# Hogyan hangzott Kótsi Patkó János szájából, a nagy monológ?

HAMLET: Lenni? nem lenni? ez tehát a kérdés. Annak-é nemesebb lelke, aki a megmérgesedett csillagzatok csapkodásait békével eltűri, vagy annak, aki az ínség seregei ellen felfegyverkezik, s ellenkezve ér véget? – Meghalni – elalunni – semmivel sem több; s ezzel az elalvással lelkünk gyötrelmeinek s az élet megszámíthatatlan nyomorúságinak határt vetni. Oly vég ez, melyet buzgóan kellene óhajtanunk. – Meghalni – elalunni. – Elalunni? – talán álmodni is! – Ez ám a göcs! Mert micsoda álmok jöhetnek majd reánk halál álmunkban, minekutána már a gázolásból kivergődtünk, ez az, ami bennünket tartóztat. Ez az az elmélkedés, amely reábír, hogy magunkat egy ily hosszú élet nyomorúságainak alája vetjük. Mert ki állaná ki különben az újabb-újabb ostoroztatást, az üldözők feneségét, a bosszantását a kevélyeknek, a megvetett szerelem aggódásait, a késedelmes igazságot, a negédségeket a nagyoknak, s azokat a döféseket, amelyeket a tűrő jámbor érdem az esztelenségtől szenved, ha egy kis hegyes vassal azt viheti véghez, hogy a halotti harangot megkondítsák? ki akarna inkább egy ilyen sanyarú élet terhe alatt pihegni, tikkadni? De a titkos sejdítése annak a halált követő valaminek (egy utazó sem tért vissza még azon esmeretlen tartományból!) elrémíti a lelket, s arra veszi, hogy inkább szenvedjünk kínokat, melyek már rajtunk fekszenek, mintsem újaknak siessünk elikbe, melyeket még nem esmérünk. Így tesz a lelkiesméret bennünket gyávákká; így oszlik széjjel az eltökéllett végezés eleven színe az elmélkedés halavány fénye előtt, s feltételeink, melyek nagyok és nemesek, megfordítják folyamatjokat, s megszűnnek hatni. Csendesítsd magadat… A szép Ofélia? Nimfa, emlékezz meg minden bűneimről esedezésedben!

(III. felvonás, kilencedik kijövetel. Kazinczy Ferenc* fordítása)