A ZÖLD SUGÁR

IRTA: 
VERNE GYULA

FORDITOTTA: 
ZEMPLÉNI P. GYULA

FÜGGELÉKÜL: 
TIZ ÓRÁN ÁT A VADÁSZATON

TARTALOM

A ZÖLD SUGÁR
ELSŐ FEJEZET.
Sam és Sib.
MÁSODIK FEJEZET.
Campbell Ilona.
HARMADIK FEJEZET.
A “Morning Post” czikke.
NEGYEDIK FEJEZET.
A Clyden lefelé.
ÖTÖDIK FEJEZET.
Egyik gőzhajóról a másikra.
HATODIK FEJEZET.
A corryvrekani örvény.
HETEDIK FEJEZET.
Ursiclos Aristobulus.
NYOLCZADIK FEJEZET.
Felhőcske a szemhatáron.
KILENCZEDIK FEJEZET.
Besz asszony csevegései.
TIZEDIK FEJEZET.
Croquet-játszma.
TIZENEGYEDIK FEJEZET.
Sinclair Olivér.
TIZENKETTEDIK FEJEZET.
Uj tervek.
TIZENHARMADIK FEJEZET.
A tenger csodái.
TIZENNEGYEDIK FEJEZET.
Az élet Jónán.
TIZENÖTÖDIK FEJEZET.
Jona romjai.
TIZENHATODIK FEJEZET.
Két puskalövés.
TIZENHETEDIK FEJEZET.
A “Clorindán”.
TIZENNYOLCZADIK FEJEZET.
Staffa.
TIZENKILENCZEDIK FEJEZET.
A Fingalbarlang.
HUSZADIK FEJEZET.
Miss Campbellért.
HUSZONEGYEDIK FEJEZET.
Teljes erejü vihar egy barlangban.
HUSZONKETTEDIK FEJEZET.
A zöld sugár.
HUSZONHARMADIK FEJEZET.
Befejezés.

FÜGGELÉK:  
TIZ ÓRÁN ÁT VADÁSZATON.

