# Csatát nyer a magyar primadonna

Már elmúlt egy éve, hogy Fejérvárott szerződésem ideje kitellett, de csak addig-addig, rábeszéltek a társaság s Kolosváry* úr is, hogy ne menjek Miskolcra, csak maradjak… hogy ismét szerződtem egy évre, de kikötöttem, hogy ismét mehessek szabadsággal vendégszerepelni!

Egyszer [1823-ban] egy furcsa foglalatú levelet kapok Pestről: Mérey Tóni* kisasszonytól. Ez volt a foglalatja:

„Édes Déryné! Amint ezen levelemet veszi, azonnal pakoljon egy jó tele koffer garderobe-ot, operához tartozandót, és jöjjön Pestre, mentse meg a magyarok becsületét.”

Amint e szavakat olvasom, egyedül voltam szobámban, de én oly hangos kacajba törtem ki, hogyha valaki így éppen meglepett volna, azt gondolta volna: ez az asszony megőrült! De én meg Tóniról gondoltam éppen azt. Én mentsem meg a magyarok becsületét?! Hiszen ez nagyon szép, de nagy föladat, gondolám. Hiszen ha férfi volnék? Aztán miért nem írta, hogy kardot vigyek? Becsületet megmenteni ruhákkal nem lehet. No de gyerünk, olvassuk tovább, gondolám:

„Ne kívánja, hogy most fejtegessem soraim értelmét, nincs időm, sok vendégünk van. Egypár hetet itt kell magának tölteni, úgy készüljön. Majd ha itt lesz, mindent megmagyarázok, csókolja Tónija.”

Én ismét kértem, bocsássanak Pestre egypár hétre, nem tudom, minek. Majd, ha ott leszek, onnan megírom. Megkaptam az engedélyt, s vittem magammal mindenféle ruhákat: bársonyt, atlaszt, fényeset, parasztot. Mindennel el voltam látva, minden eshetőségre. Annyi sejtelmem már volt, hogy játszanom kell, de kivel, hogy – erről fogalmam teljességgel nem volt.

Elérkeztem Pestre, beszálltam a boldogtalan emlékezetű Vörös Ökörbe. Isten őrizz meg, csak valami ne érjen ismét! Most nem Samuhoz küldtem a szurtos postillon d'amour-t,* de magam személyesen siettem Méreyékhez. Bemegyek, megcsókolom az excellenciás kezét, s azzal Tónihoz fordulok, ki már hangos kacajt ütött, s megfogta fejemet, összevissza csókolván. Mondom:

– De nem úgy, kisasszony! Hol van ő?

– Kicsoda? – kérdék mind a ketten. Mondom:

– Az, aki megsértett valakit, de nem tudom, kit, hadd öljem meg. Elhoztam egy rozsdás kardot is magammal. Kinek a becsületét mentsem meg? – Kacagtak, mint csak tudtak. Mondja az öreg dáma:

– Oh, ez a bolygó Tóni oly méregben volt, hogy még az asztaltól is fölkelt, s otthagyta az ebédet.

– És én azonnal írtam magának, édesem – mondá Tóni –, azon mérgesen. No, hallgasson végig, majd csak azután szóljon.

Tóni elkezdé beszédét, mely ekképp történt:

– Egy napon igen sok vendégeink voltak az asztalnál. Természetes, hogy olyankor mindenféle tárgy előfordul. Itt is úgy. Ült több értelmiség az asztalnál, nevezetesen egy német zongoraművész, s egyebek közt muzsikai és éneklési tehetségekről is vitáztak. A többek közt fölszólal a zongoramester:

– Ki olvasta a Wiener Blattot? Ott olvastam valami ostobaságot.

– Mit, mit? – kérdék. – Ezt írja az a hírlap: Wie wir vernehmen, haben die Ungaren eine ungarische Catalani:* eine junge Person, aber viel begabt, mit einer reinen klangund umfangreichen Stimme. Eine erste und alleinige Sängerin; sie mag es noch weit bringen.*

– Hogy hívják? – kérdék tőle a többiek.

