# Szabadság és színház

1849. Halas, január 23. Miután a betegség hazaüldözött akaratom ellenére is, kénytelen vagyok vesztegelni, s minthogy hasznosabbat nem vagyok képes tenni, az újoncok tovaszállításával foglalkozó bátyámnak vagyok segélyére, amennyire erőm engedi.

Kecskemét, március. 5. Végre jobban vagyok, most már mehetnék régi vágyam szerint a nemzetőrökkel, de gr. Batthyány Kázmér* rendelete következtében a családapákat nem veszik be. Tehát a színészethez kívánkoztam el, hogy újra önállóvá lehessek. Bármint iparkodom is társulatunk erőit csoportosítani, a közönséget nem érdekli. Senki sem kívánja Tháliát hallani, midőn az ágyúk szólnak, s az égő városok illuminálnak.*

Kecskemét, március 12. Ma, midőn mindenki magyar katonaságot várt, egyszerre benn termett Kecskeméten mintegy tízezer német és horvát katona, azaz Jellachich* és Ottinger* tábora, víg zeneszóval, mintha nem is őket kergették volna meg Szolnoknál. Mindent elkövettek, hogy igen soknak látsszanak, és hogy a népet megfélemlítsék. A várost is körülzárolták, se ki, se be nem engednek senkit menni.

Kecskemét, március 14. Egy német tiszt jött ma a színházhoz, s miután Mátrai* elbújt előle, engem csípett elő, mint a társaság rendezőjét, s szigorúan kérdezé tőlem, hogy miért nem tartunk előadásokat. Én azt feleltem, hogy:

– Ez teljes lehetetlen ily háborús világban.

– Miért volna lehetetlen? – válaszolá ő, megtoldván azzal, hogy ők mulatni és szórakozni akarnak, a népet is szórakoztatni kell, azért is megkívánják, hogy ma előadást tartsunk. Hiába mentegettem ügyünket azzal, hogy mi magyar színészek vagyunk, és előadásunkat ők úgysem értenék.

– Az mindegy – mondá –, különben köztünk többen vannak, akik tudnak magyarul, lám, itt vagyok én is. Aztán saját hasznuk miatt is kell játszaniok, legalább számíthatnak közönségre, miután mellettünk nem fognak éhen halni, mint e nyomorult magyar közönség mellett.

Játékot kellett hirdetem. A Tündérlak-ot* szándékoztunk feltálalni a német és horvát uraknak. Természetesen ők azon reménnyel jöttek be este a színihelyiségbe, hogy majd ott összeismerkedhetnek a kecskeméti művelt közönséggel, s különösen a hölgyekkel. Azonban ide egyetlen civil sem jött. Megtelt ugyan a színház meglehetősen, de tisztán csak katonatisztekkel, akik aztán az udvarról és utcáról hajtották be a cselédséget és bámész népet, hogy civil is legyen a színházban. Volt is aztán lárma és olyan garázdálkodás, hogy a szót nem lehetett megérteni, s ily garázdálkodás közt kellett nekünk magyarul játszani, sőt fel is jöttek egynehányan a színpadra is, és ők is kezdtek komédiázni, amíg egy józanabb fejű ezredes le nem parancsolta őket avégből, hogy mi folytassuk az előadásunkat. Meg is kezdtük, de a rend csak addig tartott, amíg Gyuri és Marcsa az asztalhoz ülnek, és a csibét kezdik vacsorázni. Ekkor újra feljöttek a színpadra azzal, hogy udvariatlanság tőlünk őket vacsoránkhoz meg nem hívni. Oda is ültek az asztalhoz.

– Miféle bor ez? – kiáltott az egyik. – Haszontalan vínkó! Champagne-t* ide! – S addig lármáztak, míg a pincér Champagne-t hozott. Ott ittak aztán Gyuri és Marcsával a színpadon, míg az öreg ezredes újra fel nem jött, és újra le nem kergette őket. Ő aztán hozzám fordult, és tiszta magyarsággal arra kért, hogy ne vegyem rossz néven a kihágásokat. Ezek – úgymond – most azt sem tudják, hogy mit tegyenek, csatából jönnek, örökös izgatottságban élnek amiatt, hogy az ellenség minden percben rájuk tör, szórakozást keresnek az izgatottságban, s úgy mulatnak, ahogy tudnak, miután igen bosszantja őket az, hogy Kecskeméten szóba sem áll velök senki. – Ezután hirtelen a súgókönyvön titkon fordítva egyet, intettem a súgónak, hogy kihagyva egy nagy csomó jelenetet, néhány jelentős tekintettel hazaküldvén a színésznőket, nagy hirtelenséggel befejeztük az előadást, amit jóformán el sem kezdtünk, kijelentvén, hogy vége van.

– Annál jobb – mondák a tisztek –, most hát előadás után mulassunk. Wo sind die Damen? Wo sind die Damen?*

– Dejszen keresheted, túl járnak azok már a színház határán.

Magunk is iparkodunk megszökni, csak az öreg direktornénk maradt a németekkel a lámpák kioltása végett, végre ez is sötétben hagyta őket, és akarva, nem akarva, el kellett hagyniok a színházat. Ők ismételve kezdének rezonnírozni* amiatt, hogy ők a színésznőkkel akarnak mulatni, míg elő nem állottam azzal, hogy:

– A színészek ugyan játszani tartoznak önöknek, mint mindenkinek, de mulatni senkivel sem kötelezhetők.

Kecskemét, március 16. Ma Jellachich bán hívatott magukhoz a plébániára, megvallom, megdöbbentem, amikor az ellenség hadvezérének (ki magát szerezsán-okkal* őrizteti a plébánián) hívását vettem. Mi dolga lehet velem annak a vezérnek? Az igazgatót akartam hozzátuszkolni, de az a világ kincséért sem ment volna a zsenánt* helyre. Magam is először csak a papokhoz mentem be, s miután azok nekibátorítottak, s egy segédtiszt által bejelentettek, mertem csak belépni a rettegett bán fogadótermébe. Jellachich egészen magyaros kinézésű, huszártiszti ruhában, tiszta magyar szóval fogadott, s azután megkérdezte, hogy én vagyok-e az igazgató, avagy rendező. Igenlőleg felelvén, azt kérdezte, hogy miért nem tartok előadásokat? Én őszintén megmondtam, hogy azért vonakodunk a játszástól, mivel tartunk a tegnapelőtti botrányok ismétlődésétől.

– No, azt ne vegye rossz néven, ez a háborús idők következménye, de nem soká tart, azért legyenek nyugodtak, és tartsanak rendesen naponta előadásokat. Ma kívánom, hogy okvetlen játszanak, én magam is el fogok menni a színházba, s a katonazenét minden díj nélkül fogom a színházban működtetni.

Erre nem lehetett ellenvetést tenni a korlátlan hatalmú úrnak. Fordultam, megindultam, és nyakra-főre készülni kezdtünk az előadáshoz. Kitűztünk valami német vígjátékot, s hozzáfogtunk a próbához. – Egyszer csak dobpergést hallunk, megszólalnak a trombiták, alarmírozzák a katonaságot, és nem telik belé egy óra, mintha a szél hajtotta volna el őket, ágyústól, munícióstól, szerezsánostól tovatűntek. Kiszorította őket a győztes magyar hadsereg közeledésének híre. Mi pedig végtelenül örvendtünk, hogy megszabadultunk a mai kényszerelőadástól!

(Szuper Károly* színészeti naplója, 66–68.)*