# Színházügy a közhangulatban

Az 1825-i pozsonyi országgyűlés idejében és az ezt követő években minden tekintetben élénk mozgalmak sokféleségének leheténk tanúi mi, Pest lakosai. A magyar ifjúság nemritkán féket szaggatva igyekezett megmutatni, hogy Pest nem Bécs filiá-ja,* hanem a magyar haza fővárosa, s hogy ott a magyar az úr. A „Hét választó” termében rendezett bál nemegyszer oszlatott fel a csapatosan megjelenő, úgynevezett jurátusok által, kik jó fennhangon a német jámbor zenészekre kiáltottak: „Magyart! Csárdást!” A bálrendezők óvást tettek, a hatalmaskodó ifjak követelőztek, a szelíd német leányok és mamájok az öltözőbe sietve hazafutottak; természetesen a fővárost hatalmukkal fogva tartó idegenek is jónak látták kitérni.

Azon ifjak vezérei közül nehány, szinte mint én, még él, tehát nem volna itt helyén nevüket elősorolni, különben a forradalom zajos napjaiban is komolyan szerepelt közülők több.

Így hatalmaskodott a színügy mellett is, akiben csak egy csepp magyar vér volt. S ahol csak alkalom nyílt rá, szóval s tettel tért foglaltak a színészeti pályán küzdők részére. Fájdalom, az előkelőség jobbára lenézőleg beszélt még ekkor is azokról, kik magyar színművészetről, színművészekről, állandó színházról mertek álmodni.

– A magyar nem színésznek való! – kiáltá az egyik.

– Hol teremtünk színműírókat? – sóhajtá a másik hitetlen.

– Állandó színház!? A pár hóig itt működők kis terme sem telik meg – veté közbe egy harmadik.

Mindezek dacára, mint fönnebb írám, e század első negyedének lefolyta után mindig többször jelentek meg a mi és a hasonlóan érzők nagy örömére Pesten színészek. 1827-ben a német színházban Kilényi* által odavezetett „Kassai dal- és drámatársulat” hódítá egyre-másra a magyar és német ajkú közönséget.

(Karacs Teréz:* A régi magyar színészetről, 236–237.)*