# Szabadtéri játékok – 1819-ben

Az igazgatóság egész éven át, s így nyáron is fizette a tagokat, de nyáron, szezon alatt meg szokott gyérülni a közönség, sokszor nem is volt hova küldeni vidékre a társaságot, javasoltuk az igazgatóságnak, hogy Mohán (savanyúvíz-forrás, Bajzáth Györgynek,* a társaság főgépészének birtoka) rendezzünk nagy katonai előadást: átlátván a terv nagyszerűségét, kecsegtető is volt a kilátás nagy jövedelemre, helybenhagyatott, Bajzáth György magára vállalta a nagyszerű színhely létesítését, mondhatom, meg is felelt feladatának, mióta élek, pedig megvénültem, oly célszerű színpadi arénát sohasem láttam, roppant élő fákból alkotva vagy kétszáz öl széles, négyszáz öl hosszú, oly ízléssel, perspektív-* és oldalkijáratokkal, öröm volt csak körültekinteni is benne a színésznek, háttérben várfalak, mozsárágyúkkal spékelve.*

Egy hó előtt már hirdették a nagy színlapok Gróf Valtron,* nagy katonás dráma előadatását, a szomszéd megyékben szétküldettek a lapok; közeledett a nagy nap. Előtte való nap már a színhelyen tartattak a próbák, egy zászlóalj lovasság a Nostiz chevauxlegers-,* egy zászlóalj a Székesfehérvárt székelő Hiller magyar gyalogezredéből, s a megye megannyi lovas hajdú- s pandúrjaival; én mint volt huszár voltam az összes seregek főparancsnoka, az előadás előtt nagy wachtparádé-t* tartottam, melynek végeztével el „masíroztunk” (kérem, katonás magyarsággal beszélek), kezdődött az első felvonás, melynek végeztével – nem lévén függöny, tehát nem is bocsáthatták le – ismét bevonult a katonaság tábori zenével, szemlét tartottam, s így minden felvonás közt különféle hadmozgásokat tétettem seregemmel – ez első próba után bivuak-ba* telepedett a sereg, gondoskodva volt róluk, megvendégeltettek – nem mint III. Napóleon tette, kolbásszal és pezsgővel, hanem volt bőven gulyáshús, kenyér és a környék legjobb hegyi bora. Jó kedvük is volt, szólt a tábori zene csaknem éjfélig, azután elnyugodtak, mert másnap reggel nyolc órakor kezdtük a főpróbát. Jelen voltak sokan az érdekeltek közől, Nostiz lovas ezredes több tisztjeivel, nemkülönben a Hiller gyalogságtól is; az ezredes annyira meg volt vezényletemmel elégedve, azt hívén, valami quietált* volt pajtása vagyok, de miután megvallám, hogy biz én csak huszár őrmester voltam, erőnek erejével reá akart venni, álljak be ezredébe, azonnal őrmesterré tesz, s pár hó múlva tisztségre emel, megköszöntem jóakaratát, nem lehet – mondám –, mert szerelmes vagyok, de hogy mibe, elhallgattam.

Délben a mohai nagy vendéglőben ebédeltünk, ebéd után már gyűlt a nép, három órától kezdve a fogatok távol vidékről is, úgymint Pest, Fehérvár, Zala, Veszprém, Komárom, Győr, sőt még Somogy megyéből és Tolnából is. Nem volt azért semmi zavar, mert a programban meg volt jelölve a fogatok jötte, állása és menete, ezzel két megyei esküdt volt megbízva néhány hajdúval – a nézőhely három részre volt osztva, úgymint párnás székek, mint zártjegyes, első helyi ülőpadok és második hely külön bejárattal. Jegyeket már két héttel előbb lehetett váltani a pénztárnok-, rendező- vagy ellenőrnél. Mohán pedig a nézőhely szélessége végett kétoldalt mind a három helyre, azonfelül az utolsó hely külön volt. Az első két helyen szedte a pénzt a rendező és a pénztárnok (a rendező felesége), az utolsó helyre egy becsületes régi megyei írnok.

Folyt a játék nagy megelégedésére a közönségnek minden hiba nélkül, az utolsó felvonásban csata fejlődött, a vár röppentyűkkel (mint bombák) lövetett, végre rohammal bevétetett, s az egészet, midőn alkonyodott, a vár égése nagy tűzijátékkal fejezte be. Játék után estély, estély után bál keletkezett, s oly kedélyes társalgás, mely virradatig tartott, az igazgatónak különös jókedve volt, meglehet, a nagy jövedelem okozta.

(Szilágyi Pál: Egy nagyapa regéi… 41–43.)