vizet ma mértem,
Felette jól esett, hogy itt tűzhöz fértem.
Csikós lova mellé köté paripámat,
Karámjába rakta minden portékámat,
Nádat hányt a tűzre, szárítsam gúnyámat,
Mondotta, s lehúzta lábamról csizsmámat.
Önnönmaga vízből holmimet csafarta,
Én csak melegedjek s nyúgodjam, akarta,
Bojtára lenyergelt lovamat vakarta,
Etette, itatta, pakróccal takarta.
Szerszámom s csizsmámat hájjal jól megkente,
Megszáradott rajtam mind dolmány, mind mente,
Új keresztyén kését acéljához fente,
Ezek után szemmel bojtárjának inte.
Tudott ez deákúl, tudta ez szándékát,
Hozott a karámból két berbécs-lapockát,
Maga megspékelte, meg is adta sóztát,
Tett a tűz mellé még egy bogrács káposztát.
Ez már főzve meg vólt, csak melegítette,
Berbécsbe a spéket fokhagymával tette,
Hogy megsűlt, a fent kést s villát elővette,
Egy fejér kenyérrel mellém helyheztette.
Míg a berbécshús sűlt, én addig nyúgodtam,
Megszáradván tűznél, jó álmat aludtam;
Felébredvén: egyem! kínált, hozzá nyúltam,
Megvallom: erőmben nagyon megújúltam.
Kéz kezet mos; azért én úti társomat,
Előlhozám borral tőltött kulacsomat,
Jól iván, felejtni kezdém balsorsomat,
Meg is részegítém csikós-szakácsomat.
Míg ettem, az egész atmoszféra tisztúlt,
Sem mennykő, sem zápor, jég fellegből nem húllt,
Rózsaszín szekerén Aurora megindúlt,
Zephirus követte, már Boreas nem dúlt.
Aranyos serényű lovakon jött Phoebus,
Mondám: jó lesz dolgom stantibus his rebus,
Ugyan ebűl vóltam elapsis diebus,
Örvendek: támadott post nubila Phoebus.
A csikósbojtárral lovam nyergeltettem,
Az egész lomomat reá, mint vólt, tettem,
Kótyagos gazdámtól végbúcsúmat vettem
És Jászberény felé egy pusztán ügettem.

HARMADIK RÉSZ
Ebben leírja a nótárius érkezését Jászberénybe, ottan mit mívelt, miként mene ki. 
Aszódon, Cinkotán által menvén, mit gondolt Pestet és Budát látván; 
és Pesten által menvén Budára, hol és kinél vette szállását.
Még dél előtt értem jászok városába,
Filisteusoknak metropolisába,
A város sáfára az első utcába
Meglátván, vezetett a maga házába.
Csóváltuk fejünket, egymást itten látván,
Rég már az ideje, hogy mi ketten Kassán
Iskolába jártunk, professzor vólt Dzián,
Jó barátok lévén, csudálkoztunk méltán.
Azért is egymásnak nyakába borúlánk,
Barátság csókjával egymást megcsókolánk,
Condiscipulusink mind öszveszámlálánk,
Múlt jó napjainkat vígan előhozánk.
A város házához ez engem vezetett,
Ahol is nagy gyorsan asztalt teríttetett,
Ehhez két vendéget s engem leűltetett,
Csodáltam, melly úri ebédet főzetett.
Jó egri bort töltött Lehelnek kűrtjébe,
Színig tele lévén, tartotta kezébe,
Megitta érettem, nem maradt cseppjébe
Semmi. Álmélkodva néztem a szemébe.
Nékem is megtőltvén, azt kezembe vettem,
Ő érette iván, kétszer pihentettem.
Oly perfectióra, mint ő, nem mehettem,
Egy húzomba aztat belém nem önthettem.
De ez mesterségét a két vendég tudta,
A kűrtöt mindkettő oly gyorsan hajtotta,
Hogy míg szem pillantott, üresen tartotta
Kezébe; s hogy újra tőltsék, óhajtotta.
A főkapitánynak az egészségéért,
Más kapitányokért és a hadnagyokért,
Ittunk azoknak is a feleségekért,
Végre fegyvereik bóldogulásáért.
Minekutánna mi jól ittunk s jól ettünk,
A sáfár házához én meg csak ő mentünk,
Új fogadást hittel mi egymás közt tettünk,
Jó barátok lészünk, meddig tart csak éltünk.
Újra megölelvén kedves barátomat,
Udvarra vezetém jóltartott lovamat,
Aszódnak tartottam a kantárszáromat,
Ott a fogadóba tettem hálásomat.
Gödöllőn keresztűl másnap Cinkotára
- Éppen harangoztak tizenkét órára -
Béértem, s szállottam egy parasztgazdára,
Mikor a juhait hajtá esztrengára.
Itten katonásan hideg sűltet ettem;
De a kulacsomba jól bétekíntettem,
Fakómmal abrakot, szénát is etettem,
Ivott is; s hátára magamat vetettem.
Mentem; de nem többet, hanem egy kis órát,
Hát meglátám Pestet, és Budának várát,
Megállottam s véltem: Salamon oltárát
Látom; s csodáltomba alig vettem párát.
Én Pesten keresztűl léptettem sebessen,
De Dunán vert hídon mentem csak csendessen,
Láttam: egy iffiú túl sétál ékessen,
Mintha őt esmérném, tetszett olly rendessen.
Átmenvén a hídon, utána siettem,
Lovon űlvén, őtet hamar is érhettem,
Elérvén, örűltem, hogy ráesmérhettem,
A szatmári bíró fia vólt: nevettem.
Prétzeptora vóltam, hogy vólt principista,
Eger városában vala ő jurista,
Nagy prókátoroknál lévén patvarista,
Királyi Táblánál mostan cancellista.
Megszóllítám; visszanézett s csodálkozott,
Monda: lelkem főldim! téged Isten hozott,
Ha hozzám nem szállasz, lészel te átkozott,
Jó szállásom vagyon, lehetsz megnyúgoszott.
Egy gazdag serfőző Császárfördő mellett,
Mint egy kastély, oly szép házat építtetett,
Szép mobiliákkal felékesíttetett;
Dunán lemenőknek ád szép tekíntetet.
Sok uraknál vagyon sok ezer summája,
Melyből hat procentum jön bé uzsorája,
Szuferénnel tele bóltban négy ládája,
Őrzi azt hat erős szelindek kutyája.
Rég már az ideje, hogy megözvegyedett,
Egy fia vólt, kinek hadi tisztséget vett,
Ármádánk Kolinnál mikor verekedett,
Ottan a Prusszustól agyonlövettetett.
Csak hathetüs vala akkor leánykája,
Ez most oly szép, mint vólt Páris Helénája,
Sok gavallér lenne örömmel mátkája,
Mert érzik, atyjának van arany mannája. - -
Pere lévén egykor egyik adósával,
Ez alkalmatosság a cancellistával
Esmerőssé tette, és szolgálatjával
Nagyon elégedvén, így szólla magával:
Kedves uram! Budán senki semmit ingyen
Nem ád; tehát kérem, a szerencsém légyen,
Pénz nélkűl én nálam asztalt, szállást végyen,
Kegyelmed házamnál, mi tetszik, azt tégyen. - -
A cancellistát ő most is úgy szereti,
Hogy mindenbe kedvét tészi, hol teheti,
És a vak is aztat itten sejdítheti,
Hogyha néki tetszik, Fránclit elveheti.
Megmondá ez néki, hogy én prétzeptora
Vóltam, és hogy vóltam vezető mentora:
Mindjárt kért, ne szálljak vendégfogadóra,
Szolgálatomra lesz étele és bora.

NEGYEDIK RÉSZ
Amelyben Budát, Pestet és ezeknek vidékét írja le.
Itten Budán kezdett szerencsém szolgálni,
De útamba akart mindég ellentállni,
Hányszor nem kelletett majd éltemtől válni,
Most nyugszom; itt mindent meg akarok látni.
Ki is mentem másnap a Duna partjára,
Szememet vetettem Pestre, hol Budára,
Nem tudtam, mit nézzek elől s utóljára,
Azért mostan adom mindenek tudtára:
A természet tette itt remek munkáját,
Mert ha ki tekínti Budavára táját,
Nem fog itt mást látni, csak szépség csodáját,
És a teremtésnek egy nemes formáját.
Menedékes hegyen van a Vár építve,
Erős kőfalakkal s bástyákkal kerítve,
Napfényen ragyogó tornyokkal szépítve,
Utcái kövekkel vannak béterítve.
Ezeket nagy roppant házak ékesítik,
Sok költséggel épült templomi szépítik,
Piarcán felszökő kútak díszesítik,
Gyönyörű lakosi nagyon nemesítik.
De főképpen Mátyás király palotája
Kevélyen áll benne, ritka is pompája,
Bármennyi idegen szem tekint reája,
Királynak való ez, mást nem mondhat szája.
Országunk oszlopi itten lakást vettek,
Kik Fejedelmünktől ide idéztettek,
Hogy Hazánk kormányi légyenek, küldettek,
Szegények s gazdagok bírójává lettek. - -
E vár alatt még más három város fekszik,
Egy mértföld a hosszok, melly is jól kitetszik,
Óbuda, Vízváros, Tabánnak nevezik,
Ezeket csodálva jövevények nézik.
Néhány meleg fördők bennek találtatnak,
Minden sorsból valók ezekben múlatnak,
Doktorok, borbélyok ezek körűl laknak,
Azért is betegek itten gyógyúlhatnak.
Fedetlen tornyával még egy török mecset
A Vízivárosban hogy áll, azért esett:
Hogy ez arról tégyen jelt s emlékezetet,
Hogy Kara Mustapha itt megverettetett.
A városokon túl feküvő szép megye,
Amphiteátrumot mutat völgye s hegye,
Akármerre ember szemét vesse, s tegye,
Mást nem lát, csak melyből szív örömét vegye.
Hegyei bé vannak szőlőkkel terítve,
Alattok borházak sorba felépítve,
Eggyik a másiknál cifrábban szépítve,
Prés, sajtók és kádak szürethez készítve.
Pomona kosárba almát, cseresnyét ráz,
Flora Nympháival virágok közt cikáz,
Ritkán Diánnának nyila szarvast hibáz,
Madárkákat lépen fog itt sok madarász.
Édes musttal tőlti Bachus itt hordóját,
Nyujtja a vevőknek bora kóstolóját,
Veres borral tőltött üveges korsóját,
Gyakran Orpheus is megfújja gordóját.
A völgyek árnyéka hideg kútforrással
Bővelkedik, gyémántszínű vízfolyással,
A kövi halacskák itt fickándozással,
Játszanak, pisztrángok, mint nyíl, oly úszással.
A városok között mintegy méltósággal,
Szőke Duna vize foly csendes habzással,
Ágokra nincs osztva, van itt egy-folyással,
Füleket nem sértő szép lassú zúgással.
Számos terhelt hajók drága portékával,
Megannyi megtőltve sóval, gabonával,
Bésózott húsokkal, füstölt szalonnával
Evedznek le rajta hazánk sok javával.
Fekete-tengerig egészlen lemennek,
Itt adnak el mindent a sok idegennek,
Ott cserélt portékát ezekre terhelnek,
Lovaktól húzatván, nyereséggel jönnek. - -
Olykor Királyunknak szép hadihajói,
Kiknek árbocfáján lobognak zászlói,
Széltől lebegtetnek kivont vitorlái,
Könnyen úsznak, hátán morognak ágyúi.
Valamint kotlóstyuk csirkéit vezeti,
Úgy csajkák nagy száma ezeket követi,
Ha a hadihajó vasmacskáját veti,
Kerületjét ennek soksága bélepi.
Duna! ó te drága Neptunus magzatja!
Szépséged Európa minden vizét hatja,
Örvényidben magát hány viza nyugtatja?
Arany fövényednek drága minden latja.
Nem elég, hogy Budát te úgy ékesíted,
Még Pest városát is hozzá eggyesíted,
Ezt hajókból kötött híddal tellyesíted,
Nyelv ki nem mondhatja: őket mint szépíted.
Ez öszvekapcsolást ha fontosan nézem,
Jónathás és Dávid barátságát képzem,
Cástor és Polluxnak szerelmeket érzem,
Mégis dicséretit eléggé nem végzem.
Ez hídon sok ezren napnak lementével
Sétálnak, és telnek örömök kedvével.
Sok Pyramus játszik rajta Thysbéjével,
Enyhűlnek fagyossal s mandola tejével.
Mesterséges tüze gyakran Vulkánusnak
Ég rajta, de többet ég tüze Vénusnak,
Itt sok ártatlan szív tétetik cinkosnak,
Jól hívják e hidat hát Labyrinthusnak.
Jubál találmánnyát itt sokszor láttatja,
Sok ezer fül lantját, sípjait hallgatja,
Magát sok gavallér cifrán fitogtatja;
De soknak erszénnye e szelet jajgatja.
Pest Budánál sokkal még mostan ékesebb,
Több méltóság lakja, azért is nemesebb,
Mulatság tárháza, melyért is kedvesebb,
Épűletjeiben gazdagabb s fényesebb.
Bőlcs Minerva vette benne a lakását,
A tudományoknak megnyitá forrását,
Tanúlók fejére árasztja folyását,
Benne helyheztetvén Universitását.
Minden esztendőbe Bellona tábora
Szép térségén fekszik, sorban áll sátora,
Nem kéméltetik itt ágyúja, sem pora,
Fegyver ropogása, mint villám, szapora.
Ily ékességeket Pest és Buda körűl
Lehet látni, kiben szív és lélek örűl,
Ha olykor bánatba mindkettő bémerűl,
Ezekre tekintvén vídámsága kerűl.

ÖTÖDIK RÉSZ
Sajnálja a nótárius budai útját, mivel azt gondolta, hogy Budán olyan 
régi magyarokat fog találni, mint valaha lakták, olyas dámákat is; 
de reménységében megcsalattatván, leírja a régi magyar öltözeteket.
Mind így vannak ezek, szemeimmel láttam,
Pest-Budát mind belől, mind kívűl vizsgáltam,
De hogy ide jöttem, azt már most sajnáltam,
Mert amit kerestem, itt fel nem találtam.
Véltem, fogom látni nemzetemnek fényét,
Magyar öltözetnek kiválasztott kényét,
Bíbornak, bársonynak, skarlátnak a szinjét,
Siberiából jött nyusztját és gerínyét.
Véltem: mente, dolmány takarja testeket,
Skófiumból szőtt öv keríti ezeket,
Borítja hogy hosszu nadrág szemérmeket,
Díszesíti nyusztos kalpag a fejeket.
Karmazsin, gordovány csizsma lesz lábokon,
Tigris- vagy párducbőr fog függni hátokon,
Kerecsen kócsagtoll lebeg kalpagokon,
Bogláros pantallér csörög a nyakokon.
Gondoltam: üstökök éri a vállokat,
Kard tarsollal fogja verni a lábokat,
Buzogány vagy csákány tölti meg markokat,
Olykor, hogy pántzer-ing fedi bé tagokat.
Véltem, hogy ha űlnek paripa-lovakon,
Igmándi, füredi nyereg lesz hátokon,
Fecskefarku cafrang fog függni farokon,
Szirinyos, sallangos szerszám lesz azokon.
Vagy hogy ezek lesznek skófiummal varrva,
Ezüst avagy arany boglárral takarva,
Vagy lésznek tengeri csigák reá rakva,
Sárga, veres és zőld szironnyal zavarva.
Így jártak valaha nagyhírű eleink,
Az egész világot rettentő őseink,
Így jártak királyink, grófjaink, hercegink,
Mi zászlós uraink, mi minden nemesink.
Hajdan, ha a dáma a hitnek láncával
Öszveköttettetett: élt maga párjával,
Illeték menyecske szép titulussával,
Hívták nagyasszonynak esztendők múltával.
Ez hajadonfővel, akármerre jára,
Soha ki nem mene templomba, utcára,
Ezáltal adta ő mindenek tudtára,
Hogy vendég vólt gyűjtve már lakadalmára.
Kötöttek hajából kontyat a fejére,
Kivarrott főkötőt tettek tetejére,
Aranyláncot, gyöngyöt a kerűletére,
Gyémántos reszketőt, mennyi csak ráfére.
Vagy hosszú fátyollal kötötték bé fejét;
De sok köves tőkkel rakták meg tetejét,
Hosszan függött ez le, és alól csipkéjét,
Sarka emelgette szoknyája recéjét.
Alabástrom-színű nyakát a kaláris
Kerítette: gyöngy vólt, de orientális,
E’ mellé vólt kötve még szép aranylánc is,
Zománccal futtatott filegrám munka is.
Arany avagy ezüst fonalú bíborral
Takartatott karja; de e’ vólt fodorral
Szépen ékesítve, ráncba vett bodorral;
Ékes vólt, és ezt szem nem nézte komorral.
Módossan vólt kötve karjok pántlikával,
Újjokon vólt gyűrű arany karikával,
A fülbevalójok hasonló munkával
Vala elkészítve, brilliánt rózsával.
Karcsú derekokon vala váll felöltve,
Mely vólt a szabótól halhéjjal megtőltve,
Közepe kevéssé vólt test felé döltve,
Úgy tetszett, hogy ez van derekára öntve.
Fűzték minden szinű selyempántlikával,
Erre megént gyöngyöt, két zsinór sorával,
Ékesíték aztat olasz bokrétával,
Vagy balra feltüzött szép medáliával.
Szoknyájok Mailandba szövött kamukából
Vala; vagy aranyos, ezüstös prókátból,
Vagy bársonyból, melyet hoztak Genuából,
Félig prémzett vala mind elől, mind hátról.
Mindenféle kötényt ezekre kötöttek,
Gyöngyből vagy gránátból pártövet övedztek,
Régente lábokon csizsmákat viseltek,
Nincsen seculuma, hogy cipőt őtöttek.
A kisasszonyok is mind így őltöztettek,
Csak egyedűl azzal megkülönböztettek:
Hogy ezeknek fejek nem főkötőztettek,
Sem hosszú fátyollal bé nem födöztettek.
Illy öltözeteket Budán nem láthattam,
És még magyar szót is csak ritkán hallhattam.
Hogy lehet ez? éppen azt meg nem foghattam,
Ezen dolgon méltán én álmélkodhattam.
Igen szépen kértem én a cancellistát,
Hogy mutasson nékem magyar urat s dámát,
Vezessen helyekre, hol ezeknek számát
Láthassam, hazámnak fényes ragyogványát.

HATODIK RÉSZ
A nótárius kérvén a cancellistát, hogy vezesse oly helyekre, ahol 
magyar urakat s dámákat láthatna, elvezette őtet az Országházához, 
Komédiába, a Barátok Templomába; előbeszélli, mit látott.
Elvezetett engem az Országházához,
Éppen midőn űle fő rend a Táblához,
Iffiúság álla ezeknek hátához,
Hozzáfogtak mindjárt az ország dolgához.
Mondá: lásd most, főldi! ez mind magyar mágnás,
Amaz kardinális, és egyszersmind primás,
Ez ország bírája; personális, e’ más,
Kiknek kulcsok vagyon, mindenik kamarás.
Tekintsed ama négy ítélő bírókat,
Többieket pedig mint tanácsadókat.
Ím azért mutatom, hogy láss magyarokat,
Mivel Budán látni óhajtád azokat.
Nézd amott összeűlt prokurátorokat,
De tudjad, hogy te látsz annyi farkasokat,
Rosszabbat, mint embert-evő cigányokat,
Incattust esznek ők, esznek actorokat. - -
Nézd a körűl álló szép iffiúságot,
Mindannyi hazánkban felnevelt virágot,
Idővel közűlök sokan az országot
Fogják kormányozni, érnek méltóságot.
Az Országházánál oly jól helyheztetett,
Hogy a Táblán végig két szemem nézhetett,
De alig vehettem itten lélekzetet,
Oly nagyon fájt szívem, bánatban reszketett:
Mivel kevés mágnás vólt magyar ruhában,
Az is már öreg vólt, ki vólt ily gúnyában,
Legtöbben valának mind német nadrágban,
Nem magok hajokkal, hanem parókában.
Az iffiúságon végigtekintettem,
Franciák, ánglusok ezek, én azt véltem,
Mind idegen nyelven szóltak, jól ítéltem,
Tarkák, tám bolondok: ily gonddal is éltem.
Estve bévezetett a Komédiába,
Itten urak, dámák vóltak oly ruhába,
Mint akik játszottak s táncoltak scénába;
Gondoltam: testvérek, lévén egy gúnyába.
Másnap barátoknak mentünk templomába:
Úgy tetszett, hogy most is a komédiába
Vagyok, mert itten is vóltak oly ruhába,
Mint a komédián, tollasba, tarkába.
Mint ott nevetkeztek, itt szintúgy nevettek,
Complimentirozást egymás között tettek,
Nem oltárra, hanem hátra tekingettek,
Dámák, gavallérok egymásra intettek.
Gavallért pajzányon szolga őltöztette,
Dáma magát fejér- s pirosra festette,
Sok közzűlök eztet bőlcsen cselekedte:
Múmiát mutatott vólna másképp teste.
Mondá: főldim! többet én nem mutathatok,
Mind télben, mind nyárban ez a ruházatok:
Így vannak béfestve minden ábrázatok,
Légyenek öregek, bár iffiak azok.
Feltettem, hogy rajtok én csúfságot tenni
Fogok, ha eggyenként fogok velek lenni,
A hídra sétálni ha találok menni,
De urait elsőbb fogom elővenni.

HETEDIK RÉSZ
Ebben hosszasan előbeszéli a nótárius, miképpen csúfolta 
magok viseletekért minden rendből lévő magyarokat.
Módom egyszer lévén, a hídon megálltam,
Egy deli iffiút jönni felém láttam,
Talpától tetőig őtet hogy vizsgáltam,
Maskara köntösét felette csodáltam.
Fordított kápájú sarú vólt a lábán,
Hátról csat volt varrva mindkettőnek szárán.
Mint két ujj, oly széles sarkantyú bokáján,
Elől vólt hasadék gombokkal plundráján.
Kurta vala az ő alsó hacukája,
Rövid rojt volt körűl felvarrva reája,
Mellyén ki volt vonyva ingének tarája,
Egy kis csat volt ezen, ánglusnak munkája. - -
Mint malomkő, oly nagy kalap volt a fején,
Tarka-barka tollból bokréta tetején,
Karimája volt majd hátának közepén,
De szélbe, nem tudom, hogy állott meg helyén.
Csigásan a haja volt felfodorítva,
Egy font hajpor vala copfjába szorítva,
Mely is pántlikával vala béborítva,
Úgy tetszett, szalám van hátára hagyítva.
Megesküdtem volna, hogy vagyon golyvája,
Ha ez nem: lesz mégis valami hibája,
Gondoltam: torkának van tán anginája,
Vagy keléssel tele van nyaka csigája.
Mert hogy tekíntettem ennek a nyakára,
Egy asztal-keszkenőt borított ő arra,
Háromszor keríté ennek a hátára
A nyakravalóját, mint egy garmadára. - -
Mondám néki: Uram! szabad-é szóllani,
Talám nem hibázom, ha fogom mondani,
Hogy az úr kötélen fel s alá ugrálni
Theátrumon szokott drótokon járkálni.
Mert tudom: a két csat csak azért van lábán,
Hogy két szíj ezekről nyúljék lába szárán,
Lábait kötélhez csatolják szaporán,
Szent Istvány tornyán is táncolhat azután. - -
Ha el is találja az úr törni lábát:
Azt tudom, hogy soha ki nem töri nyakát,
Mivel oly vastagon a nyakravalóját
Kötötte, mint kötik gyermekek pólyáját.
Mondá: Te gazember! tudod, kivel beszélsz,
Született magyar gróf vagyok, tőlem nem félsz?
Akarod: mutassam, hogy csak estvélig élsz?
Avagy olyan érjen, melyet érni nem vélsz?
Tudjad, te goromba! köntös a barátot
Nem teszi barátnak, s ki ilyet nem látott,
Oly ostoba, mint te: nem esmér világot,
Nagy városba nem járt, hanem fövényt hágott.
Módi ez, és minden gavallér most így jár,
Tekintsd őket itten, tekintsed Bécsben bár,
Te ehhez nem értesz, mert vagy ökör, szamár!
Érted-é? Elmehetsz. Vigyen el a tatár!
Mondám: Azt, gróf uram, nagyságod jól mondja,
Nem csinál barátot köntös, melyt ő hordja,
De ha nem mind ánglus, kin van ánglus rongya,
Ki tehát ez? úgy-é, csak világ bolondja?
Az egész világon aztat minden nemzet
Megvallja, hogy legszebb a magyar őltözet;
Ki magyar, s nem hordja, más módon nem lehet:
Hanem, hogy ily magyar nadragulyát evett. - -
Nagyságod hogy magyar, kétségem szavában
Nincsen; de nem tudom, mért jár ily ruhában:
Ha azt le nem veti, és jár ily tarkában,
Bécsbe bézáratik bolondok házában.
Hazánkban nemzete volt mindig tündöklő,
Híre-neve fénylett, mint fénylik gyémántkő:
Légyen nagyságod is eleit követő,
Azt ha nem cselekszi, üsse meg a mennykő!
Ezt mondván, elmentem, őt a bitófánál
Hagytam, és sétáltam a Duna folytánál.
Megállottam ennek éppen a malmánál,
Cövekekhez kötött sok erős láncánál. - -
A Császárfördőnek valék eránnyában,
Látom, egy férjfiú jön csúfos gúnyában,
Mint pantallér függött nagy korbács nyakában,
Ollyat, mint a sonkoly, tartott a markában.
Zőld felsőruhája vala varrva kurtán,
Szűken lévén szabva, állott rajta nyalkán,
Sem német, sem lengyel ruha, láttam nyilván,
Mi teremtés légyen? nem tudtam igazán.
Hozzám elérkezvén, azt mondá: hogy bon zsúr,
Én ezt nem értettem, véltem, mondja: megszúr,
Magyarúl feleltem: hogyha megszúr az úr,
Majd úgy feltaszítom, hogy orra főldet túr.
- Ne haragudj, főldi! rosszat nem szóllottam,
Franciáúl néked jónapot mondottam!
Magyar szavát hallván, azon álmélkodtam,
Ez is, mint a többi, oly bolond, gondoltam.
Mondám: bocsásson meg ő is, ha vétettem,
Szántszándékkal semmit ellene nem tettem,
Francia szavait hogy balúl értettem,
E nyelvet nem tudván, azzal nem véthettem.
Kértem, hogy mondja meg nékem úri nevét,
Honnan való légyen, születése helyét,
És hol tanúlta meg franciáknak nyelvét?
Mely nemzetnek hordja ő az őltözetét?
Kérdtem, az mi légyen, amit tart kezében:
Süveg-é, vagy vagyon korona fejében?
Herceg-é? vagy légyen pósta-legénységben?
Mivel van nagy korbács test-kerűletében.
Felelt: kevés varjút láttál, főldi, karón,
Nem neveltek téged zsemlén, csak vakarón;
Pakrócon hevertél, nem bársonytakarón,
Azért kérdéseid hangzanak ily aprón.
Az én nevem Törő: vagyok unokája
Híres Törő Pálnak, kinek vólt hazája
Túr városa; egész Nagykunságnak tája
Tudja, hogy ő ki vólt, s ki familiája.
Amely két francia szavakat szólottam,
Többet én nem tudok, többet nem mondhattam.
Így köszönni módi; hallottam és láttam,
Néked is módisan jó napot kívántam.
Ami kezembe van: neve csokoládé,
Ha gyomrom meggyengül, ebből eszem, ládd-é!
Olykor fröstökömöm a téjfeles kávé,
A nagy melegekben enyhít lemonádé.
Kurtának nevezik az én köntösömet,
Kaskétnak pediglen hívják süvegemet,
Csak azért keríti e korbács testemet,
Hogy azzal pattogván, lássák jókedvemet.
Bravo, Törő uram! Kegyelmed szolgája!
Ama nagy Törőnek hát kend unokája?
Most látom: úrfi kend; mert vagyon kurtája,
Kaskétja, korbácsa és csokoládája.
Meg kell azt vallani, nagy kend nemzetsége,
És nagyon kiterjedt annak dicsősége,
Nemzetének tetszik kenden fényessége,
Főként Törő Pálról jött rá díszessége,
Mert ő hóhér által kerékkel töretett,
E diploma után négyfelé metszetett,
Túrnak négy szegletén kerékre tétetett,
Egri György mestertől arra szegeztetett.
Hogy kend is így járjon, aztat nem kivánom:
De ha homlokára sütik, azt nem bánom,
E szót: Bolond! Éppen semmit sem sajnálom,
Ha kendet Iloknál hajót húzni látom.
Kurta helyett bundát jobb vólna viselne,
Nem kaskétet: csákót fejére feltenne,
Korbáccsal szántani hat ökrökkel menne,
Csokoládé helyett zőld sáshagymát enne.
Hogy üres gyomorral ne menne mezőre,
Lemonádé helyett jobb vólna a lőre,
Megérem még aztat, jut kend oly időre:
Pálinka, nem kávé lesz fröstökömére.
Hallván Törő tőlem szép elogiumát,
Familiájának panegyricumát:
Irúlt-pirúlt, többé nem hallhattam szavát,
Elfutott, szaladott, hordta a sátorfát.

NYOLCADIK RÉSZ
Tovább is előbeszéli hosszasan, miként még másokat is csúfolt, 
kiváltképpen egy magyar lovaskapitánnyal esett dolgát.
Magam is elmentem én innénd azután,
Egy rendes iffiú jött szemközt az utcán,
Arany készűlettel vólt rajta a dolmán,
Szintén olyan nadrág, topánka a lábán.
Arannyal kockázott öv volt erre kötve,
Kávészinü kaput dolmányára őltve;
Függött az oldalán kard, zománccal öntve,
Megállott mellettem, magyarul köszöntve. - -
Kívánsága szerént mindent megmondottam,
Honnan jöttem s miért? annak okát adtam,
Mivel egy jószívű embernek őt láttam;
Végre ezen szókra véle én fakadtam:
Jó uram! az égen nem látni felleget,
Mért vett hát magára az úr köpönyeget?
Már sokaktól talám meg is ítéltetett,
Hogy tiszta időben hord ily viseletet.
Felelt: ezt nem hívják, uram, köpönyegnek,
Hanem kaput, vagy smisz igaz neve ennek,
Komód; haszna is nagy van ez öltözetnek,
Módi is és azért tetszik is mindennek. - -
Mondám: uram! német ha venne magára
Magyar dolmánt, övet felűl a plundrára,
Húzna sárga csizsmát azután lábára,
Kérdem, nézhetne-é nagyobb maskarára? - -
Mint magyar gavallér, kérem, ne csúfítsa
Nemzetét, köntösét így ne korcsosítsa,
Inkább a kaputját pokolba hagyítsa,
Vagy azzal valamely Slaifert gazdagítsa.
Mosolygott; s fogadta azt parolájára,
Hogy soha kaputot nem őlt fel magára,
Magát ki nem tészi világ piacára;
Főhajtása után elment szállására.
Ez alig mene el, ihon jött egy rendes
Hadi tiszt, aki is vala tekíntetes:
Termete, mint nádszál, szép vólt és egyenes,
Ábrázatja tetsző, szava kellemetes.
Magas veres kalpag vala ennek fején,
Szép bokor kócsagtoll nyusztja kerületén,
Vitézkötésének rojtja feküdt mellyén,
Bécsi munka volt ez, kitetszett krepénnyén. - -
Tarka öv övedzte, csörgött kard oldalán,
Josephus Secundus varrva volt tarsolán,
Arany pordepéje függött markolatán,
Egész Márst mutatott vala e kapitán.
De - halálas vétek! - kaput vólt a hátán;
Majd el nem ájultam, eztet én meglátván,
Véltem: előbb járok gyalog tenger habján,
Mintsem huszárt lássak öltözve ily csúnyán.
Forrott bennem a vér, mérgemben reszkettem,
Szóljak-e hozzája? magammal küszködtem.
Hadi tiszttel magam ha perbe eresztem,
Majd karddal allegál; tám éltem is vesztem.
Reménységem felett mégis szerencsémre
Megszóllít: ráesmért csekély személyemre.
Jó barátom! mondá, veszed-é eszedre,
Hogy tanúlni együtt mentünk Eperjesre?
Mihent ezt mondotta, magam elnevettem,
Mert sok pajkosságot vele elkövettem;
De most mint kapitányt, őtet úgy tiszteltem,
És hogy itt láthattam, nagyon örvendeztem.
Kért, hogy kisérjem el őtet kvártélyjára,
És maradjak nála egy kis vacsorára.
Megköszönvén, mentem. Parancsolatjára
Mindjárt fel is adtak mindent asztalára.
A hadi életről szűntelen beszéllett,
Hogy ez víg, ez nemes; dícséreteket tett,
Sokért azt nem adná, hogy katonává lett,
Ily szép uniformist hogy magára felvett.
Mondám: a hadi rend minden rendet hatja,
A többi rendeket, hogy rendek, ez tartja;
Király koronáját hogy fején hordhatja,
Hadi rend cselekszi: azt ki-ki tudhatja.
Ha hadi rend nem lesz: monárchák elmúlnak,
Trónusok, kővárok, templomok lehúllnak,
Vadságnak tüzétől országok meggyúlnak,
Látni fogjuk, ezek egymás közt mint dúlnak.
Nemes rend, és ebbe sok herceg s gróf bélép,
Víg, ha tagjaiban egésséges és ép.
És uniformissát ha felveszi, oly szép:
Delphis templomába állhatna ilyen kép.
Tovább is hallgasson, kértem, beszédemre,
Meghallván, feleljen az én kérdésemre,
Bánatom kiöntöm, mely áradt szívemre,
És amely is vagyon nem kis gyötrelmemre.
Jó kapitány uram, ugyan mit ítélne
Olyas német tisztről, ki csákót viselne?
Vagy kamizóljára magyar mentét venne,
És ily őltözetbe mindenüvé menne?
Felelt: azt ítélné, hogy bódúlt fejében
Bolondság maszlaga légyen velejében,
Másképp ily viselet hogy jutna eszében?
Hogy felelt, könyvezett szeme nevettében.
Az Úrról is, mondám, szintén ezt mondhatják:
Kaputot dolmányon viselni ha látják;
Mente kamizólra úgy illik, tarthatják,
Mint illik ha dolmánt kaputtal borítják. - -
Nádasdi, Károlyi ha feltámadnának,
Így öltözve huszártisztet ha látnának:
Kérdem, akkor ezek hogy mit csinálnának?
Nem mást, hanem megint újra meghalnának.
Avagy a kaputját lehasogattatnák,
Lábtól egész nyakig őtet vasaltatnák,
Regementjeiktől pokolba hajtatnák,
És úgy mint bódúltat, őt cassíroztatnák.
Külső monárkáknak az ő huszárjai
Magyar huszárinknak csupán csak majmai;
Mégis magyarabbak azoknak gúnyái,
Mentéket viselnek, nincsen kaputjai.
Kapitány uram! hát csúfot nemzetéből
Ne tégyen, maskarát szép öltözetéből.
Ha talán kórságnak nyelt bé mételyéből:
Végyen laxativát, hajtsa ki testéből.
Vesse le kaputját, kösse egy póznára,
Tegye ki kölessel vetett táblájára:
Meglátja, hogy lészen ez nagyobb hasznára,
Verebek nem fognak soha szállni arra.
Véltem, a kapitány rám fog neheztelni
Ezen szókért; talán másra is fog kélni.
Vitéz ember, tudtam, lehetett hát félni,
Hogy dirib-darabra ne találjon tépni.
Látom, kirántotta kardját hüvelyéből;
De hogy nem haragszik, kitetszett szeméből.
Mosolyog, nem mérges, kiláttam színéből,
Tréfásan megijeszt, azt véltem jeléből.
De ágyról kaputját hírtelen felkapta,
Kardjával felőlről aljáig hasgatta.
Nem tett szabó ezen ily vágást, hogy szabta.
Mondá: soha rajtam nem lészel, ebatta!
Ezt látván, a székről felugrottam-keltem,
Nyakába borúltam, őtet megöleltem,
Csókoltam s örömtől könyveket ejtettem,
Te Deum laudamust végre éneklettem.
Amiket mondottam, mind igaz: rátére,
Fogadta, hogy meddig lesz benne a vére,
Magyar ruhán kívűl más nem jön testére,
S általa több mocsok nem száll nemzetére.
Több tiszt urakat is, mondá, fogja kérni,
Reményli is, hogy el fogja aztat érni:
Hogy ő kérésére reá fognak térni,
Német szabó nékik köntöst nem fog mérni. - -
A bakter kiáltott tizenkét órára,
Késő vólt, borúltunk egymásnak nyakára,
Szeméből gördültek könyvek arcájára,
Hogy búcsúzott, én is majd fakadtam arra. - -