A ZÖLD SUGÁR
ELSŐ FEJEZET.
Sam és Sib.
- Bet!
- Beth!
- Besz!
- Betsey!
- Betty!
Igy hangzottak a nevek, melyek szép sorjában eredtek az Ilonavár pompás terméből a mi különös szokása volt Sam testvérnek és Sib testvérnek, mikor falusi házuk vezetőjét szólitották.
Az Erzsébet névnek eme családias megröviditései azonban ép oly hatás nélkül hangzottak el e pillanatban, akár csak teljes nevén szólitotta volna valaki azok viselőjét.
Megjelent ellenben a szalon ajtajában Patridge intendáns, skót sapkáját kezében tartva.
Patridge két barátságos arczu urhoz intézte szavait, kik a nagy ablak mélyedésében ültek, mely három festett táblájával a ház homlokzatából kiszögellett.
- Az urak Besz asszonyt hivták, mondá, Besz asszony azonban nincs itthon.
- Hát hol van, Patridge?
- Miss Campbellt kiséri, ki a parkban sétálgat.
Az urak egyikének intésére Patridge méltósággal visszavonult.
Sam és Sib testvérek - tulajdonképen Sámuel és Sebestyén - miss Campbell nagybátyái voltak. Régi nemzetségü, a felvidék ősi családjából származó skótok, együttesen százhuszévesek, mindössze tizenöt havi korkülönbséggel az idősb Sam és fiatalabb Sib közt.
Hogy pár vonással ecseteljük a becsületesség, jóakarat és önfeláldozás e mintaképeit, elég megjegyeznünk, hogy egész életüket egyedül és kizárólag unokanővérüknek szentelték. Fivérei voltak az anyjának, ki már egy évi házasság után özvegységre jutva, fiatal korában áldozatául esett egy heveny betegségnek. Melvill Sam és Sib tehát egyedüli, természetes oltalmazói maradtak a kis árvának. Egyforma gyengédségtől áradozva, csak neki éltek, csak érte gondolkoztak és ábrándoztak.
Az ő kedvéért, bár nem bánták meg, agglegények maradtak, kedélyes természetü urak, kiknek itt a földön csak az oltalmazó és védő szerepe jutott. Nem elég már az, ha eláruljuk, hogy az idősebb az apát, a fiatalabb pedig inkább az anyát pótolta a gyereknél? Igy történt aztán gyakran, hogy miss Campbell ennek megfelelőleg következőkép köszöntötte őket: »Jó napot, Sam papa! Nos hogy van Sib mama?«
Kihez lehetett volna ezt a két bácsit inkább hasonlitani, mint - az üzleti tapasztalattól és találékonyságtól eltekintve - ama két jó, teljesen egybehangzó és egymást gyengéden szerető, fenkölt lelkületü kereskedőhöz, a londoni citybeli Cheeryble testvérekhez, a legtökéletesebb két alakhoz, melyek valaha Dickens képzeletéből eredtek? Találóbb hasonlatot nem lehet találni és ha a szerzőt azzal lehetne vádolni, hogy jellemképüket Nickleby Miklós legjelesebb müvéből kölcsönözte, ezt a plagiumot senkinek sem kellene fájlalni.
Melvill Sam és Sib, kik nővérük férjhezmenetele által a régi Campbell-család egyik oldalágával kerültek rokonságba, sohasem hagyták el egymást. Egy és ugyanazon iskolában, egy és ugyanazon osztályban hallgatták az előadásokat. Miután mindenről mindig egyformán gondolkoztak és gondolataikat mindig egyformán fejezték ki, az egyik könnyen folytathatta a másiknak megkezdett mondatát, a mikor, a főbb pontoknál, ugyanazon mozdulatok is emelték a nyomatékot. Egyszóval, ez a két lény tulajdonkép csak egy volt, bár személyes megjelenésükben volt némi különbség. Sam ugyanis valamivel nagyobb volt, mint Sib, Sib valamivel testesebb, mint Sam; ősz hajukat azonban bátran elcserélhették volna, a nélkül, hogy becsületes arczuk jellege megváltoznék, mert ezen a melvillei törzs utódainak egész nemessége ki volt fejezve.
Meg kell-e jegyeznünk, hogy egyszerü, a napi divattól mindig kissé elmaradt ruhájuk szabása, mint a kitünő angol kelme választásában mindig egyforma izlésük volt? Csak az a kis különbség volt köztük, - de ki tudná ennek okát adni, - hogy Sam a sötétkék, Sib pedig inkább a gesztenyebarna szint látszott kedvelni.
E derék gentlemanokkal ki nem szeretett volna bizalmas lábon állni? Megszokván azt, hogy mindig egyenlő lépésekkel haladjanak, egykoron bizonyára nem messze állnak meg egymástól akkor is, mikor az örök nyugalom órája ütött nekik. A Melvill-család ez utolsó két oszlopa azonban elég erős volt még. Bizonyára jó ideig fentartják még fajuk régi épületét, mely a 14-ik századból ered, egy Bruce Róbert és Wallace epikus idejéből, a hőskorból, a mikor Skóczia még Angliával küzdött függetlenségeért.
De ha Samnak és Sibnek nem is volt alkalma, hogy a haza javáért harczoljon, habár kevésbé mozgalmas életük a békés nyugalom áldásai közt mult is, a mit a jelentékeny vagyon természetszerüleg nyujt, ezért őket sem megróni, sem elitélni nem lehet. Abban a törekvésükben, hogy jót tegyenek, tisztán csak elődeik hagyományait követték.
Mindketten egészségesek levén, egyikük sem illethetvén magát valami rendetlen életmód vádjával, bizonyára magas kort fognak elérni, a nélkül, hogy akár testileg, akár szellemileg elgyöngülnének.
