# Nyugalmas utazás

Három kocsi döcög az F…városa felé vezető országúton. Döcög pedig mind a három lassan és igen nehezen. Ugyan mi lehet e kocsikon?

Ég, föld, rózsalugos, tömlöc, kard, város, mennydörgés, ló, fölhő, villám, kígyó, álgyú, torony, mennykő, bokor, angyal, zászló, nap, hold, csillag, tenger, puska, szóval: minden, ami a teremtetéskor a nagy Káoszból lőn, itt van és vitetik.

Hová? Talán az Úristen jobb szállást talált a mindenségnek; és most tovább költözteti?

Oh, nem!

Hát? Talán ítélet napja van?

Az sem!

Mi lehet tehát?

Egy színésztársaság utazik.

Vagy úgy!

Igen: papiros ég, festett város, vászontömlöc, fakard, vaspléhből készült mennydörgés, deszkaló, fátyolfölhő, gyantavillám, csepűmennykő, dróton röpülő angyal, hólyagból csinált nap, hold és csillag, szóval: pingált mindenség, amiről én beszélek.

Hát a színészek?

Szinte a kocsin ülnek, összesen huszonhatan.

Hogyan? Huszonhat ember három kocsin?

Miért ne? – Mindig hallottam, hogy a régi közmondás és példabeszéd igaz, mert ha igaz nem volna, úgy nem tudná magát oly soká fönntartani. Az való. No lám, pedig egy ily régi közmondás mondja azt is, hogy „jó emberek egy dióhajban is elférnek”. Ha tehát a jó emberek, vegyünk csak kettőt egy dióhajban, elférnek; úgy meg nem foghatom, miért ne férne el huszonhat színész három kocsin.

Igaz!

És ők valóban el is férnek – akik pedig a kocsin el nem férnek, azok a kocsi mellett sétálnak gyalog.

Így volt ez március hó egyik fagyosabb napján. A három fuvaroskocsi irgalmatlanul meg volt terhelve málhákkal és emberekkel.

Az első kocsin, mégpedig, mint illő, az első és legmagasabb ülésen, mely állott két óriási nagyságú, egymásra kötözött utazóládából, ezek tetejére tett szalmazsákból, egy rongyos matrácból és több, kisebb-nagyobb vánkosokból, ha valaki elég jó sasszemekkel bír e szédítő magasságba fölnézni, úgy láthatja: odafönt, már szinte a csillagok között, két egyéniség ül egymás mellett. Az egyik nő. Fején hihetőleg a legutolsó téli divat szerint már szinte palacsintává lapogatott szalmakalap szomorkodik, sötétkék, kopott tollakkal és összetöredezett virágokkal, bájos arcát, melynek meszes fehérségét és céklapirosságú színét a csípős téli idő sem volt képes megváltoztatni, egy, a fönt említett kalapról lefüggő, ritka, fehér fátyol a vakmerőn kíváncsi kutató szemek elől takarván el. Parányi lábait nagy süvegcsizmák borítják, s tündéri termetét egyik fuvarostól elkölcsönzött parasztszűr takarja. – Ez a társaság első szerelmes színésznője s a színpad királynéja.

Mellette egy deli termetű, fiatal férfiú foglal helyet. Úgy látszik, ő az egyetlen, kinek meg van engedve e pókháló vastagságú fátyolt ama bájos arcról félrelebbenteni, ő az egyetlen, kinek a magas kegy jutott a hidegtől rákpirossá fagyott kacsókat a szűr alól előidézni s forró csókjaival melengetni. E férfi a társaság Adonisza, a színművészet reménye s a fönt említett színésznőnek tizenegy év óta bevallott jegyese. Arca érdekes, öltözete ízléses. Fejéhez egy bár kissé horpadozott, de azért eléggé viselhető, megsárgult fehér kalap lapul, széles, fekete fátyollal körülkerítve.

Apát, anyát, testvért vagy rokont veszte tán? S ebbeli fájdalmát tolmácsolja e szembeötlő gyász?