KILENCEDIK RÉSZ
Ebben előbeszéli, hogy a Tabánban a rác bírónak temetésén lévén, az mint 
ment véghez. Azon nap estve Pestre a bálba általmenvén: leírja a bál házát, 
abba miket látott, mint vacsorált, egy maskarába öltözött öregúrral miként bánt, 
mind addig mi történt ottan, míglen a szállására aludni ment.
Másnap ünnep lévén, sessio nem vala:
Hanem a rác bíró Tabánban meghala,
Fekete posztóval egész háza fala
Bé vólt vonyva, mivel gazdag ember vala.
Hallván, temetése hogy pompásan lészen,
Sok pap, sok kalugyer állna immár készen,
Maga a vladika hogy majd slusbát tészen,
Sok nép már megtölté udvarát egészen.
Ott vóltam, de annyi szakállos rác papot
Együtt még nem láttam: csak itt tizenhatot.
Láttam egyet köztök félszemére vakot,
Mely a füstölőhöz legelőször kapott.
Sok temjént kanállal ez a tűzre vetett,
Melytől is hírtelen oly nagy láng gerjedett,
Hogy hosszú szakállán végig elterjedett,
Vállaira fésűlt haja is perzsedett.
A vak pap kiáltott, mert a láng égette,
Perzselte arcáját és fejét felette;
De sok kalugyerek állván őmellette,
Kitől hogy lehetett, őt úgy segítette.
Eggyik szentelt vizet öntött szakállára,
Másik pluviálét borított hajára,
Sokan nagy könyvekkel csapkodtak vállára,
Elólták a lángot mégis utóljára.
A vak papnak elmúlt az authoritása,
Tekintetes vala szakállal állása,
Nem vólt darab főldön e szakállnak mása,
E’ vólt az ő dísze, az ő gravitássa.
Most a temjén lángja ezt csutává tette;
De hamvát a rácság seprette, s felszedte,
Ennek kis dózissát ki-ki amint vette,
Amulétum helyett nyakra függesztette - -
Más pap állott ennek legottan helyére,
De ez már vigyázott a füstölőjére,
Ez is szakállos volt, tartá aztat félre,
Hogy ha láng lobban fel, ne érjen mellyére.
A vladika hozzáfogott a slusbához,
Papság, kalugyerek a sok térdhajtáshoz,
Számtalan Hoszpodi pomiluj mondáshoz,
A sok atyafiság pedig a síráshoz. - -
Láttam rokonyságát és a gyermekeit
Vén atyjok arcáját csókolni, s kezeit,
Szóval megköszönni jótéteményeit,
Drága tátát mondván hullatni könyveit.
E ceremóniát amint elvégzették,
A testet szent Mihály lovára feltették,
A temető-helyre fáklyák közt kivitték,
Koporsóját sírnál itten bészegezték.
Sírját is a papok szűntelen füstölték.
Köröskörűl szentelt vízzel azt öntözték,
Testét a sírásók sírba eresztették.
Földet reá vágván, azzal bétetézték. - -
A temető-helyről többekkel mint mentem,
Egyszer jobb oldalom felé tekintettem:
Egy rendes iffiú megy, látom, mellettem;
Hogy csintalan lehet, azt észrevehettem.
Hozzám szólott, s mondá, de szólván nevetett:
Uram, ez a vén rác, ki eltemettetett,
Legalábbis ötszáz köböl bab az lehet,
Amennyit ő, míg élt, olajjal megevett.
Ha estve házánál fogják lakni torát,
Láttam, vittek oda sok ezer pruszkorát,
Bozsenitzát, azaz kecskebak sódorát,
Kalugyerség, papság majd fogyasztja borát.
Jó sclavoniai erős rakiában
Lesz részek, mert fogják inni azt héjában;
De csak tor ez, és nem lésznek oly vígságban,
Amint még ma estve lészek én a bálban.
Gyakorta hallottam én már e szót, hogy bál,
De nem tudván, mi az, a dolog miből áll,
Véltem, hogy ott mindent ingyen ki-ki talál,
És hogy a sűlt galamb ember szájába száll.
Kérdem az iffiat: a bál hogy hol lészen?
Mond: Hét Electornál Pesten, hol már készen
Minden vagyon, s ki-ki mit akar, azt tészen,
Játszik, táncol, amit kiván, iszik-észen. - -
Feltettem magamba, hogy én is elmegyek,
A bál mivoltáról hogy tanulást vegyek,
És annak javában hogy én részes legyek,
Úgy sem tudom, már ma egyebet mit tegyek.
Három fertályt ütött éppen tíz órára,
Hogy Dunának értem Pest felől partjára,
De itten nem tudtam, menjek mely utcára,
Ahol találhassak a bálnak házára.
Sípolva jött mellém egy perec-eladó,
Ettől kérdém, hol van Hét Kurfürst fogadó?
Mondá: ez utcán menj, majd megmondja Echó:
Mert ott már a bálban zeng a muzsikaszó.
Úgy is lett; mert menvén, a fülembe hatott
Trombita, dob, sípok, hegedű hallatott,
Az utca fáklyáktól világosíttatott,
Sok a hintók előtt szolgáktól tartatott.
Amint kapujának alatta megálltam,
Itt azon iffiút véletlen találtam,
Ki a temetésből vélem jött, s hogy láttam,
Hozzá menvén, néki jó estvét kívántam. - -
Felvezetett; látom az első ajtónál,
Hogy két granatéros fegyverben strázsán áll.
Itten a folyosón egy kis asztalkánál
Űlt egy vastag német rakás papírosnál.
Hozzá vitt és mondá: itten kell fizetni
Biletért két rénes forintot letenni,
Enélkül senkinek bé nem lehet menni,
Alkunak nincs helye, annak meg kell lenni.
Így hát négy forintot mi ketten letettünk,
Egy kis papiroskát ezért én s ő nyertünk.
Nem ért az egy krajcárt; hogy annyit fizettünk,
Csodáltam; iffiú mondá: már mehetünk. - -
Bent lévén, mint bálvány, egybe megállottam,
Szemeim meredtek, a szám feltátottam,
Hogy Elysiumban légyek, azt gondoltam;
Paradicsomnak is e helyt állítottam.
A tánc-palotának szép vólt bólthajtása,
Melyen festve vala Trója pusztúlása,
Helenának az ő elragadtatása,
Párisnak öröme, Genius szállása.
Pallérzott kristályból tizenkét lámpások
Benne sorba függtek, nagy vólt ragyogások;
A viaszgyertyáktól esett villámlások,
Szememet sértették a sok súgárzások.
Fala oldalain két sorral függöttek
Tűkörös lámpások, melyekbe tétettek
Két-két viaszgyertyák, kiktől úgy fénylettek,
Mint a gyémánt fénylik, melyt gyűrűbe tettek.
Ezek között oly jól helyheztetve függött
Tizenkét nagy tükör; oly fortéllyal csüggött:
Ellen-ütésektől palota kettődzött,
E szembetűnésre szem nézni nem győzött.
Vóltak szép zöld fenyők falra kötöztetve,
Ágokon madarkák fészke helyheztetve,
Porcellánfazékak virággal tétetve;
Tavaszt mutatott ez, mint úgy vólt illetve.
Al-végén egy karba harminc muzsikusok
Hallatták magukat, mint virtuosusok,
Ezeknek oly kegyes vala a tónusok,
Hogy Syren s Nympháknak tartotta őket sok.
E szép muzsikátúl a palota zengett,
Táncosnak lábai alatt padlás rengett,
A taktust jól tették; mert az egyre csengett,
Sok magyar sarkantyú itten pengett-bengett.
De hogy tekintettem én a táncosokra,
Nézek ördögekre, vagy is angyalokra,
Nem tudtam, hogy vetém szemem gúnyájokra,
Irtóztató csúfos úkor lárvájokra.
Eggyiknek görbe vólt orra, vagy vólt szája,
Másiknak himlős vólt sok görcstől arcája,
Félig fejér, félig fekete pofája
Vólt soknak, másoknak macska vólt formája.
Ki göböt magának a hátára csinált,
Kinek mint egy cipó a mellye úgy kinn állt,
Ki káponyát tett fel, mutatott ez halált,
Tetszett, hogy emberből ördöggé itt sok vált.
De vóltak ellenben sok szép őltözetek,
Aranytól s ezüsttől gazdagok, nehezek,
A dámák nyakai, fejei, s a kezek
Brilliánttal tele: égtek, mint tűz, ezek.
A táncok többnyire álla keringésből,
Forgószél port mint hajt, olyan tekergésből,
Gondoltam: virradtig sok meghal ezekből,
Guta következik a fej-szédülésből.
Az én iffiúm is közöttök fetrengett,
Egy csínos lyánkával, mint többi, keringett,
Izzadt vólt; mondotta, mindjárt vesz más inget.
Úgy is tett, hogy éppen csúf táncnak vége lett. - -
Kérdém: Uram! ugyan mi neve e táncnak?
Mert egyszer, keringős hogy lett ökröm, annak
Szint ilyen tánca vólt, mint itten forganak,
Az is csak keringett, itten sem ugranak.
Felelt: Uram! hívják eztet voltzerisnek,
Voltzen kallót tészen, s természete ennek
Szűntelen forgani, mint malomkeréknek,
Kalló-tánc ez tehát, melybe keringenek.
Higgye az úr nékem, hogy lészen az nagy kár,
Hogyha el nem megyen, egy voltzerist nem jár,
Ama dáma olyan könnyű, mint a madár,
Vigye el: mert látom, hogy csak az úrra vár.
- Uram! bolondgombát még sohase ettem,
Mint a bódúlt marha, nem is keringettem;
Ha táncoltam, tehát igaz táncot tettem,
Melyből a fejembe szédűlést nem vettem.
Inkább ehetném én, és inkább ihatnám,
Higgye el azt az úr, mintsem táncolhatnám.
Kitől kéne kérni, ha aztat tudhatnám,
Azon lennék, hogy azt én megszóllíthatnám.
Erre az iffiú megfogá kezemet,
Egy óldalszobába vezete engemet,
Kért, hogy vígan légyek, mutassam kedvemet,
Mindjárt enyhítteti szomjúm’ s éhségemet.
Eggyet kiált: Kelner! hát mindjárt itt termett
Szép fejér köténnyel egy fiatal német,
Németül szóll vele, nem tudott más nyelvet:
Nékem monda: az úr mostan mindjárt ehet.
Egy kis asztalkát ez gyorsan megterített,
Ezüst villát és kést, kanalat készített,
Mint a hó, oly fejér zsemlét tányérra tett,
Melyet szép damaska keszkenyővel fedett.
Somlai bort hozott egy jó butellával,
Másba pedig vizet, s pohárt hamarsággal,
Ezüst gyertyatartót szép viaszgyertyával,
Gondoltam: hogy eszem bezzeg ma pompával.
Hozott ezüst csészét, mely vala fedeles,
Apró árpadara vólt ebbe a leves,
Citronyos vólt; mivel valék igen ehes,
Mind megettem, nékem vólt ez igen keves.
Leves után hozott egy ezüst tálacskán
Igen rendes étket, kitálalva cifrán
- Ragú ist das - Kelner én hozzám így szólván,
- Megrágom, feleltem, sógor, jó fogam van.
Vagdalt étel vólt ez, s vala fokhagymával,
Nem kellett ehhez kés, ehettem kalánnyal,
Meglehetős vólt ez, s vala szalonnával,
Mint fokhagymás kolbász, oly vala szagával.
Csakhamar béjöve más ezüst tálával,
Ezen vólt sült kappan, fenyümadárkával,
Olajos-ecetes fejes salátával,
Mondám: jobb vólna ez, sógor, szalonnával. - -
Jóllakván, a boros butellát felvettem;
De a bort pohárba korántsem tőltöttem,
Sőt a számtól aztat addig el nem vettem,
Üres fenekére míg nem tekintettem.
Ezt látván a kelner, ist gút? aztat kérdé;
Mondám: bizony ist gút, de üres már, ládd-é!
Azért lódulj! ujra tőltsd meg ezt, hallod-é,
E’ vized magadnak tarthatod, tudod-é?
Hozván más butellát, előmbe letette,
Kontratántzt iffiú, amint elvégzette,
Hozzám jött, s mellettem magát pihentette,
A kelner: eszem-é austrigát? kérdette.
Nem tudtam, hogy mit mond, és mi az austriga;
Mondám: ma nincs péntek, nem kell nékem csiga.
Iffiú nevetve mondá: az austriga,
Jó uram, tengeri állat, és nem csiga.
- Ha ugy vagyon, hozzál! - hozott egy tányérral,
Citront is hozott ő, mert eszik citronnal.
Ránézvén nem tudtam, mint bánjak én azzal,
Késsel nyuljak hozzá, avagy csak marokkal?
Tányérról én eggyet hírtelen felkaptam,
Majd kitört a fogam, hogy beléharaptam.
Fogam között felnyílt, bent mi van hogy láttam,
Hogy ez nyálas, nyúlós; mint taknyot csodáltam.
Dolgom az iffiú felette kacagta;
De hogy kell ezt enni, nékem megmutatta,
Citronnak a levét reája csafarta,
Nem előbb, csak mikor már habzott, felnyalta.
Maga nékem eggyet szépen elkészített,
Nyeljem le csak frissen, arra kénszerített,
Mondá: hogy már láttam, ő azzal miként tett;
Láttam is, mert akkor ő már tízet megett.
Id’adá, és aztat hírtelen lenyeltem,
Tajtékos levét is mind felhörpentettem,
Alig vólt gyomromban, máris azt ítéltem,
Hogy kólika jön rám, melytől nagyon féltem.
Úgy tetszett, nyeltem le nem mást, ha’ jégcsapot,
Érzettem, hűl gyomrom, rágásokat kapott,
Gondoltam, nehezen érek én más napot;
Tám szükség is lészen hívattatni papot.
Izzadtam, ződűltem, hol pedig sárgúltam,
Nagy undorodástól majdhogy nem ájúltam;
Bé fog fagyni gyomrom, azon is búsúltam,
Nehezen pihegtem, és csak alig fújtam.
Látván az iffiú nagy változásomat,
Majd leszakította, úgy rázta órromat,
Dörgölte csömöröm az egész hátomat,
Verejtéktől törlé gyakran homlokomat.
Nagynehezen mégis én magamhoz tértem,
Somlai boromat adja ide, kértem,
A butellát itt is egészen kimértem,
Melytől mindjárt régi egésségem értem.
De meg is esküdtem a nagy Jehovára,
Hogy soha nem nézek én az austrigára,
Kívánom én aztat azoknak fogára,
Akik pöknek, nézvén a nyers szalonnára.
Ezek igy történvén a tánc-palotába,
Kimentünk, s megvontam magam egy szuglyába,
Látok egy vén urat lenni maskarába,
Iffian öltözve, de nem vólt lárvába.
Szemöldökét a vén béfeketítette,
Ősz haját hajporral vastagon hintette,
Orcája ráncait pirosra festette,
Parfumírozva vólt mind ruhája s teste.
Rózsaszinű selyem vala öltözete,
Vont arany paszomány annak prémezete,
Mint Laufernek, ugy vólt egész készűlete,
Egy iffiú dámát fel s alá vezete.
Hajlongott mellette, Angyalának hítta,
Mint egy húszesztendős, szivét ez úgy vítta,
Ha ez a kávéját keverte, úgy itta,
Csúfság vólt, mit nem tett ezen susannita.
Hogy mellettem elment, hihető, megesmért,
Hogy idegen legyek; magyarúl arra kért,
Hogy táncolni menjek. De mindjárt méreg ért,
Azért így szóllottam hozzá, hogy felém tért:
E dáma az úrnak talám unokája?
Nem lehet, hitvese légyen vagy mátkája,
Mert nagyatyát mutat már az úr formája,
Ráncai tetszenek, bár festett arcája.
Valamint a tűztől puskapor ha lobban,
Vagy kit mennykő megüt, hirtelen letoppan,
Ez is sok szitkokkal én előmbe dobban,
Szidott ő, szidtam én őtet annál jobban.
Végtére azt mondám: hallja ked, nagyapó!
Kedhez az iffiú dáma már nem való,
Hogyha Kempis Tamást olvassa, lészen jó,
Mert ha fogytig így él, elviszi a manó.
Dörmögve mellőlem ő elsompolyodott,
Mondá, hogy eszemben vagyok tébolyodott,
A dámája, láttam, hogy elmosolyodott,
Ő is, azt jól tudom, hogy így gondolkodott.
Mint borúl fölyhőtől a szép Napnak fénye,
Úgy rútúlt e véntől e dámának kénye,
Inkább tetszett néki ennek az erszénye,
Mintsem ezen vásott természetnek vénje.
Ezek így történvén, én megszóllítottam
Az iffiat, néki ezeket mondottam:
Négyet már elütött az óra, hallottam,
Hazamegyek, a más éjjel sem aludtam.
Hanem a vacsora árát megfizetni
Akarnám, ha tudnám, mennyit kell letenni,
Nem sok vólt, tán sokat nem fog érte venni,
Tudja meg: Kelnerrel tud ő beszélleni.
Kérdezvén a Kelnert, az egybe így felelt:
Nem sok, csak hat arany! A hideg majd kilelt,
Mondám: hogy kevés bort adott, kevés ételt,
A török főldjén sem hallottam ily vételt.
Mondá az iffiú: az úr csak híjába
Beszél, mert a dolog így vagyon a bálba,
Itt mindent, aki mit tészen a szájába,
Drágán kell fizetni, nincs mód alkujába.
Kivettem az erszényt, de a szívem vérzett,
Kelnernek hat aranyt fizetvén, rám nézett,
Schon gut, azt mondotta, de búm lett tetézett,
Fejem aranyimért fájdalmakat érzett.
Mindjárt megesküdtem, s feltettem magamba,
Soha, még én élek, hogy nem megyek bálba,
Mert hat aranyakért tiz hétig Szatmárba
Lett vólna mind borom, mind sűlt-főtt a tálba.
Otthagytam én a bált, és haza siettem,
De az aranyimat el nem felejthettem,
Ágyamra bús szívvel magamat vetettem,
Átkot austrigára s Kelnerre ejtettem.

TIZEDIK RÉSZ
Ebben előbeszélli, hazamenvén mit beszéllett a kancellistával, és hogy 
a’ helybe Pestre általmenvén, ott miket látott. Mely után magyar dámákkal 
némely helyeken öszveakadván, csúfos őltözetjekért azokkal mint bánt; 
miként csúfolta, hosszan előadja, mind addiglen, míglen szállására hazament.
Kancellista főldim béjött a szobába,
Hát mégis te fekszel, azt mondá, az ágyba?
Gondoltam, valami estél galibába,
Éjtszaka nem szoktál késni te héjába.
- Főldi! csak magammal vólt bajom, mondottam,
Mind előszámláltam, hol és kikkel vóltam,
Bálba austrigától hogy én majd meghóltam,
A gavallérokat én miként csúfoltam.
- Főldi! még valahol téged meglódítnak,
Hogyha békét nem hagysz nékik, megindítnak,
Egy medvére ha sok kutyákat uszítnak,
Levonják; téged is egyszer megsimítnak.
Mondám: ha most nem vólt bajom, már nem félek,
Nehezen is lészek többé én ő vélek,
Akarom, hogy tudják, rólok mit ítélek,
El nem felejtnek ők, míg bennek lesz lélek.
Már ezentúl dolgom lészen a dámákkal,
Piperésen lépő szép kisasszonykákkal,
Ráncokat titkoló tabákos banyákkal,
Alacsony rendből is szűlt hajadonykákkal. - -
Pestre általmentem, hogy ottan láthassam
Vadak viadalát, s magam mulathassam,
Hetznek híjják: miből áll ez, megtudhassam,
Otthon a bíráknak, mit láttam, mondhassam.
Láttam, hogy tizenkét páncéros kutyával
Vívott egy oroszlány; de hármat farkával
Agyonsújtott, eggyet az első lábával
Megnyomott, hogy béle jött ki párájával.
Meg is ölte vólna tám mind a kutyákat,
De hogy hánytak reá sűrűn rakétákat:
El nem szenvedhetvén a sok tűz-szikrákat,
Elszaladt; rávonták a vasas táblákat.
Ez után jöve ki egy nagy izmos medve;
Vén vólt ez, játszani nem is vólt nagy kedve.
De mégis fel vólt ez haragra gerjedve,
Mert sokszor kutyáktól vólt már megijedve.
Hetz-mester négy ebet reája bocsátott,
Eggyet ezek közül pofon ez úgy vágott,
Hogy tíz lépésnyire tőle karikázott,
Eggyet megölelvén, büdöst abból rázott.
Más két szelindekek füleit ragadták,
Szegény fáradt medvét a földre levonyták;
De a Hetz-legények megszabadították,
Szokott barlangjába bé is bocsátották.
Bocsátottak osztán egy nagy szilaj bikát,
Négy közül hol eggyet, hol a másik kutyát
Úgy felhajigálta, mint felhányják labdát,
Egy megdöglött; ezen általdöfte szarvát.
Újra két friss kutyát rája eresztettek,
Ezek füleire hogy rá csemezkedtek,
Megtarták: mind bika, mind kutyák reszkettek,
És azért is vele már nem veszekedtek.
Vizet az ebeknek öntöttek fejére,
Szalada mindenik a maga helyére,
Így lett a bika ment; de folyt füle vére,
Ez is, hol tartatik, oda visszatére.
Játszottak azután több apróbb vadakkal,
De kevés mulatság vala már azokkal.
Ideje, gondoltam, van, hogy asszonyokkal
Kezdjem el Hetzemet különös módokkal.
Hetz-helyből kimenvén, megálltam az utcán,
Jöttek a sok dámák onnant egymás után,
Sokszínű ruhákban őltözve nagy cifrán,
Valamint a harkály, vóltak olyan tarkán.
Eggyikének éppen, aki mellettem ment,
Bodrosan a haja félréfre állott fent.
Ez zőld pomádéval vastagan vala kent,
Hogy dombosan álljon, tettek alája lent.
Egy arasztnyi villa-tőkkel felhalmozva
Vala a tupéja, s bé vala porozva,
Mint egy görögdinnye, hátul vólt dombozva,
Széles görbe fősű tartotta csomózva.
Két sor gyöngy tupéján keresztűlkötözve,
Tollakból bokréta balfelől feltőzve,
Másli pántlikából, mely tarkán volt szőve,
Feje tetejére vólt bokrosan fűzve.
Brilliántos hajtők ragyogtak a fején,
Hasonló kaláris nyaka kerűletén,
A fodrán keresztűl áltszúrva a mellyén
Vólt kis arany spádé, gyémánt vólt tetején.
Csodálatos színű vala a gúnyája,
Mint szántalp, görbe vólt két szárnya formája,
Ez alatt hasonló színű vólt szoknyája,
Mint fűrész, kivágva kék elő-ruhája.
Egy cifra kávéház a Duna hídjánál
Vagyon; és én szebbet nem is láttam annál.
Kérdés: ha nem szebb-é Vénus templománál?
Tele vólt, azért is álltam ajtójánál.
Ezen szép dáma is ide elérkezett,
Hogy bé nem mehetett, azon nevetkezett,
Más dámákkal fogott ajtón által kezet;
De - csoda! - ki legyek, magyarúl kérdezett.
Fejemet csóválva, meghajtám magamat,
Megmondám, ki legyek, s Budára útamat
Mért tettem, és így elbeszélvén dolgomat,
Hallgatta; de észre vette csodáltomat.
Azért is szép tiszta magyarsággal szóllott,
Mért csóváltam fejem, arról tudakozott,
Talán álmélkodást személye okozott,
Kért: mondjam meg, arra engemet mi hozott?
Tévén lépéseit, tekinték lábára,
Félarasznyi hosszú cipője csatjára,
Annyi magasságú rávarrott sarkára,
Csodáltam, hogy léphet, nem állván talpára.
Vele vólt két inas, jáger, egy laib-huszár;
Ha gorombán szóllok, fejem majd pórúl jár;
De megbátorodtam, szólok, mert arra vár,
Ha lehordanak is, az előttem kis kár.
Szóltam: hogy csodáltam, én mindjárt megmondom,
De kivel van szólni szerencsém, kell tudnom,
Etikát tanúltam, az is legfőbb gondom,
Hogy azt általhágni ne adassék módom.
Mondá: magyar grófnak vagyok felesége,
Septemvirátusnál van ennek tisztsége,
Gróf vólt eleinek minden nemzetsége,
Higgyem el, nincs ebben senkinek kétsége.
- Jó hogy megkérdeztem, Nagyságod ki légyen,
Hárúlt volna máskép fejemre nagy szégyen,
Haragot ellenem Nagyságod ne végyen,
Megvallom, mit véltem, velem bármit tégyen.
Azt gondoltam, hogy a méltóságos grófné,
Mivel Hetzbe láttam, légyen Hetz-mesterné,
Avagy komédián hogy légyen táncosné,
Ha a’ nem: operán első énekesné.
Elkacagta magát, és eztet mondotta:
Nótárius uram, ezt hogy gondolhatta?
Több dámák is vóltak a Hetzbe, láthatta,
Csupán én felőlem ezt hogy állíthatta?
Feleltem: Nagyságod egy oly jeles dáma,
Kin tetézve nyugszik a szépségnek halma,
Páristól adódni illenék az alma
Inkább Nagyságodnak, bár vette Heléna;
De ily őltözetbe mért jár, nem tudhatom,
Köntösinek színét én meg nem foghatom,
Szabásának párját nem láttam, mondhatom,
Fársángi maskara: másnak nem tarthatom.
Mint a csányi torony, úgy áll elől haja,
Tudom, van fejének horgas tőktől baja,
Hátrúl a dombjába férne egy méh raja,
Nem dagad ily nagyon a Balaton zaja. - -
- Tudja meg kegyelmed! most az új világba
Ily módi őltözet jött bé a szokásba,
Másképpen őltözve semmi társaságba
Egy dáma sem mehet, csak éppen volánba.
A ruhámnak színét hijják kaka düfén,
Ezt hordja oly dáma, melly iffiú s nem vén,
Pántlikám kuklikó-szín fejem tetején,
Hadi tisztek finést látnak a kis spádén.
- Méltóságos grófné! a felséges Isten
Csak ezt a világot, melyben élünk itten,
Teremté. Hogy újabb vólna, lehetetlen,
E szó, hogy új világ, nálom érthetetlen.
Az ó, nem hallottam, mikor enyészett el,
Hogy az új világnak így adattasson hely,
Új Mózes sem támadt, új teremtés-könyvvel,
Tám csak az ó lesz új, az új köntösökkel. - -
Az egész portéka, mellyből a módi áll,
Oly gyenge, mint harmat, vagy tavaszi fűszál,
Hasad-szakad, ha csak lépve dáma sétál,
Másnap megint új kell, ha lészen estve bál.
Ha el nem szakad is, de többszer felvenni,
Másnap nem illik így felőltözve lenni,
Megszűnt ez a módi, kalmárhoz kell menni,
A módi-szabónak kell új munkát tenni.
Volán? ezt nem értem, magyarúl mit tészen,
Talám repűlésből eredetet vészen,
A szánytalp jó havon majd egy olyat tészen,
Nagysád is szállani tán van mindég készen.
Kaka-düfen színe, de büdös ez a szín,
Ezt magán viselni nem öröm, hanem kín.
Francia fogakon festődjön ezen ín,
Mivel hercegjeknek testéből foly e kín.
Pántlikája színét nevezik kuklikó -
Vajjon lehet-é már ennél ostobább szó?
Kakastaré szín ez, de így hívni nem jó;
Azért kuklikónak mondja minden bohó.
A kis spádé finést a hadi tiszteknek
Mutat: más spádéjok vagyon ám ezeknek,
Vigyázzon Nagyságod! ezek sebet tesznek,
Ha egykor a szíven győzedelmet vesznek.
Higgye el Nagyságod, ébren vannak s készen;
Ha Actaeon a gróf, majd szarvassá lészen,
Sopkopf lesz belőle, mely nagy szarvast tészen,
A dagadt erszény is meglohadást vészen.
Dicső eleinek mint vólt a ruhája:
Nagysád kastélyának minden palotája
Képeken mutatja, mint vala formája,
Kérem, minden képre tekintsen reája.
Sok szép saeculumok immár elhaladtak,
Melyekben egyforma őltözetbe jártak;
Gyönggyel és bíborral azok boríttattak,
És soha a majmos módikon nem kaptak.
Vont arany vagy ezüst vala a ruhájok,
Sokféle drágakő rakatott reájok;
Igaz, hogy sokba tőlt ily drága munkájok,
De nagy grófnék vóltak, illett ez hozzájok.
Nem vólt e’ tékozlás, sőt vala gazdagság,
Ebből egymásután részesűlt leány-ág,
Megmaradott nálok mind kincs, mind méltóság,
Nem vólt e’ víztajték, hanem állandóság.
Nagyság is ha visel ilyen öltözetet,
Minden megesméri: gróf-ágyból született,
Az egész világból vészen tiszteletet,
El is távoztatja a balítéletet. - -
Esedezem azért, hogy ilyen csúnyában
Ne járjon ily csúfos, idegen cundrában;
Mert angyali szépség van magyar ruhában,
Mint grófnét tisztelni fogják e gúnyában. - -
A laib-huszár, ki őt akkor kísértette,
Másnap velem öszveakadt, s beszéllette,
Hogy grófné szavaim mind megjelentette
Grófjának, kinek is tetszettek felette: - -
- Mind szentírás, amit mondott, és valóság,
A magyar dámákban nincsen állandóság,
Mindnyájoknak tetszik a módi és újság;
A tegnapi ruha, és ura, már óság. - -
Mondá grófné: szívem! magam megesmérem,
Hogy ezek így vannak; azért kendet kérem,
Szeressen, mint eddig; mert fogyjon el vérem,
Ha úgy őltözködöm, míg halálom érem.
A huszár beszédjét amint elvégzette,
Hogy ezek így vóltak, hittel pecsétlette,
Az öröm könyveit két szemem ejtette,
Mert annak erejét szívem nem rejthette.
Mondám: én Istenem! adj több ilyen szívet,
Hazájához s annak köntöséhez hívet,
Engedd: ne érezzen idegen korcs nyívet,
És mást ne viseljen, hanem magyar mívet. - -
Innét alig ötven lépéseket tettem,
Más dámával itt is hamar szembe lettem;
E’ mi nemzet légyen? ki nem esmérhettem,
Öltözetéből is azt ki nem vehettem.
Tett nagy kék kalapot forgácsból fejére,
Csodáltam, mely magas, nézvén tetejére,
Csatolt négy galándot bársonyból ő erre,
Vert acél-csat varrva vólt ezek végére.
Véltem: vasasoknak nézek dobosára,
Két rézdobot tenni mint szoktak lovára:
Két valami úgy volt kötve óldalára,
Rázódott-hányódott minden mozdúltára. - -
Cinóberrel festett vala két arcája;
Kitetszett, hogy e’ nem természet rózsája,
Legszebb vólt a’ nála, hogy kicsiny vólt szája,
És hogy rendén állott rajta a ruhája. - -
Felém fordúlt, s mondá: Jó uram! ked hallja:
Új kaput a borjú amiként csodálja,
Tudja meg, nem vagyok asszonyságok alja,
Mért csodál ked engem, kérem, okát vallja!
Meghajtva mondottam: mit tűrem s tagadom,
Ki légyen, én ámbár aztat nem tudhatom,
Őltözetje, s annak színét csodálhatom,
Miféle találmány; mert meg nem foghatom.
Bár eleget néztem, s nézek is reájok,
Nem tudom, csípején mik légyenek azok:
Rézdobok-é avagy hernácból iszákok?
Abrakos tanyisztrák avagy üres zsákok?
- Ha! ha! ha! kacagott, s felette nevetett,
No, tett ked ruhámról, mondá, ítéletet!
Ada ked holmimnek szép nevezeteket,
Bizony az ördög is nevetné ezeket! - -
Magyar bárók vóltak régtől én őseim,
Haza-fő hivatalt viseltek eleim,
Amelyeket bírok, számos szép értékim:
Mind rólok maradtak jószágim s kincseim. - -
Angléz neve vagyon én őltözetemnek,
Kupidó-has színnek híjják színét ennek,
Új szín ez, drága is; azért nincs mindennek,
Érti-é kend mindent, amit mondok kendnek?
Amelyeket nevez kend dobnak, iszáknak,
Neveztetnek azok mindentől buffánnak,
Szükség ezt viselni minden asszonyságnak,
Nyugvó kanapéja ez ám két karjának! - -
- Nagyságod szavait mind jól megértettem,
Bár eggyügyű vagyok, fejembe bévettem,
Hogy el ne felejtsem, szentűl azt feltettem,
Prothokolumomba bétészem, végzettem. - -
Tudom, régi, jeles a familiája,
Vak Bélától vagyon ennek diplomája,
Csak kár, hogy nagyságod velejének tája
Kereng, s cáputjának vagyon nagy hibája! - -
Kupidó-has hús-szín ruhája és angléz,
Ugyanazért hibás kalap alatt az ész.
Bécsbe a bolondok háza már régen kész,
Ki abba Nagyságát zárja, jobbat nem tész.
Kupidó hasának színét jól esméri?
Tám nagyságod hasát e szín gyakran éri?
E mostani világ módijának béri,
Sok ezer a szabó, ily ruhát mely méri.
Illenének majmok azon két buffánra,
Az eggyike a jobb, más bal óldalára,
Így volna grand módi menni az utcára,
Hadd nézne a világ Láma óltárára!
Mint kutyák buffánján azok szolgálnának,
Ha táncolna nagysád, azok ugrálnának,
Ha nevetne, ők is majd vigyorognának,
Puklit ha csinálna, bukfettyet hánnának. - -
Higgye el nagyságod! maga nemzetségét,
Hogy így jár, mocskolja hazáját, nemzetét,
Csúfítja szépségét és deli termetét,
Vesse le szcénába való őltözetét. - -
Elmentem, s megálltam a híd túlsó végén,
Ahol egy szép sátor állott a bal felén;
Ebben sok sétáló mulatgatott kedvén,
Eggyik lémonádét, másik fagyost kérvén.
Magam is bémenvén, néztem a zőld sátort,
Leűltem és kértem magamnak meggyes bort,
Mellettem sok dámák űltek, fogtak egy sort;
Nyúgodtak, mert gyalog nézték ők a tábort.
A szélső mellettem pamarancsot evett,
Oly eleven s friss vólt, mint ágon az evet,
Ha ment, mint a pipis, oly lépéseket tett,
Mint cukros gerlice nevet, úgy nevetett.
Fiatal személy vólt, és oly szép, mint Junó,
Piros ábrázatja, kezei, mint a hó.
Karján űlt egy gyapjas bolonézer kutyó
Oly szép fekete vólt, mint fekete holló.
Bizsú vólt a neve, mert úgy szólítgatta,
Mint egy kis gyermeket, szint úgy ápolgatta,
Undorodtam látván, miként csókolgatta;
Főkép mikor száját ettől megnyalatta.
Kalapja vólt: azon vólt sok olasz virág,
Hasonló munkából szép zőld ciprus faág,
Testén öltözete lebegett s vala tág,
Ilyen csúfos szabást ritkán látott világ! - -
Látta, hogy énrajtam van magyar öltözet,
Magyarúl szóllíta s imígyen kérdezett:
Honnan való az úr? rég-é, hogy érkezett
Pestre? úgy-é tábort látni igyekezett?
Magyar szavát hallván, nagyot sóhajtottam,
Megmondám, ki legyek, s magam meghajtottam,
De ő is ki légyen, tudni óhajtottam,
Mondja meg, hozzája nyájasan szóllottam.
- Ne sóhajtson az úr! mondá, hanem hallja:
Ítélőmesternek vagyok én leánya,
Granatérosoknak bátyám kapitánya,
A másik vármegyénk első vicispánja.
Az ursulináknál Kassán neveltettem,
És hat esztendővel klastromba tétettem,
Taval tizenhármat éppen hátra tettem,
Ide szüléimhez hogy visszavitettem.
Mondám: boldog szülék, kik ilyen magzattal
Bírnak; ily választott gyönyörű alakkal,
Melyen természetnek éke van halmokkal,
Erkőlcsök tengere rá áradt habokkal.
De gondolatimban én nagyot vétettem,
Mert a kisasszonyról én aztat ítéltem:
Ma a theátrumon Flóra lesz, azt véltem,
Mivel ily komikus ruhába szemléltem.
Vagy talám Diánna, mert kutyát tart karján;
De tegez és nyílak nincsenek oldalán,
Holdvilág sem látszik felől a kalapján,
Nem Diánna: inkább Syrén lészen talán.
- Nem vagyok én Flóra, Syrén, sem Diánna,
Mosolyogva mondá, mégis nevem Anna,
Gondolja: nemzetem theátrumra adna?
Szép értéke lévén, ilyenre juttatna?
Spanyiolországból jött ruhának neme,
Azért is dámák közt e’ nagy módi leve,
Mindenike hordja, karakó a neve,
Tág, azért is tőle nincs a testnek heve.
Virágos kalapja minden kisasszonynak
Vagyon, mert e’ nyárba ellent vet a Napnak,
Szép is és könnyű is, azért azon kapnak;
Jó uram! hát lássa hasznát a kalapnak.
- Drága kisasszonykám! mindezeket látom,
De mégis, mint bűnöm, azokat útálom,
Megvallom, hogy nékem nincs nagyobb halálom,
Mintha magyar dámát így lenni találom.
Minden török dáma jár csak törökösen,
Nemzete köntösét hordja örökösen,
Éppen ezen okból tartja is becsesen,
Más nemzet ruháját útálja erősen.
A magyar őltözet legszebb, legnemesebb,
Nincs nemzet, amelynek ruhája ékesebb,
Nincs így felőltözött dámánál díszesebb,
Kiterjesztett farkú páva sem kényesebb. - -
Higgye: ha magára magyar ruhát vészen,
Eszter királynéhoz hasonlóvá lészen,
Szerelem hagymássza elfogja egészen
Sok gavallér szívét: nem egy beteg lészen.
Mondá: no jó, uram! mindjárt hazamegyek,
És szülőim előtt majd letérdepelek,
Megmondom, hogy többé ilyet nem viselek,
Reménylem, hogy tőlök engedelmet nyerek. - -
Elment a sátorból, én is kisétáltam
A Rudasfördőig, s amint ott megálltam,
Felém jönni én egy személyt hogy megláttam,
Ezt a többi között leginkább csodáltam.
Nem tudtam felőle ítéletet tenni,
Férfi-é? asszony-é? nem tudtam kivenni,
Ez hermafrodita, gondoltam, fog lenni,
Ki légyen? mi légyen? melléje kell menni.
Vereses tintuchból volt főkötő fején,
Fél-réf hosszaságú másli az elején,
Oly nagy, mint egy szita, vala kerűletén,
Vége mint zsúp függött hátának közepén.
Homlokán lecsüggve hordta nyírett haját,
Sok foga vólt híja, ha nyitotta száját,
Öregség ráncai gödrözték arcáját,
Börzsönnyel festette e vénség hibáját.
Mint reszket a pitle, mikor őrel darát,
Úgy riszálta ez is, ha ment, a vén farát,
Ha vigyorgott s nyitá két hitván agyarát:
Hinnyogni gondoltam barátok szamarát.
Férjfi őltözet vólt többi őltözete;
De mégis gondoltam, hogy asszony lehet-e?
Szava is olyan vólt, ha szólt, ha nevete,
Legyezőt kezével a nap ellen vete.
Magos, száraz vólt ez, véltem, látok halált,
Majd feldűltem, hogy rám lehelleni talált,
Oly büdös vólt szája, hozzám közel is állt,
Magyarúl köszöntött, és tabákkal kínált.
Megköszöntem, s mondja: jaj be elfáradtam!
Bálba vóltam, mindég táncoltam, vígadtam,
Igaz kedvem szerint magamat mulattam,
Egész éjjel csak egy órát sem aludtam.
Mondám: anyámasszony! tám Szent Gellért hegyén
Mulatott ez éjjel, s táncolt a tetején?
Igen köhög! úgy-é catharus van mellyén?
Purgátziót, kérem, vegyen bé idején.
Bezzeg nem kellett több! mert ezen Xantippe
Szidott, mocskolt; hajat majd fejemről tépe,
Kiönté testére mérgét az ő lépe,
Hidrát, baziliskust mutatott a képe.
Te gazember, bolond! azt mered mondani,
Hogy Szent Gellért hegyén vóltam én mulatni?
Ahol boszorkányok szoktak csak vígadni,
És még anyámasszony! hozzám úgy szólani!
Húszesztendős vagyok, mégis öregnek vélsz?
Tudod-é te díb-dáb ember, kivel beszélsz?
Megmutatom néked, hogy mit tészen a félsz;
Mert magad erőddel főldről majd fel nem kélsz.
Megijedtem: dúlt-fúlt e mérges Pandora,
Mint mérges pókának függött kánya-orra,
Féltem: ha boszorkány, majd tör engem porra
És juttat kínok közt végső halál-torra. - -
Mondám: ő csak azért tetszett nékem vénnek,
Mert csúfos ruhája tészi őtet ennek,
Ketrec-főkötője szépségét fejének
Eltakarja, azért tetszik ő ilyennek.
- Te ostoba! módis főkötőm nem ketrec,
Furó köntösömnek neve, melyt te nevetsz,
Falusi dőre vagy, te ehhez nem értesz,
És csak kicsiny ember; pokolba elmehetsz.
Tudjad: Szegeden vólt bíró az én atyám,
Itt, a harmincadon contralór a bátyám,
Postán íródeák uram; özvegy anyám.
Engemet titulál egész világ: Madám.
- Szervitőr trezümbl, mondám, drága Madám!
Nem tudván, ki légyen, nem vétettem talám,
Illő titulussát hogy én meg nem adám,
Vigyázok ezentúl, hogy ne hibázzon szám.
Tudom már: mely nemes, mely nagy nemzetsége,
Bátyjának, urának hogy jeles tisztsége,
Téntatartó, penna címere szépsége,
Posta-sípot fújni tud ura készsége.
Hogy csak húsz esztendős: azt mondja a Madám?
Multiplikáltatik ha háromszor e szám,
Úgy elhiszem: másképp kurva apám-anyám,
Nem hiszem én, mert lész tízzel is több talám.
Furó a ruhája? sok esztendeje múlt,
Azólta a Hóld is számtalanszor újúlt,
Sokszor a zőld fáknak levele is lehúllt,
Miólta a Madám ilyen dologhoz nyúlt! - -
Héjába festi ked már ráncos arcáját,
Héjába csipézi zsugorodott száját,
Héjába pólcolja két mellye capáját,
Öszve-főzte vénség dere már pofáját. - -
Jobb vólna, hogyha ked olvasót csörgetne,
Vagy ülne guzsalyhoz, és orsót pergetne,
Magyar őltözetén senki sem nevetne,
Nem világ cégére, de példa lehetne. - -
Elmentem; utánam kiabált és morgott,
Néhány fogaival mérgesen csikorgott,
Hányta-vette magát, mint szélvész, úgy forgott,
Epéjétől gyomra és a hasa korgott.
Csakhamar elértem én a szállásomat,
Nevettem, meglátván földim s pajtásimat.
Tettem vacsoránál én discursusomat,
Dámákkal folytattam mint processusomat.
Mond a cancellista: Te nagyon szurkálod,
Gavallérok, dámák módiját piszkálod,
Flegmájokat egyszer, ha vesztik, meglátod,
Mely labyrinthusba magadat találod.
- Főldi! már több dolgom ő vélek nem lészen;
Mert gondolatimat kiöntém egészen,
Tám bennek beszédem impressziót tészen,
Sok ál-arcás módi végső valét vészen.

