# Részlet a legendás szerepből

## V. felvonás
Hatodik jelenés

(Sappho gazdag öltözetben, mint az első felvonásban, vállán a bársonyköpönyeg, fején a babérkoszorú, kezében egy aranylant, megjelen szolgálóitól körülvéve az oszlopsor grádicsain, komolyan s innepi módon lépeget.)

MELITTA:

Oh, asszonyom! Oh, Sappho!

SAPPHO (komolyan, csendesen)

Mit akarsz?

MELITTA:

Szememről a fedél már leesett! Eressz megint rableányaid közé! Bocsáss meg, és bírd azt, ami tiéd!

SAPPO (elébbeni módon):

Te Sapphót oly szegénynek gondolod,

Hogy ő reászorulhatna kezed

Adásira? megvolt már az enyim!

PHAON:

Oh, Sappho, hallgass meg!

SAPPHO:

Hozzám ne nyúlj!

Az istenek szenteltje vagyok!

PHAON:

Ha nyájasan néztél rám valaha…!

SAPPHO:

Avult dologról szólsz – önmagamat

Találtam fel, midőn kerestettelek,

Eredj! Ha szívem bírni nem tudád!

Reményem oszlopa nem ingadozhat.

PHAON:

Tehát gyűlölsz már, Sappho, engemet?

SAPPHO:

Szeretni! Gyűlölni! Hát nincs egyéb?

Te énelőttem oly kedves valál,

Az is vagy és mindég is a leszel,

Milyen kedves egy oly jó útitárs,

Kit a szerencse kedve csak rövid

Időre és csak addig vezetett

Hajónkba, míg a vízen átmegyünk;

Ha partra érünk, elválunk, ki-ki

Külön-külön ösvényén vándorol,

S csak olykor a távoly vidékeken

Jut a barátságos társ az eszünkbe.

(Szava elakad)

PHAON (megindulva):

Ó, Sappho!

SAPPHO:

Ne szólj! Váljunk békével el!

(A többiekhez)

Ti, akik a Sappho gyengeséginek

Tanúi voltatok, engedjetek

Azért! Megengesztel ő titeket!

(Az oltárra, a szín hátuljára mutatván)

Eredjen a Vénus oltártüze!

Lobogjon a láng a hajnal fénye felé!

(A láng fellobbant)

Ti hát azért mostan távozzatok!

Beszélni kedvesimmel hagyjatok.

RHAMNESZ:

Akarja! Menjünk! Ti mind jöjjetek!

(Hátravonulnak)

SAPPHO (előrelépvén):

Hatalmas ég szent isteni!

Ti gazdag áldást adtatok reám,

Kezembe énekívet adtatok,

Teljes tegzét a költésnek vele.

Ti érező szívet, gondolkodó

Szabad serény lelket és oly erőt

Adátok, amivel gondolatim

Szülötteit formába önthetém.

Ti gazdag áldást adtatok reám,

Ezért hála!

Fejemre győzedelmet tettetek,

Kihintve van költésbéli nevem

Örök időkig zöldellő vetés

Fejébe, e földnek határira.

Zengeni fog és míg a föld feláll,

Enyészni el nem fog Sappho neve.

Hála érte!

Megengedtetek szürcsölni nekem

Ez élet édes szélű kelyhiből,

De szürcsölni csak, inni nem!

Magas intésteknek ím engedek!

Letészem a mézes szájú pohárt

És nem iszom.

Betöltve van, amit rám bíztatok!

Ne fogjátok utolsó bérem el!

Kik a tiétek, nem gyengülnek el,

Betegség őket nem gyalázza meg,

Erőbe, lételek virágiba

Lakásotokba felrepítétek –

Oh, ilyen dicső sorsom legyen nekem is!

Ne légyen a ti papnétok maga

Kitéve csúfjára azoknak, a –

Kik a ti ellenségtek, s a bolond,

Ki bölcs magának, ne gyalázza meg!

Virágimat ti szedtétek le, hát

Ti törjetek le törsökömbe is!

Olyan legyen végem, mint kezdetem!

Ne hagyjatok vérrel vívnom tovább!

Elégtelen vagyok már küzdeni!

Viaskodás nélkül győzessetek!

(Nekibuzdulva)

Lobogva gerjed a láng! a nap is

Emelkedik, már érzem, istenek!

Meghallgatátok! Oh, hála azért!

Te, Phaon és Melitta, jöjjetek!

(Phaont homlokon megcsókolja)

Nem evilági barát csókja ez!

(Melittát megöleli)

Halott anyád küldi e csókot neked!

Jer a Vénus oltárához, hogy ott

Derülve fejtődjön ki az a titok,

Mi eddig elrejté szerelmetek!

(Az oltár felé siet)

RHAMNESZ:

Mi célja most? Dicsőülve vagyon

Egész valója! És mennyei fény

Ragyog világítva feje körül!

SAPPHO (a partnak egy magasságára lép fel,

s kezét a kettőjökre kiterjeszti):

Szeretni embert, istent félni kell!

Nyitott virágitokkal éljetek!

Felőlem is megemlékezzetek! –

Az élet végső adóssága így

Le van fizetve! Oh, nagy istenek!

Reájok áldástok! Engem pedig

Kegyelmesen hozzátok végyetek!

(A kőszikláról a tengerbe rohan)

(Grillparzer* – Inántsi Pap Gábor* ford.: Sappho)*