# Újra útikrónika

Szabadka, 1845. október 25. Megérkeztünk Szabadkára, s lótunk-futunk szállás után, mivel az itteni nép nincsen hozzászokva ahhoz, hogy hónapos, annál kevésbé, hogy bútorozott szobát tartogasson bérlőknek. Megérkezett új primadonnánk, Baranyiné,* a hét vármegyére szóló szépség, szintén két bútorozatlan szobát kapott. Ott találtam az üres szobákban málhái közepette. A fényes sleppek ott hevertek a kipakolatlan szalmazsákban. Udvarlóitól környékezve szaladgált fel-alá, mérgében könnyezve afelett, hogy sleppjeit nem képes elpakolni. Midőn bámulom fényes ruhatárát, egyik udvarlója a legáradozóbb szavakkal nyilvánította örömét afelett, hogy újra szerencséje lehet Szabadkának a szép és jeles művésznőhöz, s hallhatjuk ezüst hangja aranyos trilláit.”

– Sag hágyjuk az abba – felelte nagy mérgesen az ábrándozásra tótos dialektusával –, nem tud maga valami ócska mobília?* – A szépasszony bosszúsága képzelődésemet nagyon lehangolta, s mentem tovább szállást keresni. A közönség rajongva várja előadásunkat, mit holnap a Normá-val* kezdünk meg.

Szabadka, november 2. Bérletünket tegnap kezdtük az Eljegyzés a lámpafény alatt* című új vígjátékkal. Bérlet előfizetésünk ezer forinton felül van. Mindjárt osztottunk is félhavi gázsit. Az idevaló közönség csak a bohózatokat, éneket és a borzasztó szomorú darabokat szereti. Ezekkel pedig bajos leszen őket folytonosan ellátnunk, mert ezek nagy személyzetet igényelnek, mi pedig csakis Baranyinéval és Palatkival szaporodtunk. Még hozzá operánk énekkara alig áll egypár emberből, s ezek is tanulatlanok, mert drámától lettek szerződve.

Szabadka, november 15. Beliczai ma még próbált velünk. Este is várjuk – hát csak jön a hír helyette, hogy megszökött. Elvitte a társaság által rábízott bérletpénzt, s egyik másikunk holmiját. Tőlem kedvenc darabomat, Senetterre marquisnő-t* lopta el. Én mindig mondtam, hogy jellemtelen ember, de mivel nagy szája volt, és alattomosan hízelgő, kórista létére az ügyvivőséggel bízták meg. Szökéshíre nagy gyalázatot hozott ránk szezonunk elején. Nagy a bérletünk, s kicsiny a Fekete Sas-beli termünk. Kevés közönség fér el csak a bérlők mellé. Mi azonban bérletszünetekkel segítünk szaporítani a jövedelmet. Én, nőm és Szerbényi roskadozunk a dráma alatt. Az operatagok nem akarnak szerepet tanulni drámában, azzal mentvén magukat, hogy új operákra készülnek, és íme, eddig csak hármat tudtunk színre hozni, s örökké ezeket nyaggatják.

(Szuper Károly* színészeti naplója, 46–47.)*