TIZENEGYEDIK RÉSZ
Lefeküdvén a nótárius a szobájába, éjtszaka az utcán lármát hall. 
Felkelvén reggel, látja tele lenni néppel az utcákat, és mindeneket lát 
nyughatatlanságba lenni. Béjövén a cancellista a szobájába, szomorúan jelenti 
nékie, hogy török háború vagyon: erre ő a Duna hídjára fut, itten egy nagy úrra 
akadván, e’ megbeszélli nékie, mért vagyon a török háború. Leírja, mit látott 
a Duna hídján. Megijedt, haza készűl. Eladja zsufa fakó lovát egy kapitánynak. 
Aztat is leírja, mint viselte magát, hogy a kapitány próbáltatta.
Ezzel én főldimnek mondék jó éjszakát,
Amelyben én háltam, bézártam a szobát,
Morpheus bocsátván szemeimre álmát,
Aludtam; de néha hallék mégis lármát. - -
Főldim béjött hozzám, láttam, hogy szomorú,
Ijedve ezt mondja: háború! háború!
Jön a török sűrűn, mint égen a ború,
Majd viszi a népet, légyen bármely korú.
Ily hírtelen dolgon nagyon álmélkodtam,
Azért a Dunának hídjára futottam,
Ottan egy nagy úrra hogy reá akadtam,
Örűltem, hogy tőle mindent megtudhattam.
Mondá: uram, tudjad, a fényes Portának
Azólta szüneti nincsen haragjának,
Miólta a mosqua cárné Krimiának
Asszonya lett, egész Tauritániának.
Ez országba Cherzon várát építtette,
Sőt koronáztatni magát itt hírdette,
Bessarábiát is Szultántól kérette,
Mondván: ha nem adja, fegyvert fog érette.
Azért is a cárnén most tőlti bosszúját,
Izente ellene tenni háborúját,
Konstancinápolba Mahomet zászlóját,
Országja határin kitészi lófarkját. - -
A nagy mosqua cárné felséges urunkkal,
Allientziába vagyon császárunkkal,
Készen kell hát lenni egész táborunkkal,
Pogányság rosszúl bán másként országunkkal.
Így beszélvén, láttam: eggyik kurir Bécsbe,
A másika pedig sietett Berlinbe,
Párisba egy gárda veres őltözetbe
Bécsből kűldetett, űlt pósta szekerébe.
A másika méne sebesen Londonba,
Harmadika nyargalt Petroburgba nyomba,
Gondoltam, udvarunk van most nem kis gondba;
De a Burgereket csodáltam azonba.
Egész nap hallottam csak projectumokat,
Belgrádot megvenni hogy kell, plánumokat,
Itt Budán törökkel sok töltött halmokat,
Nevettem e téntás vitéz bolondokat.
Sok közűlök megjött már Jérusálemből,
Az Úr koporsóját a török kezéből
Kivette; de láttam, a Jordán vizéből
Sokat ivott, részeg: tetszett beszédjéből.
Mi lesz a dologból, még öt nap itt vártam,
Délelőtt, délután a hídra sétáltam,
Ezt mindenkor néppel én tele találtam,
Számtalan sok hajót Dunán jönni láttam.
Terhelve közöttök sok vala lisztekkel,
Sok pattantyúsokkal, sok pedig pékekkel,
Sok inzsenérekkel, sok regementekkel,
Ágyúkkal, bombikkal, s más hadi szerekkel.
A fa ispitály is, melyt Bécsbe csinálták,
Elszedték egymástól és hajókra rakták,
És így ezt is Dunán az ácsokkal hozták,
Péterváradjára innét leúsztatták.
Mint mondám: a Duna fedett vólt hajókkal,
Melyekben sok fegyver villogott, zászlókkal,
Látszott granatéros, süveg kaskétokkal,
A szép muzsikálás, sípolás dobokkal.
A Dunának partján lovas regementek,
Szüneti nem vala, lefelé mint mentek,
Ezek pallost s kardot még kvártélyba fentek,
Trombiták harsogtak, a rézdobok zengtek.
A mezőkben hol itt, hol amott a huszár
Nyargalván úgy tetszett, hogy száll sólyommadár,
Kócsagtollas tisztje úgy ment, mint páva jár;
Ha ezek töröktől vesznének, lenne kár. - -
Az ország szélein a merész horvátság,
Kiállott a székely s oláh katonaság;
Így folynak a dolgok, látom, a barátság
A törökkel bomlik, bomlik a szomszédság.
Hallottam, Mosqua is népe nagy számával
Kiszállott mezőre három armádával,
Próbát akar tenni a török csalmával,
Már a kolit kiált kozákja lármával.
A mosqua felette erős nemzet, s kemény,
Hideget nagyon bír; bár süssön verőfény,
Mindkettőt szenvedi, nincs benne semmi kény,
Hogy török hódolni fog nékik, van remény. - -
Sőt azt is hallottam, hogy már megmérkeztek,
És Otzakóv táján törökkel ütköztek,
Hol törökök közül sokan vízbe vesztek,
Kiket le nem vágtak, rabszíjjakra fűztek.
Mindezeket hallván, nagyon megszeppentem,
A nagy készűletet látva megrezzentem,
De mint nótárius kardomat nem fentem,
Hanem a szállásra főldimhez elmentem.
Mondom néki: sógor, rosszúl van a dolog!
Eddig Temesvárnál tám az ágyú morog!
Ládd-é: katonaság mint őgyeleg s forog,
Jön a török! e’ nem sánta, nem tántorog. - -
Tudja Isten: hogy van otthon feleségem!
Talám rekruták már fiam és cselédem?
Ha elfogyott, mennyit hagytam, eleségem,
Nem török, de éhség lesz én ellenségem.
Hogy ezeket mondám, az ajtót nyitotta
Egy lovaskapitány, magát meghajtotta,
Rámnézvén, kérése vólna, azt mondotta,
Nálam; és beszédjét imígyen folytatta:
Uram! az úré-e azon paripa-ló,
Melynek szőre, amint láttam, zsufa fakó?
Ha nem hibás, s nem vén, katonának való,
Megveszem az úrtól, hogyha az eladó.
Mivel a serfőző aztat jól tartotta,
Mindennap háromszor megabrakoltatta,
Kocsisával egy nap kétszer vakartatta,
Bizonyos órákra meg is itattatta:
Felvette ő magát, és megkövéredett,
Csikó lévén, felnőtt, tizenötmarkos lett,
A sok jó abraktól meg is tüzesedett,
Napfényen a szőre, mint az arany, fénylett.
Egy katona eztet udvarra vezette,
Kapitány vizsgálta, lóról nézegette,
Agyarát és körmét mind megtekíntgette,
Hány marok fog lenni, kétszer méregette.
Katona felűlvén hátára, megállott,
Megindúlván, mindjárt nagyon fennyen hágott,
Megállván, lábával földet és port vágott,
Hogy megeresztette, szemével nem látott. - -
Mintha dagasztana, hátúljával úgy ment,
Egy bokát a máshoz nem ütött és nem fent,
Bokros hosszú farkát viselte mindég fent,
A színe mutatott ennek szép fejér lent.
Kapitány fakómat nagyon megszerette,
Hogy adjam el néki, kért igen felette,
Gondoltam: majd otthon mást veszek helyette,
Hatvan aranyakat letéve érette.
Sok szép áldásokat kívántam melléje:
Hol fog kélni, járni, légyen szerencséje,
Rajta a nagyvezért elfogja, elérje,
Szultán sok aranyját kalpagjával mérje.

TIZENKETTŐDIK RÉSZ
Eladván a lovát, a nótárius megbúsúlt, hogy miképpen megyen haza. 
A cancellista tanácsot ad nékie, hogy menjen átal Pestre; mivel éppen vásár vala, 
ott jog találni szatmári görögöket, vagy szigeti őrményeket, akikkel haza fog mehetni. 
Meg is alkudott, és leírja, a serfőző miképp bocsátotta el, mely reménységgel. 
Leírja búcsúzását, és útját, míg Szatmár városába ért.
Bú érte fejemet, eladván lovamat,
Nem tudtam, hogy haza mint tégyem útamat,
A gyalog menésre nem adom magamat,
Hogy a bagázsiám nyomja a hátamat.
Cancellista, hogy bús vagyok, vette észre,
Vásár vagyon, mondá, menj átal te Pestre,
Tudom, fogsz akadni szatmári görögre,
Avagy Mármarosból szigeti őrményre.
Azért a vásárba kimenni siettem,
A sátorok között tétól tekíntgettem,
Őket szerencsére hamar fel is leltem,
Mivel sátorjokat már régen esmertem.
Hat forintba vélek mindjárt megalkudtam,
Elő-pénzt nékiek két forintot adtam,
Hogy hétfőn indúlunk, azt nagyon akartam,
Gond miatt fejemet többé nem vakartam.
A vásárról vissza szállásunkra tértem,
Gazdánk templomból jött, őtet utólértem,
Ebédet hamarább ennénk, arra kértem,
Ez utólsó dolgot cselekedje értem. - -
- Itten Budán immár elvégeztem dolgom,
Tenéked is régen alkalmatlankodom,
Görögökkel menni vagyon most jó módom,
Házomhoz megtérni elég fontos okom. - -
A falunak is lesz most gyakran gyűlése,
Lesz a rekrutáknak fogása, szedése,
Mind én fejemen áll ezek rendelése,
A rekrutáknak is madzaggal mérése.
Beszédemre Fráncli lyányát szóllította,
Hogy útra kalácsot süssön, parancsolta,
Ehhez egy pár sódart főzessen, mondotta;
Leánya is mindjárt kezeit mosdotta,
Gyorsan hozzáfogott a kalács-sütéshez,
A szakácsné pedig a sódar-főzéshez.
Szarvashúst is sütvén, látott az espékhez,
Borjú címeréhez és más pecsenyéhez.
Mindezeket maga rakta iszákomba,
Egy pincetokot is megtőltött azomba
Jó budai borral; ezek után nyomba
Fínom somlai bort csapolt kulacsomba.
Másnap vasárnap vólt, adott jó ebédet,
Melyhez magunk űltünk, nem hívott vendéget,
Tett az asztal felett sok tréfa-beszédet,
Ivott mindenféle verses egésséget. - -
Mondá: hogy csekélység az, mit ő nékem tett,
Hozza azt magával emberi szeretet.
Kért: arrúl ne tégyek több emlékezetet,
Sőt most utoljára mutassak jó kedvet.
Eléri azt: Budán fog még látni egykor,
Mert az urak engem emlegetnek gyakor,
Prézesnek szájából hallotta már sokszor,
A consiliumnál hogy lészek janitor.
Mondám: amit egek felőlem rendelni
Fognak, az kelletik nékem, nem mást tenni.
Ajtó sarkát ugyanúgy meg tudom kenni,
Hogy nem fog nyikorgást nyílásával tenni.
Új szisztémáját is törvénynek felvettem,
Pontomra, mint most foly, mindent feljegyzettem,
Szent Ivó képét is immár megszerzettem,
Mindenre magamat alkalmasnak tettem.
Hallom: projectánsok közt ki primárius,
Abból válik legjobb consiliárius,
Törvény-zavarókból lész cancellárius,
Ha főldet jól méri, proto-notárius.
Majd azt fogom tehát én itt projectálni,
Budának nem lehet, hol most áll, ott állni,
A tokaji hegyre kell néki felszállni,
Griffmadár-szárnyakat nékie csinálni. - -
A főld kerekségét réffel fogom mérni,
Megmondom: búzaszem hány fog ebbe férni,
Hány szemet ád kalász, ha ez meg fog érni;
Hanem diurnumot fogok ezért kérni.
De most mégis szükség útamat követni,
Otthon mint foly dolgom, meg kell tekínteni,
Hahogy decretumot préses fog küldeni,
Egybe, higgye az úr, itt fogok teremni. - -
Itten búcsúzásom akartam kezdeni,
De lehetetlen vólt egy szót is ejteni;
Mert kezdték fájdalmak szívemet sérteni,
Szemeim könyveket mint záport, önteni.
Zokogva borúltam a gazda nyakára,
Megcsókolván, húllott könyv az arcájára,
Néma vóltam, nézvén lyányára, magára,
Elmentem, meghajtván magam utóljára.
Cancellista főldim Pestre átal késírt,
De ő is magával bánat miatt nem bírt,
Mert amint én sírtam, szinte ő is úgy sírt,
Egy levelet adott, melyet atyjának írt.
Szekerekbe lovak bé vóltak már fogva,
Mindketten egymástól búcsúztunk zokogva,
Mondám néki: Fránclit vegye el, susogva,
E szavamra láttam, hogy vólt mosolyodva.
Megcsókolván egymást, Pestről elindúltunk,
Már szekéren űltem, mégis kezet fogtunk,
Gyöngyösre estvére jókor béhajtottunk;
Igen jó út vala, azzal bóldogúltunk.
Nem vólt semmi bajom haza-megtértemben,
Mint vala Budára való feljöttömben,
Sokan lévén, bátrak vóltunk mi mindenben,
Vígabb útam nem vólt ennél életemben.
Görög természetből fösvény szokott lenni,
Nem is láttam őket valami jót tenni,
Csak olajos babot láttam őket enni,
Én magamban mondám, nem fogok így tenni,
Mert én hol szarvashúst, hol meg sódart ettem,
Néha kalácsomat, néha cipóm szeltem,
Somlyai, budai borom elővettem,
Amelyikből tetszett, poharam tőltöttem.
Valahol átmentünk, minden helységekben
Muzsikát hallottunk zengeni ezekben,
Rekruták ugráltak, vóltak jó kedvekben;
De anyákat láttam sírni keservekben.
Ötödnapra délre béértünk Szatmárba,
Örvendeztem nagyon, hogy vagyok hazámba.
Képzeltem: estvére a falu nagy számba
Házamnál Peleskén mint köszönt szobámba.

UTÓLSÓ RÉSZ
A nótárius a görög háza előtt lármát hallván, kimégyen s látja, hogy azt a verbunk 
tészi. Megréműl, közöttök mundírban Sándor fiát látván. Ezzel való beszédit leírja, 
és mint adta atyai áldását reája. A szomszédja szekerén estvére hazamegy Peleskére. 
Leírja, mely pompával jött a tanács köszöntésére, és mely orációval ő viszont-fogadta 
aztat. Leírja: Sándor fia miatt felesége szomorúságban lévén, aztat miként nyúgosztalta 
meg, miket szóllott Sándorról nékie. Végtére megegyezett a feleségével: mivel még egy Laci 
nevezetű fia vólt, hogy véle elvétetik a mester leányát, hogy így ha felnőnek ezen gyermekek, 
mellettek halhassanak meg. Leírja, hogy csak nótárius maradott, béfejezvén verseit azzal.
Hallok én azomba igen nagy lármázást,
Görög bótja előtt hangos muzsikálást,
Kimentem, és láttam, hogy a kiabálást
Katonaság tészi, tartván verbuválást.
Hiripi Súgárral húzták a száraz fát;
Ámbár ezek pártest nem tudnak, sem kótát,
De mégis oly rendin megvonják a nótát,
Hogy ki őket hallja, elfelejti hóltát.
Kimenvén, reájok szemeim vetettem,
De majd elájúltam, én úgy megijedtem,
Mert immár mundírban köztök megsejtettem
A fiamat, Sándort, s könyveket ejtettem.
Sújtással meghányott, cifra vólt ruhája,
Oly nagy, mint egy tallér, sarkantyú tarája,
Tajtékból, mint csupor, nem kisebb pipája,
Táncolt: ritmusokat kiáltott a szája.
Mondám: fiam, Sándor! ugyan mit míveltél?
Mi vitt téged arra, hogy katona lettél?
Lám, hóltam után is javamból élhetnél,
Engemet anyáddal így keserítettél.
Tudjad, hogy Budára vissza fogok menni,
Táblánál janitor mivel fogok lenni,
Téged auscultánsnak akartalak tenni,
Nagy uraságodból örömemet venni.
- Micsoda? Auscultans? adta szedte-vette,
Hiszen főispánynak sincs ilyen élete!
Eszem-iszom és csak táncolok mellette -
Én a téntát, pennát útálom felette.
Nem is penna, csak kard illik a kezembe,
Hogy azt török vérbe mártsam, van eszembe.
Majd ha én Belgrádnál vélek lészek szembe,
Mint káposztát rakom fejeket verembe! - -
Mondám: Fiam! mivel te ezen életre
Ráadád magadat, látom, van kedvedre,
Adom hát atyai áldásom fejedre,
Elmehetsz már bizvást tatárra, törökre.
Megcsókolván kezem, köszönte s jót kívánt,
Mondá: áldásomért fog tenni adományt,
Török pípát, számos oka basa-dohányt,
Bulya vásznát, kávét anyjának s egy kaftányt.
Éppen szomszédomnak üres szekerére,
Ki búzát adott el, s innét visszatére,
Felűltem, és jókor értem Peleskére,
Hogy már megérkeztem, el is futott híre.
Mindjárt a kisbíró az öreg bíróval,
Az oskolamester harangozójával,
A polgári tanács egy veres zászlóval,
Köszönteni jöttek ily orációval:
- Ábrahám, Jákóbnak, Izsáknak Istene!
Senki hatalmadnak nem állhat ellene,
Sem gulya, sem bika, légyen bármely fene:
Megtartod azt, kinek elveszni kellene!
Megmentéd Dávidot Góliát kezétől,
Az Izráel népét tenger mélységétől,
Három iffiakat tűz emésztésétől,
Nótáriusunkat bikák döfésétől!
Kihúzád te őtet a Csősznek árkából,
Mint Jónást ama nagy cethalnak torkából,
Hogy vele ezt tetted magad jóvoltából,
Te Deumot halljad mindnyájunk szájából.
Mondják hát mindnyájan: Te Deum laudamus,
Már ezt elvégezvén, itt egy borjút damus,
A falu gazdája süsse meg, oramus,
Kinél örömünkbe mondjuk: ma bibamus.
Nótárius urunk! hogy téged szemlélünk,
Azt ki nem mondhatjuk, miként örvend szívünk,
Egész tanács, egész falu arra kérünk:
Kormányozd bajunkat, gyámolítsad ügyünk.
Egy malacot hoztunk, két köböl málét is
Néked ajándékba, ahoz egy tyúkot is,
Megtudtuk immáron titulusodat is,
Vedd kedvesen tőlünk: urunk Perillustris!
Egy nagyot köhentvén, magam meghajtottam,
Kezembe egy hosszú papirost tartottam,
Merőn kimeresztett szemekkel állottam,
Altiori stilo ezeket mondottam:
- Hic sum ego, qui sum nagy Zajtai István,
Tíz hetet tőltöttem, tudja ketek, Budán,
Ott a processusok mind folynak a táblán,
Már tudom; Kitonits úgy nem tudta talám!
Ez papiroson van az egész szisztéma,
Akadjon előmbe akárminő téma,
Szóllok pro et contra, nem lészek én néma,
Deliberálok is szalma-é vagy széna?
Ígérem, hogy lészek ketek pátronussa,
Légyen az helységnek bármely processusa,
Megmutatom, hogy van oly nótáriussa,
Kinek fejébe van egész Huszti jussa.
A mérésben sem lész semmi rövidsége,
Falu határának hossza, szélessége
Hány réf és hány araszt ennek kereksége,
Megmérem, s megmondom, mi a tehetsége?
Magam is örvendek, hogy kenteket látom,
A jó hármoniát én recomendálom,
Reménylem: hibásan hogy én nem találom
A falu rovását: ez lenne halálom.
Ezzel elbúcsúztak, s ki-ki haza mene,
Mondották az utcán: ki ne örvendene?
Ily deákos embert gyertyával kellene
Keresni, ki ennél jobban beszéllene.
Mint a víz, szájából úgy foly a deák szó,
Oroszúl jól beszél, oláh is igen jó,
Egész Paládokon egy sincs ennyit tudó,
Még esküdtnek tészik; mert annak is való.
Így már magam lévén, karjaim kinyújtám,
Nyájas-édes szókkal én ezeket szóllám:
Drága feleségem! Jőjj már te most hozzám,
Hadd öleljelek meg, hadd csókoljon meg szám!
Eljött; de mint záport, könyveket húllata,
Megölelt, de hozzám egy szót sem szólhata,
Sűrű pihegések között csak jajgata;
Egyszer mondá: oda van szívem Alaha!
Ebből észrevettem, hogy Sándort siratja,
Okai fájdalmak, hogy ki nem mondhatja
Nékem, hogy mi baja: de ki csodálhatja!
Minden anya ilyen, azt ki-ki tudhatja. - -
Szóltam hozzá: szívem! te Sándort siratod,
Hogy katonának ment, te aztat jajgatod,
Jobb lész, ha szívedet megnyugosztaltatod,
Örömnek magadat bánat helyett adod. - -
Sándor fiúnk, tudod, kard végére termett,
Meglásd: török fővel tőlt ez még sok vermet,
A tatár chám ellen bozogányt mint perget,
Ugy tetszik, hogy látom, basákat mint kerget. - -
Hidd el: ő mint nagy úr, úgy fog még megtérni,
Nyert kincset vékával fogja nékünk mérni,
Megterhelt tevéi el nem fognak férni
Házunknál: szomszédba kell majd helyet kérni.
Társ! tehát ne sirasd; hadd menjen kedvére,
Bízd Istenre éltét, dolgát szerencsére,
Hadd légyen a haza s király védelmére,
Omoljon karjától pogányságnak vére.
Tudjad: Jéruzsálmet Titus hogy megvette,
A rómaiaknak kezébe ejtette;
Sándornak is mért ne lehetne ily tette?
Úgy, mint Titust, őt is Isten teremtette.
A szerencsés fátum néki azt adhatja,
Hogy Konstancinápolyt megveszi, s bírhatja,
Mint Julius Cézár, akkor kiálthatja:
Veni,vidi, vici, örömmel mondhatja. - -
Ha Havas-Alfőldjét, Móldvát, Bulgáriát,
Elnyeri Serviát és egész Boszniát,
Ha meghódoltatja tágas Romániát,
Móreát, Candiát, Ciprust, Dalmáciát,
Európából ha kimégyen előle
A török: mit gondolsz akkor te felőle?
A király ezekért mit tészen belőle?
Unterlaitnandságot tám nyerhet ő tőle.
Öccse, a kis Laci, ez is mi gyermekünk,
Bátyja, Sándor mégyen; itt marad ez velünk:
Higgyed, örömünkre lesz ez, meddig élünk,
Idővel mellette nyugszik meg vén fejünk.
Jól tanúl, scholában többnyire ő primus,
A fejébe vagyon egész Káthékismus;
Deákul jól beszél, tudja: quot sunt casus,
Hóltom után lehet ő itt nótárius.
Azon lészek: néki légyen a mátkája
Trézsi, mesterünknek az ő kis lyánkája,
Láttam ugyan, hogy vólt tőle bokrétája:
Laci néki adja, ha vagyon almája. - -
Hallottam: ruhája lész tele ládával,
Egy tehént is adnak véle a borjával,
A sárga kancát is, hogy kis csikójával,
Mondotta az atyja, elhozza magával.
Mondá feleségem: ha így van a dolog,
Sándor után szívem már nem fáj, nem dobog,
Ráadom áldásom, hogy lehessen bóldog.
Tatár, török földjén s akármerre forog,
Adjon Isten néki Sámson-erősséget,
Mint Dávidnak vala, oly nagy merészséget,
Milyet Józsué tett, tégyen vitézséget:
Hogy megalázhassa a pogány népséget.
Mely szerencsés vala Hannibál Cannánál,
Macédó mely nyertes vala Arbélánál:
Oly szerencsés légyen ő is Belegrádnál,
Terjedjen el híre a Fényes Portánál.
Hannibal ad portas, ezen név mondásra
Rettegett, félt Róma ezen kiáltásra;
Sándor ante portas, ezen rikkantásra
Ázsia reszkessen, jusson szaladásra.
Hallám, feleségem tudja a Bibliát,
Tudja a római s görög históriát,
Nagy dolog! mert nem járt ő akadémiát,
Mégis ily példákkal áldja Sándor fiát.
Szóllék hozzá s mondám: kedves óldalbordám!
Te ékesen szóló bőlcs tanúlt Minervám!
Tapsol a testemben a szívem és vídám:
Mivel tudományban hasonló vagy hozzám.
Mondd meg hát: Laciról úgy ítélsz-é, mint én?
Huszonkét esztendőt ő egyszer elérvén,
Trézsi tizenhétbe éppen akkor lépvén:
Jó lesz-é a dolog, egymáshoz ők férvén?
Mondá: kedves uram! erre vagyok készen,
Egy-egy okosb dolgot ked ugyan nem tészen:
Mintha azt elvégzi, hogy Lacié lészen
Trézsi: ebből szívünk nagy örömet vészen.
Jól nevelt gyermek ez: szőni, fonni tud már,
Az orsó kezébe, mint a villám, úgy jár,
Nem henyél ez soha, légyen tél, akár nyár,
Ha menyünk nem lenne, higgye ked, lenne kár.
Magna ingenia saepe conveniunt:
El fogja hát venni őtet a mi fiunk,
Akarom: kettőnknek egy az akaratunk,
Valamint egy ágyunk, s vagyon egy paplanunk.
Így tehát mindenben én egyetértettem
A feleségemmel, és jónak is véltem,
Hogy Laci elvegye Trézsit, mert így éltem
Nyugodt lesz, mellettek nem lesz bajtól féltem.
Azonban postán jött Budáról levelem,
Véltem, hogy janitor vagyok, benne lelem,
De a cancellista írja, hogy már helyem
Másé: s a szerencse bánt így balúl velem.
Írta: a serfőzőt hogy ő eltemette,
És Francli leányát feleségűl vette,
Ki által ő magát bóldog karba tette,
Mert vele sok kincset, sok pénzt nyert felette.
Én pedig, ki vóltam, csak az is maradtam,
Et sic Budára is héjában fáradtam;
Még jó, a toronyba hogy bé nem zárattam,
Mivel sok gavallért s dámát megtámadtam.
Csak nótáriusság éltem reménysége,
Míg járul falunak hozzám kegyessége.
Itten Nagy-Peleskén lesz éltemnek vége,
Valamint most vagyon verseimnek

VÉGE

RONTÓ PÁL
AJÁNLÓ LEVÉL
magyar Hazánk érdemes dámáihoz
Már egyszer letehetem Nagyságtok kanapéjai előtt álló asztalkáikra azon munkámat, amelyek - még a múlt ország-gyűlésének alkalmatosságával, Pesten - versekbe való munkálására Nagyságtok kénszerítettek. De méltóztatnak arra emlékezni, hogy tőlem oly jádszi munkát kívántak, mint csekély pennámbúl kifolyt Falusi nótáriusnak útazása. Már én nem tudom: ha ezen munkám rózsanyílást példázó szájocskájokat egy kis mosolygásra reá fogja-é hozni, avagy nem? Ha ez megtörténik, bizonyára örömömre fog válni, hogy Nagyságtok kívánságának eleget tettem, mert így tárgyomhoz jutottam; ha pedig nem, tehát gondolja meg Nagyságtok, hogy ez egy megaggott embernek pennájábúl folyt ki, és hogy az aggságnak inkább a mordság, mintsem a jádszó kedv az ő tulajdonsága. Ha netalántán ellenkező történne, és a mosolygás helyett némely verseimnek sorai egy kevés pityergést találnának okozni: aztat hajnali harmat-formájú gyenge szíveiknek méltóztassák tulajdonítani. Én csak attúl tartok, hogy mivel ezen munkám sok háborúkat és vérontásokat foglal magába, netalántán Nagyságtok ízlése ellen légyen; de ha meggondolja Nagyságtok őseink asszonyi nemének tett vitézségeit, reménylem, nem fognak kívánni azoknál alábbvalók lenni, annyival is inkább, mivel azok nem vóltak annyi tulajdonságokkal s nagy és szép erkölcsökkel felruházva, mint Nagyságtok, akik a felvilágosíttatott világba élnek. Nem is olvastak annyi román-könyveket, amelyek tele vannak bajnokok dolgaival, sem pedig ezeknek vitézségeit szembetűnőképpen a teátrumokon játszani nem látták; mi több, még csak oly módisan felőltözni, táncolni és magokat festés által iffijíttatni s bémázolni sem tudták, hanem azon vas-világba, magok együgyű erkölcseikbe tartották lenni bóldogságokat. Óh vakság! De mégis azon fátyolt viselő és karmazsin csizsmába járó dámáknak eggyike sokáig védelmezte mint egy Semiramis Munkács várát, a másika pedig meg nem rettent szívvel durrogtatta ágyúit az őtet ostromlók ellen, aranyos-medgyesi várábúl. Hát a Murányi Vénus nem-de-nem mindaddig megtartotta azon nevű várát is, míglen Nagyságtok bálványkája, Cupido, szokás szerint aztat meg nem vette? Azért reménylem, Nagyságtok gyenge mellyeikbe is hasonló szív vér, és még merészebb, mert ez már mint a brilliántkő, a megvilágosíttatott világ által ki vagyon pallérozva. Én ezen példákat nem azért hozom elő, mintha Nagyságtokat a Márs teátrumára karonfogva kívánnám vezetni; éppen nem, mert Isten kegyelméből elég férfiaink vannak, akik ma is más nemzetek csudájára a mostani véres francia háborúba mint igaz magyarok, úgy vitézkednek. Megnyúgodott elmével méltóztassanak lenni, mert itthon fognak maradni Nagyságtok, nem ugyan a guzsaly mellett, mert ez durva eszköz, hanem a Márs teátruma helyett a pestinek vagy bécsinek megtekíntésére. Ne is iszonyodjanak Nagyságtok ezen munkámba béiktatott háborúktól, mert azokat tehetségem szerént igyekeztem mulatságosan kitenni. Végtére két kérésemet nyújtom Nagyságtok elibe: az első ez, hogy előljáró beszédemet figyelemmel méltóztassák olvasni, hogy így munkámnak foglalatját előre kivehessék. A második pedig, hogy méltóztassanak malasztjokba megtartani
alázatos szolgájokat,
a kiadót.

