# A peleskei nótárius felmegy a színpadra

## III. szakasz
I. felvonás, hetedik jelenet

OTHELLO: Imádkoztál éjtszakára, Desdemona?

DESDEMONA: Igen, férjem.

OTHELLO: Ha vétek van szíveden, melyért az istent még nem engeszteléd meg, úgy imádkozzál!

DESDEMONA: Oh, férjem, mit akarsz ezzel mondani?

OTHELLO: Tedd meg és röviden, én elmegyek, lelked ne szálljon el készületlenül. Az istenre, nem, lelkedet nem gyilkolom meg!

DESDEMONA: Te gyilkolásról beszélsz?

OTHELLO: Valóban.

DESDEMONA: Úgy, istenem, irgalmazz nekem!

OTHELLO: Ámen! Szívemből kívánom.

DESDEMONA: Ha ez való, meggyilkolsz engem.

ZAJTAY: Ártatlanul? Csak az volna hátra! (Gazsi rángatja, s inti, hogy csöndesen legyen)

DESDEMONA: De félek tőled, mert iszonyú vagy, ha szemed úgy forog. Félelem okát nem ismerem, mert vétket nem tudok, de félek, azt érzem.

OTHELLO: Gondolj bűnödre!

DESDEMONA: Szerelmem irántad, más semmi sem!

OTHELLO: Úgy! S azért halsz meg!

DESDEMONA: A halál szörnyű, mely szerelmemért gyilkol. Miért rágod úgy ajkaidat? Véres bolyongás rázza át valódat. Ezek rettentő jelek, de mégis reménylem, nem illetnek engem.

OTHELLO: Hallgass, légy csöndesen!

DESDEMONA: Megteszem. Mit kívánsz?

OTHELLO: Azon kendőt, melyet annyira becsülök, melyet neked adtam, te Cassiónak ajándékozád.

DESDEMONA: Nem, lelkemre s életemre, nem, küldj érte, s kérdezd meg.

ZAJTAY (az orchestrumban): Úgy van, konfrontálni* kell, az asszony ártatlan.

OTHELLO: Óvd magad, kedvesem, óvd magad a hamis eskütől. Halálos ágyban fekszel.

ZAJTAY: Ez a szerecsen dühében még azt sem látja, hogy felesége már fölkelt.

DESDEMONA: Igen, de nem hogy most haljak meg.

OTHELLO: Tüstént! Azért valld meg őszintén bűnödet, mert ámbár minden kérdést esküvel fogadj, mégsem irtod s távoztatod el a gyanút, mely téged elnyom. Te halálé vagy!

DESDEMONA: Hát az isten legyen irgalmas nekem.

OTHELLO: Ámen!

DESDEMONA: Légy te is irgalmas az életben, sohasem vétkeztem ellened, sohasem szerettem Cassiót, csak mint az isten és világ előtt szeretni lehet. Sohasem adtam neki zálogot.

OTHELLO: Istenemre, én kezében láttam kendőmet! Csalfa asszony, kővé változtatod szívemet, s azt teszed, hogy amit cselekedni akarok, azt gyilkosságnak kell neveznem, bár áldozatnak véltem – én láttam a kendőt.

DESDEMONA: Úgy lelte valahol, én sohasem adtam neki, hívasd ide, hogy vallja ki az igazat!

OTHELLO: Ő vallott.

DESDEMONA: Mit, férjem?

OTHELLO: Hogy veled… társalkodott.

DESDEMONA: Hogy? Nem engedett módon?

OTHELLO: Igen.

DESDEMONA: Azt nem mondhatja.

OTHELLO: Nem, szája néma, a derék Jágóra volt bízva.

DESDEMONA: Félelmem világosodik, hogy ő meghalt.

OTHELLO: Ha minden hajszála egy élet volna is, iszonyú haragom mind elirtaná.

ZAJTAY: Az átkozott pogány, már azt is megölte.

DESDEMONA: Ő elárultatott! Ah, s én elvesztem.

ZAJTAY: Még nem.

OTHELLO: Böcstelen, siratod önszemeim előtt!

DESDEMONA: Űzz el magadtól, férjem, csak meg ne ölj!

OTHELLO: El veled, böcstelen!

DESDEMONA: Ölj meg holnap, az éjjel élni hagyj, élni!

OTHELLO: Hah! Vonakodol?

DESDEMONA: Csak félóráig.

OTHELLO: Az elhatározottat nem lehet gátolni.

DESDEMONA: Csak míg imádkozom.

OTHELLO: Már késő! (Megragadja Desdemonát, s megakarja fojtani. Zajtay ekkor hirtelen a színpadra ugrik, s kardot rántván, a szerecsenre rohan)

ZAJTAY: Dühös pogány, ne bántsd, ő ártatlan!

GAZSI (az orchestrumban): Nótárius uram, az istenért! Mit csinál?

OTHELLO (ijedve elbocsátja Desdemonát, Zajtayhoz) Lóduljon az úr, hiszen ezen asszonynak meg kell halni.

ZAJTAY: Nem kell meghalnia! Tudom én, mi az igazság, én censuratus advocatus* vagyok és nótárius.

GAZSI (a színre ugrik, s Zajtayt karonfogva): Nótárius uram, jöjjön, hisz ez asszonynak semmi baja sem lesz.

ZAJTAY: Dehogynem lesz! Hiszen ez a dühös szerecsen most is azt állítja, hogy meg kell neki halni. Ő ártatlan. Ha bűnösnek tartja, indítson pört ellene ex titulo adulterii.*

OTHELLO: Uram, ez csak játék!

ZAJTAY: A mennykő üsse az ilyen játékot, hol egy dühös szerecsen egy ártatlan magyar menyecskét meg akar fojtani.

GAZSI: Hagyja, hogy folytassák, menjünk!

ZAJTAY: Én magisztratuális perszóna* vagyok, nem engedhetek szemem előtt gyilkosságot. Örüljön ez a sátánképű szerecsen, hogy ilyen szép, fehér asszony oly híven szereti, s becsülje meg!

(Gaál József:* A peleskei nótárius, 1838)*