– Eine gewisse Déry.*

– Déryné! – kiált föl Tóni. – Mama, a mi Dérynénk!

Hogy ők oly igen nagy örömet mutattak afölött, a németet bosszantotta, s azt mondja:

– De engedjenek meg, ez merő Dummheit,* ilyet csak gondolni is, hogy ahhoz a nagyhírű, nagy művészhez hasonlítsanak egy kis fiatal nyávogást.

– Engedjen meg maga – mondá Tóni –, ez nem nyávogás. Mi ismerjük, ez talentum, ez adomány. Itt ezen zongora mellett énekelt velem százszor, és próbáltattam vele gyakran, az alsó C-től a felső F-ig egész könnyűséggel kiénekli, és ezt bizony még a németeknél se igen sűrűn találhatni – mérgeskedte Tóni.

– És azt a hasonlítást annyiba lehet értelmezni, hogy Catalani az olaszoknál is csak egyetlen volt a maga nemében, kinek oly terjedelmes hangja volt. Itt a magyaroknál is Déryné az egyetlenegy és legelső énekesnő, ki ennyire vitte.

– Pah! Pah! – mondá a művész. – Azért bármennyire vitte is, de itt Pesten a városi nagy színpadra mégse merészelne föllépni.

– Minden órán – felelte Tóni.

– Remarcable!* – mondá a művész. – Azt majd mégis akkor hinném el, ha szemeimmel látnám, ha füleimmel hallanám.

– Jól van – mond Tóni. – Holnap beszélek a német karmesterrel, és ha biztosít engem, hogy kicsinálja az intendánsnál, hogy fölléptetik, én neki írok, és ő itt lesz és föllép.

– Viel Courage – mondá a német –, aber ich zweifle.* – Ezzel Tóni végezte, és én, Déryné, az asztaltól fölkelvén, mert gúnyos mosolyát ezen embernek ki nem állhatám, írtam magának, még mielőtt beszéltem volna Kleinheinz-cel,* a német karmesterrel. Ővele csak másnap találkozhattam a házánál. Most már minden rendjén van, magától függ, mikor akar föllépni. A karmester egy igen derék, becsületes és értelmes ember.

– Jaj, édes kisasszony! De nagy a baj. Hát miben lépjek föl? Ez nagy kérdés, mert a kisasszony csupa előszeretetből tán túlbecsülte tehetségemet, és ha valami csekélységgel állok elé, kompromittálva leszek.

– Csak maga ne tegyen ellenvetéseket. Én azt akartam bebizonyítani azon embernek, hogy a maga hangja mindenkor kiállja a próbát, kivált a mostani ittvaló énekesnőkkel. – Az egyik volt Czibulkáné,* a másik egy Hagn* nevű énekesnő. – De van-e magának bátorsága a nagy német színpadra föllépni, az itt a kérdés.

– Talán csak nem ijedek meg – mondám.

– No, én meghívom a karmestert holnapra ebédre, és maga is itt lesz, és akkor megbeszélik a teendőket.

(…) Benyitunk. Ott ült a karmester már a zongora mellett, és egy úrral társalgott; de se engem nem mutatott be, se nekem nem mutatta be, hogy ki lett légyen ő. És máig se tudom. Igen barátságosan köszöntött mind a kettő. Mindjárt a zongora mellé ültetett.

– Hát – kérdé –, miben kívánna föllépni?

Mondom: – Szinte zsenírozom magamat ön előtt kimondani, hogy igen kevésre megyen száma a kitanult operáknak. Nincsenek még az újabbakból fordítva, a régiek pedig ezen a színpadon már nem is adatnak, úgymint az Újholdvasárnapi gyermek,* Kincsásók.*

– No, hiszen az még mindig megjárja szükségből. Vannak benne jó numerusok az első énekesnő számára.

– Azután – mondom – Mozarttól áriák, Mercandantétól* szép duetto és a Svájci család* is be van nálam tanulva – mondám megkönnyebbedve. Merthogy azt az idegent ott találtam, egészen kiesett a fejemből, hogy csakis a Svájci család-ot akartam egyedül mondani.