Nem. A hajdan új kalapot a tavalyi meleg nyár alkalmával keresztülverte az illatos hajkenőcs, és ez érdekes, fekete fátyol rendeltetése azt a vizsga szemek elől eltakarni. Ez eredeti kalap alól hosszú, fekete fürtök omlanak széles vállaira, selyemsimára borotvált arcán csupán egy kis, erősen kipödrött bajusz kényeskedik. Keménypapirosból készült hamis inggallér reszeli fülét, lábán pedig feszes, fénymázos topán ragyog félretaposott sarokkal. A világoszöld és feszesen testhez álló frakk az egész öltözetnek nem csekély érdeket kölcsönöz. E magas udvari öltözék mindenkinek szellős lett volna ugyan a mostani hűvös időszakban; de ő nem érzi a zord hideg hatalmát, mert belsejét a lángoló szerelem hevíti, külsejét pedig egy, a kocsistól négy garasért kibérlett pokróc takarja, melyet bájos szomszédnéja a szűr alól ki-kinyújtott parányi kacsókkal gyakran festői redőkben von össze nyaka körül, gyengéden pirongatva őt gondatlan pongyolaságáért.

Az előülésben két férfiú ül szorosan egymás mellett, mintha a hideget akarnák kiszorítani magok közül. Az egyik alkalmasint a közelgető tavasz előkövetje, mert tetőtől talpig vékony nyári öltözete s a fejéhez lapuló, zöld pántlikával kerített szalmakalap méltán engedi gyanítanunk, hogy ő a hideggel, a hideg pedig ővele nem a legbensőbb barátságban él. A mellette ülő férfiúban, ha a lábain lévő sárga csizmákat s a nyakába kerített kockás nagykendőt vesszük figyelembe, valami főrendű skót nemest vélünk tisztelhetni. Ó, de a sárga csizmákat az igazgató engedé a ruhatárból fölhúzni, a kockás nagykendőt pedig az anyaszínésznő szolgálója teríté vállaira ezen, szelíd öregeket és gondos atyákat játszó művésznek.

Középülésben ült a heroina* királyi palástban, ölében nagy darab tüzesített kő, melyen megdermedett kezeit melengeti, de mellyel a mellette ülő férjének fejét is meg lehet kopogtatni, ha tudniillik az a nyakáról lecsüngő pálinkásbutykosból többet hörpentvén föl, mint amennyit az illendőség hoz magával, s netalán garázdálkozni kezd.

A kocsi fenekén fekszik három gyermek, egy pokrócba göngyölgetve. Együtt éheznek ők, együtt fáznak, együtt ordítanak az éhség, hideg és erős kocsizöcskölés miatt, míg szelíd mamájuk egy tört lándzsadarabbal őket csendességre nem piszkálja.

A kocsiról lelógó üres kalapskatulák, bográcsok, fazekak és dekorációdarabok között van egy meglehetős nagyságú teknő, szép mesterséggel az oldalsaraglyához kötözve. Ebben a szende színésznő legkisebb fia alussza édes álmait, betakarva egy ölbeli kutyával, melynek betanult mestersége és kötelessége e kis angyalt melengetni és reá vigyázni. A tisztelt színésznő másik két nagyreményű magzatja sehol sem látható. Elbitangoltak ők? – Oh nem! – Bent az utazóládában vannak puha szalma és finom gyékénydarabok közé elpakolva. Hogy helyzetök kényelmes, eléggé bizonyítja a láda szelelőlukain keresztülható, jókedvű visítás, de a gondos atya nagyot rúg patkós csizmájával a láda oldalán, s a bent levő kedves madárkák elcsendesednek, mint a macskától megijedt fecskefiak.

A lassan haladó kocsik körül két fiatalember gyalogol, öltözékeikről ítélve, ők is kétségkívül e társasághoz tartozók. Az egyik rövid gubában, jó erős bagariacsizmával, vígan fütyörészve, pár száz lépésnyire halad a kocsik előtt. Ez Palkó volt, az én cédulaosztó pajtásom. A másik, alig tizenkilenc éves fiatalember, sarkig érő, ujjas, kék köpönyegben, melyet, mint látszik, nem művészete díján szerze magának, lelógó hajzattal, zsíros ellenző nélküli sapkával, sárga anginet nadrágban, óriási nagyságú parasztcsizmákkal s a csípős hideg dacára is elég halovány arccal, mély gondolatokba merülve baktat a kocsik után; s ez én magam vagyok.

(Szigeti József:* Egy színész naplója, 54–58.)*

A régi kassai színház, a magyar vándorszínészek egyik mentsvára, a Bánk bán ősbemutatójának színhelye

Kassa játékszínének tervrajza az 1780-as évekből