# A komikus vallomása; Balog István

Az utánzás, kifigurázás és alakoskodás példája már gyermekkorom óta rejlett bennem, s ezért kispajtásaim örömest keresték társaságomat; sőt ez ügyességem miatt még pártfogókra is találtam. Többi között egy fösvény fiskálisnéra, ki mindig elhívatott a fonóba, hol is cselédjeit avégett, hogy a fonásnál el ne aludjanak, mindenféle mórioskodással kellett fölvidítanom, megnevettetnem, amiért aztán minden kenyérsütéskor akkora cipót kaptam, mint egy túri süveg; így már abban az időben is megkerestem a kenyeremet kósza művészetemmel, amellyel még sokszor komoly tekintetű professzor uraimat is megnevettetém.

A komikusból lett vándortársulati igazgató, Balog István

A szép hangú Bartha János,* ezúttal Zrínyi Miklós jelmezében

A tanulóknak a vallásosság ellen elkövetett kicsapongása következtében a pécsi akadémia eltöröltetvén, éppen akkor, midőn már hat gimnáziumi osztály bevégzése után a kispapi ruhát kellett volna magamra öltenem, pap bátyám, László, Pestre küldött filozófiára, logikát hallgatni.

És ez egészen új fordulatot adott életemnek.

Pest még akkor (1806-ban) úgyszólván csak falu volt a mostani nagy és szép városhoz képest, de azért nevezetesebb épületeit, utcáit és a Dunát mégis megbámultam. Mint serdülő tanuló, bátyám egykori iskolatársa, Németi kapitány kisleánya mellett instruktoroskodtam,* s ezért ebédem volt a nagy ínvalidus-kaszárnyá-ban.* Az öreg kapitány szép fiatal nejének bizalmát annyira megnyertem, hogy a rokkant katonai szolga helyett, kezemben lámpással, nekem kellett őt a német színházba el- és visszakísérgetnem.

A pesti német színház akkor egy, a régi várost kerítő fal tornyában volt, melyet kerek voltáért „Rondellá”-nak neveztek el. Most két- és háromemeletes házak állnak helyében a Duna-partra épített görög templom körül.

A kapitányné a földszinti helyre járt, s engem a kakasülőre küldött fel, hol mindig fölkeresett szép szemeivel, valahányszor az előadott darab ötletein kacagni lehetett.

Már itt nagyobbszerű, tökéletesebb alakban tűnt fel előttem a színi világ, mint a pécsi refektórium-ban;* s magam is nagyobbkorú lévén már, a játékszín egészen más hatással volt reám, mint abban az időben.

(…) Éppen leckén voltam, hogy Fejes* nevű tanulótársam, ki később szintén a színi pályára lépett, azt súgja a fülembe:

– Tudod-é, Pista, mi az újság?

– Mi? Nyilván az, hogy holnap délután megint verekedni mentek a „Bocskorba”! (Így hívtak akkor egy korcsmát, mely minden csőcselék gyűlhelye volt.)

– Nem azt akarom én mondani, hanem azt, hogy magyar teátristák jöttek Erdélyből, kik ma a Rondellában játszanak. Íme, nézzed, ha nem hiszed! Itt a cédula! Azt játsszák, hogy: Virtus próbaköve a szerencsétlenség.*

Nézem, olvasom, töröm a fejem, de egyelőre semmiképp sem bírtam e dolgokból kiokoskodni.

– De hát miért van ez magyarul nyomtatva? – kérdém.

– Vagy úgy, mivel magyarok játsszák el a német darabot!

Hát olyan jól tudnak ezek németül?

– Ó, te szegény fiú – mondá Fejes –, hiszen egészen magyarul fog menni a komédia!

– De hát hogy lehet az, illik az, hogy a magyar ember bolondot űzzön magából? Hogy kifestékezzék, aztán olyan cifra, tarkabarka ruhában álljon ki a deszkapadra, kardoskodjék, hajtsa-verje egymást!? Kár lesz, ha szégyent találnak hozni a nemzetre, mely iránt még a mészároslegények is respektus-sal* viseltetnek. Mégis, ha nem magyarul, de legalább deákul játszanának! Például valamit Terentiusból, így már más hiedelemmel volna felőlük a művelt német közönség.

Ily hatalmat vett rajtunk az előítélet! Így szégyelltük még akkor magyarságunkat, egyszersmind büszkék vagy inkább gőgösek lévén reá.