– Ah – mond a maestro –, hiszen fölséges, ennél jobb nem is kell. Ez megfelelő egy föllépésnek, – S azonnal fölkelt a zongorától, kikereste a partitúrát, s mondja:

– Tehát kezdjük el mindjárt az első kijövetelnél. – Eljátszódja a ritornell-t,* és én föl azt a C-t, ami próbaköve Emelina egész szerepének, ha az tisztán csinálva, csengő hangon kiadatik. Amint azt kiadtam, a mester ránézett az idegenre, s mosolyogva mondá: bravó! Én csak folytattam tovább is a dallamot, ő játszotta, még be kell végezni.

Midőn Emelina elvégezte, akkor elhagyá a zongorázást, felém fordult, s az idegenhez mondja egész megelégedéssel:

– Remarcable! So stark und rein.*

– Kérem – mondá hozzám –, nem lesz terhére, nem erőlteti meg magát, ha még egyszer kérném azt a szép C-t énekelni?

– Oh – mondom –, akár hússzor is.

– De oly gyengének látszik honnan az erő? – Játssza újra a muzsikáját, s midőn újra énekelnem kell a C-t:

– Csak ki vele, ki azzal a szép hanggal, ne fossza meg a publikumot tőle:

Mondom: – Jaj, a színpadon erősebb az én hangom, de alla camera* zsenírozom magamat, mert igen erős, és attól tartok, hogy fülsértő.

– Semmitől se tartson, csak adja ki, amivel bír, biztosítom a jólfogadtatás felől.

Nekem se kellett több… Azután franciául beszéltek.

– Nem lenne oly jó – mondá –, csak még a cavatinát elénekelni?

– Oh – mondám – ezer örömmel. – Ha azt kívánta volna, hogy az egész Svájci család-ot énekeljem el hatszor, szívesen megtettem volna… Azután mindketten igen dicséretest mondának hangom felől; kivált az én karmesterem nagy bizalmat s bátorságot öntött belém. Végre mondám:

– Egy dolog aggaszt, hogyha talán prózában a magyar akcentus előtör, nem lesz-e fülsértő, és nem fognak-e kikacagni.

– Attól semmit se tartson, hanem ha kívánja, az első szerelmes (úgy tetszik: Raimboldnak nevezé az öregúr), ő megteszi nekem szívességből, ő nekem jó barátom, hogy a szavak helyes kimondásába egypár órát adjon, s a szerepét őelőtte fölmondja.

Megköszöntem neki. Sokáig nem eresztett el, és mindenféle kérdéseket tett. Hol tanultam énekelni?

– Sehol sokat –, csak egy-egy keveset gyermekkoromban, egy–két zongoramestertől.

– De hiszen oly metódussal és rutinnal énekel!

Mondom: – Az talán a sok gyakorlás által jön, ha csakugyan valami csekély előnyöm volna, mert megvallva, semmi előpéldányom nem volt, mert csak egyes-egyedül vagyok magyar első énekesnő, még második is ritkán találkozik.

– Remarcable! – mondá mesterem. – Hát mikorra lesz kész a német textus betanulásával? – kérdé.

– Gondolom, három nap szükséges lesz reá. Most igen nagyon kérem karmester urat, tessék nyíltan megmondani, fölléphetek-e egész bátorsággal? Biztosnak talál-e énekem intonációjával? Hiba nélkül énekelek-e? Mert én magamról nem tudom azt meghatározni.

– Minden aggodalom nélkül. Ha úgy elénekli, mint itt előttem, biztosítom a sikerről.

– De – mondom – a főpróba előtt kérnék egy próbát a színpadon.

