# Szezonkezdet Pápán

A korszakot alkotó évet megelőző 1847-i őszi idő korán csípős szelekkel köszöntött be, megérezte ezt a pápai színtársulat női, férfiszemélyzete, de leginkább a váradi diáknak már csupa stoffolásból álló vakációs lebernyege, mely ilyen országkerülésre nem volt számítva a fia elvesztén kesergő anyától – mert hiszen senki sem tudta, hogy él-e vagy halott a patikásnak világgá indult váradi kóbor diák!

Komáromi* színtársulata éppen akkor szedelőzködött össze a dunántúli apró-cseprő, szétzüllött társulatokból; hírt, nevet, karaktert a Komáromi Samu világra szóló művészete adott a társulatnak.

Még nem kezdték meg az előadásokat, a bíne* már készült a pápai nagyvendéglő emeleti termében, alól pedig, az étkezőszobában, harapóssá tömörült pipafüst közt vígan folyt a poharazás, tudniillik az ismerkedés, rég vagy sohasem látottak közt.

Nincs szebb, mint egy színi szezon kezdete, csupa rózsás remények, csordultig telt szeretet egymás iránt!

A közönség úgynevezett kolomposai, a nagyvárosok vékony hajtású dandy-jei,* az elmaradhatatlan kisvárosi hangadók, kiknek örökölt joguk van a színfalakhoz dörgölődzni, és akik a színésznők jelentősebb vagy jelentéktelenebb mosolyai és pislantásai, az öntudatlan színészeknek a bizánci császárok etikettjéből származó csúszómászó, édeskés hajlongásai és hízelgései után mérik a nagyképű kritikát, szintén ott forgolódnak a most érkezett papnők között.

Miről is lehetne másról a szó, mint az azelőtti színtársulat szapulásáról, majd az új társulat előnyeiről és reményteljességéről. A dandyk bemutatják magukat, a vendéglős sürög-forog, készséggel kontózik az első napokban, tehát foly az áldomás borban, pecsenyében egyaránt, érdeke a színészekéhez van kötve, mert egész éven át csak akkor kap vendéget, mikor színészei vannak, kiknek kedvéért előadás után mindig megtelik a kocsma.

A kisvárosi primadonnák bírnak annyi életmodorral és könnyedséggel, hogy egy kurta vacsora alatt selyemhálóikba gubózzák a körülöttük sokat ígérő settenkedőket, kiknek szeretetre méltó piccolo-hangokon* zengedezik el, hogy Sárbogárdon és Kutyabagoson – csak úgy keresztülutazólag pár vendégjátékot adván, a födeletlen arénában selyem garderobe-jukat egy viharos záporeső pocsékká tette, s a nagy zűrzavarban nehány karperec is sárba veszett vagy ellopták –, no de a pápai jutalomjáték majd kárpótolni fogja az árvíz- meg tolvajsújtottakat.

Másnap aztán vizitkártya mellett hordják a rőfös boltosinasok a mindenféle színű papiros atlasz reszli-ket* a primadonnáknak.

E reményteljes hajnalpiros állapot rövid nehány napig tart csak, amíg egy-két előadás alatt tisztul a helyzet, s a komoly valóság jövedelemben, dicsőségben, szerelemben és csalódásban, kinél-kinél különbözően beüt.

Ezután kezdetét veszi a széthúzás, az érdektársaknak külön csoportokba való szakadása, az irigykedés, féltékenység, egymásra való agyarkodás, piszkolódás, gyalázkodás verekedés – csak az intrikus ül némán egy sarokban, ajka izmain elégedett, hamis mosollyal.

A pápai színterem is olyan volt, mint sok mai szála, melyekben nincs öltözőszoba, hanem amúgy cigányosan egymás nyakán öltözik mindkét nembeli perszonázs.* Az illedelmesebbek legalább hátat fordítanak egymásnak; addig még csak tranzit* a dolog, ameddig festik, maszkírozzák magukat, de azután, mikor a súgó már a második jelt is megadta a játék kezdésére, és a kíntornaszerű nyitány megszólal – mint valami fölbolygatott hangyaboly, mindenki kapkod ide-oda, se lát, se hall, s csupán a primadonna tartat maga elé luxusbúl egy szoknyát, melynek függönyzete mögött, kecseinek elrejtésével, sebesen magára ölti az uszályos selyemruhát, hogy az örökké mosolygó arcú és mindig kutató, hideg-rideg bagolyszemű intrikus elől eltakarja bájait.

A pápai színterem öltözőjének még az a nyomorúságos oldala is volt, hogy a színpad felől nem vezetett ki más közlekedési lyuk, mint a vendéglő udvarára nyíló ablak. A személyzet már játék előtt a színfalak közt hering módra összepréselődött, a bátrabbak egy padláslétrán másztak le és föl, mely nyaktörő útra a nők is vállalkoztak olykor, ha szerepeiket korábban elvégezték, és egy kis barátságos vacsora várt rájok az ebédlőben; a létra alatt ilyenkor természetesen vendéglátó barátjaik álltak kitárt karokkal és keblekkel, hogy ha le találnának pottyanni, védő ölükbe hulljanak.

(…) A színtársulat Pozsonyba kapott meghívást, az oly nevezetes 1847/8-i országgyűlésre! Moliere színészei között sem lehetett nagyobb öröm, mikor Lyonból a párizsi Palais Royalba hívták, mint a pápai színészek és primadonnák közt, kik egyszerre három fejjel érezték magukat magasabbaknak.

(Molnár György:* Világos előtt, 70–73.,74.)*