ELŐ JÁRÓ BESZÉD
Az 1792-dik esztendőbe Budán tartatott ország-gyűlésén magam is jelen lévén, történt, hogy Pestre egy nagyérdemű dámának látogatására általmenvén, hét más dámákat szerencsém adatott nála találni; az hármát nem esmértem, de a néggyét már azelőtt sok alkalmatosságokba tiszteltem. Azon három esméretlen dámák a többiektől fülem hallottára (jóllehet súgva akartak szóllani) kérdezték, hogy én vólnék-é az, aki A Falusi Nótáriusnak Budára tett útazását munkáltam? Midőn amazok bizonyították vólna, mingyárt ez a három is megesmérkedett velem. Több egy-más dolgoknak előhozása után mind a nyólc dámák körűlvettek, és kértek, hogy még egy oly forma játékos munkát az ő tekintetekért adjak ki. Eleget szabódtam, s mentettem magamat, hogy se időm arra nem vólna, sem esztendeimre való nézve az ilyen könnyű munka hozzám már nem illene, sem pedig matériát egykönnyen arra nem találhatnék. De mindezen mentségeim haszontalanok és sikertelenek vóltak, és mindaddig únszollani meg sem is szűntek, míg erre magamat nem ajánlottam. De kinek is szívét meg nem lágyítaná az ilyen Syréneknek éneklése! magát Jupitert is az égbűl lehúzta egy asszonyi állat; és így, bár nem örömest, leköteleztem magamat egy ahhoz hasonló munkának kiadására.
Megvallom, sokáig tűnődtem magamba, míg alkalmatos matériát találhattam, mivel nem valami mesének, hanem valóságos történetnek világ eleibe való terjesztésén igyekeztem. Végtére az ötlött eszembe, hogy Rontó Pálnak, egy magyar lovaskatonának és gróf Benyovszki Móricnak életeket, főldön, tengereken végzett háborúit, vitézségeket, álmélkodásra való történetjeiket adjam ki. Azért is ne tartsa egy érdemes olvasó is ezen munkámat költeményes románnak, mert valósággal megtörténtek az abba foglaltatott dolgok.
Leginkább azért határoztam meg dolgaiknak kiadását magamba, mivel hazánkfiai vóltak; mert világos dolog, hogy ha az idegen nemzetek közűl egy valaki csak egy csekély dolgot, úgymint csak egy más országon keresztűl tett útazást vagy egy csekély vitézséget visz is véghez, azt mingyárt nagy fittyel kitrombitáltatják, kinyomtattatják; hadd lássa tehát a világ, hogy hazánk is nemez oly jeles férfiakat, amelyeknek viselt dolgai sokkal nagyobbak, jelesebbek, mint sok más ezer idegeneké.
Azon ne csudálkozzon senki, hogy Rontó Pálnak történeteit gróf Benyovszki történetei eleibe tészem; mert minden érdemes olvasók által fogják munkámba látni, hogy a grófnak történetei csak akkor kezdődnek, amidőn Rontó Pál nem messze Krakótúl, Lengyelország városátúl, hozzája érkezett; már ez előtt pedig Rontóval sok dolgok történtek, mert öregebb is vólt sokkal a grófnál. - -
Ami gróf Benyovszki Móric életét illeti, önnönmaga aztat, míg Londonba mulatott, francia nyelven leírta, és ugyanottan kinyomtattatott; amelyet az anglusok is magok nyelvére általfordították, és végtére ezen munkája német nyelven is kijött. És így rész szerint én ezen német kiadást követem, de mégis inkább önnön-magok előttem tett beszédjeiket s vallásokat, mert amint munkámba béiktattam, midőn gróf Benyovszki Párisbúl hazánkba megtért, Nagyszombatba az Arany Korona vendégfogadóba velem négy napokat tőltött, és mint régi jó barátom és távodadrúl való atyámfia is, minden történeteit és viszontagságait nékem elbeszéllette. Rontó Pál pedig egy regimentbe vólt velem, és én fő-strázsamestere vóltam, s hivatalom mellett az akasztófa alá is én vezettem ki, az hét esztendeig folyt prussus háborúba. 1790-dik esztendőbe ország-gyűlésén Budán lévén, megtudván ő ottan létemet, felkeresett, és kilenc napokig el sem eresztettem. Ezen alkalmatossággal mind a maga életét, úgy a grófét is, az vele esett történetekkel elbeszéllette előttem, sőt, amint néki mondottam, mint vólnának némely dolgaik a könyvbe kitéve, sokat meghamisított, és előttem úgy, amint kitettem, beszéllette. - -
Itt kezdődik tehát életének leírása, amelyet én kétsoros versekbe - mivel a fent megírt dámák így kivánták - a világ eleibe terjesztem; másképpen nem lett vólna munkám fél-csípejű, de a dámák jobban szeretik a rytmust, mint a négysoros verselést, mert ennek könnyebb a nótája, hanem valamint az igaz magyar poézisnak természete hozza magával, négysoros lett vólna csekély munkám. - -
Bóldognak fogom magam tartani, ha ezen csekély munkám valamint hazám dámái előtt, úgy annak közönsége előtt is, egy kis megelégedést fog érdemleni.
 Kőlt munkám szabad Szakolca  
királyi várasba lévő házamba,  
Szent Iván havának 30. napján,
1793. esztendőbe.                      

ELSŐ RÉSZ
ELSŐ CIKKELY
Rontó Pál születése földjéről szóll; elbeszélli, kik vóltak szülői, mint jött e világra, 
miképpen ment végbe keresztelése, és az annál tartatott vendégség.
Ezerhétszázharmincnegyedik esztendő
Folya nagy áldással, vólt mindenbe oly bő,
Hogy az élésházak mind megtőltettettek,
Pincékbe a hordók egymásra tétettek,
Egy ugar sem maradt hazánkba hasztalan,
Sem férjével lakó asszonyság magtalan.
Abba szűlt engem is anyám e világra,
Az atyám énvelem jutott fiú-ágra.
Borsod vármegyének azon kies vőlgye,
Melyet a Sajó mos, születésem főldje.
Erről falum neve is Sajókeresztúr,
Melyben gróf Szirmai nemzetség főldesúr.
Rontó Dávid vala neve az atyámnak,
Sárkány Judit pedig az édesanyámnak,
Vagyona vólt annyi, mint parasztgazdának
Szokott lenni; dolga jól folyt az házának.
Vagy bíró, vagy esküdt-ember az helységbe
Vólt ő; híre nélkül semmi sem ment végbe.
Az egész helységbe nem vólt oly tanúlt fő,
Írást is olvasni egy sem tudott, csak ő.
Minden currenseket csak ő olvasta el,
Computusokra is Miskólcra ő járt fel.
Azért is a helység becsűlte, tisztelte,
Ügye folytatóját mivel benne lelte.
Szent Pál napja előtt, estve nyólc órakor,
Éppen imádságra harangoztak akkor,
Velem édesanyám terhétől szabadúlt,
Történt: éppen akkor egy csillag is tisztúlt.
Az istállóba is atyám Daru lova
Elnyeríté magát, s felette hinnyoga.
Bodri kuvaszunk is fogát vigyorgatta,
Örült, ugrándozott, farkát csavargatta.
Fájdalmai között engem burokba szűlt,
Melyen édesanyám felette megörűlt.
Bába megfürösztvén, mint illik, engemet,
Főtől talpig nézte az egész testemet.
Szívem erányába ő egy jegyre talált,
Mely vörös vólt, s kivont magyar kardot formált.
Ezt látván a bába, nagyon csudálkozott,
Bépólyázván engem, az anyámhoz hozott.
Szólt hozzá: asszonyom! íme fiad vagyon,
Szerencsés anya vagy, örvendezhetsz nagyon.
Hidd el: nem más, hanem nagy bajnok lesz ebből;
Kitetszik szívére rajzolt kard-bélyegből.
Kedves édesanyám karjaira felvett,
Száma nincs, mennyi sok csókokkal illetett.
A bába itt mindjárt a szomszédba futott,
Hol atyám, míg anyám kínlódott, múlatott;
Néki is szintén úgy megmondotta eztet,
Mellyel oly örömet szívébe gerjesztett,
Hogy lélekszakadva mindjárt haza futa,
S mihent szobájába lehegve béjuta,
Anyám karja közzűl engemet kikapott,
Áldotta az Istent és a mai napot.
Az istállójába innét engem bévitt,
Darujához így szólt: imé lássad: Judit,
A te gazdasszonyod ezen kis katonát
Szűlte; tartsad eztet úgy, mint magad urát.
Idővel nyeregbe ő fog reád hágni,
Te hátadról fog ő ellenséget vágni.
Mert tudjad: hogy szívén kard-bélyeget visel,
Hogy nagy vitéz lészen, ez egy bizonyos jel.
Mivel engem tartott a ló elejébe:
Abrakos tarisznyát fog vonni fejébe,
Azt vélte; azért is prüsszögött, hortyogott,
Lábával az hídlást vágta, és dobogott.
Szólt atyám: no bizony, urára esmére,
Azért prüsszög, dombol; örvend egész vére.
Mától fogva lészen jobb tartása néki,
Csigás lesz szerszáma, szironyos a féki.
Visszatérvén atyám, s menvén az udvarán,
Bodri a szarvason, azaz ganéj halmán
Feküdött, de mihent őtet észrevette,
Leszaladt s előtte ugrásait tette;
Hol elfutott tőle, hol meg visszafordúlt,
Hol hasára feküdt, hol meg tovább lódúlt,
Hol szűkölt, hol pedig néhányszor böffentett,
Majd bőriből kibújt, oly nagyon örvendett.
Látván, mit nem tészen az eb, hozzá így szólt,
Mert az atyám szíve örömmel tele vólt:
Kedves Bodrim! ugyan be nagy a te eszed,
Mivel az mi történt háznál, észreveszed;
Örömmel köszöntöd, látom, uracskádat,
Ki csak most lépett bé, azon gazdácskádat,
Mondd meg: ki mondta meg az ő születését,
Az házhoz csak mostan lett megérkezését?
Szavára a kutya, bau! bau! mint böffentett,
Vélte: hogy a bába néki jelentést tett.
- Ha már tudod, úgymond, imé urad itt van,
Hogy nagy vitéz lészen, az már csalhatatlan;
E világra magyar kard-bélyeggel jött ő,
Minden ellenséggel szembe áll, ha felnő.
Ezzel a szobába énvelem bémene,
Az anyám kevéssé feltámadt ellene,
Hogy velem ily kemény, csikorgó hidegbe
Kint jár, és nem marad inkább a melegbe.
Szólott: feleségem! hadd szokjon mindenhez,
Úgy is katona lesz, hideghez-meleghez!
Ó ha láttad vólna, hogy mit nem míveltek
A Daru, a Bodri, mely örömmel teltek:
Mind a kettő mindjárt ráesmért urára,
Általad világra jött kis katonára.
Hidd el: ítélete Darunak magának
Nagyobb, mint akármely naturalistának;
Mert tegnap, jóllehet kétszer vóltam nála,
Nem nyerített, nem is dombolt, veszteg álla.
De most kisdedünket karomon sejdítvén,
Dombolt, és víg vala, magát elnyerítvén.
Nem máson, csak Isten hatalmán vígadott,
Hogy nékünk semmiből ily szép fiat adott.
A naturalista ezt a természetnek
Tulajdonítani szokta, vagy esetnek.
De a Daru lónak az az ítélete:
A természetnek is hogy vala kezdete,
Melyet is egy oly nagy valami alkotta,
Ki öröktől való, s ezeket mondotta:
Én vagyok a kezdet, és én vagyok a vég,
Tőlem teremtetett főld, tenger és az ég.
A Darunak sem vólt addig istállója,
Míglen mesterember nem vólt munkálója.
Nem is első oka annak a természet,
Hogy annyi sok bolond köztünk eltenyészett.
Embereknek őket Isten teremtette,
Naturalistáknak feslett erkőlcs tette.
Halld, feleség, azt is, Bodrink mint vígadott,
Hogy a ganéjdombról hozzám leszaladott.
Természetesebben járta ő a táncot,
Mint akik viselnek mindenféle ráncot;
Láttam én a bálba, Pesten, mint forgottak
Tollas kalapokba, miképpen ugrottak,
Végig a szálába tettek kalupádát,
Sok közűlök jó, hogy ki nem törte lábát.
Bodri ugrásait amint elkezdette,
Hidd el: módosabban náloknál ejtette. - -
Pedig tollból néki nem vólt bokrétája,
Sem pedig béfestve nem vala orcája.
Kutya-ábrázatját ő csak megtartotta,
Majom-ábrázatra azt nem fordította.
Atyámnak szavain kevéssé nevetett
Az anyám, s engemet ágyába fektetett.
Ezek után atyám egy bundára ledűlt,
De el nem alhatott, oly felette örűlt.
Auróra mint lépe Hesperus nyomába,
Felkőlt, s mindjárt méne barmai aklába,
Egy szép hízott ökrét abból kivezette,
Mészárost hívatván, vele leüttette;
Két örűt, négy borjút és nyólc gyenge bárányt
Általadott néki, és két hízott ártányt.
Hogy ő mind ezeket ölje egy rakásra,
Nyúzza, perzselje meg, és ne bízza másra;
Tőltse kolbászoknak részit fokhagymával,
Részit majoránna szagos pelyvájával.
De a toszogatott kolbászt ki ne hagyja,
Ezért bors-szemekkel az ízét megadja.
Legyenek mind gyöngyös, májos, tüdős hurkák,
Véres gömböcökbe szalonnábúl kockák.
Jól megmosva légyen a pacal főképpen,
Borjú- s disznófejek megtisztítva szépen.
Osztán hat falusi gazda-asszonyokat,
Sütni-főzni kik jól tudnak, olyanokat
Híván, kamaráját mindjárt felnyitotta,
Hogy azt ne kéméljék, nékiek mondotta.
Azoknak ketteje a kalács-sütéshez
Hozzáfogott, néggye pedig a főzéshez.
Sütöttek az elsők szép fejér cipókat,
Fonott kalácsokat, lángost, vakarókat,
Száma nem vólt a sok káposztás rétesnek
És kapros túróval megtőltött bélesnek,
Tekenők tőltek meg mákos kalácsokkal,
Rántott csöregékkel és lelkes fánkokkal.
Tálakra levélen sűltek halmaztattak,
Asztalokra renddel mind alkalmaztattak.
Udvar közepére egy nagy szány vólt vonva,
Amelyet kerített magosan négy ponyva:
Ezen vólt főzéshez nagy tűz-pad építve,
A sok felvágott fa rakásra készítve.
Mint az Aetna hegyén, ezen oly tűz égett,
Mert posztrikomra hítt atyám sok vendéget.
A négy szakácsné itt kélt, járt, forgott, sürgött,
A sok vagdaló kés s főzőkanál csörgött.
Ki lúdat, ki pulykát, ki kappant mellyesztett,
Ki malacot szúrván, abból vért eresztett.
Kétfülű fazékba káposzta rotyogott,
Püffögött a kása, feli lepotyogott.
Egyik a kappanhoz metélt tészta-laskát,
Másik azt sikárlott, hogy majd csinál táskát.
Harmadik bosporba fokhagymát aprított,
Negyedik espéknek szalonnát hasított.
Mert pacalt, bárányhúst ezzel készítették,
A törött lébe is ugyaneztet tették.
Gyenge báránykákat készíték tárkonnyal,
Az apró csibéket, mint szokás, citronnal.
A disznólábakbúl főztek kocsonyákat,
Tálaltak két lapos tálra tarhonyákat.
Eggyike egy sódart vagdaló késével
Feldarabolt, s főzte aztat kaszáslével;
Borjúfő tejfeles és zsemlyekockával
Készűlt, s a disznófő ecetes tormával.
Lúdas kása is vólt, csirkék köszmétével,
Egy pár hízlalt réce főtt fekete lével.
Minden étel vala jól megsáfrányozva,
Némely megzsályázva, vagy rozmaringozva.
Híntettek azokra bőven borsot s gyömbért,
Mivel a fűszerszám tisztítja meg a vért.
Az ökörnek fejér- s vesepecsenyéje
Nyárson sűlt, és róston annak vetrecéje.
Disznó-óldalosnak a zsírja lecsorgott,
Malac, melyet nyársra vontak, frissen forgott.
Spékeltetett örű húsa fokhagymával,
Lúdakat töltötték mind kormos almával.
Pulyka-kakasoknak lágy kenyér begyekbe
Tétetett: vad nem vólt, azért is helyekbe
A többi sűlt állott; borjúcímerekbűl
Csináltak katona-bélest veséjekbűl.
Atyám két szekérbe, míg az ebéd készűlt,
Lovakat fogatván, eggyikébe béűlt.
Miskólcra elmene, a minoritákhoz
Szállott, régtűl fogva esmerős atyákhoz.
A gvardiántól ő kikére egy pátert,
Ki megkereszteljen, s melléje egy frátert;
Ez mindjárt szívesen Páter Tiburtiust
Rendelte, s melléje Fráter Onufriust.
Erre egy szekérrel az Avasra felment,
Mely hegyen egy nagy szép pincéje vala fent;
Három hordó óbort a szekérre feltett,
Melyet a Tapóca híres hegye termett.
Papokkal s borokkal haza mint érkezett,
A bábával mindjárt arrúl értekezett:
Hogy meg fognak-é mind a komák jelenni?
Tizenegy órára itt fognak-é lenni?
Mert parancsolatot ennek olyat adott,
Hogy míg Miskolcra jár, gyűjtsön tizenhatot.
A bába mondotta: mindjárt itten lésznek,
Csak a papnak magát kell tartani késznek.
Nyomba egymásután meg is jelenének,
Atyámnak, anyámnak köszöntést tevének.
A bába engemet szépen bepólyázott,
Mint pünkösdi királyt, tarkán pántlikázott.
Tüzes András vala az én keresztatyám,
Felesége, Acél Kata, keresztanyám.
Többi hét pár komák csak lógók valának,
De mint keresztatyám, szint oly jól ivának.
Egy fejér abrosszal asztal teréttetett,
Frátertűl két viaszgyertya rátétetett.
A komák szép renddel mind e’ körűl álltak,
Ceremóniához fogjon a pap, vártak.
Őltöztek a komák mind zászlós bundába,
Atyám is azon nap vólt fejér gatyába.
A komaasszonyok hosszú fátyolokkal,
Zőld rása szoknyába, fejér ingvállokkal.
Acél Kata felvett bábátúl karjára,
Tüzes András uram állott a jobbjára.
Mivel Pál estvéjén a világra lettem,
Azért Pál nevet is a szent vízzel vettem.
Mihent megöntözött a pap engem, s megkent,
Keresztanyám velem anyám ágyához ment.
Sok kívánások közt letett az ágyára,
Többi asszonyok is körűl a lócára
Űlvén, az anyámnak sok köszöntést tettek,
Mely gyönyörű vólnék, arrúl beszélgettek.
Egy szólt: komámasszony, e’ bizony olyan szép,
Hogy a nagy óltáron sincsen ilyen szép kép.
Más mondá: oly bodros fején hajacskája,
Mint nagyságos grófnénk pudli kutyácskája.
Harmadik szólt: nem is mertem jól ránézni,
Mert féltem, hogy talám meg fognám igézni,
Mivel testecskéje, mint malacka, kövér,
A bazsarózsával orcácskája felér,
Mint a legszebb sóvix, feketék szemei,
Fénylenek, mint éjjel rothadt fák redvei;
Mint az ezüst csákány, horgas orrocskája,
S mint a palacsinta, vékony szájacskája.
Ezek után a pap áldásokat kívánt
Szülőimnek, s rám is sok kereszteket hányt.
Felálla végtére a komák fejébe
Tüzes András, s így szólt azoknak nevébe:
Kedves komám-uram, s gazdánk, Rontó Dávid!
Hallgasson meg engem, nagy dolog van ám itt,
Mert oly csuda történt kelmednek házába,
Mint régente történt Macedoniába.
Ahol is Nagy Sándor amidőn született,
Hogy nagy bajnok lészen, az így jelentetett:
Az égen üstökös nagy csillag tetszett fel,
Három vörös nyílbúl állott szívén egy jel.
Még akkor kis csikó vólt Bucefalussa,
Csak kölyök kutyácska vala Cerberussa,
Mégis Bucefalus ugrott, ágaskodott,
Cerberus ugatva forgott, nyájaskodott.
E kis Palyival is, amikor megvidúlt
Kelmednek az háza, egy szép csillag tisztúlt;
Magyar kard-jegy vagyon az ő szíve iránt,
A Daru, a Bodri örűltek egyaránt.
Higgye ked: mindezek oly nagy Ferkó-nyomok
(Mondani akarta: oly nagy Phenomenok),
Melyekbűl éppen mást kihozni nem lehet,
Hanem hogy e kisded szintoly nagyra mehet,
Mint Nagy Sándor mene, s lehet hódítója
Országoknak, és sok ellenség rontója.
A neve is Rontó, és szop Sárkány-tejet,
Kard-jegy van a szivén, vághat is sok fejet. - -
Az asztali áldást a pap elmondotta,
A sok koma, Ámen! Ámen! kiáltotta.
Kinek hová tetszett, mindenike leűlt,
Mert már feladatott mind a főtt, mind a sűlt. - -
Jól ittak, jól ettek, és úgy örvendeztek,
Hogy sokan közöttök immár ökrendeztek.
Fokhagymás kolbásznak drága szép illatja
Böfögött gyomrukbúl, mert nagy vólt divatja.
Az izzadásnak is kellemetes szaga
Bétölti a szobát; atyám pedig maga
Nagyon csuklott mézes s borsos pályinkátúl,
Soktúl savanyú szag jött a káposztátúl.
Komaasszonyok közt ürűltek a kancsók,
Szebbecskéket érte nem egy, hanem több csók.
A betegágyasnak az egészségéért,
Ittak a gazdáért, értem is, Palyiért.
Eggyik szakács-asszony kezét békötötte,
A főzőkanalát kásával tőltötte,
Megforrózta, úgymond, a kezét a kása,
Az asztal körűl járt, hogy azt minden lássa,
Hogy meggyógyíthassa, arra kéregetett,
Ki póltrát, ki krajcárt adott, mint telhetett.
Tapócai bortúl sok koma óldalt dűlt,
Kománék közzűl is nemcsak egy megszédűlt.
Mert előbb melegen, mézelve azt itták,
Kotyogós üvegbűl végre kotyogtatták. - -
A parasztok borbúl ha jól hörpentenek,
Tudjuk: szentirásbúl akkor beszéllenek.
Páter Tiburtius nagy eszeléseket
Hallgatván, csak fülelt, mert ily téziseket
Soha még nem hallott, bár vólt teológus,
Ilyeket ki nem tett Aquinás, sem Scotus.
Az eggyike felállt, szólt, hogy hallgatnának,
Mert két kérdést tenne itt ő mindnyájának.
Mindjárt is közöttök nagy csendesség leve,
A többi komák közt ilyen kérdést teve:
Gecsemáni-kertbe vajon hány szál fa vólt?
Cserfa, bükkfa vólt-é, melyen Júdás meghólt?
Mindenike túdós s okos akart lenni,
Feleletet kész vólt azért egy így tenni:
Amennyi fa vagyon ma is a Mátrába,
Szint annyi vólt abba, s ki kétes szavába,
Menjen oda, hol is mind megolvashatja,
Hogy helyesen felelt, szemével láthatja.
- Fűzfán fúlt meg Júdás - szólt - mondani merem,
Azólta a fűzfa gyümőlcsöt nem terem.
Könnyű mindezekre megfelelni, úgymond,
De e kérdésére felelni lészen gond.
Azon szekér, melyben Illyés próféta űlt,
Tüzes vólt: hogy lehet, hogy abba meg nem sűlt?
Vizes spongyiábúl vólt a köpönyege,
Szóllott más: tél is vólt, tám nem vólt melege.
Harmadik is felállt, egy nagyot köhentett,
Ily kérdést tett, mert már borbúl jól hörpentett:
Ézsau szőrös vólt; hogy a szőri közé
Moly nem esett, attúl magát miként őrzé?
Mondá egy: mint lovat, szőrit úgy kefélte,
Melly öszvecsomózott, aztat lemetélte.
Már ez bőlcs felelet, negyedike mondá,
De a megfejtésre e kérdését adá:
Frígyszekrénye előtt, mikor Dávid ugrált,
Tótot-é avagy is magyar nótát hárfált?
E kérdésre senki már nem felelhetett,
Mert az asszonyoktúl nagy zajgás tétetett,
- Ím így táncolt Dávid! forgani kezdettek,
- E nótát hárfálta! szörnyen éneklettek.
Szegény Onufrius frátert is megkapták,
Öreg vólt, de mégis forgatták, rángatták.
Ezen pajkosságot mihent atyám látta,
Megszabadította, s őket megdorgálta.
Örűlt, az udvarra kiment, csak alig fújt,
Többször így ne járjon, a lúdólba bébújt.
A lúdak gágogtak, a Bodri lármázott,
Kegyetlen hideg vólt, az ólba megfázott.
Kijött és elmene a lóistállóba,
Virradtig kucorgott a szénatartóba.
A nagy dorbézolás folyt egész virradtig,
A férfi komák is ittak egész addig.
Látván a másnapnak fényes virradását,
Mindenike szépen tette búcsúzását.
Atyámtúl, anyámtúl bocsánatot kértek,
Ujjongatások közt házaikhoz tértek.
A fráter ezt látván, a szénatartóbúl
Felkőlt; a szobába jött az istállóbúl.
Egy kocsiba atyám fogatott azomba,
A két minorita visszament klastromba.
Igy ment keresztségem s az vendégség végbe,
De annyi könyörgés nem ment fel az égbe,
Amennyi bor folyt bé a komák torkába,
Mert két kézre ittak az atyám borába.

