# Benke József* híres szerepei

Ezen történetek között hallatszott már többször, hogy a Rondellát a Verschönerungs–Comission* nem szenvedi meg a Duna-parton, hanem el fogja bontatni. Az intendáns: Kultsár István úr,* szinte a haját tépte mérgében, s tele volt aggodalommal, hogy már vajon melyik szénatartóba dugjon bennünket a szénapiacon, hogy a németek meg ne találjanak bennünket, s szét ne rombolhassák még a pajtát is a fejünk fölött. Szegény magyarok! Magyarország fővárosában nem volt hely a magyarnak, hova leülhessen, pedig nem azért, hogy a publikum ne lett volna megelégedve, sőt igen szeretett a közönség, és igen zokon vette a híreket, mik közbe-közbe fölmerültek: hogy talán el is megyünk Pestről végképp. A közönség zúgott, mert valóban oly jól összetanult társasággá alakult össze, tele szorgalommal, igyekezettel, s oly jól szervezett társasággá nőtte ki magát az eleinte kis társaság, hogy ha most végigmegyek gondolatomban azon pályatársaim jelesein, büszkén emelem föl fejemet, hogy én is mint egy kis gyönge ágacskája ezen jeles, értelmes és tiszta jellemű művészeknek, gyöngéden ápolva sarjadoztam nagyobbra, nagyobbra. Mert ne tessék gondolni, kegyes olvasóim, hogy mivel régi-régi idők voltak azok, mikről beszélek, ne találkoztak volna művészek. Oh, igen, mostani értelmemmel is merem bizonyítani, hogy művészek, tanulmányos művészek voltak már akkor is, csakhogy nem sokan voltak bizony egy rakáson.

Nálunk voltak: Benke, ki igen művelt, értelmes színész volt, beszélt németül, franciául, angolul, fordított is; később professzor lett, de ismét színházhoz jött, és én fiatal létemre is átértettem őt. Egyszer azt mondám neki:

– Kedves atyus! Ha én király volnék, hát magát elküldeném minden országba, és három szerepben léptetném föl minden nemzet nyelvén.

– Ejnye, kis húgom, hát ugyan melyek volnának azon szerepek, melyekben azon kitüntetésbe részesítene engem királyi felséged?

– Hát – mondám –, először A szegény költő-ben,* másodszor az Egyiptomi út-ban* a gróf és harmadszor Galotti Emíliá-ban az öreg óbester.

– De már most azt is szeretném tudni, ha oly mély figyelemmel méltóztatott kísérni játékomat melyik jelenés ragadta meg kis felségedet annyira, hegy más országokra zaklatna csendes kis hazámból?

– Jaj, azt mindjárt meg tudom mondani, édes atyus. Az Egyiptomi út-ban, mikor szerelem féltő jelenése van a bárónéval, s el készül utazni Egyiptomba féltékeny dühében. A szegény költő-ben általán fogva az egész szerepben; oly sírhatnám volt, mikor maga nevetett azon sajátos kifejezésű mosolyával, a bánat és örvendetesen visszaemlékező boldog szerelem összeolvasztásával. De mégis legjobban kitűnt s megragadt azon jelenése, midőn előbeszéli, hogy húszévi távollét alatt mindennap kiment a tengerpartra várni azon hajót, melyen kedvese jönni fog utána Indiából, hol atyai erőszak választotta el a szeretett lénytől, amelyen lobogtatni fogja a fehér kendőt jeléül, hogy elszökhetett szerelmük zálogával. S midőn húsz év óta hiában várt naponta, és mindig csalódva tért vissza nyomorult kunyhójába, hol mindig éhség várt reá, míg kétségbeesve összerogyott, és egy szegény gyümölcsáruló kofa megkönyörülvén rajta, szobájába fogadta, ápolta, s ellátta mindennel… maga pedig versek írásával kereste sovány kenyerét. Tudja, atyus, midőn sírt és nevetett egy lélegzettel, midőn én szerepemből kiesve, nyakába borulva összevissza csókoltam a színpadon, midőn a publikum oly csendesen lélegzett, hogy meg ne zavarja a hatást! Csak a sok fehér keszkenőt látta az ember a szemekhez emelkedni!

Megkísérlették még többen is e szerepet, nevezetesen Lendvay,* a megboldogult. Midőn ezt előbeszéltem neki egy alkalommal, kedvet kapott megkísérleni ezen szerepet.

– Meglásd, Déruskám, sikerülni fog.