– Azt is kieszközöljük – mondá –, hanem kérje ki a regisseur-től,* hogy én kormányozzam akkor az orchestrumot, mikor föl fog lépni, mert ez német muzsika, és én az olasz operát szoktam dirigálni, és Czibulka* könnyen belevezethetné a bajba; no, tudja, minthogy az ő neje itt még most is első énekesnő… de ez közöttünk maradjon…

Nagyon megköszöntem neki e figyelmet. Ő ismét magához rendelt másnap két órára, de nem az ő szállására, hanem a színházba, a próbaszobába. Elmentem szerepemmel az első színészhez is másnap. Nagyon szívesen fogadott és tanított. Azt mondá két lecke után: semmi hiba vagy sértő nincs szókiejtésemben; szerepemet oly helyesen fogom föl, hogy semmi mutatnivaló nincs rajta.

Midőn az első próbán keresztülmentünk, teljes megelégedéssel jött föl Kleinheinz* karmesterem, megszorította erősen kezemet, s mondá:

– Biztosítom a nagy siker felől. Megvallom, a szobában való próbák után ezt nem reméltem, amit ma egész gyönyörrel tapasztalok; eine herrliche Theater-Stimme, eine volle Metall-Stimme!*

Tehát holnap kilenc órakor a főpróba, és este az előadás! De énhozzám nem szólt egy lélek sem, oly idegennek érzettem magamat közöttük. Addig, míg a színpadon voltam, nem érzettem azon nagy űrt, de midőn végeztük a próbát, és ki-ki indult a maga útjára, szinte féltem, s gondolám: jaj, de vademberek ezek! Egyedül Madame Klimetsch,* ki a játékban anyámat játszotta, jött hozzám beszélgetni és szépelegni: hogy még mily fiatal vagyok, s mégis mi erős hanggal bírok… De oh jaj!… Igen, oh jaj! Szándékosan nem említém föl fönnebb leírt soraimban azon körülményeket, melyek még egy erősebb lelkületű nőt is, mint minő még én akkor voltam, megingattak volna… Ugyanis midőn Pestre érkeztem, alig helyeztem el magamat, s beszélém el barátomnak Tóni tervét velem, ő nekem eléhozta például azon esetet, mely Pestre érkeztem előtt kevéssel történt egy színésszel, ki Bécsből jöve le vendégszerepelni. A publikumnak nem tetszett, s a szegényt kifütyülték. Ő ezt annyira szívére vette, hogy a játék végével (még a pénze is nála volt tárcájában, öltönye zsebében) egyenesen a Dunába ugrott. De szerencséjére látta őt több, a színházból hazatérő, s a sajkásokat előkiáltották, és még nagy nehezen kifogták, de egészen elaléltan. Orvosokért futottak, s végre életre hozták, de soká nem üdült föl: a hebickelés és a szégyen érzete ágyba döntötték. Ahelyett, hogy szánták volna, még jól lehordták az orvosok: hogy miért oly kis lelkű, és hogy egy „művésznek” nem szabad oly érzékenynek lenni, hogy kétségbeessék egy kis fütty miatt!

Mondám: – De bizony ha engem kifütyülnek, én nem ugrom a Dunába, de nem is lépek föl többé egy színpadon se… lemondok világomról örökre.

– Oh, az én Rózám sokkal szenvedélyesebb színésznő és erősebb lelkületű is, semmint le hagyná magát riasztani célba vett törekvéseitől, mert vagy érzi magát, s megküzd mindig előre; s nem ijed meg, vagy nem biztos és (ismerem ezt a kis szemérmest, ki nem tolakodó) nem lépne föl.

– De tőled szégyellném magam, egyetlen Samum!

– Hátha éppen én fütyüllek ki?

– Oh nem, azt nem teszed; de ne is tapsolj, ígérd meg.

Egyetlenegy taps se jöjjön tőled, ha tapsolni találnak, hadd örüljek azon öntudatnak: nem barátimnak köszönhetem az elismerést, kik tán emelni akarnának; hanem azon meggyőződéssel folytathassam működésemet, hogy ez minden részrehajlás nélküli méltánylat.

– Esküszöm, nem tapsolok…

Ilyes beszédekkel kívánt előre nem látott eshetőségekre elkészíteni. Én ezt jól vettem észre. Én magamban nem bizalmatlankodtam, de ármányoktól tarthattam, minthogy németek a magyarokkal nem rokonszenveztek soha. És még két eset adta elő magát, mely bátorságomat nagy próbára tette.