MÁSODIK CIKKELY
Rontó Pál gyenge korába való nevelését és azon idő alatt esett történetjeit előbeszélli.
- - Miképpen és honnan jöttem a világra,
Nem tudtam. Gondoltam: mint madár az ágra
Szállni szokott, én is valamely felyhőbűl
Leszálltam; avagy is bújtam ki erdőbűl.
De elég, hogy mihent futkosni kezdettem,
Hogy világon vagyok, immár észrevettem.
Mert szülőim nékem felette kedveztek,
Szüntelen Palyika, s lelkecském! neveztek. - -
Szerettem is őket, s gyakran megcsókoltam,
Hol egynek, hol másnak nyakát ált-kócsoltam.
Fogyatkozást nékem szenyvedni nem hagytak,
Valamit csak kértem, mindjárt mindent adtak.
Nem étettek: inkább hízlaltak, mint libát,
Sohasem is láttam valamibe hibát.
Mindennap forralt téj vala flöstökömöm,
Ha látták, jól eszem, vólt már akkor öröm.
Anyám megkérdezett, hogy ebédre enni
Mit kívánok? annak meg is kellett lenni. - -
Két pofám kövér vólt, mint egy trombitásnak,
A többi gyermekek nem is hívtak másnak.
Mivel édesanyám maga is tiszta vólt,
Tisztán tartott; nem is vólt ingecskémen fólt.
Sőt mind a két újja vala ennek csipkés,
Pamuttal kivarrva cifrán minden szegés.
Kétszer mosta meg ő fejemet egy hétbe,
Üstökömet fonta elől három rétbe,
Fekete galonddal, a végit fodrosan,
Hátrúl béfont hajhoz kötötte csínosan. - -
Hamar megtanúltam vetni a keresztet,
A Miatyánkot is és az Üdvözletet.
A kis gyermekekhez illő katekizmust
Jól tudtam, és még egy karácsonyi ritmust.
De mivel mindennap regvel és estvére
Imádkoznom kellett, nem vólt szám ízére.
Ezen szent munkára nagyon reá úntam,
Estve, hogy már alszom, szememet béhúntam.
Regvel pedig vagy az ágyam alá bújtam,
Vagy a kemencére másztam, és ott fújtam.
Nem a Miatyánkon, de azon járt eszem,
Hogy ma én mit játszok, avagy is mit eszem. - -
Maga édesatyám engem ábécére,
Tanított a betűk megesmérésére.
Kevés idő múlva már az á-bé-abot
Mondottam, de csak úgy, ha valamit adott. - -
A pajkosságokba kezdettem merűlni,
Szülőimnek sok jó intésit kerűlni.
Jobb kedvem is vala a karikázáshoz,
Csűrökhöz, labdához, mint a tanúláshoz.
Télbe gyermekekkel jégen korcsolyáztam,
Nyárba az erdőkön velek madarásztam.
Féltett anyám, hogy vagy leesek a fárúl,
Vagy egyszer jég alá esek korcsolyárúl.
Feddett, pirongatott, hogy meg fog vesszőzni,
Mondotta, a rosszat kívánván előzni.
De fenyegetése vala haszontalan,
Sőt már lopni kezdtem, lettem oly csíntalan.
Ezt, több gyermekekkel, gyümőlcsön kezdettem,
Sokkal nagyobbakkal idővel végzettem.
Atyámnak gyümölcse sok termett, falhattam,
De jobb ízű vólt az, amelyet lophattam.
Elmentem többekkel borongós időbe,
Mely az uraságé vala, oly szőlőbe.
A pásztorok minket hamar észrevettek,
Ránk jöttek; szaladtunk, ők pedig kergettek.
Egyhelyt ált’ akartam a gyepűn ugrani,
Meg talált hirtelen a lábom botlani:
Elvesztém az ugrást, mint az őz a nyomot,
Elestem, és egy csősz a főldön megnyomott.
Esdektem nékie, kértem, eresszen el,
Egy márjást ígértem, de nem bocsájtott fel,
Hátraköté kezem, vitt atyám házához,
- Imé tolvajt hozok, szólott az anyámhoz.
Gondoltam, hogy anyám majd megpirongatja,
Mivel kedves fiát kötél szorongatja.
De még megfizetett néki, s megdícsérte,
Másszor is ezt tegye, őtet arra kérte.
Énnékem pediglen a nyakamra hágott,
Szint úgy repedt bőröm, vesszővel úgy vágott. - -
A többi gyermekek itten körűlvettek,
Azok is, kik vélem vóltak, kinevettek.
Az édesanyámat mennyre-főldre kértem,
Hogy sohasem lopok, jó leszek, ígértem.
Eleresztett, feddett, s végre szép oktatást
Adott: szólott, hogy ha nem hagyom a lopást,
Végtére is csak az lészen fizetésem,
Hogy fog Tetű-váron lenni temetésem.
Mint bárány, oly szelíd vóltam én vagy két nap,
De ha a juhokra a farkas egyszer kap,
Bár őt megkergetik, soha meg nem állja,
A ragadást újra hogy meg ne próbálja.
Én is szintúgy megint fejemet próbára
Vetettem, s kimentem újonnan portára.
Egy jól magát bíró zsidó szomszédunkba
Lakott: jártam hozzá, és ő is házunkba.
Láttam egyszer, hogy ő sok pénzt olvasgatott,
Melyet felesége bőr gyüszőbe rakott.
Eztet ő egy deszka-ládába bétette,
Pléhvel s egy lakattal jól bérekesztette.
Történt, hogy ő másnap felűlt szekerére,
Feleségestűl ment a szőlők hegyére.
Mind a szoba, mind a pitvar ajtajára
Lakatokat vetett, úgy ment el útjára. - -
Felmásztam az eresz alatt a padlásra,
De nem akadtam ott fejszére vagy másra,
Mellyel feltörhettem vólna én a padlást,
Hogy elvégezhettem vólna a dézsmálást.
Régi, szú-ette vólt a padlás deszkája,
Láttam, hogy porhanyú, bár jó gerendája,
Gondoltam: felugrom, és így azt bétöröm,
Nem bánom, lábamrúl ha szakad is köröm. - -
Két deszka is letört: szoba közepére,
Mint kit menykő megüt, estem nyakra-főre. - -
Kegyetlenűl fájtak lábaim s két karom,
Nem sírtam, de bőgtem, valamint a barom.
A dézsmálásrúl már nem is gondolkodtam,
Innét hogy megyek ki, azon tusakodtam.
Végre felocsódtam mégis nagy nehezen,
Ablakot nyitottam, hogy kimegyek ezen;
De erős keresztvas vólt falba csinálva,
Húztam, nem engedett, mert jól vólt munkálva.
Jobb vállamat és a fejemet ált-dugtam,
De veszedelmemnek örvénnyébe buktam,
Mert már sem bé, sem ki itten nem mehettem,
Mint madár a lépen, oly fogollyá lettem.
Hol bé, hol ki, amint magamat én húztam,
A két óldalamrúl bőrömet lenyúztam.
Hát egyszer a zsidó béhajt udvarára,
Felnyitván ajtait s nézvén ablakára,
Kezét öszvecsapván - Váj mír! - tett kiáltást,
Duplázta azt, látván a bészakadt padlást.
Megesmért, anyámhoz mindjárt futva elment,
Mihent a szobába előtte vala bent:
Asszonyom! kiáltott, asszonyom! ked fia
Tolvaj! tolvaj! bizony tolvaj ked Palyija!
Jőjjön ked szaporán! nézze meg, mit csinál,
Dochesze szobába, feje útcára áll.
Padlásom bétörte, Pside! az nem kis kár,
Azon nem jó ember, hanem csak tolvaj jár.
Eljött vele anyám, s engemet így látván,
Elhűlt, nagy szemeket meresztvén s szájt tátván.
Nem szólt, hanem haza szaladott vesszőért,
Nem késett és mihent házátúl visszatért,
Lerántá inamrúl frissen a gatyámat,
Oly keményen vágta az alsó pofámat,
Hogy a zsidó falát sárgára festettem,
És nagy büdösséget szobájába tettem.
Ezt látván a zsidó, mivel péntek vala,
Hogy bé vagyon festve az ő egész fala,
Elrántá anyámat, mondván: ked mit tészen?
Közel van az estve, majd sábeszem lészen;
Ezen mocskosságot én nem szenvedhetem.
Szobámat tisztának hamar mint tehetem?
Megszűnt verni, csak a zsidó hánkolódott,
De mint vonjanak ki, nem láttak más módot:
A falu végirűl egy cigány-kovácsot
Hívattak; hozott ez fogót s kalapácsot.
Míg a keresztvasat ez is feszegette,
Alkermesem szagát nehezen szenvedte. - -
Ezek után anyám házunkhoz vezetett,
A dolog mint történt, mondjam meg, kérdezett,
Mert ha meg nem mondom, újra meg fog verni,
Féltem, látván hogy már kötélt kezd tekerni.
Szóltam: anyámasszony, házunknak garádján
Tegnap állván, hallám, hogy a zsidó padján
Fiatal verebek csipognak fészkekbe,
Felmásztam, hogy részes légyek én ezekbe.
Padlása deszkái vóltak mind rothadtak,
Alig léptem rájok, velem beroskadtak.
Gondoltam: tolvajnak majd fognak mondani,
Kívántam magamat kiszabadítani.
Az ajtó zárva vólt, ablakon kibújni
Akartam; de abba vas vala két újjnyi.
Erőlködtem, s azzal úgy oda rekedtem,
Hogy sem ki, sem vissza többé nem mehettem.
E szép hazugságot tőlem mint hallotta,
Megesett a szíve, könyveit ontotta,
Mindjárt is ágyába engem lefektetett,
Írós vajjal végtől végig kenegetett. - -
A zsidónak atyám kárát megfizette,
Mellyel padlását is felépíttethette.
Kevés napok múlva én is felgyógyúltam,
De hogy majd tanúlni kell, azon búsúltam.
A tanúlást miképp kerűlhessem én el,
ily álorcás módot találtam abba fel:
Lakott egy vak kóldus a falunknak végén,
Péter vólt a neve, öreg vólt már szegény.
Bírt egy kétkerekű fakó talyigával,
Ennek vonására egy rőt szamárkával.
De hogy ő falvakról falvakra járhasson,
És így alamizsnát kérjen, kóldúlhasson,
Egy gyermeket tartott a szamara mellett,
Ennek egy éneket megtanúlni kellett,
Szamárnak is ő vólt úton vezetője,
Az áriának is ő vólt éneklője.
Péter hegedűs vólt, hegedűt hordozott,
Mellyel a gyermeknek accompagnírozott.
Szánt-szándékkal mentem az ő gunyhójába,
S amint megállottam éppen erányába,
Nagyon sóhajtoztam, egyszersmind piszegtem,
Mintha elfáradtam vólna, úgy pihegtem.
Már akkor elszökött az ő vezetője,
Jóllehet ki nem tőlt még az esztendője,
Mert az alamizsna mellett ő éhezett,
Fösvény vala Péter, néki nem kedvezett.
Kérdezte, ki legyek, ki így sopánkodom,
És mi bajom vólna, hogy úgy fohászkodom.
Szóltam: Péter uram! nagy nékem a bajom,
Majd ki nem mondhatom sok fájdalmas jajom.
Mert én szülőimnek bár mindent mívelek,
Nem tetszik; nem tudom, mint bánjak már velek.
Minden lépésemre szidnak, ütnek-vernek,
Étkem oly, amilyent sertésnek kevernek.
Elszántam magamat, és megválok tűlök,
Útba is vagyok már: szolgálni készűlök. - -
Kapott rajtam: éppen ilyen vezetőre
Vólt szüksége, aki jutott ily időre.
Meg akarta tudni, mit mondok, igaz-é,
Végig simogatott, hogy kicsiny vagyok-é.
Tagjaimról időm mindjárt észrevette,
Azért megtetszettem nékie felette.
Szólt hozzám: fiacskám, én igen sajnállak,
Hogy a szülőidtől annyit szenvedsz, szánlak,
Ha tetszik, állj hozzám, legyél én vezetőm,
Útazásunkba is gyámolóm, őrizőm.
Higgyed, hogy énnálam nem rossz dolgod lészen,
Mikor éhezni fogsz, ételed lesz készen.
Dolgot mást nem adok, hanem szamárkámra
Fogsz vigyázni, melyen járok, talyigámra.
Midőn parancsolom, akkor azt béfogod,
Ő fogja azt húzni, korántsem te tolod.
De zabláján fogva kelletik vezetned,
Ahol tanyát ütünk, itatnod s etetned.
Engemet pediglen mindég fogsz urazni,
Bár városon, falun fogunk mink útazni.
Mihent én ezeket tőle megértettem,
Legottan őtőle én aztat kérdettem:
Az úrnak kész vagyok én szolgalatjára,
Gondom lesz szamárra, s a bagázsiára,
De, kérem, mondja meg, lesz-é konvencióm?
Mindennap mennyi lesz oralis portióm?
Az úr fog-é adni nékem libériát?
Vagy rondán vezetem szamárt s a talyigát?
Szólt hozzám: nincs rútabb, mint a cifra kúldus,
Illőbb, hogyha rongyos, teszi magát, hogy bús;
Mert igy megejtődnek őrajta a szívek,
Bővebb alamizsnát is adnak a hívek.
Hidd el ugyan, fiam, mostani világba
Sok kóldusok vagynak, kik járnak cifrákba,
Arannyal hímezett sokaknak ruhájok,
Paszományos, rojtos a liberiájok.
Szép dacos lovakon és hintókon járnak,
De ajtajok előtt creditorok várnak.
A kalmárok kérik portékájok árát,
Nem akarnák, hogy elveszne, s látnák kárát.
A sok mesterember pénzt kér munkájáért,
Mészárosok jönnek a húsnak áráért.
Teménytelen szolga elmaradott bérit
Kivánja, érdemlett veréjtékes bérit.
A capitálissát Vexler s több más kéri,
Ezt már az elmaradt interes feléri.
Mint farkast rángatják a sok komondorok,
Szint úgy bánnak vélek az éh prókátorok.
Szegényeket ezek addig likvidálják,
Míglen rongyokat is el nem dividálják.
Kóldúlni szégyenel mindenike, s nem mér,
Meztelen-pusztán áll, mint förösztött egér.
Nálamnál mind ezek nagyobb kóldusok ám,
Hidd el édes fiam, hogy igazat mond szám!
Morálissa után sok zacskót mutatott,
Melyekbe sok tallért s aranyakat rakott.
- Lássad, úgymond, nyertem ezt mind kóldulással,
De nem is osztom fel, hidd el, eztet mással,
Hanem hóltom után mind a tiéd lészen,
Hogyha híven szolgálsz, ez a pénz egészen.
Mihent én ezeket tőle meghallottam,
- Tekintetes uram! hozzá így szólottam:
Én igen jó leszek, s az úrnak szamara
Kövérebb lesz, mint a tiszttartó agara.
Erre kezet csaptunk, s megvólt konvencióm,
Már most csak azt várom, lesz-é promócióm.
- Az is lesz, fiacskám, Isten erősítsen,
És szolgálatodba tégedet segítsen.
De meg kell tanúlnod mindjárt az éneket,
Annak a nótáját, e néhány verseket.
ÉNEK
Hallgassatok engem, minden keresztények,
Öregek, iffiak, gazdagok, szegények,
Az Ítélet napja elérkezett vólna,
Ha Isten kegyelmes mihozzánk nem vólna,
Mint Zsodomát tűzzel megbűntetett vólna,
Ember, főld és tenger most már hamu vólna.
Az Izráel népe hogyha jól élt vólna,
Jeruzsálem most is még állna, megvólna,
Nándorfejérvárba most pogány nem vólna,
Önként hogyha vissza azt nem adtuk vólna.
Ha egyesség köztünk s szeretet több vólna,
Több alamizsnája a Lázárnak vólna.
Ha annyi álnokság és éh-has nem vólna,
Annyi sok prókátor ég alatt nem vólna.
Adjatok! adjatok! és adakozzatok,
Fösvénységtek miatt el ne kárhozzatok!
*
Ezen szép énekre amint megtanított,
A sok vólna-vólna majd megtántorított.
De mégis csakhamar aztat megtanúltam,
Nótáját danoltam, fütyűlve is fújtam. - -
Még azon nap engem felagyusztírozott,
Garderóbéjából ily szép köntöst hozott.
Szólt: a kóldusoknak felőltözni igy kell,
Fólt fólton vólt, olyan nadrágot húztam fel.
Szürke szűr-dolományt őltöttem magamra,
Két rossz német cipőt vontam fel lábamra.
A dolmány zőld, sárga posztóval fóldozva,
Vólt vastag cérnával eggyüvé tóldozva.
Durva posztó-széllel magam övedzettem,
Fejemre egy szennyes vászon-sipkát tettem.
Függesztettem egy nagy tarisznyát hátamra,
Bőrbűl meg táskákat jobb s bal óldalomra.
Majd ily őltözet vólt az úron is magán,
Csakhogy egy nyakas-tök függött az óldalán.
Végre a fejemen hajam tapogatta,
Szólt: hajad nem jól van, amint simogatta.
Fekete lisztbűl ő vízzel tésztát habart,
Egy téglárúl erre késsel port is vakart,
Ezzel bémázolta fejemen a hajat;
Hogy halovány legyek, kent rám hamus vajat. - -
A kóldusoknak is van politikájok,
Gyakran álnok, csalárd az ő praktikájok,
Sok nem néma, s mégis magát annak teszi,
De magába nevet, mert jó hasznát veszi.
Más lábát felköti, mankón jár és sántít,
Senki sem vizsgálja, embereket vakít.
Sok a főldre esik, magát hányja-veti,
Hogy nyavalya töri, magát úgy téteti.
De ha bikacsökkel valaki rávágna,
Ó mint felugrana s lábaira hágna.
Mások mesterséggel béfestik tagokat,
Ők mely nagy Lázárok, mutatják azokat.
Ilyenek sokkal több alamizsnát nyernek,
Mint igaz kóldusok, kik porba hevernek.
Az uram is tudta mind ez mesterséget,
Gyakorlotta velem e szemfény-vesztséget.
Jó regvel szamarát velem béfogatta,
A talyigájára ringy-rongyát rakatta.
De eztet éppen nem engedte megkenni,
Szólt: a kerekeknek csikorgást kell tenni,
Mert így az éneklés, az hegedű-vonás,
A kerekek által esendő csikorgás
Majd nagy lármát tésznek, emberek ránk néznek,
Száma nem lesz a sok adakozó kéznek. - -
Innét tovább menvén, egy falut megláttam,
Amint odaértünk, a végin megálltam.
Szóltam: Péter uram! itten falú vagyon,
Tám temetés van itt, sír sok asszony nagyon.
- Ó jól van fiacskám, mert ha itt temetnek,
Majd sok alamizsnát talyigámba vetnek.
Készítsd hát torkodat te az énekléshez,
Mindjárt hozzáfogok az hegedűléshez.
Ha egyszer énekelsz, a szavakat nyújtsad,
Hogy így irgalomra a szíveket gyújtsad.
Hajtsad bal válladra akkor a fejedet,
Hogy ők szomorúnak lássanak tégedet.
Uramnak szavait pontra megfogadtam,
Vólna-énekünkhöz torkom igazgattam.
Amint elkezdette vonni áriáját,
Én is húzni kezdém a melódiáját,
Mi két kerekünk is taktusra csuszorgott,
Szép harmóniánktúl a hasam is korgott.
Jött már a nép vissza felénk temetésrűl,
A talyigát fogta közre minden részrűl.
Sóhajtoztak, szántak mindenkép bennünket,
Dícsértek, hogy szépen mondjuk énekünket.
Ki lisztet, ki vajat, ki meg tojást hozott,
De legtöbb krajcárral s pénzzel adakozott.
A halálrúl az úr egy éneket mondott,
Őtet mint segítsem, adott ez nagy gondot.
Hallám, minden versnek vége így megy ki: “-ben”;
Én is tehát véknyan e véget húztam: -ben! - -
Másnap éneklettük megint énekünket,
Mint eddig, folytattuk mi manőverünket.
Öt heti már elmúlt, hogy mi így mászkáltunk,
Vásárrúl vásárra s falukra sétáltunk.
Annyira gyűlt immár kicsalt alamizsnánk,
Hogy csak allyig bírta szamarunk s talyigánk.
Mégis életembe annyit nem éheztem,
Mint mióta ezen uramhoz érkeztem.
Ezen idő alatt én főttet nem ettem,
Szamarát is immár nehezen vezettem.
Kérdezvén: meleget egyszer mikor eszünk,
Mert vagy megbetegszünk, vagy éppen elveszünk:
- Nincs a kenyérnél jobb, fiacskám, így felelt,
Bosszonkodtam; ezért a hideg majd kilelt.
Feltettem magamba, hogy ha módját lelem,
Rászedem, mivel ő így bánik énvelem.
Az Alfőldön menvén, megláttam egy dombot,
Alatta egy posványt, abban a sok zsombot,
A szamárt vezettem a domb tetejére,
Kifogtam, pányváztam én aztat jó fére.
Talyiga hátrúlja a posvány felé állt,
Hogy mért állottam meg, ő azért kiabált.
Nem szóltam, hanem a két rúdját megfogtam,
A dombrúl urastól azt letaszítottam.
A szélvész közt égnek az ő villámlása
Nem sebesebb, mint vólt ennek lefutása.
A tojások jobbra-balra hömpölygöttek,
A rakott tarisznyák dombrúl gömbölygöttek.
Talyiga a sáros posványba felfordúlt,
Uram hegedűstűl a zsombok közzé húllt.
Szörnyen megíjedett, nem tudta, mi dolog,
Vélte, hogy boszorkány körűlötte forog,
Vagyis sárkányára őtet itt felkapta
Garaboncás deák, s e posványba csapta.
Felette kiabált: Palyi fiam! hol vagy?
Segíts édes fiam, itt mind víz, mind sár nagy.
Mindjárt belé halok, kérlek, húzz ki engem,
Én kedves gyermekem, tiéd minden pénzem.
Péter úr engemet eddig mindétig csalt,
Éheztetett, maga mindenkor titkon falt;
Azért a posványba hagytam talyigástúl,
Tudtam, kihúzatik pásztortúl vagy mástúl.
Így lett vége ezen szép szolgálatomnak,
És nékem ajánlott nagy testámentomnak.
Amiként urammal mind eddig kóldúltam,
Szintén úgy haza is kóldúlva indúltam. - -
Remegve bémentem házunk udvarára,
Öröm-könyv csordúla atyám orcájára,
Megölelt, megcsókolt, a földrűl felkapott,
Szólt: nem mégy el tőlem ezután egy tapott!
De az anyám tudta sok pajkosságomat,
Esmérte atyámnál jobban gazságomat.
Rettegtem, mert láttam, torva szemekkel áll;
Szólt egyszer: megjöttél, gyönyörű virágszál?
Pityeregtem, szíttam szavára orromat,
Itt egybe megkapta mind az két karomat,
Bevitt a szobába, egy kötelet kapott,
Amint érdemlettem, lelkesen megrakott.
Jajgatásom hallván atyám, a szobába
Béjött, szólt: feleség ne bántsd, mert héjába,
Mint sokszor mondottam, ebbűl katona lesz,
Láthatd, hogy mindenkor katona-dolgot tesz.
Ekkor a szobába hirtelen zúgás lett,
Genius repűlt bé, ilyen beszédet tett:
Szülék! szeretitek rosszúl fiatokat,
Tik nem esméritek önnön hibátokat.
Még gyenge korokba szabadság gyeplőjét
Kezekbe adjátok; fenyíték vesszőjét
Nem is mutatjátok; azért addig futnak,
Míg szerencsétlenség örvénnyébe buknak.
Sőt örvendeztek tik, hogyha ők pajkosok;
Majd tolvajok lésznek, későbbre gyilkosok.
Csak a csemetéket lehet meghajtani,
Vén fákká ha válnak, kell már bárdollani.
Őket is, míg gyengék, addig oktassátok,
Kötelességteket el ne múlassátok.
Trágár beszédeket főkép ne halljanak,
És botránkoztató példát ne lássanak. - -
Mint viasz, ollyak ők, mindent formálhattok
Belőlök, és erre kötelesek vagytok.
Főkép, hogy van Isten, fejekbe kell verni,
Ez oly jó, hogy mindent lehet tőle nyerni.
Ki őtet szereti, mennyországba mégyen,
A mennyország pedig mely igen szép légyen.
Van ördög, de ez rút, fekete s igen rossz,
A gyermeket veri, amelyike gonosz. - -
Ártalmas képzelet, és oly rossz feltétel,
Mint erős méreggel kevertetett étel.
Azt fejekbe verni: ha katonák lesznek,
Hogy akkor hatalmat mindeneken vesznek.
Mert mely szerzetnek van erősb régulája,
Minden dolgaikba szorosabb próbája,
Mint a katonának? Ez úgy mustráltatik,
Hogy arany a tűzbe úgy nem próbáltatik.
Káplár-pálca üti legkisebb hibáért,
Sőt fel is akasztják egy lopott almáért.
Már főtiszt, akkor is, ha vét szemlátomást,
Processust nyér, s végre ocsmány cassirozást.
Ezek felett, kinek kell szentebbűl élni,
Mint a katonának, és Istentől félni?
Ő minden órába veszélyek közt forog,
Ágyú s apró fegyver körűlötte morog.
Hogyha rosszéletű, s él csak eb-adóba,
Plútóhoz kardosan mégyen comandóba.
Igy szólván Genius, sebesen elrepűlt,
Mind atyám, mind anyám e beszéden elhűlt.
Nem szóltak; gúnyácskát újra csináltattak,
Ennem is, innom is, mennyi kellett, adtak.
Negyednapra Péter úr is elérkezett,
Útjába szamara szegénynek elveszett,
Talyigáját húzta más fogadott kóldús,
Diurnuma három póltra vólt, s fél font hús.

HARMADIK CIKKELY
Gyenge esztendeiből felserdűlvén Rontó Pál, előadja további nevelését, 
e’ mellett miképpen adatott Miskólc városába oskolába, 
és ezen idő alatt megesett történetjeit is elbeszélli.
Folyton folyt az idő, én is nevekedtem,
Zsengémből oly korra fel is emelkedtem,
Hogy már alkalmatos lettem mindenekre,
Oskolába járni, vagy mesterségekre.
Genius szavai szülőim fejekbe,
Nagy felháborodást okoztak szívekbe.
Azért is egymással rólam tanakodtak,
Belőlem jó embert tenni iparkodtak.
Szándékjok az vala, hogy én a pórságba
Ne maradjak, nyűgös s terhes parasztságba.
Azért azt végzették mindketten felőlem,
Hogy deákos embert tégyenek belőlem. - -
Szólt anyám atyámhoz: uram, én bizonyos
Vagyok abba, Palyi hogy tanúlt lesz, s okos,
Mert mint az ő feje, oly fejet nem láttam,
Bár sok asszonyoknak gyermekit vizsgáltam.
Nemrég kemencénkről fejére leesett,
Sírt ugyan, vérzett is, de csak egy keveset.
Megíjedtem, mivel oly vólt csattanása,
Mint egy nagy fazéknak tűznél pattanása.
Futottam hozzája, s fejét megvizsgáltam,
Csak bőrit karcolta, feje egész, láttam.
Higgye ked, nincs feje erősb bármely kosnak,
Szükségképpen néki lenni kell okosnak,
Nem lyukas, elég nagy, sok fog abba férni,
Főképpen ha esze meg fog egyszer érni.
Ez még mostan gyenge, de sebes, mint a tűz,
Pajkosságaiból látjuk, melyeket űz.
Szólott itt atyám is: régen tudom én azt,
Hogy a jó szántóföld sohasem terem gazt,
Te okos asszony vagy, én is egy bőlcs ember:
Fiúnkból sem lehet bikfa vagy vadkender. - -
Ha szerzetes lészen, ő gvárdiánságra
Felmehet, avagy is kosta-fráterságra.
Világi pap lészen, püspök vagy succentor,
Vagy más plébánusnál lesz cooperator.
Ha pedig, mint vélem, katona fog lenni,
Akkor az ördög sem fog vele feltenni,
Ritka bial-borjú erősebb nálánál,
Bármely nagy gyermeket ha megfog hajánál,
A főldhöz úgy vágja, hogy az csak elterűl,
Jaj annak, amelyik ő kezére kerűl.
Meg fogja ő tudni a bírót zaklatni,
Ha flöstökömökért nem fog meg-alkhatni. - -
Kevés időt szabok, jöhet méltóságra,
Húsz esztendő múlva léphet káplárságra.
Ezek után pedig csak kevés ideig
Tartson a háború, hatvan esztendeig:
Már akkor Feld-Marsal vagy alhadnagy lészen,
Márs isten borostyánt a fejére tészen.
Végre a civilis státust ha választja,
Így is szerencséjét ő el nem szalasztja,
Mert vagy országnak lesz kancelláriussa,
Avagy vármegyénknek harmadik fiskussa.
Akkor pro A, pro I annyit fog próbálni,
Hogy sok szegény nemest ki fog allegálni
Jószágából, s aztat exceptió nélkűl
El fogja foglalni, s nem is tartja vétkűl. - -
Szülőim közt így folyt a nagy tanácskozás,
Melyet is követett ezen határozás:
Miskólcra ment atyám, hol szállást fogadott
Énnékem, amelyre előpénzt is adott.
A minoritáknak vólt szomszédságába,
Mert ezekhez jártunk itten oskolába.
A gazdám kalmár vólt, sok szép portékával
Rakva vólt a bóltja, mert bírt nagy summával.
Atyám, mint egy úrfit, úgy felékesített,
Anyám fejér ruhát eleget készített. - -
Papoknak pár borjút s bort ajándékozott,
A professzoromnak keszkenyőket hozott.
Kérte mindnyájokat, hogy szemmel tartsanak,
Gondjok légyen reám, és jól oktassanak.
Praeceptort adjanak, arra őket kéri,
Adtak is: asztallal húsz forint volt béri.
Egy nagy kamasz vólt ez; és oly rossz erkőlcsű,
Hogy még az is rossz vólt, mely rengette, bőlcsű.
A gazdámnak is vólt egy felserdűlt fia,
Pajkos, mint én, szint oly beste karafia.
Vagy két holnapokig igen jól tanúltam,
A papok örűltek, hogy ily jól indúltam.
Szülőimnek gyakran ők tudtokra adták,
Hogy mely jól tanúlok, szóval is mondották.
Ezek az örömtől, hogy mit míveljenek,
Nem tudták; és nékem hogy miket kűldjenek.
Kűldött kalácsokba ki-ki részesedett,
De sok vólt; rakásra sok penyészesedett.
Nem egy s két szuverént nyert a professzorom,
Egy pár sárga csizsmát kapott praeceptorom.
Szólt atyám anyámhoz: megmondám, feleség,
Hogy fiúnk fejébe szorúl nagy bőlcsesség.
Hidd: nincs annyi morva mi pelyva-tartónkba,
Mennyi már tudomány szorult mi Palkónkba. - -
Én szegény szülőim, ily nagy reménységbe
Éltek én felőlem, s nem vóltak kétségbe.
Nagy reménységekbe megcsalattatnának,
Öröm helyett gyászos bánatra jutnának,
Mert professzoromtúl tett sok szép mondásnak
Oly erősen hittek, mint a szentírásnak.
Azomba maga sem esmért jól engemet,
Nem tudta fortélyos sok mesterségemet.
A gazdám fiával hogy megesmérkedtem,
Legottan kenyeres pajtása is lettem.
Antal vólt a neve, vásott vólt felette,
Hová semmit sem tett, onnan is elvette.
Atyjának bóltjábúl amit csak lophatott,
Lopott; s mivel sokat ő el nem dughatott,
Engemet reávett, hogy legyek pajtása,
Lopjak én is, de úgy, hogy senki se lássa.
Hajlandó vóltam én ezen mesterségre,
Nem véltem, idővel hogy vinne a jégre.
Legjobb módunk nékünk lopáshoz akkor vólt,
Amikor megtőlt a sok vévőkkel a bólt,
Mert akkor mireánk nem vigyázott atyja,
Sőt hogy mi vigyázunk, a’ vólt gondolatja.
Azomba ugyan megtömtük két zsebünket
Mindennel, mire csak tehettük kezünket.
Harmad-áron, kinek tetszett, abbúl adtunk,
Örűltünk, hogy pénzhez így is mi juthattunk.
Ha egyszer pénzünk vólt, már fennyen héjáztunk,
Kávéházba mentünk, és ottan kockáztunk.
Észrevette eztet a mi praeceptorunk,
Nem szólt: mi jádszottunk, ő meg itta borunk.
Pántlikákat, cipőt, selyem keszkenőket
Kért tőlünk, lányoknak való pár kesztyűket.
Adtunk néki, mivel nem bánta bennünket,
Sőt láttuk, hogy helybe hagyja rossz tettünket.
Hová s kinek adta, gondunk nem vólt arra,
Tudtuk, hogy azokat nem rakta óltárra.
Gazda fia pénzt is atyja erszényébűl
Csípett, ha csíphetett, vagy anyja zsebébűl.
Igazán ebbűl is ő nékem részt oszta,
Mert a kereszténység magával így hozta.
*
Megállok itt: s arrúl tán jól elmélkedem,
Olvasóim előtt ha aztat felfedem,
Hogy sok szülék vannak, kik csak úgy nevelik
Fiokat, hogy őket nyaralják, s telelik.
De ügyet nem vetnek azon mentorokra,
Amellyeknek bízták azokat karokra,
Kik oskolán kívül vezérlik s oktatják,
Nem tudják: jóra-é, vagy rosszra szoktatják. - -
Ha a mentor maga egyszer erkőlcstelen,
Egész vezérlése rossz lesz, s gyümőlcstelen.
Az iffiú szíve oly, mint fejér festék,
Mely minden színt felvesz, légyen zőld, sárga, kék.
Aminő mentora, olyan lesz belőle,
Mindent jónak ítél, valamit lát tőle.
Olykor az iffiú örömest jót tenne,
De mentor erkőlcse már megrögzött benne. - -
Szülék, vigyázzatok ezek erkőlcsére,
Leginkább álorcás színeskedésére:
Mert nem minden arany, mely fénylik a napon,
Azon palást sem pap, mely vagyon a papon.
Az ebbűl nem válik soha is szalonna,
Ki egyszer rossz ember, lesz végig sohonna.
DE MÁR TOVÁBB
- - Eljövén szeptember, mi minden tentáment
Oly jól tudtuk, milyen jól tudtuk az áment.
Atyám értem eljött, s vitt vákációra,
Szüret, gyümőlcsszedés, több rekrációra.
Kértem, gazdám fiát kérje ki atyjátúl,
Főképpen, mert nagyon szerette, anyjátúl.
Megengedték; eljött ő is tehát velem,
Örűltem, mert ő vólt eggyik másik felem.
De előbb a bóltba mi jól gazdálkodtunk,
Portékákkal mint a méhek megrakodtunk.
A zsidó falunkba tőlünk ezt megvette,
Hogy pénzhez jutottunk, eztet azzal tette.
Múlattuk magunkat mindenféleképpen,
Vadásztunk, madárt is sokat fogtunk lépen.
A szüretelést is vígsággal végzettük,
A mustos pecsenyét jóízűn megettük.
Történt, hogy szent Simon és Júdásnak napján
Szikszón vásár esett, vákáció fogytán.
Az atyám is elment, és minket magával
Elvitt; a gazda is bóltos sátorával
Ott vólt; minket látván, nagyon örvendezett,
Az atyámmal fogott barátságos kezet.
Mi ketten fel s alá mindenkor kószáltunk,
Végre a városi csapszéknél megálltunk,
Hol báró Hallernek verbunkja táncola,
A gyűlt nép bennünket itt előre tola.
Mindjárt is, mihent ők minket itt megláttak,
Nagy kurjongatással s tánccal körűlálltak.
Öleltek bennünket, mindenképp dicsértek,
Óbesterséget is ők mindjárt ígértek.
Mind új tallérokat nyomkodtak kezünkbe,
Pántlikás csákókat toltak a fejünkbe.
Szóltak: a korona királynak fejére
Nem illik úgy, mint a csákó ketekére.
Esküdtek kiáltva: Isten, Szentháromság,
Ily két szép gavallért nem látott a világ.
Az angyaloknál is ezek sokkal szebbek,
Még Herkulesnél is lesznek vitézebbek.
- Csapja rá hát ketek! adják bé kezeket,
Egyéb díb-dábságon nem törjék eszeket.
Ne hagyják el ezen alkalmatosságot,
Örökké tartandó szép nagy uraságot.
Lovaskatonáknak mi azokat véltük,
Oly mundirba vóltak, azért jól ítéltük.
Hogy hamarébb minket tőrbe kerítsenek,
Így szóltak, hogy inkább el is hitessenek:
Öcsém-uraimék, mi csak iszunk s eszünk,
A pénzt fecséreljük, más dolgot nem teszünk;
Ha háború vagyon, megyünk ellenségre,
Öljük-vágjuk aztat, nincs gondunk egyébre,
Csak az aranyakat zsákokba mint tőltsük,
Táncon-é vagy kockán, avagy boron kőltsük.
Mint látnak bennünket, régen már főispány
Lett volna közzűlünk, sok meg viceispány;
Kibűl püspök, kibűl kanonok, s apátúr,
Kibűl Bécsbe lakó excellenciás úr.
De tartsák magoknak ezen tisztségeket,
Nem irigyljük az ő nagy dicsőségeket.
Jobb szeretjük édes hazánkért meghalni,
Mint a papirosrúl a téntát felnyalni.
Száz breviáromért nem adnánk kardunkat,
Mi nem orémusszal szolgáljuk urunkat,
Hanem feláldozzuk érette életünk,
Övéknél is nagyobb a mi becsűletünk. - -
A tánc, a sok tallér, a sok szó ámított,
A sok nagy igéret főkép megvakított.
Azért a káplárnak kezemet béadtam,
A gazdám fiát is már most én bíztattam. - -
Lármával bévittek minket a szobába,
Őltöztettek mindjárt Splényi mundirjába.
Lódingot, pantallért reánk függesztettek,
Oldalunkra kardot tarsollyal kötöttek.
Hogy mundirba vóltam, s a kardomra néztem,
Már szépen nem szóltam, csak teremtettéztem.
- Hallod-é, csapláros, adta-szedte-vette!
Hozz pecsenyét és bort, kiálték felette.
Lopott pénzünk még vólt, aztat szórtuk, hánytuk,
Cselekedetünket hamar meg is bántuk.
Mert hogy azt meglátták, a mi rovásunkra
Hordatták, mint vizet, a bort csak magunkra.
De itten a káplár mellénk sompolyodott,
Szólott: én tiszt vagyok, s ily tanácsot adott:
Vitézek! ha kentek háborúba menni
Fognak egyszer, akkor sok pénzek fog lenni.
De mind addig a pénzt meg kell kémélleni,
És úgy, mint a pelyvát, nem jó elhinteni.
Jobb lesz, ha pénzeket a kezembe adják,
És a gazdálkodást mindenkép rám hagyják.
Kinek mire s mikor ha szüksége lészen,
Mindenike mindjárt tőlem annyit vészen.
Tetszett ez az ál-hang, s harminc tallérokat,
Húszasokba pedig hetven forintokat
A kezébe adtunk; többet nyólc márjásnál
Mi meg nem tartottunk mindketten egymásnál. - -
Egyszer a csapszékbűl mi nagy muzsikával
Kimentünk, táncoltunk kegyetlen lármával.
Szórta szánk a ritmust, kardunkat csörgettük,
Nagy tarés sarkantyúnk börgettük, csörgettük. - -
Atyám vala éppen kalmár sátorába,
Amidőn ugrálva mentünk erányába.
Kalmárral kezeket itten öszvecsapták,
Mivel szép fiokat katonák közt látták.
Verbunk komendánsa egy főhadnagy vala;
Fiáért a kalmár mivel majd meghala,
Békét az atyámnak mind addig nem hagyott,
Míg vele el nem ment, kérni a hadnagyot.
Kérték mennyre-főldre, eresszen el minket,
Mert mint gyermekeket, minket úgy tekinthet,
Katona-életre még mi gyengék lennénk,
Néhány esztendeig semmit sem tehetnénk.
A hadnagy keményen erre felelt, és szólt,
Hogy mikor katona lett, ő is gyenge vólt.
Szép iffiak, úgymond, és szépen indúlnak,
Meg is erősödnek, ha egyszer felnyúlnak.
Addig városokba fogjuk csak tartani,
Lassanként fegyverbe fogjuk gyakorlani.
A kalmár ezt hallván, leesett lábárúl,
Izzadság cseppenként görgött orcájárúl.
Mint lehetett, atyám őt bátorította,
A hadnagyot pedig ekképp szóllította:
Hadnagy uram! őket hogy ingyen bocsássa,
Azt nem kívánhatjuk, de hogy az úr lássa
Mi emberségünket: egy-két szuveréndórt
Adunk ő érettek, és egy pár hordó bort. - -
Mihent Szuveréndór Miska úrnak nevét
Hallotta az hadnagy, mutatta jobb kedvét.
Nyólc szuveréndórba meg is alkudt vele,
Az atyámra jutott csak a harmad fele.
A két hordó borral a többit pótolta,
Ezeket a káplár maga kikóstolta.
Mihelyest a hadnagy kielégíttetett,
A mundirbúl mindjárt ki is vetkeztetett.
Nem esett semmi is oly nagy szégyenünkre,
Mint mikor a káplár ily áldást fejünkre
Adott, eztet szólván: szopni lódúljatok,
Fattyúk, ilyen-adták, és még tanúljatok.
De mégis atyánkhoz minket elvezetett,
Itt van a két vitéz! ált’ adott s nevetett.
Hallgattunk; és meg is borotvált bennünket,
Megtartván, amelyet loptunk, mi pénzünket. - -
Mi is hazamentünk, s mihent a szobába
Léptünk: részem mindjárt vólt a kancsugába.
Atyám főldhöz csapván, a hajamra hágott,
Míg kedve tartotta, azzal addig vágott.
Szabódtam, ígértem, hogy rosszat nem teszek,
Fogadtam, katona hogy sohasem leszek.
Szólt hozzám: idővel te katona lehetsz,
Ott is, ha jó ember lészel, előmehetsz.
De nem korhelymódra kell közikbe állni,
Becsűletes módot kell abba találni.
De még most gyermek vagy, szükség, hogy tanúljál,
Jó erkőlcsökben is hogy elé-indúljál. - -
A vakációnak immáron vége lett,
Irántam az atyám jó rendelést is tett.
Elvitt oskolába, régi szállásomra,
És már most, mint tavaly, nem hagyott potomra.
Praeceptorunk is most derék iffiú vólt,
A’ más, mint hallottuk, Garan vizébe hólt.
A kalmár megtudta fia sok lopását,
Mert a portékáknak azon vásárlását
Kivánták őtőle, mint az fia adta,
A vévők; ő pedig sokkal feljebb szabta.
Azért is már nékünk a bóltba bémenni
Nem vólt szabad, megszűnt a mód lopást tenni.
Mi praeceptorunk is sohasem tágított,
Kit pántlikák, kesztyűk, sem bor nem vakított.
De Castor és Pollux nagyobb barátságba
Nem vóltak nálunknál, hívebb pajtásságba.
Csak aztat sajnáltuk, hogy most nem lophatunk,
Mint tavaly, oly könnyen pénzhez nem juthatunk.
Antal pajtásomnak sebes vólt az esze,
Fejének is nagy vólt feltaláló nesze.
Hirtelen igy szólott: már jól van a dolog,
Lesz pénzünk! elmémbe egy szent dolog forog.
Tudod Pajtás! hogy én az atyám írását
Úgy tudom követni, s oly jól írni mását,
Hogy az írásomat saját írásának
Ki-ki tartja, és nem mondja páriának.
Szent Andréba lakik egy gazdag rác tőzsér,
Oly pénzes, hogy ezzel hét más rác fel nem ér.
Ez az én atyámmal van nagy barátságba,
Kit is segített ő gyakran egybe-másba.
Ennek fogok írni az atyám nevébe,
S háromszáz forintot felveszek fejébe.
Tudom, ád pénzt, sőt még nagy szerencséjének
Tartja, hogy eleget tehet kérésének. - -
Kartabiankát is a levéllel vészen,
Melyen önön neve és pecsétje lészen.
A pénzt pedig ezen biztos emberének,
Aki is vivője írott levelének,
Bátran a kezébe adhatja, mert már ez
Ezreket vitt tőle sok más emberekhez. - -
Szóltam: a Szentlélek szállta meg eszedet,
És valamely angyal vezette kezedet.
De ki lesz biztosod, aki leveledet
Elviszi, hogy meg ne csaljon ő tégedet?
Egy kontár gombkötő a városba lakott,
Melly’ a mesterségen már nem igen kapott,
Hanem csalfasággal kereste kenyerét,
Olykor mint varázsló nézte más tenyerét.
Ezen embert hívták Gyöngyvirág Jóskának,
Jobban illett volna ő büdös rózsának.
Praeceptorunk egykor hogy nem vala itthon,
Elhívatá Antal akkor őtet titkon.
Szólt hozzá: hallja ked! tud-é ked hallgatni,
Titkot megtartani, s azt eltakargatni? - -
Ötven forint lészen fáradsága ára,
De a titoktartás legszükségesb arra.
Gyöngyvirág meghallván e nagy ígéretet,
Kapott rajta, s adott ilyen feleletet: - -
Nincsen gyóntató pap nálamnál hallgatóbb,
Az igazságot is, ha szükség, tagadóbb! - -
Szólt Antal: no tehát ezzel a levéllel
Szent Andréra menjen ked nagy sietséggel.
Neve, kinek adja, borítékján vagyon,
De arra az egyre kérem kedet nagyon,
Azt mondja, hogy aztat az atyám kűldötte,
Szóval is, hogy kérné barátját felette,
Hogy a pénzt csak kednek a kezébe adná,
Aztat kinek adja, hogy ked immár tudná.
Háromszáz forint lesz a pénz öszveséggel,
Járjon el dolgomba, kérem, serénységgel. - -
Gyöngyvirág tizedik napra megérkezett,
A dologba eljárt, mindjárt jól végezett.
Mind új aranyakba a pénzt ő elhozta,
Hogy oly soká késett, az essőt okozta.
Mondta, a rác a pénzt hogy mindjárt letette,
Mihent a levelet a kezéhez vette.
Tartott Antal tőle, hogy azt el ne kőltse,
Mert sok fortéllyal bírt, rossz vólt az erkőlcse.
A praeceptort éppen akkor hideg törte,
Paroxizmusába a hévség gyötörte.
Az alatt Antalnak a pénzt által-adta,
Az ötven forintját tőle ki is kapta. - -
Hogy egyszer pénzünk vólt, bétölt mi reményünk,
Örűltünk, hogy megjött igaz keresményünk,
Véltük, már kezünkbe van nagy urodalom,
Tetszett, hegyen-vőlgyen vólna lakodalom.
Óhajtva vártuk mi mindég azon napot,
Melyen praeceptorunk hideglelést kapott.
Mert akkor elmentünk az oskola mellett,
Kávéház és kocka inkább, mint könyv kellett.
Felgyógyúlván mégis egyszer praeceptorunk,
Nem tetszett, mivel vólt kínozó ostorunk.
Megtudta, hogy velünk egy görög kockázott,
Azért mi kettőnket jól meg-rafikázott.
Faggatott: mondjuk meg, a pénzt hogy hol vettük,
Loptuk-é, avagy is mely móddal szerzettük;
Mert ha meg nem mondjuk néki szépszerivel,
Korbácsnak dolga lesz mindkettőnk bőrivel.
Már mi Gyöngyvirágnak megmondtuk előre,
Hogy ha mi vétetnénk valahogy kérdőre:
Mondja, hat forintot adott nékünk kőlcsön;
Rókabőrt magára miérettünk őltsön.
Praeceptor keményen fogta itt a dolgot,
Kétágú korbáccsal körűlöttünk forgott.
- Hol vettétek a pénzt? kérdé nagy mérgesen,
Mondjátok meg, máskép megváglak lelkesen!
Szóltunk: Gyöngyvirágtúl mi hat forintokat
Kőlcsön kértünk, s az mind id’adá azokat.
Mindjárt kávéházba kockázni elmentünk,
Szerencsések vóltunk, pénzt sokaktúl nyertünk.
- Mutassátok nékem az erszényeteket,
Mennyi van, akarom látni pénzeteket!
Mi az aranyakat már régen eltettük,
És egy odvas fába a kertbe rejtettük.
A mi erszényünkbe tíz-tizenegy forint
Vala; megolvasván, így szólt hozzánk megint:
- Kinek-kinek három forintját elveszem,
Gyöngyvirágnak adom, s így pénzét leteszem.
El is ment házához, és őtet kérdette,
Kőlcsön hat forintot, hogy nékünk adott-e?
Felelt: egynek-egynek három forintokat
Adtam, mert esmérem azoknak atyjokat. - -
- Itt van a ked pénze, szólott a praeceptor,
De csak egy fillért is ne adjon ked másszor. - -
Jól járt itt Gyöngyvirág, mert vissza nem kértük,
Örűltünk, a dolgot hogy ésszel felértük.
Praeceptorunk ellen forrt a méreg bennünk,
Elvégzénk, hogy nékünk rajta csínt kell tennünk.
Nyár vólt; és az epret ő igen szerette,
De mindenkor titkon, nem előttünk ette.
Bort öntött reája, és nádmézet vakart,
Mely hogy elolvadjon, arra más tált takart.
Antal még jó regvel ment a patikába,
Ilyen két spéciest megvett hamarjába:
Egy dózis: Tartarus Emeticusbúl állt,
Vett Magisterium Jalappát fél kanált.
Eprét ebéd előtt már elkészítette,
Szobánkba egy pólcra aztat fel is tette.
Ebéd után velem az udvarra kiment,
Antal a szobába csak maga maradt bent.
Frissen az eperbe porait kavarta,
A tállal, amint vólt, megint bétakarta.
Szólt hozzám: hol Antal? hídd ki, laptázzatok,
Avagy ami tetszik, ti aztat jádszatok. - -
Hogy jádszodjunk, aztat ő nem másért tette,
Hanem addig ő a maga eprét ette.
Halljuk: már csengetnek, mentünk oskolába,
Velünk jött, mert ő is vólt retorikába.
Professzor a trópust kezdé explikálni,
Mindjárt a két dózis kezdett operálni.
Egy trópus másikát érte gatyájába,
Nem maradhatott meg egy is a gyomrába;
Mert mind alól s felűl, eperrel vegyesen
Szórta ő azokat sűrűn s fertelmesen.
A sok deák orrát bédugta, nevette,
Professzora, hogy kimenjen, őt kergette. - -
Hazaért; de itt is nem ment a szobába,
Hogy illat ne menjen a gazda orrába,
Hanem a ház megett hányt és erőlködött,
Ki is ment a gazda, mivel igen nyögött. - -
A doktort a gazda mindjárt elhívatta,
Hogy beteg mért vólna, véle vizsgáltatta.
Ez pulzusához nyúlt, kérdezte, mit evett?
Szólt: hogy egy tál epret, amelytűl rosszúl lett.
A doktor azt mondta: az epret megjárta
Mérges bogár, azért a’ néki megárta.
Frissen édes tejet egy messzelyt hozatott,
Amelyet is véle itten megitatott.
Mihent azt lenyelte, alig vólt gyomrába,
Ez is, mint az eper, béfolyt nadrágába.
Adott osztán néki más egyéb szereket,
De szintúgy kiadta, amint az epreket.
Végre a csűrbe ment, feküdött szalmára,
Gondolta, mindjárt jut élete fogytára.
De hogy gyomra s béle már kiüresedett,
Hányás, folyás megszűnt, és lett csendesedett.
Gatyáját, nadrágát éjjel a Szinyvába
Kimosta; őltözött regvel más ruhába.
Mivel pedig dolgát nagyon szégyenlette,
Testimóniumát mindjárt ki is vette.
Búcsút vett, Gyöngyösre, folytatni klasszisát
Elment; tám nem nyert ott Jalappa dózisát.
Mi ugyan szép móddal tőle szabadúltunk,
De oly rossz ért, melybe már nem bóldogúltunk.
Mert Szent János feje vétele napjára
A gazdánk Pestre ment, ennek vásárára.
Szent Andrérúl a rác is odaérkezett,
A gazdánál lévén, arrúl értekezett,
Hogy ki vólna azon ocsmány s embertelen
Ember, aki őtet felette szertelen
Háromszáz forintért annyit búsította,
Tám hogy elvesztené, aztat állította.
A gazdánk a rácnak nézett csak szemébe,
Gondolta: álmodoz; így szólt hevenyébe:
Nem értem a dolgot, kérem, világosan
Beszéljen kegyelmed, nem oly homályosan.
A rác a levelet keblébűl kivette,
Kartabiankát is levél mellé tette;
Mind a két darabot a kezébe adta.
Amint a levelet gazdánk elolvasta,
Mindjárt megesmérte, hogy a fia írta;
Szörnyen haraguvék, mérgét alig bírta. - -
Mindjárt is a rácnak pénzét ő letette,
Köszönte felette, hogy megemberlette.
Gazdánk megérkezvén a pesti vásárrúl,
Asszonyával szóllott, mit tett fiok arrúl.
A professzorunkat mindjárt elhívatták,
És az egész dolgot eleibe adták.
Antal írásának némely vonásait
Megesmérte, tenni szokott rántásait.
Mindjárt is bennünket kemény kérdésekre
Fogott; tagadással feleltünk ezekre.
Végtére keményen vizsgálta zsebünket,
Mindkettőnknek ki is vette erszényünket.
Mivel a praeceptort már mi elkergettük,
Aranyinkat bátran azokba bétettük.
Kivévén ezeket, erősen faggatott,
Két deákra, kiknél virgács vólt, mutatott.
Már itten elállott a víz mi malmunkon,
Mert már segíteni nem tudtunk magunkon.
Azért is az egész dolgot megvallottuk,
Gyöngyvirág járt pénzért, azt is megmondottuk.
A tanácsnak gazdánk mindjárt őt béadta,
Mely is a tömlöcbe őtet bédugatta.
Engemet pediglen másnap szekerére
Felűltetvén, kűldött atyámhoz estvére.
A kocsis kezébe adott egy levelet,
Melybe tudtam, hogy ő jól leírt engemet.
Antalnak mi baja lett, meg nem tudhattam,
De szívbűl sajnáltam, hogy őtet elhagytam.
E szentencia jött Gyöngyvirág nyakára:
Pillingérnél ötvent vágjanak farára,
És hogy egy hónapig seperje az utcát,
Vagy a sárt hordja ki, tolván a targoncát.
Mivel kálvinista vólt, azért csuklyába
Szégyen-kövön állott az eklézsiába.
De bezzeg rámára engem atyám húzott,
Úgy megvert, azt véltem, hogy már meg is nyúzott.
Nem vólt még az elég, hanem egyetembe
Bévetett engemet egy puszta verembe.
Két hétig tartottam ott kontumáciát
Kenyéren és vízen, míg nyertem gráciát.
Kihúzván, akkor is kaptam egy jó pofont,
Szólt, ha jó nem leszek, porrá tör, öszveront.

