# Emlékezik: Arany János*

Nagykőrös, jún.7. 1855.

Kedves Palim!

Ideje volna beváltani ígéretemet, s megküldeni az autobiográfiát, mely iránt felszólítottál. Megvallom, hozzá is fogtam, nagy tudós képpel, amúgy a harmadik személyben beszélgetvén magamról, mint afféle elhunyt celebritásról, de megijedtem tőle, halva képzelvén magamat. Most tehát röviden, a tények felsorolására fogok szorítkozni: állítsd belőle össze, amit tudsz. Toldynak* sem küldök mást, használhatja a tiedet – ha kell neki.

(…) Én, kalandos életpályáról ábrándozva, unni kezdém az iskolai egyhangúságot, hosszallani a pályát, majd festő, majd szobrász vágytam lenni, anélkül, hogy tudnám, mint kezdjek hozzá: végre 1836. februárban önként, minden anyagi vagy erkölcsi kényszerítés nélkül odahagyám a kollégiumot, soha vissza nem térendő.

Eddig van, barátom, életem ez első időszaka, s itt következik a fordulat. Jelenlegi állásom, hol a külsőre is kell tekinteni, nem engedi, hogy életírásom teljes legyen. Ha meghalok, ám jegyezze föl a biográf, ha lesz. De neked megvallom – privátim! – és te nem fogsz visszaélni a bizalmammal. Fáncsy,* László* etc. jeles színtársaságot tartván akkor Debrecenben, én ha már szobrász nem leheték Ferenczy* mellett, könnyebbnek találtam Thália zászlója alá esküdni. Elhatározásom mindenkit meglepett. Maguk a tanárok e szokatlan jelenséget, hogy legjobb tanulójok egyike, csupán a művészet iránti vonzalomból, minden anyagi kényszer nélkül, komédiássá akar lenni, a hivatás kétségtelen jeléül tekinték. Erdélyi,* pártfogóm, mit se szólott ellene, sőt az agg Sárvári* magához hívatott, szavaltatott (s akkor szép csengő hangom volt) és énekeltetett, s elégülten ajánlá: „Csak Sekszpírt! Sekszpírt, domine!” Így lettem én színész, azontúl is folytatva tanóráimat Erdélyi leányánál, azontúl is hozzájárulván ebédre, míg Debrecenben voltam. De a debreceni társaságot egy színészi intrika egész váratlanul felbontotta, és ápril 1-én* szétoszlott az, anélkül, hogy hozzám valaki szólott, vagy sorsomról intézkedett volna, kivéve, hogy Hubay* néhány újoncot (köztük Hegedűst,* ki kevéssel énelőttem állott volt be) néhány más vidéki kóborokkal együvé verbuválván, az indulás percében engem is megszólítottak, hogy követném sorsukat. Nekem nem volt mit tennem. Haza, öreg szüleimhez, kik belőlem papot vártak? Vissza a kollégiumba, honnan oly magas reményekkel távozám? Ez mindkettő lehetetlennek tetszett előttem, s így Hubayhoz csatlakoztam, annyi időt sem vehetvén, hogy szállásomról ágyamat és ládámat fehérneműmmel s könyveimmel együtt magamhoz vegyem – de nem is fért volna a szekérre, hol kezdő színésznek nem kompetál* ennyi lomot hordani. Nagykároly, majd Szatmár, végre Máramarossziget lőn vándorlásunk Eldorádója. Képzeld a nyomort! Padon hálni, kabáttal takarózni, s kölcsönkérni ruhát, míg az ember mosat. És ez rajtam történik, kit szegény öreg szüleim minden vagyontalanságok mellett, kissé mégis elkényeztettek. Rajtam, ki ún. élelmes ember sohasem voltam, rajtam, kit éltemben minden kisebb csekélység végtelenül affligált.* Ha volt is kedvem a színészethez, amint hiszem, Debrecenben jó társaságnál volt – végképp elment az, a lumpok közt, amellett az öntudat kígyói, szegény apám s anyám nyugtalansága, martak éjjel nappal. Magányosan bolyongék Sziget hegyein, az Iza partján elmélkedtem, vezeklettem. Egy nap, hasonló gyötrelmek közt álom ért rám – s jó édesanyámat halva láttam. A benyomás oly erős volt, hogy többé nem vethetém ki fejemből, ellenállhatatlan ösztönt érzék hazamenni, de miképp? Sziget Szalontához, az általam ismert úton kerülve, körülbelül ötven mérföld. A direktorhoz, Hubayhoz fordulék, egy húszast kértem tőle lehető díjamból, de fölöslegesnek láttam vele közölni szándékomat. Egy zsebkendőbe kötém egész vagyonomat – kimentem a piacra, hol nyolc pengő krajcárból egy cipót s egy kevés szalonnát vettem, azzal megindultam egyedül, gyalog. Első éjt az erdőben töltém, oláh fuvarosok tüze mellett, a többit kocsmapadokon – s így végre Szatmáron, Nagykárolyon, Debrecenen át, hétnapi gyalog vándorlás után hazaértem, nem nagy örömére szegény szüleimnek. E szakaszát életemnek csupán így szeretném összefoglalni:

„Néhány havi sanyarú vándorlás s hányattatás után, mi életében fordulópontot képez, ugyanazon év nyarán, már Szalontán leljük őt, stb.”

(Arany János* levele Gyulai Pálhoz*)*