A karmester próba után egy zártszékjegyet adott által az igazgatóságtól, mely „mindenkorra” szólott, földszinti zártszékekre. Egy szép kis fiatal énekesnő jött Bécsből mindig szerepelni és éppen ő is a Svájci család-ban Emelina szerepében volt föllépendő. Istenem, gondolám, hogy állok én meg egy bécsi vendég után ugyanabban a szerepben? Az első numerus csak elment, de a cavatinában elbandzsalgott-e a kis mamlasz, Czibulka három levelet is fordított, s csak integetett neki a taktuspálcácskával, s ez a szegényke elkezdette az éneket, pedig még nem kellett volna. Én ezt jól láttam, mi történt, mert a harmadik széksorban ültem… s egyszerre csak elkezdenek fütyülni, én meg elkezdtem sírni, megijedtem. Nagy zaj és lárma történt, de azután csak lecsillapultak, s a játék tovább folyt. Mondám: bárcsak meginthettem volna neki, hogy ne vágjon még bele. Nekem integethetett volna Czibulka a nagy veres fejével, azt mondtam volna: noch nicht!* De azért féltem biz én egy kicsit. Most jön még a feketeleves!

Midőn az előadás előtt való napon hazamentem a próbáról, egy levelet ad kezembe a leány. Mondom:

– Kitől?

– Nem postáról jön, egy kisfiú hozta. – Fölbontom, nincs aláírás. Olvasom:

„Úgy értesültem, hogy asszonyságod holnap a nagy városi színházban föl akar lépni operaszerepben. Azt tanácslom, ne merészelje cselekedni, mert kifütyülik és ledobálják. Ne hozzon szégyent a magyarokra.”

Most már hogy érezhettem magamat, ki-ki elképzelheti, s holnap már föl kellett lépni. Hol vegyek bátorságot? Ki és mit fognak tanácsolni? Elmentem mesteremhez, s egészen elcsüggedve odanyújtom neki a levelet. Ő nem tudta elolvasni, magyarul volt írva.

– Pah! Pah! – mondá. – Ezt magyar írta… – midőn elmagyaráztam neki az értelmét.

– Semmit se csináljon belőle, csak a bátorságát el ne veszítse. Ezt magyar írta, s azok az asszony képességét még nem ismerik. Kár, és ha a magyarok fütyülni találnának is, higgye meg, a német publikum elégtételt fog adni, mert engedjen meg, a német publikum értelmesebb, és tudja méltányolni az érdemet. Csak el ne veszítse az éberséget, és folytassa a játékot.

(…) Hazamentem, de minden biztatás dacára bús voltam, nem ízlett az ebéd. Barátom csak ebéd után jött, addig ott ültem szívszorongva. Eljött Samu. Szó nélkül odanyújtám a levelet.

– Oh, kis baksi, azért nem kell búsulni még csak egy percig se. Ha félsz, ne lépj föl; még most nem baj visszalépni.

– De ezt mondá Kleinheinz – s előmondám.

– Én is azt mondom – mondja barátom –, de én ne legyek az, aki csak egy pillanatig is borút hozzon homlokod derűjére tanácsával; mert történhetik valami egy sületlen botortól, de mit föl se kell venni.

Másnap ismét a főpróbáról hazamenve, a leány egy névtelen levelet adott a kezembe. Ismét hasonló ijesztgetések és kifütyülési fenyegetések… de más kézirat. Igaz az a mondás, hogy a kétségbeesés percében a leggyengébb is óriás erőt érez magában… Ruhám már bepakolva s minden elkészítve volt kosaramban, s most egészen egy más érzés foglalta el a helyét a félelemnek: a dac. Most már mérges voltam, és gondoltam: csak azért is föllépek, ha ezer fütty lesz is, és végig fogom játszani szerepemet.

