# A színpadi gépész esete

A néma ábrázolatok ez időben igen kedveltek voltak, pótolták a látványosság hiányát, tehát arra nagy figyelemmel kellett lennünk és olyan tagokat is felvenni a társulatunkba, akik a tablófelállítás segédeszközeihez értettek, milyen a festészet, tűzijáték, gépészet. Ilyen egyén kopogtat be hozzánk egy reggel, ki Bajuszinak* nevezte magát, állítván, hogy ő kitanult tüzér, gépész: bengáli, görög, veres, fehér, sárga és kék tüzekhez ért. Minden díszleteket kifest, és oly gépeket készít, melyeken mi és az egész közönség bámulni fogunk; ha kell, léggolyót is bocsájt föl kevés költséggel. De a beszédben nyelvhibát vettünk észre, az r és s betűket ki nem tudta mondani, az r helyett j-t, az s helyett sz-t mondott.

– Édes öcsém, a színészben fő kellék a tiszta, érthető beszéd; azért, hogy maga filozófiát végzett, diákul tud, még színpadra nem léphet.

– Jaj, de én ábjázolatokat tudok komponálni ész jendezni, tűzijátékokat készíteni. Don Juan-ra olyan tűzeszőt cinálok, hogy az egész ház tűzben fog úszni, a pokol igazi pokol lesz. Adták máj az urak Ádámot ész Évát a pajadicomban néma ábjázolatban? Ha én dekojálom a pajadicomot, még az angyalok isz nevetni fognak öjömükben, mejt én híjesz fesztő vagyok, én olyan mesztejszégesz kígyót cinálok a jó ész gonosz tudász fájája, hogy maga fölmászik a fája, leszakítja az almát, ész odanyújtja Évának, a végét pedig bengáli tűzzel kivilágítom, mikoj tüzesz kajddal a kejub kikejgeti az elsző két embejt.

Néztünk egymás szemébe, bámultunk, és örvendettünk az új szerzeményen. Milyen nagy a sors hatalma! Amit egyben elvesz, másban tízszeresen visszapótolja; nyelvéből elcsippentett valami keveset, de bezzeg mennyi nevezetes ügyességgel áldotta meg!

– Nohát, édes öcsémuram – szólánk hozzá –, e pillanattól fogva elismerjük rendes társunknak. Legelőször is fogjon hozzá a kígyókészítéshez; itt van keménypapiros, festék, enyv, ecset, minden a színpad alatt, majd az inasunk előadja.

Első alkalommal, mihelyt elkészült a kígyó, már színlapunk nagy betűkkel házról házra futott dicsekedni nagy kígyójával és bengáli tüzével. Elment tehát a híre, és igen tömött lett a színterem; minden ember kíváncsi volt látni a híres gépészt, a nagy kígyót, a bengáli tüzet.

Fölhúzzuk a függönyt a néma ábrázolatra, az almafa s az egész paradicsomot képező hátsó függöny szép volt, és tetszett. Jön a nagy kígyó a bokrok közül, fullánkos fejét jobbra-balra emeli föl, és rátekint a fára. Nagy csend volt, bámult mindenki, mert az elrejtett vezérfonalat nem látta senki, az Bajuszi gépészünk mesteri kezében volt. A kígyó föl is jutott az almához, és midőn nem akart a selyemzsinór engedni, hogy a kígyó leszakítsa az almát, megfeszíti lábát Bajuszi a nagy zöld kályha oldalának, mely a leghátulsó függöny, azaz a paradicsom mögött volt, és akkora súlyt ád testének, hogy leszakad alatta a nagy zöld kályha, magával együtt összezúzza a paradicsomot, a jó és gonosz tudás fáját, odanyomja romjai alá a kígyót, és Bajuszi piszkosan, kormos ruhában, fölgyűrt karokkal vágja magát a színpad közepére, és elterül, mint egy béka. Nagyon megüthette magát szegény, mert nem tudott fölkelni, és csak tápászkodott, míg a közönség a színészekkel egyetemben hangos hahotára fakadt.

Bajuszi gondolván, hogy csak a színészek nevetik, a színfalak felé fordult, és mintha őt senki sem látná, jó erős hangon súgja:

– Ugyan, ne veszekedjenek, hiszen meghallja a publikum!

Ily dolgok történtek 1820-ban a magyar vidéki színpadokon.

(Balog István:* Egy agg magyar színész életéből, 249–252.)