# Szilágyi Pál* a példaképről

„Miért lettem színész?”

12–13 éves koromban látogatóba jött anyámhoz nagybátyám, Kelemen László,* magas, szikár, csontos, erőteljes, de búemésztett férfiú; szótlan ült vacsoránknál, csak néha-néha ejtett néhány erőteljes szót röviden, de érthetően.

– Végre a színészet lett tárgya a beszédnek. – Szegény nagybátyám! mintha most is látnám, mint emelkedett a görnyedező test, mint emelte föl fejét, mint szikráztak szemei – úgy, hogy engem meglepett, csodálva néztem e változást, s közelébe vontam székemet, hogy egy szavát se veszítsem el. – Ő észrevette, s így szóla hozzám:

– Öcsém! látom mozdulatodról, hogy örömest hallanál egyet-mást a magyar színészetről, ülj hát közel ide szembe velem, ifjú lelkedre örömest csepegtetem nézeteimet, s azon kötelességet, mit magamban éreztem, midőn magyar színtársulat alakítására magamat elszántam.

József császár halála (1790) roppant mozgalmat idézett elő e honban, bandériumok* alakultak, s a magyar szent koronát nagy ünnepéllyel hozták le Bécsből Budára; visszajött az ősi öltözék, nem hallatszott más szó a magyarnál, sokan, bár rosszul, mégis magyarul társalogtak; ekkor gondolám: mi által lehetne inkább társalgóvá tenni e nyelvet, mint színészet által? A gondolat igévé vált bennem, az igét testesíteni vágytam.

Leopold császár trónra léptekor fölmentem Bécsbe, és audienciá-ra* őfölsége elé bocsáttattam – rövid leszek előadásommal –; én őfelségétől tanácsot s egyszersmind engedelmet kértem egy magyar színésztársulat alakítására; őfelsége kegyes volt külön magánaudiencián fogadni, hogy e tárgy fölött velem értekezhessék, egy egész órát szentelt nekem és ügyemnek, s végre azt javasolta, adjam be eziránti kérésemet az országgyűlésre, biztosítja egyszersmind, hogy a helybenhagyó végzést azonnal szentesíteni fogja.

Én folyamodványomat az akkor egybegyűlt rendekhez be is nyújtottam; s jó eleve az elnökkel eziránt értekeztem, de mikor a protonotárius* olvasá: „Kelemen Lászlónak* alázatos folyamodványa a tekintetes karok és rendekhez, melyben kéri egy magyar színész– (teátrális) társulat felállíthatását”, mintha a mennykő ütött volna a tekintetes karok és rendek közé; felugráltak és kiabáltak (mégpedig nem a legillendőbben): „Le vele! Hazaáruló! A nemzetből csúfot, komédiást akar csinálni, a magyart bukfenceztetni akarja! Bolondokházába vele!” stb. – Végre hosszas rimánkodására az elnöknek csend lett, mire az elnök kérte a tekintetes karok és rendeket, ne törjünk pálcát addig valaki fölött, míg ki nem hallgattuk, hallgassuk meg hát okait is, mi készteti Kelemen László uramat teátrális társulat alakítására. „Halljuk hát no, halljuk!”

A protonotárius fölolvasá a folyamodványt, melyben elősoroltatott a színészet szükségessége és haszna mind nyelv, mind erkölcsi tekintetben – lassú moraj, mint a tenger, mikor vihart érez, végre kitör, még nagyobb lárma, kiabálás, mint elébb, csakhogy egészen ellenkező értelemben. „Éljen Kelemen László! Éljen! Ez az igazi magyar, ő a nemzet dicsősége! Ő a magyar nyelv megmentője!” stb.

Végre az országgyűlés törvényképpen megrendelte, hogy a magyar teátrális társaság mindenütt, ahol jónak találja, felütheti sátorfáját, s mutatványait illendő bementi díj mellett produkálja, sőt az oly helységekben is, hol időjárás vagy tűz-víz által károsult a nép, három produkciót kötelesek a helybeli elöljárók nekiek megengedni.

Így jött le Pestre, hol már több tagja lévén Kelemen Lászlónak, kiket a maga költségén tartogatott és táplált majd egy évig; rendelkezett, de bizony sok idő került bele, míg Buda–Pesten játszhatott, mert a német direktor nem egyezett bele egyhamar – de minek írjam le mindazt, ami már sokszor íratott –, elég az ahhoz, szívemre kötötte, hogy a színészetet pártoljam, sőt magam is legyek színész, mert el fog jönni egykor az idő, mely nem nélkülözheti a színészetet, s nem lesz a színész kidobott tagja a társadalomnak, s átlátandja egykor a nemzet, hogy csak akkor foglalhatja el méltó helyét a nemzetek sorában, ha nyelve tiszta, ha tudósai, művészete s nemzeti színháza van, s több efféle. Nem tudom minden szavát leírni, mert akkor talán nem is értettem mindazt, amit mondott, de hogy nagyokat, s fontosakat mondhatott, ezt elhiheti mindenki, mert erős fogadást tettem előtte, hogy színész leszek. S mit ő kezdett, folytatni fogom, míg élek, míg e nemzetnek magának színháza nem lesz! – Ő kebelére vont, megcsókolt, pár könnye arcomra hullott, s megáldott!

Szegény anyám meg sírt, rettegett, mert félt, hogy csakugyan komédiás leszek, pedig „a magyar komédiáson nincs, nem is lesz Isten áldása!” – Nagybátyám megnyugtatta anyámat, – én pedig logikát végezve lettem színész.

(Szilágyi Pál:* Egy nagyapa regéi, 1–3.)*

Elsőként megszólaló emlékezőnk, Szilágyi Pál

Kelemen László,* az első magyar színigazgató, Szilágyi Pál* nagybátyja és példaképe