Nem is vittem el levelemet mesteremnek, bátor voltam! Samunak azt mondtam előtte való napon, hogy játéknapomon ne jöjjön hozzám, csak játék végével. A színház kocsija értem jött öt órakor, és én Isten nevében fölmentem az öltözőbe. Midőn már egészen föl voltam öltözve, a nagy tükör elé álltam, megvizsgálván még egyszer öltözetemet, s már nem az voltam kedélyemre s hangulatomra nézve, ki hazulról elindultam. Nem jutott eszembe: német vagy magyar színpadra lépek. Egészen szerepemben voltam. Fölmentem a színpadra, néhány hangot áthangoztattam, s azt mondtam: jól van… Ne nevessenek ki, kérem! De kedves jó anyám gyermekkoromban csepegtette lelkembe, hogyha valami dologba kezdek, mindig Isten nevében kezdjem:

„Ha valami kétséges helyzetbe jössz, jó sikert akarsz magadnak biztosítani, imádkozd az úrangyalát, s meglásd, jó sikert érsz.”

És valóban – de igazán ne tessék a fölvilágosodott században kinevetni engemet, ki még most is oly buzgón megtartottam gyermekkori hitemet–, legelső színpadra léptemkor elkezdve, soha, soha, sohase léptem föl, amíg el nem mondtam csendesen az úrangyalát… Midőn már egészen föl voltam öltözve, kezembe vettem szerepemet, mintha azt olvasnám. Félreléptem egy szegletbe, s ott végeztem a rövid kis imát, s egész megkönnyebbedve, biztosan léptem ki azon hitben, hogy engem ma semmi veszély nem érhet… Végre hangzott az orchestrumban a zene, s én egészen fölemelkedve érzettem egész valómat. Igaz, hogy hangosan dobogott szívem (fűzőmellénykémen keresztül hallottam dobbanását), de nem félelem miatt, valóban nem, hanem mindig úgy dobogott szívem az első percben, mielőtt kiléptem, de a legnagyobb nyugalommal szerepemre gondolva: hogy no, most mindjárt fogod ezt vagy azt mondani, vagy énekelni! Az öröm elfogott egészen már a nyitány hallatára úgy, hogy egy cseppet se féltem. A füttyekkel való ijesztgetések mind kiszöktek fejemből, még ha mumusokkal ijesztgettek volna, se ijedtem volna meg: mert nem jutott eszembe, hogy tán fütyülni fognak…

Föllebben a függöny, és az álfalak megett állok, várván jelenésemet, mert csak a harmadik jelenésben következett az én jelenésem. Bekukkantam egy kis résen, hogy van e sok közönség. A ház tele. Megörültem, hogy nem üres háznak fogok énekelni… Következett jelenésem. Kilépek csendesen andalogva, miképp szerepem jelleme megkívánta. Mély csend uralkodott a házban! Midőn Emelina meglátja a svájci kunyhót, s örömmozdulatában fölemelt karjait ég felé terjesztve, lehull izgalmában a szalmakalap fejéről, s felhangozza a magas C-t, elénekli a csak egypár taktusból álló éneket, berohan a kunyhóba… akkor oly szörnyű tapsvihar tört ki a publikum között, hogy szűnni nem akaró kiáltások között hívtak elő. Én nem is akartam hinni, hogy az engem illet, de a muzsika megszűnt, a kihívás zajosan folyt, s a játszó személyek toltak ki az ajtón, kik éppen ott álltak. Kiléptem, magamat mélyen hajtogatva s visszafelé húzódva. De még csak ekkor kezdődött a vihar, három ízben kezdődött újra a taps; a muzsika nem szólt, s én föltaláltam magamat, s befutottam újra a kunyhóba. Még újra hívtak, de már akkor elkezdette a karmester a zenét, és ha nem szűntek volna meg, nem lehetett volna énekelni. Szerencse, hogy megkaptam az intonációt, aztán a kunyhóból ismét visszasiettem a színpadra, dalomat folytatandó. No, de már most én igen föl voltam villanyozva e ritka kitüntetés által, mert ez nem mindennapi eset, hogy ezen pár taktus ének után kihívják Emelinát! Velem se történt meg máshol, még Pozsonyban se, pedig már ott is értelmes nézők vannak. De most következett a kedvelt cavatina. Végeztével ismét szűnni nem akaró tapsvihar, és újra! fora! újra! fora!, ily vegyes magyar és német nyelven ismételtetett a kiáltás. Én csak hajtogattam magam, az én mesterem örömsugárzó szemekkel mosolygott föl reám, fölemelte kis fekete pálcáját, s elkezdette ismét a cavatina muzsikáját. Azon percben egy gondolat villant keresztül fejemben, s én elkezdettem a cavatinát – magyar nyelven énekelni! Most még nagyobb lett a zaj; mint eddig volt; most tomboltak, megint újráztak, de én a fejemmel, ámbár mélyen hajlongva, mosolyogva, nemet integetve, gondoltam: sok lesz…