Fejes barátom meggyőzvén afelől, hogy színészeink csakugyan magyarul fognak játszani a német színpadon, ez egészen új tüneményre szerfölött kíváncsi voltam. Már este hat óra előtt ostromolni kezdtük a Rondella kapuját, s jegyet váltottunk föl a kakasülőre, hol sok diák, magyar csizmadia szorongott összezsúfolódva.

A zenekar elhúzván egy régi magyar nótát, a kárpit föllebben. Egy igen szép leány öreg koldust vezet a színpadra. Beszélni kezdenek. Magyarul. Az öreg megindító, a hajadon bájoló hatással, elannyira, hogy a csizmadiákkal együtt még sírni is kezdtünk. Pedig én is oly hittel mentem most a színházba, hogy majd nevetni, kacagni fogok. De biz az másként ütött ki, mert a szép Murányiné* ifjasszony – így hívták az első színésznőt – az „érzelmesnek” nevezett darabban igazán olyan érzelmesen játszott, hogy öt garasunkért jól kisírhattuk magunkat.

A színészek tiszta magyar beszédét a szégyenkezés és lelkesedés sajátszerű vegyületével hallgatám. Sokszor eljártam én aztán Murányiné ifjasszony megláthatása végett a színházba. A színpadon bizonyos Pedrillo nevű úrfit is megismertem, ki, midőn a Formenterai remete* siralmas történetét mulatságosan adták elő, annyira megijedt a formenterai sziget kígyóitól, hogy fegyverül egy nagy kulacsot hordozott magával, mondván: ha őt valamely kígyó déli álmában háborítja, vagy éppen megcsípi, olyant koppint töksijére azzal a kulaccsal, hogy halála előtt azt sem mondja, bakfitty!

Ezt a Pedrillo urat, ki igen furcsa, víg legény volt, mindennapi nevén Kántor Gerzsonnak* nevezték; s a többi játszónak is volt ily hétköznapi neve: Sáska,* Sáskáné,* Benke, Kemény,* Láng, Nagy* stb. És mi mindig csak azt kérdeztük: mi lesz estére? Kántor, Láng vagy Kemény? – s aztán erszényünk határozá el, megyünk-é ma a játékba vagy sem.

Életrevaló pajtásom, Fejes ismerkedett meg először közelebbről a színészekkel, s ő tudta meg, s tudatá velünk, hogy aki statisztának, vagyis néma személynek, figurának felöltözik a komédiában, az kap tizenkét kemény krajcárt, emellett még a játékot is ingyen nézheti. Ez a biztatás és annak reménye, hogy a szép Murányiné ifjasszonyt közelebbről is megláthatom, s talán szólhatok is hozzá, a száraz iskolai tanulmányok mellett ingerlő hatással volt reám, s Fejes felszólítása következtében – kinek szentül meg kellett ígérnem, hogy a színpadon nevetni nem fogok – csakugyan felöltöztem statisztának a Kodrusz* című római tárgyú darabban. Trikót, nadrágot adtak reánk, zsólyát a lábunkra, kék tunikát a testünkre, rá övet és egy római köpönyeget, fejünkre koszorút, aztán míniummal jó pirosra kentük orcánkat, és – mivel még bajusztalanok voltunk – ajkunk fölé s az állunkra gumiarábikummal fekete szőrt ragasztottunk.

– Öcsém – mondám a tükörbe nézve furfangos Fejesnek –, ha most édesanyám látna így, rám sem ismerne, mert keresztényi módon növelt fiát nem képzelhetné ily vétkes, pogány gúnyában.

És én a jó édesanya kedvéért talán sohasem is léptem volna színpadra. Azonban így éjjel-nappal, lépten-nyomon azok a képek tűntek előmbe, melyeket tarkázni láttam a színpadon; s mikor egyszer rálépünk e bűvös deszkákra, testestül-lelkestül odatapadunk. E szenvedélyt akkori tanárom, jeles írónk, Dugonics András* is táplálta bennem némileg; mert ő, mint maga is drámaíró, gyakran mondá nekünk:

– Fiaim! Teátrumba menni ugyan meg van tiltva nektek, de már ma csak elmehettek. Igen szép darabot játszanak a magyarok!

És ilyenkor maga is megjelent egy páholyban.

(Balog István: Egy agg magyar színész életéből, 6–9., 13–19.)*