NEGYEDIK CIKKELY
Rontó Pál kesereg pajtár-társátúl való elválásán. Egerbe adatik oskolába, elbeszélli 
ottan esett történetit. Oskolábúl elszökvén, csikós-bojtárrá lészen, ez élet alatt történt 
viszontagságait is valósággal előadja, mind addig, míglen katonává nem lett.
Szomorún töltöttem most vákációmat,
Csendes vóltam, ritkán hallhatták is szómat.
Szülőim, mint eddig, már úgy nem kedveztek,
Minden lépésimre vigyáztak, őriztek.
Hogy nékik ne vétsek, a magányosságot
Szerettem, s kerűltem minden barátságot.
Hol a szőllők alá, hol pedig erdőbe
Kisétáltam, olykor jártam a mezőbe.
Titkon fohászkodtam: hol vagy, Jonatásom!
Ó hol vagy Antalom! én meghitt pajtásom?
Tudom, nálam nélkűl élsz nagy gyötrelembe,
Tán mint én sínlődtem, sínlődöl verembe.
Majd meghasad szívem, ha jól megfontolom,
Hogy te én istápom valál, és gyámolom.
Az valál, melletted nem is vóltam szegény,
Nem vólt lapos, mint most, zsebembe az erszény. - -
Szülőim erántam tanácsot tartottak,
Jó útra hozzanak, azon iparkodtak.
Azt végzék, hogy engem messzére adjanak,
És a jézsuiták kezekre bízzanak.
Azért Egerbe ment atyám, s szállást szerzett,
Jézsuitákkal is én felőlem végzett.
A Csurgóba lakott szállásom gazdája,
Gazdag mészáros vólt, sok hízott marhája
A városon kívűl vólt egy nagy akolba,
Házánál mindég tíz vágó vólt az ólba.
Ő engemet ennek főképpen ajánlott,
Hogy ne kéméltessen tőlem korbács, sem bot.
Kérte: ne engedje, hogy én éjtszakázzak,
Nappal is tétova másokkal cékázzak. - -
Megtérvén, szülőim jól ki-készítettek,
Mert bár nem mutatták, de mégis szerettek.
Megindúltunk másnap, s értünk éjtszakára
Egerbe, szent Imre hercegnek napjára.
A professzoromhoz másnap reggel kísért,
Vitt néki egyet-mást, többeket is ígért.
Ez magát mindenképp mindjárt ajánlotta,
Hogy jó praeceptort is fog adni, mondotta.
Adott is egy réz-szín ábrázatú rétort,
Ránézvén, már tudtam, hogy szereti a bort. - -
Poéta vóltam már, e tudományt tudni
Kedvem vólt, mert úgyis jól tudtam hazudni.
Nagyon igyekeztem mindenképp tanúlni,
Társaimat hamar kezdtem is fel-múlni.
Professzorom látván tanúló kedvemet,
Mindenképp éleszté igyekezetemet. - -
Történt: hogy egy kedden, rekráció napján
A praeceptorommal sétálni délután
Kimentünk, s ballagva értünk Tihamérig.
Csattogó hideg vólt, a hó ért majd térdig.
Itt mi a korcsmába mentünk melegedni,
Szóltam: hogyha nékem meg fogja engedni,
Egy kolbászt süttetek, bort is hozattatok,
Ehez egy pár fejér zsemlyét adattatok. - -
A kolbászból itten én egyedűl ettem,
A palack üres lett, azt észre sem vettem.
A korcsmárost újra én megszóllítottam,
Hogy töltse megint meg, nékie mondottam. - -
Már a praeceptorom ezt is felhajtotta,
Megrázván a fejét, be jó bor! mondotta.
Szóltam: omne trinum, hogy perfectum légyen,
Még egyet igyon meg, mert inni nem szégyen.
Azért harmadszor is aztat megtőltettem,
Bíztattam, csak igyék, eleibe tettem.
Ebből is ittam én, de csak egy pohárkát,
Többivel ő mosta torka száraz árkát.
Megfizetvén mindent, mentünk hazafelé,
Az én praeceptorom hol hátra, hol elé
Tántorgott; szemembe engem nagyon dícsért,
Valamit kívánok, tenni mindent ígért.
Mihent természetét itten kitanúltam,
Mint virág harmattól, szintúgy megújúltam.
Tudtam, hogy mentora már én fogok lenni,
Csak bort adok néki, mindent fogok tenni. - -
Hallván édes atyám, hogy én jól tanúlok,
Az erkőlcsökben is én nagyon jobbúlok,
Gyakran kűldött nékem néhány forintokat,
Mind praeceptoromra kőltöttem azokat.
Mert rekrációkra mi az egész télen
A korcsmákat jártuk, úton és útfélen.
Jobban szerette ő ezeknek az útját,
Mint Castáliusnak csergedező kútját.
Húsvét innepekre eljött atyám hozzám,
Mely nagy öröme vólt, ki nem mondhatja szám,
Mert professzoromtúl jó viseletemet
Hallotta, tanúlók közt elsőségemet.
Adott azért nékem ő hat aranyakat,
Kik egy esztendőbe verettek, olyakat.
Megtérvén, anyámnak felőlem hírt mondott,
Örűltek, mondották, viselnek rám gondot.
A tavasz jelen vólt, az erdő már ződűlt,
Mezőre a sok nyáj gyenge fűre csődűlt.
Deákok falukra akkor szoktak menni,
Májusi jó tejet s édes téjfelt enni.
A praeceptorommal mi is kisétáltunk,
De mi nem a téjhez, hanem borhoz láttunk.
Legjobb, azt mondotta, Bacchusnak a teje,
Ettől élesedne az ész, s ember feje.
Korcsmákon muzsika vólt, és hegedűltek,
Városból sereggel lányok oda gyűltek.
Szólt hozzám: táncolni hogy én mért nem megyek,
Mintegy erőltetett, hogy én vígan legyek.
Tánc, úgymond, nem egyéb, hanem komóció,
Mely az egészségnek hasznos, és igen jó.
Énnékem sem kellett igen nagy bíztatás,
Valamint őnéki borhoz sok hívatás.
Táncoltam; a táncnak vóltam oly mestere,
Hogy testemnek tetszett minden ina s ere
Srófon járni, és két sarkantyúm úgy pengett,
Mint a muzsikának a taktusa csengett.
Azért a leányok táncolni szerettek
Én velem, és mindjárt meg is esmérkedtek.
Ezek majd mindnyájan laktak a Csurgóba,
Táncra jártak hol egy, hol más fogadóba. - -
Egy lánnyal annyira ment esmeretségem,
Hogy a tanúlásba lankadt serénységem.
Nem tetszettek most már Parnasszus múzsái,
Hanem csak Csurgónak az ő vad nimfái. - -
Eztet mi sokáig mind így praktikáltuk,
De végét dolgunknak jól meg nem vizsgáltuk.
Professzorunk tartott sok deák kémeket,
Kik a deákokra vetették szemeket.
Ha őket táncolni a lyányokkal látták,
Nevek szerint őket nékie beadták.
Professzorom egyszer magához hívatott,
Múlt éjjel hol vóltam, keményen fartatott. - -
Lehordott, megintett, és most meg-engedett,
Szólt: el ne veszítsed magadat s lelkedet.
Ily gaz személyekkel hogyha társalkodom,
Önként kárhozatra így magamat adom.
Praeceptort keményen megkorbácsoltatta,
Mint cégéres korhelyt ki is csapattatta.
Egy ideig magam igen jól viseltem,
Hamar lefeküdtem, reggel koránt keltem. - -
De nem soká tartott ezen viseletem,
Mivel jobban tetszett elébbi életem. - -
El nem hagyhattam én már a vad nimfákat,
Eggyik-másikátúl kaptam cédulákat.
Sokszor rejtekhelyen velek beszélgettem,
Templomba kacsintva rájuk nézegettem.
Falukra mentem ki, táncolni ővelek;
Azt véltem, hogy ezek igen titkos helyek.
De kém-deákoktúl ki vóltak tanúlva,
El is vóltam már én mindenkép árúlva.
Egy deák-pajtásom nékem megmondotta,
Professzor szájábúl hogy aztat hallotta,
Hogy az oskolába másnap meg-virgáztat,
Már a familiás vízbe vesszőt áztat.
Nagy gyalázat, ha egy poétát virgáznak,
Feltettem, hogy engem így meg nem gyaláznak.
Mindjárt is egy lánynak azt adtam tudtára,
Hogy jőjjön estvére táncra Kis-Tállyára.
Kijött még hárommal; én velek vígadtam,
Egy kis vacsorát is ő nékiek adtam.
Reggel mindenike ment maga útjára,
Én pedig elszöktem professzor truccára.
Az egész ruhámat magammal elhoztam;
De őtet mocskoltam, szidtam és átkoztam.
Egy szólnoki szekér mégis szerencsére
Itt vólt; megfizetvén, felűltem én erre.
Sót hozott Egerbe, most már vólt üresen,
Jó négy ló vólt benne, tudtam, hajt sebesen.
Már éppen amidőn akartunk indúlni,
Kocsis ostorához amint akart nyúlni,
Itt termett egy deák, tudtam, ez is hogy kém,
Szóltam hozzá: itt vagy, te hosszúlábú gém!
Megkaptam; először őt jól megpofoztam,
E’ kevés vólt, hanem meg is csákányoztam.
Szóltam: már elmehetsz, te spion, gaz selma,
Tudom, professzornál hogy te lészel még ma.
Mondd, hogy meglőcsözöm, érek olyan napot,
Mivel lőccsel szokták megverni a papot.
*
Sok iffiú juthat veszély örvényébe,
Ha észre nem veszi magát hevenyébe,
Hogy már meg van vetve őtet fogó háló,
Melynél is a Sátán, nem más, az őrtálló. - -
Kerüljétek főkép ti a vad nimfákat,
Mint megannyi mérges s gyilkos viperákat.
Ezek szemetekbe bár szépen nevetnek,
De végtére mégis veszélybe vezetnek.
Nem bírtok Salamon nagy bőlcsességével,
Nem bírtok Sámsonnak az ő erejével:
Ha meg tudták mégis ezeket buktatni,
Hát tik nékik ellent mint fogtok állhatni?
*
Megindúltunk; hamar Szólnokon termettem,
Egerbe nem tudta senki, hová lettem.
Én egész gúnyámat itt mindjárt eladtam,
De egy pár sarkantyús csizsmámat meghadtam.
Az árán egy bundát vettem s egy kacagányt,
Kezembe viseltem egy jó fokos csákányt.
Puladert húztam fel, vóltam csak gatyába,
Új csákót tettem fel, őltöztem bundába.
Szólnokbúl kimentem újszászi pusztára,
Értem: báró Orczi úrnak jószágára.
A csikós tanyára amint ide értem,
Ennek a gazdáját igen szépen kértem:
Maga bojtárjának engemet fogadjon,
Eggyik, avagy másik ményeshez hogy adjon. - -
Megszeretett engem, végre béfogadott,
Azonnal a tarka ményeshez is adott.
Egy keresztfás nyerget, törött szíjszerszámmal
Adott; ezek után szólott ímmel-ámmal.
Mondván: hogy az ingem oly fejér, mint az hó,
Bojtárhoz nem illik, nem is vólna az jó.
Azért aztat zsírral végtűl-végig kente,
A kormos bográcsot osztán hozzá fente.
Bundám külső részit mint így púderoztam,
Lábravalómat is végig bézsíroztam.
Két üstököt hosszú hajambúl kötöttem,
Mindent, mint kívánta, magamra őltöttem.
Barna bonta csikót adott ő én alám,
Ha megeresztettem, úgy ment, mint a villám.
De egyszer egy szilaj csikónak hátára
Űltetett, és aztat bocsájtá útjára.
Keményen hányt, és sok bárány-ugrást is tett,
De mégis hátárúl engem le nem vetett.
Mert a keresztfához mint kullancs fogództam,
A kengyelt megnyomván, jó merőn tartottam.
Tetszett a gazdámnak, szólt: fiam, ember vagy!
Más bojtárom ezt nem tészi, bár elég nagy.
Láttam én, hogy ezen tarka ményes között
Néhány ló van, amely nagyon különbözött.
Mert ki pej, ki szürke, ki pedig vólt fakó,
Más bélyeggel, nem a tarkák közé való.
Kérdém: ezen lovak ide mint jöhettek?
- Mi gondod rá? - szólott - ide tévelyedtek!
Másnap szőr-kötelét a kezébe vette,
Karikákra aztat szépen öszveszedte.
Ólálkodott; egyszer a szürke nyakára
Ráveté, hurkollott mindjárt a torkára.
Kifogván, kötötte a lovam nyakához.
A pejjel is így bánt; ezt maga lovához
Vezette, és eztet melléje felfűzte,
És már ezek után csak a fakót űzte.
Igen vad vólt: mindég fent tartotta fejét,
Merre a gazdám vólt, fordítá elejét.
A többi lovak közt bukva addig jára,
Míglen szőr-kötelét nem veté nyakára.
A farára leűlt gazdám, s őtet húzta,
Addig, míg kötélnek torkára lett csúszta.
Kötelét nyakárúl ennek le sem vette,
A pejhez kötötte, s mene ez mellette.
A más bojtár hozott ide egy más barnát,
Kóborló vólt, sokszor ált’ úszta a Tarnát.
Vettem jobb óldalom felé vezetékre,
Vad nem vólt, kötöttem csak egy kötőfékre.
Mit akar a gazdám, nem tudtam, elől ment;
Fakó, melyt vezetett, a farát hányta fent.
Menésébe ez is hamar meglassodott,
A más három ló is mind megcsillapodott.
Látván, hogy Pest felé tartja kantárszárát,
Tudtam, ott veszi fel mind a négynek árát.
Mert éppen vásár vólt, s amint oda érénk
A lóvásár felé, az útból kitérénk.
Itten egy örménynek a hármát eladta
Hamar; mert árokat drágára nem szabta.
Véletlen hozzánk jött egy sáfrány-hordozó,
Meglátván, megtetszett nékie a fakó.
Itt Pesten megdöglött nékie a lova,
Mert nagy terhet hordott, járván ide s tova.
Megalkudt gazdámmal hamar a fakóra,
Mivel nagy szüksége vala most a lóra.
Az úttól fáradt vólt, magát megnyergelni
Engedte, s csudáltam: a hátát terhelni.
Egy abrakot adott néki, megitatta,
Ez megesvén, velem felkantároztatta.
Nyúgodt vólt már a ló, felűlt a hátára,
A szegény sáfrányos jutott itt csatára!
Fejét lába közzé a fakó szegezte,
Bárány-ugrásait jobbra-balra kezdte.
A sáfrányos retát szűntelen kiáltott,
Elzőldűlt, és tám már szemével sem látott.
Amint egyszer a ló farát felvetette,
Egyszersmind szökését jobb oldalra tette,
A tótot láttam itt a levegő-égbe,
Onnat lezuhanni a főldre egy végbe.
A sok iskátulya recsegett-ropogott,
Annál jobban szökött a ló, és hortyogott.
Mindenfelé a sok citron hempelyedett,
Fövénnyel a sáfrány s gyömbér egyveledett.
Vastag papirosra felvarrt német gombok,
Szóródtak, húllottak tétúl a dorombok.
A sok keszkenyőktűl az útca tarkállott,
Mivel mindent lehányt, a ló is megállott.
Kárt nem vallott: a nép mindenét felszedte,
Odavitte néki, s eleibe tette.
Csak iskátulákat kellett néki venni,
Ezeknek kelletett pozdorjává lenni. - -
Gazdám hat forintot nékem is juttatott,
Többször is ád, serény ha leszek, bíztatott.
Vásár után mentünk mi a Bácskaságra,
Akadtunk itt kies, sok nagy pusztaságra.
Itten egy ményesbűl négy lovat felfűzött,
Mentünk is, mint oly ment, akit tatár űzött.
Huszonnégy óráig nem ittunk s nem ettünk,
De hogy szerencsésen a tanyánkon lettünk,
Mindjárt a négy lovat ményes közzé csaptuk,
Tüzet raktunk, s frissen a bográcsot kaptuk.
A húsvagdaláshoz bojtár Geci fogott,
Mert míg odajártunk, ő egy tinót lopott.
A megtőlt bográcsot itt a szolgafára
Akasztottuk; veres hagymát bőven arra
Aprított a gazdánk, sót is reá hintett;
Kevés idő múlva már énnékem intett.
Szólt: megfőtt már a hús a bogrács fenekén,
Pedig még mind nyers vólt, mely vólt a tetején.
Bográccsal kacagány felett egy rázást tett,
Amely hús alól vólt, egybe mind felűl lett.
Hozzája is láttunk nagy apetitussal,
Ettük, mint frikasszét, sokkal jobb gusztussal.
Bojtár Geci addig felűlt a lovára,
Nyargalt egy kulaccsal a szomszéd csárdára.
Borral megtőltette, hamar is visszatért,
Ittuk, mert jó bor vólt, mérték négy garasért.
Mivel Bácskaságrúl jövén, elfáradtunk,
Négy nap a tanyánkon hevertünk, s nyúgodtunk.
Ötödnapon szólott: fogjad köteledet,
Mutasd meg már egyszer te mesterségedet.
Azon négy ló közzül fogd ki az eggyikét,
Kedvedre hagyom azt, fogd ki bármelyikét.
Mint aki e’ dolgot már régen próbálja,
Sok esztendők által régen praktikálja:
Úgy tudtam, mert titkon én eztet próbáltam,
Midőn a ményessel csak magam járkáltam.
Azért mind a négyet hamar egymásután
Kifogtam, lovakhoz kötöztem szaporán.
Megdícsért; mondotta, hogy a másik bojtár
Ezt ily jól nem tudja, bár rég vagyon itt már.
Szólt tovább: űljünk fel, menjünk Debrecenbe,
Szabadság lészen ott, ahol is én szembe
Sok ló-árosokkal, tudom, mindjárt leszek,
A lovak iffiak, értek jó pénzt veszek.
Elmentünk; a lovak ura már ott vára,
Igazítva vólt ő ezeknek nyomára.
Egy tiszttartó vólt ez, kezünkön is érte,
Tudtam: mind a ketten meglakozunk érte.
Meg is fogtak, s dugtak város tömlöcébe,
Én sohasem vóltam még ily kelepcébe.
Vásár után mindjárt törvény szolgáltatott,
És ily szentencia fejünkre hozatott:
Mivelhogy a lovak el nem adattattak,
De mégis a gazdám által lopattattak,
Azért is másoknak intő példájára
Száz pálca veretik a gazdám farára.
Nékem, mivel nem oly nagy a vétkezésem,
Harminc korbács-csapás lészen bűntetésem.
Másnap ki is vittek város piacára,
Gazdám első feküdt a deres hátára,
Elverték a százat, csak egy sem vólt híjja,
E’ vólt a négy lopott lónak itt a díjja.
Engem is utána helyére fektettek,
Meg sem mozdúlhattam, úgy bérekesztettek.
Vágtak kegyetlenűl, nehezen is álltam,
Mert ily distrakciót soha nem próbáltam.
Hogy felbocsájtattam, egyet sem léphettem,
A gazdám vezetett, csak alig mehettem.
Pályinkával mostuk osztán meg farunkat,
De végtére borral öblíténk gyomrunkat.
Éjtszakára mentünk az Angyal-pusztára,
Lovaink kötöttük jó fűbe pányvára.
Nehezen szenvedtük mi nagy fájdalmunkat,
Feltettük, hogy rajtok kitőltjük bosszúnkat.
Jól tudta a gazdám, a bíró két lova
Hogy e pusztán legel, nem adja másova.
Hamar rájok talált, fogta kötelére;
Amint már ezekkel gyorsan mene fére,
Láttuk: a négy ló is békózva itt vagyon,
Amelyekért minket megvertek oly nagyon.
Egy suhanc őrzötte, melly most jól hortyogott,
De bezzeg a gazdám itten nem motyogott.
Békóit ezeknek csendesen levette,
Frissen lovainknak nyakához kötötte.
Bár fájt alsó részünk, de mégis lódúltunk,
Hajnal hasadtakor nyólc mértfőldre vóltunk.
Erdélynek vettük mi mostani útunkat,
Örültünk, állhatjuk rajtok mi bosszúnkat.
Másnap jókor bé is hajtottunk Zsibóra,
Akadtunk itt egy jó liveráns zsidóra.
Mind a hat lovat ez mitőlünk megvette,
Császár-aranyakat olvasott érette. - -
Én hány ütést kaptam, annyi forintokat
Adott gazdám; meg is érdemlém azokat.
Ezekhez még egy négy esztendős csikót is;
Megköszöntem mind ezt, mind a pénz-adást is.
Nem tetszett énnékem már a csikós-élet,
Nagyobbra vágyódás énbennem feléledt.
Féltem, hogy megrontom ebbe egészségem,
Utóljára lészen akasztófa végem.
Meghallottam, hogy most lovaskatonának
Jászberénybe, Pesten is verbuálnának.
Feltettem magamba, hogy közikbe állok,
Ott jobb szerencsére, mint itt, tám találok.
A Palatinális, híres szép regement
Vólt ez, melybe, mint raj, a sok szép legény ment.
A gazdámnak Őrsre kelletett elmenni,
Lovak számadását kellett ott letenni,
Én lovamra űlvén, gyorsan elléptettem,
Jászberénybe érvén, katonává lettem.

