# Móricz Zsigmond*
Kardosné Magoss Olgának (129.)**

Budapest, 1925. szeptember 8.

Jóreggelt! kedves Olga!

Mennyire vágyom Magát látni!

Bennem oly tisztán él a Maga pozitív szépsége, hogy nem akarom megérteni a forró szenvedést, mely leveleiből, mint a tegnapi csokorból árad. Fulladtabban s mámorosabban s fájóbban, mint a friss virágból…

Nem akarom az életfélelmet annál az embernél, aki az élet akarására van teremtve.

A levelei egyre jobban meghamisítják bennem levő arcképét, s én folyton visszatérek ahhoz a fénylő szemű barna archoz, mely tőlem balra, kissé távoldad ült, s folyton rámnézett, komolyan s egy parányi gúnnyal!… Ez igen… ezt szeretem – a gúnyt – mert ez erő, öntudat – biztonság.

Mondja, mikor láthatnám Magát újra?

Jaj, elillannak a percek, üresen, kielégítetlenül, s az ember itt marad, mint egy üres csigahéj: aki ránéz, azt mondja – élt. Csak ő tudja, mi volt az az élet.

Szabad Magát látnom?

Kezét csókolja

Móricz Zsigmond

N. B. A Maga debreceni zöldsége jelentkezett. Sajnos ép oly hiábavaló volt legyalogolni a gyatra betűin a két szemem világát, mint magának a szűcsöknél a két kis cipellője talpát.

Kézcsók

Üllői út 95.

Zs.