Végezvén az első felvonást, háromszor kihívtak, de ott állt az álfalak között az én öreg mesterem türelmetlenül, hogy hadd jöhetne már hozzám, engem üdvözölni s megdicsérni. Amint megláttam, mindjárt futottam is hozzá. Egész örömmel adta tudtomra, hogy mi nagy örömet szereztem neki, s hogy ő milyen büszke énreám! Én neki igazán szívemből köszöntem, hogy ezen jó sikert egyedül neki köszönhetem; s mert csakugyan sokat is tanultam tőle azon néhány lecke által, mit szíves volt nekem adni. Mondá aztán: mennék el hozzá másnap kilenc órakor, mert sok mondanivalója lesz. Megsimogatta fejemet. Arcomat nem merte, mert akkor minden szépségemet egy simítással lerombolta volna… Játék végeztével ismét háromszoros kihívás történt.

Én magammal megelégedve mentem volna az öltözőbe, de akkor elfogtak utamban a szüleim: apám és anyám. Apám megcsókolta kezemet, és azon hízelgéssel fejezte ki elismerését, hogy ha ilyen leánya volna, az egész német földet győzelemmel utazná be velem. Anyám pedig játék alatt is többször jött hozzám, s azzal hízelgett, hogy még nem örvendett a pesti színpad ily tökéletesen játszó és éneklő Emelinának… és milyen boldogan fogok az éjjel pihenni a nyert babérkoszorúmon, s szép álmokat kívánt.

(…) Belépek karmesteremhez. Ő nagy vidáman észre se vette mindjárt, hogy én bánatos arcot csinálok.

– No, én nagyon örülök! Tudja-e, hogy minden el van telve dicséretekkel? És tudja-e, hogy gróf Teleki Józsefné* őnagysága engemet még az estve fölszólított a páholyában, míg a kocsira vártak, hogy mondjam meg magának, hogy ma délelőtt tizenegy órakor menjen föl hozzá, valamit akar magával beszélni. Én tudom, mit – mondá sejdíttető mosollyal az én öregem –, de a grófnő azt mondta: ne legyek szószátyár (Plaudertasche). Szeretné, ha maga a német színházhoz szerződnék, s reá akarja magát beszélni!

Énbennem különös érzés támadt e szavakra. Belsőmben egyszerre ezerféle indulatok cikáztak keresztül-kasul. De ez a sok mind csak egy perc alatt történt. Az öröm legelöl villant be: hogy akkor mindjárt elénekelhetném mind ezt a sok kottát, és nem kellene hazamenni az executió-ra,* mert csakugyan féltem egy kicsit; aztán mindig Pesten laknám… és Samu is ott van! A lelkiismeret egy kissé lehangolta az első örömet. Gondolám: ej, hát aztán a magyar nyelvet hagynám el? Aztán sohase énekelnék magyarul, amely nyelven oly szépen hangzik az ének? Amely engem eddig táplált, melyben felnőttem, s melyben tőlem kedvelte meg a magyar dalt? S én vagyok egyes egyedül az egész honban első énekesnő.

(Déryné* naplója, II. 19–23., 25–35., 51–52.)*

A vándorszínészek közlekedési eszköze, az ekhós szekér

Déryné primadonnai sikereinek két színhelye a sok közül:
fent a pesti Német Színház, lent az 1823-ban megnyílt miskolci játékszín