ÖTÖDIK CIKKELY
Rontó Pál katona lévén egyszer, mindennemű dolgait, amelyek vele történtek mindaddig, 
ameddig Csehországból Saxónia országába ellenség eleibe méne, előadja.
Mihent köteleztem magam katonának,
Mindjárt egész mundírt én reám adának.
Az angyalbőröket vállamra függeszték,
Óldalomra kardot tarsollyal kötözték.
Sarkantyús csizsmákat lábaimra vontam,
A két üstökömből már most copfot fontam.
Káplár füleimnél két huncfutlikat nyírt,
Kent azokra rózsavízzel megkevert zsírt.
Mint a kácsa farkát, ugy felgörbítette,
Két villás tők közzé mind a kettőt vette;
Az egész fejemet bé is púderozta,
S így a csikósbojtárt úrfiságra hozta.
A kapitányhoz ő azután vezetett,
Ki is engem főtől talpig nézegetett.
Tetszettem őnéki, vállam veregette,
Bátran szóltam, szemét rólam le sem vette.
Kértem, adattasson alám jó paripát,
Úgy gondját viselem, hogy nem talál hibát.
Szólott a kapitány - láttam, nékem örül -
Menj fiam, és válassz száz rimondák közűl.
A káplárral mentem, közöttök járkáltam,
Egyszer egy szár lábú vércsénél megálltam.
Káplár uram! szóltam: én eztet választom,
Tudom, hogy egykönnyen azt ki nem fárasztom.
Négy tagba szakadt ló, Mokány lesz a neve,
Esmérem bélyegét, tudom, hogy van heve.
Az egri káptalan ményeséből való,
Ritka vagyon abba, mely rossz vólna, oly ló. - -
Nagy hetykén képzeltem, hogy enyim Jászberény,
És hogy másra nem süt, csak reám a napfény.
Hogyha vagy piacon, vagy másutt megálltam,
Kardomra támasztva magamat csudáltam. - -
Tisztességes embert látván, vagy lyánkákat,
Hajtottam franciás reverenciákat.
A kapitány éppen a templomból menvén,
Merőn állottam meg, szeme közzé nézvén.
Igy szólt a hadnagyhoz: ez szép csínos legény,
Magyar ez; többet ér, mint sok más jövevény.
Táncos katonákhoz kell ennek elmenni,
A verbuállók közt illik néki lenni.
E parancsolatot mindjárt is kiadta,
Hogy én oda menjek, a káplár meghadta.
Legottan délután mi nagy muzsikával
Az utcákon jártunk zajjal és lármával. - -
Elkezdvén táncomat, minden csudálkozott,
Szóltak: ugyan tudja járni az átkozott.
Tettem is előttök olyan figurákat,
Hogy szemek meredett, tátottak rám szákat.
A taktust sarkantyúm pengése követte,
Cimbalmos ezeket úgy ki nem verhette.
Nézték a táncomat itten tót leányok,
Szepesből munkára jöttek le nehányok.
Ezeket majd csaknem a hideg kitörte,
Hogy nem táncolhatnak velem, az gyötörte.
Mi bajok: kapitány mindjárt észrevette,
Rám intett; tudtam én, ezt mire értette.
Mindjárt is egyikét a táncba ragadtam,
Suttogott bocskora, őtet úgy forgattam.
Idejött az anyja, lyányát táncba látta,
Hogy katonák között táncol, azt sajnálta.
Vastag lepedőbe fazekak hátára
Kötve vóltak; vetvén szemét leányára,
Mint fúria, mindjárt pofozni kezdette,
És hajánál fogva kezemből kivette.
Ezt látván, szóllottam: no az ilyen adta,
Ha velem táncolni a lyányát nem hadta,
Jőjjön hát most maga, táncoljon helyette;
Mindjárt is, azmint itt állottam mellette,
Megkaptam, derekát jól által kócsoltam;
De mivel ocsmány vólt, őt meg nem csókoltam. - -
A fazékak hátán recsegtek-ropogtak,
Cserepei tétúl nézőkre húllottak.
Kacagott a sok nép, eldűlt nevettébe,
Mert már a vénasszony füstölt nagy mérgébe. - -
De hogy ne szenvedje ő ezeknek kárát,
A kapitány duplán letette az árát.
Az uraktúl mi itt négy aranyat nyertünk,
A városházához ugrálva elmentünk;
Táncoltunk itten is, legénység körűlvett,
Virradtig közzűlök katona negyven lett.
Száma rekrutáknak immár nyolcvanbúl állt,
Velem együtt egy sem vala még assentált.
Kapitány hajtatott forspont szekereket,
Amelyek Budára felvigyék ezeket.
Maga előrement, oly rendelést tenni,
Hogy mihent mi Budán együtt fogunk lenni,
Assentálást másnap mindjárt elkezdhesse
A komisszárius, s hamar végezhesse.
Megindúltunk, értünk estvére Budára,
A Vízivárosnak szálltunk utcájára.
Másnap öszvegyűltünk egy nagy kaszármába,
Béírták nevünket a szent Bibliába.
Bennünket azután kerékbe állítván,
Hadi törvényeket nékünk elolvasván,
Az ég felé három újjunkat tartottuk,
A krédót nagy buzgón mi itt elmondottuk.
Már most vóltunk igaz hadi presbiterek,
És már meg-ordinált katonaemberek.
Mi az lajkusohra néztünk csak nevetve,
Szűrösökre főképp már éppen nevetve.
Ez megesvén, ki-ki mene kvártéllyára,
Legfőbb gondja vala éhező gyomrára.
Én ebédem után elmentem sétálni,
Egy nagy szép bólt előtt meg találtam állni.
Ó be nagy csuda vólt véletlen látásom,
Mivel Antal, régi kenyeres pajtásom
A bóltbúl kifutván, a nyakamba borúlt,
Ő-é ez, vagy árnyék? a szívem lett szorúlt. - -
Megfogta kezemet, egy traktér házába
Vezetett; ültünk itt egy kis szobácskába.
Elbeszéltem néki minden dolgaimat,
Egri, debrecenyi viszontagságimat.
Mivel háború van, most katona lettem,
És magamnak aztat mintegy tárgyúl tettem,
Hogy vagy karddal tészem én előmentemet,
Avagy Mars mezején vesztem el éltemet. - -
Szólt Antal: helyesnek tartom fel-tettedet,
Isten erősítsen mindenkép tégedet;
Bátorítsa szíved, vezesse karodat,
Zőldellő borostyán fedje homlokodat.
Kértem: ő is nékem hogy előbeszélje,
Elválásunk után mely fátum veszélye
Érte őtet; atyja bántotta-é vagy nem?
Oly kegyetlen vólt-é, mint atyám ellenem?
Szóllott: engem ugyan nem vetett verembe,
De Pestrűl megjövén, s lévén velem szembe,
Szidott, mocskolt, bézárt egy puszta pincébe,
Úgy vóltam ott, mint a róka, kelepcébe.
Jól meg is korbácsolt engemet vagy kétszer,
Négy hét alatt bőjtöt tartottam én hétszer.
Az atyafiaknak sok s nagy kérésére
A pincébűl kivett engemet végtére.
Kezét megcsókolván, akkor is megcsapott,
Jól jártam, hogy mégis pálcához nem kapott.
Nem is kűldött többé már retorikára,
Háznál taníttatott aritmetikára.
Ezt jól megtanúlván, s tudván átaljába,
Ezen nagy kalmárnak kűldött a bóltjába.
Most már, amint látod, itten legénykedem,
Mind a jót, mind rosszat egyaránt szenyvedem.
Én soha nem vóltam katonának való,
Tudod, gyenge vagyok, egészségem gyarló. - -
Azért adtam, íme, magam kalmárságra,
Mivel, hogyha jutok egyszer árvaságra,
Kalmár lévén atyám, bóltja enyim lészen,
Láttad pedig, abbúl mely jó hasznot vészen.
Míglen fogok élni, abbúl csak élhetek,
Rajtad is idővel tán még segíthetek.
- Dolgod jól intézted, szóltam, jó pajtásom,
Az Isten áldjon meg, ez a kívánásom!
Traktérrel egy kis jó vacsorát adatott,
Somlyai, budai, ó-bort is hozatott. - -
Itten tányéromra a könyvem kicsordúlt,
Látván eztet Antal, szóllott s felém fordúlt:
Mi lelt kedves Palyim! talám rosszúl lettél?
Látom, szemeidbűl könyveket ejtettél.
- Nem lettem! tehozzád való szeretetem
Préselte ki könyvem, s azért gyötrettetem. - -
Szólt Antal: az eget mindég fogom kérni,
Hogy engedje nékem azt a napot érni,
Amelyen tégedet megint láthassalak,
Magamhoz szorítván, megcsókolhassalak.
Kérlek, írjál gyakran, hogyha nem átallod,
Mert higgyed, hogy szívbűl szeret te Antalod.
- Nézd jobb kezem, pajtás, amellyel én bírok,
Szakadjon el még most, ha néked nem írok!
A vacsora árát traktérnak megadta,
Menjünk már, szólt hozzám, s ezeket szóllotta:
Én még hajnal előtt jövök kvártélyodra,
Jól aludj, számot tarts te hív barátodra.
El is jött, nálam vólt harmadfél órakor,
Utcákon nem is járt valaki még akkor.
- Mint nyúgodtál, pajtás? tőlem azt kérdette,
Feleltem: épen úgy, amint nyúgodtál te.
Jól tudom, szemedet te bé sem is tetted,
Az én álmomat is szememrűl levetted. - -
Egy takarmányt hozott a kaputja alatt,
Gondoltam, hogy nádméz, vagy más édes falat,
Mert kék papirossal vala ez borítva,
Spárgával mindenkép jól öszveszorítva. - -
Szóllott: vedd kedvesen ezen csekélységet,
De ne okozzon ez tebenned kétséget,
Hogy az, amit adok, vólna oly gyűjtemény,
Mint atyám bóltjába vala a keresmény.
Jó fizetésem van, most ennyit vehetek,
Idővel több jót is még veled tehetek.
De kérlek, csak akkor szakaszd te eztet fel,
Mikor Jászberénybe értek már egyszer el. - -
A káplár bétoppant, szólt: jőjjön ked immár,
Mert már a kapitány egyedül kedre vár.
Mentem, és engemet Antal itt elkísirt,
De mint megvert ember, szünet nélkül úgy sírt. - -
Megindúltunk, s érvén estve Jászberénybe,
Azért a takarmányt tettem egy szekrénybe.
Másnap reggel, amint aztat felbontottam,
A sok ajándékot látva, álmélkodtam.
Ebbe huszonnégy réf gyólcs vólt ingnek való,
Gyönyörű szép vékony, oly fejér, mint a hó;
Egy pár kesztyű is vólt itten szarvasbőrbűl,
Veres matéria, szőve teveszőrbűl.
Hogy laiblira való, aztat észrevettem,
Mihent gombocskákra szemeim vetettem.
Vólt ezekhez téve egy egész karika
Copfra való selyem fekete pántlika.
Egy kis zőld erszénybe tett tíz tallérokat,
Ezek mellé még két szuveréndórokat.
Ujra itt könyveztem, látván mindezeket,
Kiáltottam: Isten! teremts több ilyeket!
Másnap kiosztották mind a rimondákat,
Pokrócot, szerszámot, abraktarisznyákat,
Cafrangot, vakarót, füredi nyergeket,
Keféket, vakarót, futrás köteleket.
Ki-ki már lovának leve professzora,
De ha mely beteg vólt, kovács vólt doktora.
Már itt maga lovát minden tanította,
Étette, itatta, és azt tisztította.
Lovát ha valaki jól meg nem vakarta,
Porbúl nem kefélte és bé nem takarta,
Megkefélte ennek hátát a káplár-bot,
Mert ahol ez érte, nem maradott por ott.
Minthogy Mokányomat én nagyon szerettem,
Szép tisztán tartottam, itattam, étettem,
Meghízott, tüzes lett, sima szőri fénylett,
Megnőtt: három collal, amint vólt, nagyobb lett.
Szép csendesen őtet gyakran tanítgattam,
Hogy kantáros légyen, mindenkép forgattam.
Pistolynak tőltöttem port serpenyüjére,
Fellobbantván aztat, mégsem ugrott fére.
Azután fél-töltést beléje tőltöttem,
A jobb szeme mellett amint elsütöttem:
Prüsszögött, hortyogott, egyebet nem mívelt,
Ily jó paripámba mindenkép kedvem telt.
Hogyha kiáltottam: hozz bort! ágaskodott,
Rikkatván az hátán, lejtőt járt, dobogott.
Zabláját megvonván, kengyelemet verte
Patkójával; lábát oly fennen emelte.
Egy rántással tudta célját szándékomnak,
Több esze vólt, mint bármelyik széniornak.
De emellett meg nem szűntünk verbuálni,
Minden ünnepnapon piacon ugrálni.
Száznyólcvan rekruta regimentnek kellett,
De már most ezen szám egészen kitellett.
Azért ordert nyertünk, ki-ki készen légyen,
Mivel negyednapra a transzport elmégyen.
Az elrendeltetett nap fel is virradott;
Kapitány kvártélyán trombita rivadott.
Másodszor megfújván eztet, vólt négy óra,
Mindjárt fel is űltünk itt mindnyáján lóra.
A nép öszvecsődült, vólt itten kajdázás,
Trója romlásakor nem vólt ily lármázás.
Atyák fiaiknak nyakokba borúltak,
Fájdalmaktúl anyák szívei szorúltak.
Félhóltan a főldre estek, elájúltak,
A sok nénék, húgák, ángyók szint igy húlltak. - -
Itten sok bal néne, s bal ángyó pityergett,
Látván, kedves vére ül mostan más nyerget,
Mindenfelé a sok vénasszony szortyogott,
E zajtúl alattunk minden ló hortyogott.
Látván kapitányunk; mars! nagyot kiálta,
Ezt a trombitás is mindjárt trombitálta. - -
Különös nem történt, míg mi masiroztunk,
Stációkon semmi kárt mi nem okoztunk.
Öt hétre béértünk Prága városába,
Csehországnak az ő metropolisába.
Pennámat legelől itt kezembe vettem,
Megírtam atyámnak, hogy katona lettem.
Antalnak is póstán kűldöttem levelet,
Írtam, hogy érette ostromlom az eget.
Tudtára adtam, hogy egészséges vagyok,
Marsba strapáciák hogy nem vóltak nagyok.
Tizednapon jutánk regiment stábjához;
Amint óbesternek értünk kvártéllyához,
Kapitányunk itten háza nagy udvarán
Három sorba állított minket szaporán.
Parancsolta: bátran óbester szemébe
Nézzünk, mert másképpen nem leszünk kedvére. - -
Kijött az óbester, soraink közt sétált,
Fejünktől talpunkig mindnyájunkat vizsgált. - -
Ki-osztattunk másnap mi kompániákra,
Kvártélyokra mentünk faluk s városkákra.
Nagy hegyek közt feküdt az egész regiment,
Saxónia szélin ki-ki bármerre ment,
A lova majd hasig a nagy hóba úszott,
Nem tapodott bátran, lába jégen csúszott.
Az én kapitányom derék ember vala,
De lovát majd mindég ugratta s nyargala.
Fiatal vólt, tetszett nékie e világ,
A keskeny ösvény is vala előtte tág.
Szólt egy reggel hozzám: nyergelj lovat, Palkó,
Majd Kadenbe megyünk, tetszik, lágyúl a hó.
Véghez vittem eztet parancsolatjára,
Ő is mindjárt felült vasderes lovára.
Elhagyván falunkat, azt mindjárt zaklatta,
Vágtatott, vagy nyargalt, avagy is ugratta.
Nagy szél vólt, a havat hordta a szemünkbe,
Sohol mi az útat nem láttuk mentünkbe. - -
Lehettünk falunktól két dűllő-főldnyire,
Egyszer kapitányom mintegy két ölnyire
Egy árokba bédűlt deresével együtt,
Lába kificamlott, lova rajta feküdt.
Felette kiáltott: húzd ki a lovamat,
Megfúlok, oly nagyon nyomja óldalamat.
A ló itt lábára állni igyekezett,
Azért is őrajta nagyon veckendezett.
Olykor lábára is állott egy keveset,
Jégen nem tarthatván magát, visszaesett. - -
Igyekeztem lova alól őt kihúzni,
De nékem is lábam meg talált itt csúszni;
Én is, mint a lova, őreája estem,
Mikor megy ki lelke, már csak aztat lestem.
De mégis jajok közt e szavát hallatta:
Mit csinálsz? Kinyomod lelkemet, ebadta!
Hírtelen lábomra itten felállottam,
Lova kissé felállt, őtet elrántottam,
Hol vólna alacsony, néztem, árok partja,
Láttam, hogy egy helyen csak egy gyökér tartja.
Elszakítván eztet, leomlott a főldje,
A kapitány mellett bétőlt árok vőlgye.
Vasderesén ezzel nagyon segítettem,
Mert már felállhatván, a partra vezettem.
Megkötöttem őtet itt egy fenyőfához,
Feltettem, hogy már most látok az urához.
Le is mentem hozzá, gondoltam: hátomra
Felveszem; s kivivén, űltetem lovamra,
Paripáját pedig majd gyalog vezetem,
És így kvártéllyára szépen elvihetem.
De amint a hóról akartam emelni,
Szörnyű félelemmel kezdettem bételni.
Kiáltott: bocsáss el, ilyen teremtette,
Agyonlőlek! lábam fáj igen felette.
Hogy eltört a lába, már itt aztat véltem,
Azért mind a kettőt én itt megszemléltem.
Nem tört: hanem láttam, bal lába bokája
Nincs helyén, és dagadt ennek az ő tája.
Szóltam: más mód nincsen, hanem vagy hátamra
Felveszem az urat, vagy pedig vállamra.
Felvettem vállamra, árok partja felé
Emeltem; derekam ropogott is belé. - -
Szidott, káromkodott, szaporodott a baj;
Végre nem hallottam tőle más szót, csak jaj!
Kértem, hogy ne űljön már most a vállamra,
Hanem, mint a lóra, űljön derekamra.
Felűlt; másztam vele négykézláb, mint medve,
Felértem; de kínnal lett is egy kis kedve.
De már itt nem tudtam, vele mit csinálok,
Mert hogyha sokáig a hó hátán állok,
Lába jobban-jobban majd megmérgesedik,
Fene éri, vagy meg-gennyességesedik.
Paripáján pedig ő éppen nem mehet,
Gyalog még inkább nem, mert lépést sem tehet.
Falunkból érkezett mégis szerencsére
Egy szánnyal két asszony e bajnak helyére.
Magoknak fát vinni ezek szándékoztak,
Kapitányt itt látván, nagyon csudálkoztak.
Csendesen rátettem őtet e szánkára,
Ezen két vén kanca húzta kvártéllyára.
Lovamra felűltem, deresét vezettem,
Örültem, hogy egyszer kvártéllyán lehettem.
Az ágyába őtet itten lefektettük,
Inasát szaporán felcserért kűldöttük.
Eljött; a bokáját ez helyre rántotta,
Keszkenőket meleg borba bémártotta,
Ezeket rakta fel a daganatjára,
De eret is vágott rajta utóljára.
Kevés napok múlva ő szépen felépűlt,
Ábrázatjába is, amint vólt, megszépűlt.
Már velem is kezdett gyakran enyelegni,
Miként űlt hátamon, arról beszélleni.
Amint velem tréfált elmúlott bajárúl,
Inasa csendesen hátam megé járúl,
Szóllott: menjen ki ked, mert odaki hívják,
Már majd félórája, hogy pitvarba várják.
A két vénasszonyt, én kimenvén, megláttam,
Szány-vonásért hogy pénzt kérnek, kitaláltam.
Úgy is vólt; mondottam, csak várakozzanak,
Míg a kapitánnyal szóllok, itt álljanak.
Szóltam is: no uram! a pósta-pénzt kérik,
És szolgálatjokat másszor is ígérik;
Azon vénasszonyok a pitvarba állnak,
Akik a szányt vonták, fizetésre várnak.
Mosolygott, s így kérdett: mondd meg hát, mit adjak,
Szégyenbe előttök hogy én ne maradjak?
Szóltam: tudja az úr, hogy az bévett szokás
Az országba, s ebbe nem lehet változás:
Hogy tizenöt garast minden posta-ló ér,
E két vén kancákért jön tehát egy tallér. - -
Nevetett, és nékik egy aranyat vetett,
Dicsőséges vólt ő, és magáért kitett.
Elmentek; ő pedig a maga tisztjeit
Ebédre hívatá, és történetjeit
Előbeszéllette, magokat mulatták,
A vénasszonyokat főképpen kacagták.
Mig ezek így folytak, postán két levelet
Vettem; vóltak ezek nem más, csak felelet
Prágábúl általam írott levelekre,
Megesmértem, nézvén itt a pecsétekre.
Antal hív barátom nékem aztat írja,
Hogy nincs egészsége, magát alig bírja. - -
Kér, hogy gyakran írjak, mert ha szívét nyomja
Fájdalom: levelem, nem más, balzsamomja.
Atyám levelének más vólt a stílusa,
Gazember vólt, ki vólt szekretáriusa.
Mert kezdete ily szép vala levelének:
Látom, akasztófán még meg nem evének
A varjak: mivel írsz, látom, hogy te még élsz,
De úgy, ki embertűl, sőt Istentűl sem félsz.
Tudván már Miskólcon tett sok lopásodat,
Egerbe követett gaz latorságodat,
Életem ezekkel megrövidítetted,
Tudd: meghólt nagyanyád, sírba őt te tetted. - -
Feküdj hát ágyadon, amint azt vetetted,
Folytasd életedet, amint elkezdetted.
Hogy katona lettél, azt igen dicsérem,
De magamnak mégis aztat nem ígérem,
Jót hogy te felőled valaha hallhassak,
Melyért az Istennek hálákat adhassak. - -
Én mindazonáltal áldásom rád adom,
Mert hogy atyád vagyok, aztat nem tagadom,
De oly atya, kinek szíve keseredett,
Te sértetted azt meg, azért lett epedett.
Menj, repűlj kedvedre, én többet nem írok,
Megtérésed miglen meg nem hallom, sírok. - -
E levél szívemet nagyon érdeklette,
Lelkem esmérete mivel jól érzette,
Hogy mind igaz, amit az atyám íratott,
Azért minden szó itt szívemen ált’ hatott.
Ujra írnék néki, de mi haszna lészen,
Atyai szívébűl kivetett egészen. - -
Minden reményemet Istenbe vetettem,
Másolhatatlanúl aztat is feltettem:
Hogy már életemet egyszer megjobbítom,
És akkor levéllel atyámat búsítom.