Itt éppen Miskolcon játszta el. Minden szereppel megbirkózott a jeles Lendvay, de ezt nem bírta meg se közelítni. Már azt a reszketeg, sajátságos hangot úgy eltalálni, midőn beszélt, mellyel mély fájdalmát, egyszersmind ártatlan gyermekded mosolyát látni azon egy percben… lehetetlen volna utánozni. Csakugyan oly jellemzetes neve is van a szegény költőnek (Kindlein, a szegény költő, Der arme Poet). Midőn vacsorát hozat a leány, s asztalhoz ülnek mindketten, és a leány bort tölt poharába, s kínálja, ez mohón eszi a jó sült csirkét. A leány kínálja a pohár borral, s midőn fölfogja a poharat, sokáig kezében tartja, csak egy mély, fájdalmas sóhajjal susogja: „Rég, rég nem ittam, egy cseppet sem ittam…”, ajkához viszi, de oly illedelmesen, csendes mohósággal hajtja föl az egész poharat! Apránkint észrevenni rajta, hogy egy kis spiccje van s nőttön-nő a fölvidulása, s mondja:

– Bocsásson meg, édes kisasszony… rég nem ittam.

Hahaha! De miben lehetek szolgálatára?

– Én férjhez akarok menni, és egy szép verset akarok íratni. Én itt idegen vagyok, ideigazítottak. Most jövök Indiából tömérdek kinccsel és…

– Indiából? Mi a neve?

– Kindlein Mária.

– Kindlein Mária, az én Marim? – S föláll reszketve, kitárt karokkal.

– Nem, én leánya vagyok.

– És Mari?

– Ő meghalt.

– Leányom! – és összerogy… Ezt már nem lehet leírni senkinek. Itt toll nem elég, itt csak látni kellett őt. Az én szívem itt úgy elfogódott, hogy lerogytam térdre előtte, és sírtunk mind a ketten…

Midőn előmondám neki, szemeit törölgeté Benke atyus, s mondd: – Tovább, kis húgom.

– Galotti Emíliá-ban. – Az csak egy rövid jelenet, de ki mélyen hallgatja s figyelemmel, a saját fejéhez kap, hogy vajon nem ő maga őrült-e meg?

Midőn Emíliát a herceg elraboltatja és megbecsteleníti, jön a herceg kegyencnője, s be akar menni a herceg szobájába; elibe áll Orsini gróf, egy fiatal kamarás, ki egyszersmind a herceg kerítője:

– Asszonyom – mond –, oda most nem mehet be!

Itt nagy jelenésük van; végre teli dühvel széttördeli drágaköves legyezőjét, s Orsini arcába dobja, így kergeti ki az előteremből, hová éppen belép az öreg Galotti, s köszöntve a grófnőt, egyenesen a herceg szobája felé siet.

– Hova, uram? – szól a grófnő.

– A herceghez.

– Ah, uram, megálljon, oda most nem lehet bemenni, be van zárva az ajtó.

– Bocsásson, asszonyom, sürgős dolgom van a herceggel.

– Ah, tudom, éppen azért nem mehet most be, mert odabent egy szép fiatal leánynak most tépi le a herceg ártatlansága szép koszorúját!

– Jól hallottam, midőn a hátolsó lépcsőn feljöttem! Oh, kellemetes volt hallgatni, mint vigadnak odabent. Micsoda nyifogás, csókolódás, hahaha! – Ezalatt a grófné csipkekendőjét mind széjjeltépi dühében. – Ej, asszonyom, tán elvesztette eszét?

– Oh, nem, uram! Ki annyit vesztett, mint én, annak többé nincs elvesztenivalója. De csak menjen, hallgassa, ez mindig így megy. Ma ez és holnap más és ismét és ismét más. Oh, ne örvendjen, öreg. Aki éppen most ingadoz odabent, annak atyját Galottinak hívják – s azzal a grófnő távozik. Az öreg Galotti egy szót se szól, de az a küzdelem, hogy miként látszott rajta az őrültségnek némi jele egy hosszú szünet alatt… de mindig küzdve önmagával… Én Emíliát játsztam, s ott lestem őt az álfalak mögött, és csak csendesen mertem lélegzeni. Az egész közönség mély hallgatásba merült. Egyszer egy leírhatatlan keserű hahotába tör ki melle mélységéből. Megáll, szétnéz, eszmél kábultságából, s tompa hangon kérdi:

– Ki kacag itt???

Ekkor én fejemhez kaptam mindkét kezemmel, hogy vajon nem én őrültem-e meg. Az egész publikum ekkor oly szűnni nem akaró, viharos tapsban tört ki, mely bizonyságot tett arról, hogy Benke művész volt.

(Déryné* naplója, I. 268–273.)