HATODIK CIKKELY
Rontó Pál legelőször száll táborba; és ellenség elibe ezen táborozás alatt tett szerencséjét; 
de egyszersmind arra következett nagy szerencsétlenségeit is előadja.
Mint tengert habokkal a szél háborítja,
Kék színét fövénnyel öszve-zavarítja,
Szintén úgy atyámnak levele szívemet
Felháborította, s érzékenységemet.
Téli kvártéllyain pajtársim vígadtak,
Gyakorta táncolván, kártyázván mulattak,
Énnékem mindezek mostan nem tetszettek,
Mert atyám szavai megsebesítettek.
Nehezen vártam én az idő nyilását,
Hogy Mársnak mezején pályámnak futását
Kezdhessem, mely által atyám jó híremet
Hallhassa, avagy is az én elestemet.
Más módot nem láttam, magamat kedvébe
Mint tegyem, hogy legyek régi kegyelmébe.
Tudtam: a vitéz hír szelek szárnyain jár,
Sebesebben repűl, mint a sólyommadár.
Ha egyszer meghallja vitézlő híremet,
Melyet most szomorít, még azon szívemet
Vídámságra hozza, bévesz kegyelmébe,
Mert régi atyai szív ver még mellyébe.
Fel is tettem, hogy ha mégyek ellenségre,
Vagy hírt-nevet szerzek, avagy pedig végre
Ennek éles tőre szívemet áthatja,
Hazám s királyomnak lészek áldozatja.
Elérkezett egyszer Fébus szekerével,
A saxóniai hegyeket fényével
Aranyozni kezdvén, elolvadott a jég,
Béállván a tavasz, feltisztúla az ég.
Bellona óltárán a temjén füstölgött,
Véres áldozatja dörgés közt gőzölgött. - -
A zászlók lobogtak, a fegyver csillámlott,
Prussus táborába a sok tűz villámlott.
Mind kiszálltak ezek Mársnak piacára,
Regimentünk jutott Frajbergnek tájára. - -
Még ellenség előtt én sohase álltam,
Itten a szép rendet, a tábort csudáltam.
A comandók mentek, patrolok vigyáztak,
Másutt köpönyegen katonák kockáztak.
Burkus kurucait mivel még nem láttam,
Hogy szembe állhassak velek, arra vágytam.
Ezen kívánságom igen hamar bétőlt,
Mert másnap hajnalkor, még a nap fel nem kőlt,
Ráütöttek ezek a mi posztjainkra,
Egyszersmind erdőbe álló horvátinkra. - -
Zaj lett: trombitások lármát trombitáltak,
Főtisztjeink, lóra! lóra! kiabáltak.
Egy szempillantásba mi lovon is vóltunk,
Az ulánerekkel ügetve indúltunk.
Amint közeliténk a csata helyéhez,
Kardot rántánk, ki-ki látott fegyveréhez.
Láttam, egy katona más katonát vezet,
Feje nagyon vérzett, mert ez nyert már sebet.
Más egy üres lovat vezetett itt nyomba,
Akinek hátárúl ura jött halomba.
Harmadik is felénk sebesen vágtatott,
Ez egy halálfejes kurucot elkapott.
Jöve egy káplár is, prüszkölt paripája,
Kleistnak kapitánya lett ennek prédája.
Kiáltottak: mars! mars! mentünk nyakra-főre,
Sok öreg katona rugtatott előre,
Mintha táncra menne, sok oly bátran mene,
Űzte a kurucot, mint tigris, mely fene.
Mivel ilyen táncot még sohase láttam,
Hol nagyon izzadtam, hol pediglen fáztam.
Mint herkály orrával kopogtatja a fát,
Keresvén férgeknek lakóhelyét, odvát,
Két csizsmám patkója szintén úgy kopogott,
Érvén kengyelemet; szívem meg dobogott.
Golyóbisok amint körültem fütyűltek,
Véltem, fülem mellett madarkák repűltek.
Egy öreg katonát itt így szóllítottam:
Bátyám uram! ugyan mi fütyűl? mondottam.
Felelt: öcsém! ez mind szent Ivány bogara,
Szép a hangja, hanem mérges az agyara.
Az ellenség kezdett erősen ágyúzni,
Akartuk magunkat már itt visszahúzni.
Horvátság szaladott, csak alig lehegett,
Veres köpönyegek hátokon lebegett.
De jókor érkezett magyar gyalogságunk,
Kinek nyomába jött tizenkét pár ágyúnk.
Ellenség ágyúit ezek legyalázták,
Kezdvén düröggeni, már demondirozták.
Gyulai Ferencnek híres ezerede
Tüzelvén, a burkus futásnak erede.
Rajta! rajta! rajta! egybe kiáltottuk,
Mint port hajt forgószél, szintén úgy hajtottuk.
Vérszemet kaptam itt, Mokányom eresztém,
Kardomat kurucok véribe fürösztém.
Látván, több pajtásim érvén kurucokat,
Nem vágják, hanem csak fogdossák azokat,
Pénzektűl megfosztják, lovokat elveszik,
Tiszteknek óráját, pixisét elteszik:
Egy nyalka kurucot én is utólértem,
És már a kardomat a nyakához mértem,
De mivel pardont kért, neki megengedtem,
A pénzét elvévén, őt hátra vezettem.
Egy öreg katona engem előtalált,
Így szólott énhozzám, hogy mellettem megállt:
Szerelmes szép öcsém! ember vagy, s egy vitéz!
Vitézség, bátorság a szemedbűl kinéz.
Menj vissza, fogj mást is, bízd őket kezemre,
Fogadom én néked azt emberségemre,
Hogy a csata után én mind a lovakat
A kezedre adom, s eladhatd azokat.
Hittem a szavának, és visszanyargaltam,
Hamar is egy rongyos dragonyost elkaptam.
Ezt is visszavettem, a kezére bíztam,
Hogy vitéznek mondott, dícsért, szintén híztam.
Újra visszamentem, hogy megint foghassak,
És így több lovakért hogy több pénzt kaphassak.
Azalatt az öreg katona hátrament,
A mi gyalogságunk egy dombon állott fent.
Ezek vették által a fogott rabokat,
Kiket fogtam, itten átadta azokat.
De a két lovakkal ő tovább ballagott,
Tíz aranyat, amint hallám, értek kapott.
A táborba másnap hogy őtet megláttam,
A lovakat tőle én vissza-kívántam.
Micsoda lovakat? még aztat kérdette,
Káromkodni kezdett mindjárást felette. - -
- Soha se magadat, lovadat se láttam!
Hogy igy hazud egy ősz ember, azt csudáltam.
Ez még nem vólt elég, hanem kardot rántott,
De csak szitkozódott, nem vágott, nem bántott.
Ezt látván, elfogott engemet a méreg,
Szóltam: vén pöfeteg! te gaz öreg kéreg!
Most mindjárt keresztűljárom a lelkedet!
Kardot ránték, mondám: kutyák a véredet
Mindjárt nyalni fogják, ha vissza kardodat
Nem teszed és csak megmozdítod karodat.
Megszeppent és kardját hüvelyébe tette,
Elment, de szájábúl jött sok teremtette.
Dolgom nem lehetett feljebb mozdítani,
Mivel meg nem tudtam azt bizonyítani. - -
Ravaszok, csalárdok az öreg katonák,
Megcsalatnak tőlök a szegény rekruták. - -
De mégis, felette én nem sohajtoztam,
Mert, hogy ellenségnek harmadszor hajtottam:
Egy fő-strázsamestert vettem itt űzőbe,
Megbukott a lova egy fenyves sürőbe.
Kardomnak lapjával megcsaptam a hátát;
Mindjárt is hallottam itt ilyen kiáltát:
Pardon Krigsz-Kamerád! nyujtotta erszényét,
Óráját is; hogy ez arany, láttam fényét.
Ezekkel elvettem arany pixisét is,
Paripája szép vólt, babos, mint a tigris. - -
A pixisét szántam kedves Antalomnak,
Pistolyait adtam a kapitányomnak.
Az óbesteremnek ajándékot tenni
Lovával akartam, de ingyen elvenni
Nem akarta, hanem tiz aranyat vetett
Érette, s amellett szép köszönetet tett.
Az erszényt vizsgálván, száz arany vólt benne,
Mondottam: ó vajha több ily napom lenne!
A csata megszűnvén, vóltunk csendességgel,
Táborunkba visszamentünk dicsőséggel.
Markatányosoknak jó hasznot hajtottunk,
Mint krimi tatárok, bort, rozólist ittunk.
Ki mint viaskodott, ki-ki beszéllette,
Kurucot mint vágott, s aztat mint kergette,
Sokaknak kardjától burkus feje hasadt,
De sokan hidegen ütötték a vasat.
Ki valamicskét nyert, annál a pénz csörgött,
Kezébe bőr-pohár a kockával zörgött. - -
A kávés sátorba a főtisztek gyűltek,
A kerék asztalnál állottak vagy űltek.
Fáró játék vólt itt, és egy tallirozott,
Ez ellen a többi mind poentirozott. - -
Ha horvát tiszt vesztett, mérgesen majkázott,
Magyar teremtettét szórt, és ebattázott,
Németnek szájából ment a sok szakrament,
Francia mordózott, ha üresen elment.
Mérgébe a kártyát sok a főldhöz vágta,
Szemeimmel láttam, hogy azt egy megrágta.
De amelyike nyert, ily már fennyen fütyűlt,
Sampáner, Burgunder butellák között űlt.
Valamije csak vólt traktérnek, mindent kért,
A muzsikusoknak aranyat hányt s tallért.
Eszembe jutott itt, hogy én néhanapján
Antallal Miskólcon sokat nyertem kockán.
A kockások közé azért én is álltam,
A bőrös pohárból kockát hajigáltam.
Akadtam magamnál nagyobb mesterekre,
Kik hamisan játsztak, olyan emberekre. - -
És így egy aranykám a másik után ment,
Fortúna mostohám leve, s állott ellent.
Ezen egész nyáron folyt a táborozás,
Mindenfelé jártunk, sok vólt a csatázás.
De nem vala mégis több oly aratásom,
Mint vólt, midőn történt első csatázásom.
A kockajátékot én igen megszoktam,
Éjjel táborunkból magamat kiloptam,
Haupt-Kvártélyba mentem, csakhogy kockázhassak,
Hogy így az elveszett pénzemhez juthassak.
Hogy éjjel kóborlok, tisztek észrevették,
Mogyorófa-zsírral faromat kenették.
A deres ősz elmúlt, fagyos tél béállott,
Azért az armáda helységekre szállott.
Kvártélyokra estünk mi Saxóniába,
Bár tél vólt, de részünk sok vólt a csatába.
Erszényembe csak hat aranyka maradott,
Heves nyár vólt, többi kockán elolvadott.
Antalnak innét is írtam, s dicsekedtem,
Hogy múlt nyáron mely nagy nyereséget tettem.
Egy szép arany pixist tartanék számára,
Mivel emlékezem sok adományára.
Hólnapnak végével ura adott választ,
Szomorú pennával a kalmár írta azt:
Hogy mindég sínlődött, nem vólt egészségbe,
Nemrégen meg is hólt száraz betegségbe.
A levél kiesett, olvasván, kezemből,
Mint patak, könyveim úgy folytak szememből. - -
Nékem a pixisre nem vala szükségem,
Enyhíthetem pénzzel, ha lészen ínségem.
Azért egy zsidónak aztat megmutattam,
És húsz aranyakért néki el is adtam. - -
Egy titkos ihlelés mindég noszogatott,
Hogy újra kockázzak, majd nyerek, bíztatott.
Elmentem, a bőrös poharat felkaptam,
A traktér asztalát azzal kocogtattam.
Előre vagy negyven aranyat már nyertem,
Vakmerőbben mindjárt az asztalt is vertem.
De itten szerencsém hírtelen megfordúlt,
Egy arany másikát érte, mind ellódúlt.
Fillérem sem maradt, órámat tettem fel,
De csak kevés idő folyhata itten el, - -
Se órám, se pénzem, és pixisem nem vólt,
Keseredett szívvel úgy jártam, mint fél-hólt.
Mi több: főtisztjeim immár nem kedveltek,
Ki reám vigyázzon, egy káplárt rendeltek.
Mert tudták, kóborlok és mindég kockázok,
Lovamra nincs gondom, mivel éjtszakázok.
Legkisebb hibáért mindjárt lekapattak,
És huszonöt pálcát faromra vágattak.
Míg pénzem vólt, addig mindennap jól ettem,
Amit szám megkívánt, azt mindjárt megvettem.
Többnyire ebédem vala most csak krumpér,
Italom víz, melytől nem melegszik a vér.
Mivel ily ebédhez én soha nem szoktam,
Hogy jobbíthassam meg, azon gondolkodtam.
Három oly nagy korhely vólt kompániánknál,
Regementnél nagyobb hogy nem vólt azoknál.
Kvártélyba ezekkel estem egy gazdához,
Egykor így szóllottam én mind a hármához:
Pajtársok! ha mindég mi így élni fogunk,
A krumpliba ugyan ki nem törik fogunk,
De utóbb jártányi erőnk sem fog lenni,
E rossznak kellene eleit hát venni!
A legöregebbnek neve vólt Búszerző,
Hamar meg is érzém, hogy nem vala más ő.
Szóllott: az biz igaz, hogy mi rosszúl élünk,
De csak azért, mivel nincs kurázsénk, s félünk.
Ide csak félóra uraság majorja,
Amelybe sok ökre, juha vagyon, s borja.
Menjünk holnap éjjel, egy ökröt az ólból
Hozzunk el, avagy hat juhot az akolból.
Holnap úgyis lészen karácsony estvéje,
A plébánusnak lesz éjfélkor miséje;
A majorból ki-ki a templomba lészen,
Akkor senki minket észre sem is vészen.
Dallos s Gyúró Pista mindjárt reá álltak,
És hogy én mit mondok, már csak arra vártak.
Szóltam: ha ökör lesz, ugyan hová tesszük?
Hol ütjük le, annak vérit is hol vesszük?
Felelt itt Búszerző: a falu végin áll
Egy puszta ház, abba senki fel nem talál.
Ha megnyúzzuk, húsát majd haza emeljük,
Gazdánk sok szalmája között helyét leljük.
Ez okos embernek ráálltunk szavára;
Jutván karácsonynak szent éjtszakájára,
Az óra két fertályt ütött éjfél után,
Kardunkat felkötvén, elmentünk szaporán.
A majoros-gazda két legény szolgáját
Otthon hagyta, őrzék ezek a marháját.
Észrevették ezek, hogy mi ólálkodunk,
És hogy az ól felé lassan lopakodunk.
Kardjaink csörgését amint ők meghallák,
Kitanúlták abból, hogy vólnánk katonák.
Ők csak ketten lévén, nem mertek ránk ütni,
Féltek, netalántán pistolyt fognánk sütni.
Búszerző az ólba ment Dallos Miskával,
Én strázsán állottam kint Gyúró Pistával.
Az ólba ők soká éppen nem motoztak,
Egy meddő tehenet abból ők kihoztak.
Két futrás kötelet szarvára hurkoltunk,
Így osztán prédánkkal megint elindúltunk.
Itt az egyik legény felűle lovára,
Más, rövidebb úton nyaka szakadtára
A faluba nyargalt, hol az adjutánssal
Szemközt akadt, szólla hozzá nagy sírással:
A majorbúl hogy egy marhát négy katonák
Elloptak, és aztat errefelé hoznák.
Maga az adjutáns itt négy katonával
Lóra űlt, és elment ezzel a szolgával.
Amikor mi értünk a falu végére,
Adjutáns is éppen akkor oda ére.
Holt! Berdó! kiáltott, s minket körűlfogott,
Rútúl megíjedtünk, a szívünk dobogott.
Szolgának a tehént mindjárt visszaadta,
Addig is, míg több ér, hátunk jól megrakta.
Maga előtt hajtott ő mind a négyünket,
A profúznál vasra tétetett bennünket.
Reggel raportumát óbesternek tette,
Aki is felindúlt ellenünk felette.
Mivel egymásután most sok ünnep vala,
Dolgunk felvétele továbbra halada.
Vízkereszt napjával ünnepek vége lett,
Major óbestertől parancsolatot vett:
Hogy Ferhért, Krigs-Rechtet mi felettünk tartson,
És megvallásának a dolognak hajtson.
Tartott is: a lopást mi nem tagadhattuk,
Még jó vólt, a tehént hogy visszaadhattuk,
Mert már így könnyebb vólt sokkal szentenciánk,
De a törvény mégis így hozta azt reánk:
Hogy száztíz ember közt farmatringot futunk,
Négyszer fel s négyszer le, osztán haza jutunk.
Másnap ki is rukkolt az exekúció,
Tudtam, keserves lesz a mai porció.
A profúz bennünket mint oda vezete,
Szólt a major: ma van a fársáng kezdete,
Búszerző, vetkezz le! te mégy első táncra,
Bánom, nem adhattunk, rossz ember, a sáncra.
Le is veté ingét, táncát mint kezdette,
A major lóháton vágtatott mellette,
Hau cú! üssed! üssed! mindég kiáltotta;
Adjutáns másfelől jól megtapintotta
Pálcájával aztat, ki őtet nem csapta,
Avagy is váll-közbe döfését ily kapta.
Elhiszem: többször is ő eztet próbálta,
Mert ezen sok csapást jaj nélkül kiállta.
Dallos vólt a másik, ki utánna futott,
A kalupáda-tánc ennek is kijutott.
Három a tánc, jöve itt Gyúró Pistára,
Valahányszor csapás esett a hátára,
Mindannyiszor bőri szegénynek megrepedt,
Gyenge, csiklándós vólt, sok szív rajta epedt.
Én utólsó vóltam, rajtam vólt már a sor,
Gondoltam: hátamat ha bélepte a por,
Majd leseprik a sok farmatring-csapások,
Néztem, hármok hátán mint vólt csattogások.
Nagy szomorún én is ingem levetettem,
Oly nagy sebességgel futásom kezdettem,
Hogy eleint kevés csapás ért engemet,
De harmadszor futván, fullasztás szívemet
Elfogta, és gyakran órromra húllottam,
A major vágatott, míg fel nem ugrottam.
Táncomat végezvén, ledűltem, pihegtem,
Szívszorúlás miatt csak alig lehegtem.
Asszonyok megkenték hátam pályinkával,
Melyet megvegyíték szappannak habjával.
Mondtam: Debrecenbe farom jól ödzötték,
De itt a hátamat jobban köppölyözték.
Másnap daganatja gyűlt matériával,
Felvágta a felcser aztat láncétával.
E bált megköszöntük mink az óbesternek,
Kúrholt minket; engem mondott rossz embernek. - -
Furdalta szívemet lelkem esmérete,
Mert nálam a jónak nem vólt már kellete.
A gonoszságokba torkig elmerűltem,
Egy veszedelembűl a másba kerűltem.
Tudtam: magam vagyok mindennek az oka,
És hogy önként lettem gonosznak birtoka.
Fő- s altisztek előtt elhúnyt szeretetem,
Olykor nem érdemlém, mégis verettettem.
*
Így jár sok iffiú, ki meg sem gondolja
Dolgainak végit, jól meg nem fontolja.
Mindenbe kell lenni katonának szűznek,
Mert ő sok veszélynek mégyen, és sok tűznek.
Hogyha a jó erkőlcs őtet nem fedezi,
Higgye, hogy az Isten nem is védelmezi. - -
Katonának csupán jó erkőlcs páncélja,
Ha ebbe őltözött, bizonyos már célja.
Az óldala mellett ezer fog lehúllni,
Jobb óldala mellett tízezret fog dúlni.
Nem közelít hozzá a szerencsétlenség,
Mivel segedelme és pajzsa Istenség.
*
Megnyílt a szép tavasz, nap melegen sütött,
Jövén az ellenség, gyakran reánk ütött.
Hol néki, hol nékünk szolgált a szerencse,
Bellona nem tudta, hogy melyik részt mentse.
A csatákba gyakran pajtásaim nyertek,
Olykor a kurucok; mert ők sem hevertek.
Nékem nem lehetett valamihez jutni,
Bár kénszerítettem ellenséget futni.
Sőt Marienbergnél lovamat alattam
Ellőtték, és vissza csak gyalog futottam.
Megsirattam az én kedves Mokányomat,
Egy jó lóért kértem a kapitányomat.
De mint eleintén, úgy most nem szeretett,
Egy vén sárga lóra engemet űltetett. - -
Bizonyos vóltam én, hogy ha ellenségre
Megyek, szert nem teszek hátán nyereségre;
Sőt az első tűzbe engemet elkapnak,
S így gyalázatosan tétettetem rabnak.
A sok keserűség epeszté szívemet,
Azért elszökésre rászántam fejemet. - -
Az ellenség közel vólt táborba hozzánk,
Vigyáztunk: véletlen, hogy ne üssön reánk.
Éjfél után négyen elmentünk patrolba,
Hallottunk előttünk csörgést a bokrokba.
Szóllottam: álljunk meg, én előre megyek,
Hogy azon csörgésrűl bizonyságot vegyek.
Elmenvén, legottan a sárgát megkaptam,
Hamar is ellenség posztjára akadtam.
A fiók estrázsa: Halt! berdó! kiáltott,
Feleltem: Dezertőr! hárma körülállott. - -
Reggel elvezettek Kleist generálishoz,
Láttam: hogy egy altiszt itt más dezertőrt hoz.
A generálisnak nagyon megtetszettem,
Zőld kurucai közt szolgálatot vettem.
Mindjárt egész mundirt énnékem adatott,
Mondtam, rossz a lovam: azt is mást hozatott. - -
Sok csatákba vóltam én a labancokkal,
Közel szembeszállni nem mertem azokkal,
Mert gondoltam, hogy ha elfognak engemet,
Akasztófán vesztem el az életemet.
Részünkről mostohán folya az egész nyár,
Vertek és kergettek, egy kárt érte más kár.
Berlint császár népe moszkvákkal megvette,
A mundir-magazint abba tengre tette.
Potsdámot, Szanszuszit szint így pusztította,
A több várasokat a kozák fosztotta. - -
Császáriaktúl egy hiba estve esett,
Tzítten generális erre várt és lesett.
Császár népe másnap vissza takarodott,
Drezda alá érvén, ott megállapodott.
Retirált a labanc, szaladott előttünk,
Puskáztunk hátokon, ágyúkkal is lőttünk.
Nagy szerencsétlenség érte itt fejemet,
Mert császár-huszárok elfogtak engemet.
Drezdánál átalvett tőlök a regiment,
Rettegtem: mert tudtam, hogy most nem leszek ment.
Regementünk juta csehek országába,
Melybe két télen vólt, szállt numerusába.
Hadi munkák után két hétig nyúgodott,
Ezek elmúltával mindjárt hozzáfogott
Az óbester hibák helyrehozásához,
S fogyatkozásoknak kipótolásához.
Egyszersmind kívánta: Stokhauz üres légyen,
Mert egy regimentnél a sok rab csak szégyen.
Azért Ferhér, Krigs-Recht itten rendeltetett,
Ki könnyű rab vala, pálcával büntetett.
Mind megszabadúltak, csak magam maradtam,
A törvényszék előtt kérdésre vonattam.
Legfőbb kérdés ez vólt, hogy én mért szöktem el,
Magam kötelezvén szolgálatra hittel.
Mondjam meg okait bátran szökésemnek,
Enyhíthetem súlyát így bűntetésemnek.
Szóltam: nagyon kértem a kapitányomat,
Amidőn ellőtték alattam lovamat,
Adatna jó lovat; de olyat adatott,
Amelyen a kuruc mindjárt elfoghatott.
Tudtam, hogy sokaknál jobb katona vagyok,
De előtte nem én, azok vóltak nagyok.
Véle együtt a főtisztek nem szerettek,
Fájt a szívem, hogy ily nagyon megvetettek.
Eleint neveztek engem: fiam Palkó,
Most pedig: rossz ember, kockás és kóborló.
Minden legkisebbért mindjárást verettek,
Ezek az okaim, melyek elszöktettek.
Szólt a májor: fiam, mely okokat mondasz,
Gyarlók, igen gyengék, mindegyike kopasz.
Mert hogyha a tisztek veled rosszúl bántak,
Mint kockást, kóborlót verettek, nem szántak:
Talám te mind kockás, mind kóborló valál,
És így a verésre magad okot adál.
Az vóltál-é? mondd meg, szabad most szólani,
Valami szíveden vagyon, kimondani.
- Mi tagadás benne, én gyakran jádszottam,
De senkit nem csaltam, másnak nem ártottam.
Igaz, a káplár is, éjjel ha vizitált,
Olykor kvártélyomon engemet nem talált.
De lovamat elébb itattam, étettem,
Úgy mentem el osztán, ha mindent megtettem.
Szólt megint a major: ládd-é, magad mondod,
Hogy jádsztál, kószáltál, arra vólt hát gondod,
Nem a szolgálatra, sem pedig lovadra,
Mindezen tett hibák szállanak magadra.
Tudtad: a játékok nagyon tiltva vannak,
És hogy rossz dolga van, ki éjtszakáz, annak. - -
Mondod: játékoddal senkit meg nem csaltál,
És senkinek azzal te nem is ártottál.
Magadat csaltad meg, mert pénzed vesztetted,
Ártál pedig annak, akitűl elnyerted.
Kapitányod nem mert jó lovat rádbízni,
Mert a kóborlással ló nem szokott hízni.
Nem is elég, hogy azt itassad, étessed,
Azután istálló rekeszét rávessed:
Hát ha kvártélyodat tűz elborítaná?
A lovadat akkor ki szabadítaná? - -
Tudsz-é még valamit magad mentségére,
Mely lenne dolgodnak könnyebbítésére?
Senkitűl se tartsál, mondd meg azt szabadon,
Gondolkodjál, tám még segithetsz magadon.
Nem tudok! szóllottam; itt kegyelmet kértem,
Mert hogy vétkes vagyok, magam megesmértem. - -
Könyveim orcámra itten kicsordúltak,
Láttam, majoré is azokba borúltak.
A törvényszobábúl profúz kivezetett,
Kezemre, lábamra megint vasat vetett.
Bent már az auditor, hogy én mit vétettem,
Bűntetésnek melyik nemét érdemlettem,
Az hadi törvények szerint kimondotta,
Szavára sok szem itt könyveit ontotta.
Ezek után szegény fejemre voksoltak,
Nem tudtam, dolgaim előttök mint folytak. - -
Egy hadnagy kijött itt, s vele egy kapitány,
Pecsétes levelet a kezébe tartván.
Szentenciám vólt ez, melyt a törvény hozott,
Látása szívembe újabb kínt okozott. - -
Háromszor Ruffot fújt itten egy trombitás,
Jött a nép mifelénk, leve nagy szaladás.
Bíráim kijöttek, félkerékbe álltak,
Szentenciám hallják, az emberek vártak.
A kardját a major itten kirántotta,
Pálcáját auditor pedig feltartotta.
A profúz engemet hozzájok vezetett,
És itten énrólam a vas levétetett.
A félkerék végin kellett megállani,
Szentenciád fogod, szólt májor, hallani.
Az auditor eztet oly hanggal olvasta,
Hogy azt minden ember érthetve hallhatta.
Kezdett nagyon fogyni testemnek ereje,
A szentenciámnak e’ vala veleje:
- Mivelhogy Rontó Pál Istenét, királyát
Megcsalta, elhagyta, zászlójának alját;
De mi több, megszegte hitét, melyet letett,
Melyért is ő példás bűntetést érdemlett:
Azért is rettentő mások példájára
Meghal, és fog menni az akasztófára.
Itten az auditor egy fácskát zsebébűl
Kivévén, eltörte, s kiveté kezébűl.
Mely is kis darabba esett a lábamhoz,
És ezen igéket mondotta magamhoz:
Isten kegyelmezzen te bűnös testednek,
És légyen irgalmas te szegény lelkednek.
Ezt hallván, úgy tetszett, hogy a világ rámdűlt,
A szívem dobogott, lettem olyan réműlt,
Hogy a környűlálló nép tetszett erdőnek,
Amelybűl ellenem oroszlyánok jőnek.
Tagjaim hevűltek, hol pediglen fáztak,
A fejem szédelgett, szemeim kápráztak,
Meredve maradtak, és nem pillanthattam,
Nyelvem oly nehéz lett, hogy szót sem szólhattam.
A füleim zúgtak, mint zúg a szélmalom,
Azt véltem, hogy mindjárt elnyel a sírhalom.
Ezek után profúz vetett láncra s vasra,
Szólott hozzám: menjünk! de estem itt hasra.
Pajtásim a főldrűl szépen felemeltek,
Mert sokan közűlök engemet kedveltek.
Szóltak: ne félj, pajtás, jó az Isten, jót ád,
Könyörögj hozzája, lehet még gráciád.
El is vezettek ők profúznak házába,
Asztal mellé űltem, érvén szobájába.
A strázsája ennek itt megdupláztatott,
Mely az adjutánstúl komandíroztatott. - -
A regement-páter hozzám hamar jöve,
Látása énbelém mérges nyilat löve.
Tudtam, ő készíti útam másvilágra,
Hogy lelkem juthasson örök bóldogságra. - -
Ő is eleintén mind azzal bíztatott,
Hogy bár az halálom meghatároztatott,
Mégis életemhez lehet még reménység,
Mert a nagy Úristen kegyelmes egy felség.
Óbesterem szivét ez meglágyíthatja,
És ez gráciáját még nékem adhatja. - -
Szólt: fiam, ha dolgod Isten akaratja,
Magam is azt mondom, meg nem változtatja;
Minden, amit ezen isteni nagy felség
Cselekszik mivelünk, mind jóság, bőlcsesség.
Akarja bűnöktűl eltávozásunkat,
Hogy így nyerhessük el mi bóldogságunkat.
Ki tudja, ha tovább e világon élnél,
Tán bűn tengerébe egészen merűlnél. - -
Higgyed: az Úristen téged, fiam, szeret,
Mert idvességedre rövid úton vezet. - -
Hogy ebbe részes légy, fiam, imádkozzunk,
Ki keresztfán meghólt, ahoz fohászkodjunk.
Itt a feszűletet a kezembe adta,
Csókold meg ezt, fiam! énnékem mondotta.
Szívemhez szorítván, örömmel ezt tettem,
Mert akit ez jelent, őtet képzellettem. - -
Azalatt gráciát ment két zászlótartó
Kérni; fáradságok volt héjába való.
Szólt óbester: hogy ők kötelességeket
Megtették; útjokra bocsátá ezeket.
Ment azután kérni sok úr és sok dáma,
A kisasszonyoknak majd nem is vólt száma.
Ő csak azt felelte: Istennél grácia,
A sok kérés vége vólt reverencia.
Követték ezeket néhány szerzetesek,
Ezek is, mint urak, vóltak oly nyertesek.
A bíró is eljött, egész tanácsával,
Esedezett értem hathatós szavával, - -
Jöttek városiak, iffiak és vének,
Könyörgöttek értem gazdagok, szegények.
Semmit sem vihettek kérésekkel végbe,
Mondá, majd könyörgök érettek az égbe. - -
Utóljára jöttek férfi-gyermekecskék,
Ezekkel fejéren őltözött szűzecskék.
Koszorúsak vóltak, bokréták kezekbe,
Ki-ki bizodalmát vetette ezekbe,
Hogy az óbestertűl e szelíd báránykák
Gráciám kinyerik, mivel ártatlankák. - -
Mondá nékik: jobb lesz, hogyha hazamennek,
Holnapután nézzék, mi baja lesz ennek,
És őróla példát magoknak vegyenek,
Ha felnőnek, hogy ők rosszat ne tegyenek. - -
Míg ezek így folytak, felűle lovára
Az én zászlótartóm nyaka-szakadtára;
Brixbe, hol fővezér gróf Hadik vólt, elment,
Mivel nyargalt, hamar e városba lett bent.
Itt kisasszonyának mély térdhajtást teve,
Lubomirska hercegasszony most a neve.
Dolgomat előtte mind elbeszéllette,
Mért jött vólna hozzá, azt is jelentette.
Kérte: méltóztasson lenni én pártfogóm,
Óbesterem előtt hathatós szószóllóm.
Tudja: ha levelet nékie fog írni,
Keménységét fogja e levél megbírni.
De kérte: ordonánc táskájába tegye,
Hogy itt vólt: óbester azt észre ne vegye.
E kegyes méltóság azt örömmel tette,
Mindjárt is kezébe pennáját felvette,
Oly szív-meglágyító levelet néki írt,
Hogy maga is, mig azt írta, piszegett, s sírt.
Önnön-maga tette eztet a táskába,
Ordonáncnak nyomott egy aranyt markába.
Kérte, hogy mindenütt ő nyargalva menjen,
Néki is jutalma lészen főldön s mennyen. - -
A zászlótartó is hamar elérkezett,
A grófkisasszonnyal hogy ő mit végezett,
Megmondta; köszöntem nagy kereszténységét,
De dolgom nem éri, szóltam, kívánt végét.
Az óbester kűldött maga konyhájábúl
Ebédet, innom is a maga borábúl.
Ettem, amint ettem; mert testem táplálni
Már szükségem nem vólt, csak lelkemhez látni.
Meglátván legelől a pátert, réműltem,
Mivel halálomhoz már mostan készűltem. - -
Az egész délutánt velem könyörgéssel
Tőltötte, és sok szép más elmélkedéssel. - -
Szemem előtt vala mindenkor halálom,
De hajnalban mégis elnyomott az álom.
Álmomba egy szép szűz hozott egy kalyitkát,
Amelybe bezárva tartott egy madarkát.
Kinyitván ajtaját, madara elrepűlt,
Melyen e szűz leány nem búsúlt, de örűlt. - -
Másnap el is jöve a páter idején,
Nem vólt a kalapja feltéve a fején.
Mert Urunk szent testét elhozta magával,
Szolgája vele jött két viaszgyertyával. - -
Mintegy félóráig velem imádkozott,
Azután engemet a gyónásra hozott.
Meg is gyóntam néki egész életemrűl,
Minden nehézséget letettem lelkemrűl.
Bűneimtűl engem mihent felóldozott,
Egy valami oly nagy örömöt okozott
Bennem, hogy szivemrűl minden szomorúság
Tágúlt, elfogta azt egy titkos vígasság. - -
Én ki nem mondhatom, mely nagy könnyebbséget
Érezett a szívem, s lelkem csendességet.
Bátorodott lettem, haláltól nem féltem,
Világot útáltam, melybe eddig éltem.
Már nehezen vártam, hogy csak meghalhassak,
Istenemnek színe elibe juthassak.
A páter éntőlem elment ebédelni,
Eljön, ha asztaltúl, mondá, fel fog kelni.
Ma is óbesterem küldött nékem enni,
Megköszöntem, hogy ezt méltóztatta tenni.
Mivel most erővel alkalmassal bírtam,
Ezen két levelet szülőimnek írtam:
RONTÓ PÁLNAK ÉDESATYJÁHOZ ÍRT LEVELE
Kedves édes Atyám!
Reszketnek kezeim halál félelmétől,
De jobban remegek szíved sérelmétől.
Mert tudom: azt pennám úgy megsebesíti,
Hogy nincsen orvosság, mely azt megenyhíti.
Síromnak halmáról kűldöm levelemet,
Tudjad: holnap reggel végzem életemet.
Nem jutok már többet színed látására,
Mert hóhér húz holnap az akasztófára.
Tudom, ezen szavak tégedet rémítnek,
Tán meg is halsz, hogyha egek nem segítnek.
Légy bátor, óh atyám! halált érdemlettem,
Istenem, királyom ellen én vétettem.
Megszegtem hitemet, szöktem ellenséghez,
Azelőtt is már sok rosszat vittem véghez. - -
Engedj meg, óh atyám! mert megbántottalak,
Emlékezem, sokszor háborítottalak.
Az Istenre kérlek, engedd meg vétkemet,
Hogy el ne veszítsem én szegény lelkemet.
Mivel már esetem megváltozhatatlan,
Kérlek, édes atyám, ne légy irgalmatlan.
Köszönöm atyai gondviselésedet,
Melyt nem érdemlettem, nagy szeretetedet.
Vedd bűnös lelkemet emlékezetedbe,
Könyörögj érette, csak azt vedd szívedbe.
Kéri ezt tetőled az, ki sírhalmán áll,
Méltatlan rossz fiad: a nevem
Rontó Pál.
AZ ANYJÁHOZ ÍROTT LEVELE
Szerelmes Édesanyám!
Majd kiesik pennám megbágyadt kezemből,
Könyveim mint patak, úgy folynak szememből,
Midőn hozzád ezen levelemet írom,
Mert már ki van ásva én halálos sírom.
Meg ne rettenj, kérlek, szíved bátorítsad,
Isten végzésére szemedet fordítsad.
Ő szent rendelése, hogy holnap kimúljak,
És az akasztófán kötél által fúljak.
E napnak virradta azon gyászos napom,
Amelyen érdemlett bűntetésem kapom.
Érdemlett: mivel megcsaltam Istenemet,
Vele királyomat, főldi felségemet. - -
Óh szerelmes Anyám! képzelem, mint indúlsz
Ájúlásnak, többé tán meg sem is vídúlsz. - -
Azt fogod sajnálni, engem mint neveltél,
Emlőddel tápláltál, széltől is őrzöttél. - -
Édes drága Anyám, ne epeszd magadat,
Bocsásd Isten színe elibe fiadat.
Hidd el, oda jutok, mert bűneim bánom,
Nagy vétekbe estem, halálom nem szánom.
Isten fizesse meg sok fáradságodat,
És énmellettem tett dajkálkodásodat.
Ha megbántottalak, Krisztus sebeire
Kérlek, bocsássál meg, az ő szent vérére.
Isten széke előtt érted imádkozni,
Higgyed, meg nem szűnök szívből fohászkodni.
Hogy szegény lelkemről te is gondolkodjál,
Esedezik ezért vólt fiad
Rontó Pál.
*
- - Kevés idő múlva a páter érkezett,
Szememen esmérvén, mért sírtam, kérdezett.
Szóltam: szülőimnek dolgomat megírtam,
Estemen szomorúk lesznek, azon sírtam.
Kértem: hóltom után hogy adná póstára,
Itt a nyólc krajcár is, a két levél ára. - -
Ekkor egy ordonánc jöve serénységgel,
Izzadt vólt a lova, mert jött sietséggel.
A profúznak köté eztet udvarába,
Egy iskátulával béjött a szobába.
Köszönt, s azt előmbe az asztalra tette,
Gróf Hadik kisasszony, szólt, eztet kűldötte.
Vegye pajtárs uram ezt kedvesen tőle,
Ami benne vagyon, vegye ki belőle.
Páter maga eztet mindjárt felnyitotta,
Ajándékát velem együtt csudállotta.
Ing vólt ez, szép fejér vékony gyólcsból varrva,
Viaszkos vászonnyal vólt ez bétakarva,
Szegve vólt fekete selyempántlikával,
Ez vólt az ajándék, egy szép bokrétával.
Ordonáncnak visszaadtam a skátulyát,
- Köszönöm, mondja meg, kegyes s nagy malasztját. - -
Elment; én ezeket mondtam a páternek:
Tudjuk, grófkisasszony írt az óbesternek,
Látom, haszna nem vólt kérő levelének,
Tartom ajándékát halálom jelének. - -
De hogy bűneimet megszántam, örűlök,
Most is szívből bánom; úgy-é üdvözűlök?
Szólt a páter: ennél bizonyosabb nincsen,
Örvendezhetsz ezen legdrágább nagy kincsen.
Azután könyörgött majdnem virradtáig,
Ledűltünk azután; alig egy óráig
Nyugodtunk, az hajnal csakhamar hasadott,
A nap következett, hogy ez elhaladott.
E nap vólt, mely nékem vólt legirtóztatóbb,
És úgy mint embernek leginkább borzasztóbb.
Mert ezen kelletett éltemtűl megválni,
Istennek ítélőszéke előtt állni. - -
Itten szépen magam felcsínosítottam,
Hajam puderoztam, felfodorítottam.
Dolmányomra vettem halálos ingemet,
Mellyel grófkisasszony megtisztelt engemet.
Feszűletet a szép bokrétára tettem,
Kézbe tartván, gyakran csókokkal illettem. - -
Hallván egyszer, hogy a profúz háza körűl
A lovak dobognak, a sok fegyver zördűl:
Az exekució tudtam, hogy érkezett,
Páterrel féltembe fogtam itten kezet.
Szívszorongatásim lettek itten nagyok,
Kitetszett, hogy nem kő, hanem ember vagyok. - -
Béjövén a profúz, szólott: fiam, ne félj!
Még lehet gráciád, e reménységbe élj;
Hanem nékem mármost mást nem lehet tenni;
Azért menjünk, mivel már kelletik menni. - -
Adjutáns a Srankba páterrel vezetett,
Ezen négyszeglettel körül is vétetett.
Erre itt a major: mars! komandírozott,
Lábról-lábra ki-ki lassan masírozott.
Úgy tetszett, előttem mindenütt van árok,
És hogy egész térdig én fövenybe járok.
Frajter két katona hóhért körűlvette,
Katonaság után őt hátrúl vezette.
A nép száma nagy vólt, amely engem kísírt,
De ritka vólt, aki ezek közül nem sírt.
Amint már elhagytuk egyszer a helységet,
Úgy tetszett: hogy engem a forró tűz éget.
Mert láttam oszlopom immár fejérleni,
Amelyen most mindjárt testem fog függeni.
Még éltem: a testem máris merevedett,
Mivel minden csepp vér bennem hidegedett.
Az halál félelme engemet borzasztott,
Hol jéggé váltatott, hol pedig izzasztott.
Az imádságba is már szám most hebegett,
A nyelvem nehéz lett, ez is csak rebegett. - -
A profúz énrólam a vasat levette,
Páter szűnet nélkűl bíztatását tette.
Kevéssel előbbre kellett itt állanom,
És szentenciámat mégegyszer hallanom. - -
Mihent olvasását auditor végzette,
Profúz lépéseit major felé tette.
Kiáltott: gráciát kérek én szegénynek!
Szólt a májor: meg nem lehet esni ennek.
- Másodszor is kérem, légyen gráciája!
- Istennél grácia, most igy szólt reája.
- Harmadszor is kérem Krisztus szent nevére,
Hogy szálljon grácia szegénynek fejére!
Itt véletlen a nép leve nagy mozgásba,
Grácia! grácia! esett kiáltásba.
Mert látta: nyargalva jön egy zászlótartó,
Lebegtet keszkenőt, mely fejér, mint a hó.
Szűntelen: grácia! grácia! kiáltott,
Szomorú szíveket ő örömre váltott.
A májorhoz érvén, magát meghajtotta,
Hogy meg-gráciázott óbester, mondotta.
Óh mely nagy öröm lett mindjárt a nép között,
Eggyik rózsavízzel, más mással öntözött.
Látták, hogy szívemre nagy megbágyadtság szállt,
Azért is örömmel mindenike szolgált.
A páter megölelt, magához szorított,
- Lásd, az Isten be jó! szólott, bátorított.
Érzékenység nélkűl vóltam én még itten,
Pajtásaim közül félre vittek ketten.
Felcsert kiáltották, egybe ez itten vólt,
Eret fog ked vágni! páter hozzá így szólt.
Halálos ingemet énrólam levette,
Hóna alá szépen öszvehajtva tette.
Pajtásim lehúzták rólam dolmányomat,
Ingemet felgyűrvén tarták balkaromat.
Felcser szerencsésen megvágta eremet,
Ítélete szerint bocsájtá véremet.
Erre mindjárt igen nagyon megkönnyűltem,
Itt magamhoz térvén, hogy élek, elhűltem.
Mindeddig mi történt énvelem, nem tudtam,
Tetszett, hogy az Úrban én már elaludtam. - -
A keresztet páter kezembűl kivette,
De szép bokrétámat csákóm mellé tette.
Velem jött, vezetett maga kvártéllyára,
Nyúgodjak kevéssé, fektetett ágyára.
Frissen főzettetett énnékem borlevest,
Kért, igyak belőle én bárcsak egy kevest.
Ittam, meleget is okozott gyomromba,
Nagyon erősített minden más tagomba.
Minden bajom megszűnt, beszéltem, nevettem,
Jó lelkiatyámtúl ezeket kérdettem:
Atyám! hogy történt az, hogy én meg nem hóltam?
Mert úgy tetszik, hogy már másvilágon vóltam.
Éj vólt-é vagy nappal, amidőn vezettek?
Vak lettem, nem tudom, énvelem mit tettek.
Szólt: fiam, Istennek hatalmát csudáljad,
Veled tett dolgait fontold meg, s vizsgáljad.
Ami veled történt, ő szent rendelése
Vala és egyszersmind atyai intése,
Hogy te megjobbítsad ezentúl éltedet,
Kerűljed a vétket, szeresd Istenedet.
Nappal vólt, hogy mentünk vesztésed helyére,
A félsz homályt hozott szemeid fényére.
Ott lévén: te önnön zászlótartód futott,
Gráciát kiabált, ezzel hozzánk jutott.
Ne véld: óbestered önként azt rád hozta,
Avagy másvalaki őnála okozta.
Maga az Úristen néked kegyelmezett,
Jele, hogy még rólad el nem felejtkezett.
Csak eszközök vóltak óbester és mások,
Mondták akaratját ezek, mint talmácsok. - -
Óbesterhez menvén a páter ebédre,
Jutott mindjárt vele ő ilyen beszédre:
- No mit beszél Rontó? szereti-é, hogy él?
Magához tért-é már, avagy még most is fél?
- Már nem fél, szólt páter; de oly megijedt vólt,
Maga vallja: vélte, hogy immár ő meghólt.
- Mondja meg őnéki: vígyázzon magára,
Gróf Hadik kisasszony sem lészen hasznára.
Szép legény, megvallom, de kár, hogy csintalan,
Ezen fenyítése tám nem lesz hasztalan.
- Méltóságos uram, kezes vagyok érte,
Mert ezen fenyítés elevenit érte. - -
A páter, mihelyest az asztaltúl felkélt,
Hazajött, megmondá, óbester mit beszélt.
Kitanúltam: hogy vólt gróf Hadik kisasszony
Amelly gráciát nyert, azon istenasszony.
Óh atyám, szólottam: ihol van az álom,
Mostan megfejtését könnyen kitalálom.
Ő kegyes személyét a szűz jelentette,
Amelly a madárkát szabad lábra tette. - -
Ezek után mentem a zászlótartómhoz,
Ki értem fáradott, azon pártfogómhoz,
Örűlt, munkálása hogy kívánt véget ért,
Jóra intett, rosszrúl tegyek le, arra kért.
Tőle kapitánynak mentem kvártéllyára,
Fiatal vólt, gondja vólt csak a tréfára.
Meglátván, így szólott: Hozott Isten, Palkó!
Mi hír mennyországba, van ott árok és hó?
Feleltem: nem lehet aztat megmondanom,
Mert világ küszöbén meg kellett állanom.
Tudom, itt a főldön kapitány uramat
Kihúztam, mert tettem lovának magamat.
Én ugyan árokba szörnyűbe ejtettem,
Kapitány uramtól mégsem segíttettem.
- Tudtam, nem lesz bajod, a rossz fű nem vesz el,
Te is, mikor mennykő megüt, akkor veszel.
Jó légy, mert ezután majd nem segítenek,
El ne szökj, mert higgyed, hogy fel-felejtenek.
- Soha, míg én élek, nem teszek ily hibát,
Csak kérem, hogy adjon alám jó paripát!
Páter sok malasztját szépen megköszöntem,
Megcsókolván kezét, kvártélyomra mentem.
A két leveleket adja vissza, kértem;
Örűltem, szülőim hogy már meg nem sértem.
Másnap szép csínosan egész mundíromat
Felőltöttem, és felkötöttem kardomat.
Az óbesteremnek mentem kvártéllyára,
Reá akadtam itt az adjutánsára.
Ez mindjárt engemet néki béjelentett,
Hogy kűldjön bé, tőle parancsolatot vett.
Térdre esvén a két lábát átkócsoltam,
Könyveim húllottak, azokat csókoltam.
- Kelj fel, fiam, kelj fel! szóllott: e tisztelet
Nem énnékem való, hanem Istent illet. - -
Fiam! megesméred, reménylem, vétkedet,
Istennek, királynak letetted hitedet,
Megszegted azt, és még ellenséghez szöktél,
Egész regimentnél botránkozást tettél.
Nem én, de a törvény ítélt a halálra,
Nem is más, csak magad, adtál okot arra.
Azt se köszönd nékem, hogy vagyon gráciád,
Mert ez Isten dolga, aki minden jót ád.
Tehát, aki égbe lakik, köszönd annak,
Utána háláld gróf Hadik kisasszonynak.
De intlek, kérlek is, hogy hadd el a rosszat,
Mert hogy ha jót tehetsz, mért tészel gonosszat? - -
Hogy jó katona vagy, mondom azt szemedbe,
De azért kevélység ne légyen szívedbe.
Én mind elfelejtem eddig tett vétkedet,
Csak magad jól viseld, segítlek tégedet.
Most azt parancsolom, holnap Brixbe menjél,
A grófkisasszonynak köszönetet tegyél.
- Méltóságos uram! szóltam, én míg élek,
Míg karjaim bírom, és bennem lesz lélek,
A rossz társaságot, játékot kerűlni
Fogom; Isten nem hágy rosszba bémerűlni. - -
Végtére óbester megüté vállamat,
Mely után kijöttem, meghajtván magamat.
Kapitányhoz menvén, jó paripát adott,
Tatár faj lehetett, orra vólt hasadott.
Almás-kék vólt szőri, két bélyeggel sütve,
Egy vólt pofájára, más farára ütve.
Megmondám, hogy holnap Brixbe fogok menni,
A grófkisasszonynak köszönetet tenni.
Kapitányom megint, mint szokta, enyelgett,
- Hogy köszönöd meg azt, Palkó? engem kérdett.
- Lábához borúlok, hogyha megengedi,
Megcsókolom aztat, talám megszenvedi. - -
- Lábcsókot helyetted magam véghez viszem,
Mert hét vármegyébe szebb vólna, nem hiszem.
- Előbb azt az úrnak meg kell érdemleni,
Mely táncot én jártam, azon táncra menni!
- De lánc-adta, arra nem adom magamat,
Hogy ily táncba kötél csiklandja nyakamat!
Megkövettem itten a kapitányomat,
Hogy rosszra ne vegye e tréfálásomat.
Másnap el is mentem, s tizenkét órára
Az ordonáncoknak értem kvártéllyára. - -
Egy lokájt kértem én: a grófkisasszonynál
Jelentsen bé; láttam, a palotába áll.
Bément, és legottan az ajtót nyitotta,
Németűl: Herr Huszár! kommen zi, mondotta.
Bémenvén, mindjárást borúltam lábához,
Megcsókolván aztat, így szóltam magához:
Kegyességgel terhelt grófi nagy Méltóság,
Kit nagy lélek éleszt, főkép irgalmasság!
Isten fizesse meg Nagyságod kegyelmét,
Hogy nékem szegénynek nyújtá segedelmét.
Malasztja húzott ki a hóhér markából,
És kiszabadított halál árnyékából. - -
A mennyeknek Urát mindég fogom kérni,
Míglen más halálom el nem fogom érni,
Hogy terjessze bőven maga szent áldását
Nagyságodra: világ mert nem látta mását. - -
Szóllott: én szívesen mindeneket tettem,
Örűlök, dolgába hogy szerencsés lettem. - -
Kérem kedet, többé ezt ne cselekedje,
Hadi élet súlyát békével szenvedje.
Mert szenvedik eztet mások sok ezerek,
Hercegek és grófok, több más nagy emberek. - -
Gyász-pántlika nélkül az inget viselje,
Kívánom, hogy öröm, s ne gyász szívét telje.
- Kegyelmes kisasszony! inkább a főld nyeljen,
Mintsem többé nékem az elszökés kelljen.
Az ing minden kincsem, legfőbb drágaságom,
Tűkröm, melybe látom tett sok rosszaságom.
Addig, míg én élek, sohasem veszem fel,
De egyszer meghalván, abba temetnek el!
A generális is intett engem jóra,
Mostani életem vegyem gondolóra.
Ő is közember vólt, és most már Feld-Marsal,
Aki híven szolgál, igy megy elő halkkal.
Vólt itten sok dáma és sok generális,
Német, horvát, saxo, több tiszt, mind stabális.
Fejemtől talpamig engemet szemléltek,
De francia nyelven mindnyájan beszéltek.
Tudtam, hogy nem másról, csak rólam szóllanak,
De meg nem érthettem, hogy miket mondanak.
Gyakran: zsoli garzon, e két szót hallottam,
Nem sok vólt, fejembe könnyen megtartottam.
Grófkisasszony hozzám így szólla végtére:
Kívánok szerencsét én kednek fejére.
Meghajtván magamat, csókoltam a kötényt,
Akkor a markomba nyomott egy szuverént.
Kimenvén, felűltem mindjárt a lovamra,
Estve nyólc órakor értem kvártélyomra. - -
Mostani századnak hatvanadikába
Történt ezen dolgom csehek országába.
A háború tartott még két esztendeig,
Sok jeles emberek húlltak ez ideig.
Mint folya: nem tárgyom annak leírása,
Csupán életemnek az ő folytatása.
E két esztendőbe én bajt nem okoztam,
Senkinek, sem magam fejére nem hoztam.
Kerűltem játékot, a rossz társaságot,
És a korhelyekkel való pajtásságot.
Az én Istenemet segítségűl hívtam,
Jó erkőlcsöt lassan már magamba szívtam.
Meg is áldott bátor szívvel s vitézséggel,
Valahányszor szálltam szembe ellenséggel.
A szerencse szolgált énnékem mindenkép,
Nyereségem vala mindenkor igen szép.
Aranyórám megint vólt, s több drágaságom,
Jutalommal esett minden fáradságom.
Sok szép aranyakat és új tallérokat
Gyűjtvén, a páternek adtam mind azokat
Eltenni; mert ő vólt az én kasszírerem,
Mivel e világon nem vólt jobb emberem.
A monárchák közt itt békesség kötődött,
Látván, haszontalan már sok vér öntődött.
Ezen száznak hatvan és harmadikába
Tették ezt mindnyájon Hubertsburg várába.