Egy hibájuk mégis volt talán - de ki dicsekedhetnék azzal, hogy nincs hibája? - beszélgetésüket előszeretettel czifrázták különféle, az abbotsfordi hires várkapitánytól kölcsönzött képekkel és idézetekkel, kiváltkép pedig Ossian epikus verseivel, melyekbe valósággal belebolondultaknak látszottak. Ámde Fingal és Walter Scott honában ki illethetné őket ezért szemrehányással?
Hogy képüket az utolsó árnyékolással is kiegészitsük, meg kell még jegyeznünk, hogy szenvedélyes burnótozók voltak. Azt mindenki tudja, hogy az Egyesült Királyság dohánykereskedései jobbára egy erőteljes, nemzeti öltözetü skótot használnak jelképül, ki burnótszelenczét tart kezében. Nos, a Melvill-testvérek igen alkalmasak lettek volna arra, hogy jelképek gyanánt diszelegjenek a festett óntáblákon, milyeneket az illető helyiség védő fedelei felett lehet találni. A mellett, csodakép, csak egy szelenczéjük, persze rengeteg nagy szelenczéjük volt, bár igen sokat, talán még többet is burnótoztak, mint bárki más a Tweed mindkét partjain. Ez a hordozható butordarab mindig felváltva vándorolt az egyiknek és a másiknak a zsebébe és evvel bizonyos tekintetben még további összetartó kapcsot képezett a testvérek közt. Magától értetődik, hogy mindig ugyanazon időben, körülbelül tizszer óránkint, érezték szükségét annak, hogy a pompás, Francziaországból behozott Herba Nicotiana-nak porát élvezzék. A mikor egyikük kihalászta a szelenczét kabátja mélyéből, mindkettőjüknek kedve volt egy jó szippantásra és a mikor tüsszentettek, mindketten üdvözölték egymást: »Kedves egészségünkre!«
Mindent egybevetve, igazán csak felnőtt gyermekek voltak a Sam és Sib testvérek, az összes gyakorlati életkérdések tekintetében is; ipari, pénzügyi és kereskedelmi ügyekről egyáltalán fogalmuk sem volt és nem is akarták valakivel elhitetni, hogy értenek azokhoz; politikai tekintetben talán a Jacobitákhoz tartoztak, öröklött előitélettel viseltettek a Hannover-dynastia iránt és még mindig az utolsó Stuartról emlékeztek meg, mint a hogy valaki például Francziaországban az utolsó Valois emlékét őrzi kegyelettel; szivügyekben még kevésbé voltak szakértők.
És a Melvill fivéreknek mégis csak az az egy kivánságuk volt, hogy tisztán láthassanak miss Campbell szivébe, hogy eltalálhassák legtitkosabb gondolatait, hogy ezeket, ha szükséges, határozott irányba tereljék, fejleszszék, ha czélszerünek látszik és hogy végül saját választásuk szerint való emberhez adják nőül, ki okvetlenül és mulhatlanul boldoggá tenné a fiatal leányt.
Ha hinni lehetett nekik - vagyis inkább, ha beszélni hallotta őket az ember - ugy látszott, mintha már megtalálták volna azt a derék férfiut, kinek az az irigylésre méltó feladat jutott.
- Ilona tehát sétálni ment, Sib testvér?
- Igen, Sam testvér; de már öt óra van és nemsokára vissza kell jönnie...
- És ha visszajön...
- Azt hinném, Sam testvér, hogy akkor itt lesz az ideje, a mikor komolyan beszéljünk vele.
- Pár hét mulva, Sib testvér, a mi leányunk betölti tizennyolczadik életévét.
- Vernon Diana kora, Sam testvér. Nem ép oly bájos ő, mint Rob-Roy bámulatraméltó hősnője?
- Kétségtelenül, Sib testvér és felléptének varázsa...
- Élénk szelleme...
- Eredeti eszméi mellett...
- Inkább Vernon Dianára emlékeztet, mint Mac Ivor Flórára, Waverley nagy, imponáló alakjára!
A nemzeti regényköltőjükre büszke Melvill-testvérek még több más nevet és női főjellemet idéztek a különféle müvekből, de nézeteik szerint mindazoknak háttérbe kell szorulniok miss Campbell mellett.
- Fiatal rózsatő ő, Sib testvér, ki egy kicsit hirtelen nőtt fel és kire jótékonyság lesz...
- Ha védőt, támogatót kap, Sam testvér és igy hát ugy gondoltam, hogy a legjobb védő...
- Természetesen csak egy férj lehet, Sib testvér, mert ugyanabban a talajban terjeszti gyökereit...
- És annak megfelelőleg növekedik, Sam testvér, a rózsatővel, melyet megvéd...
A Melvill-testvérek és bácsik egyaránt a »tökéletes kertész«-ből vett ez idézetre czéloztak. Kétségkivül bizonyos megelégedéssel töltötte el ez őket, mert jóságos arczaikon egyforma, megelégedett mosolyt szült. Sib testvér felnyitotta a közös burnótszelenczét és két ujja hegyével negédesen belenyult; aztán Sam testvér kezeibe vándorolt, ki jó csomót vett ki belőle és aztán csendesen zsebébe csusztatta.
- Megegyezünk tehát, Sam testvér?
- Mint rendesen, Sib testvér!
- A védő személye tekintetében is?
- Lehetne-e valjon egyáltalán rokonszenvesebb és Ilonához inkább illő személyiséget találni, mint a milyen az az ifju tudós, ki már ismételten oly elismerésre méltó érzelmeket tanusitott…
- És ép oly komolyan gondoltakat is?
- Ki kételkedhetnék benne? Tudományt és rangot szerzett az oxfordi és edinburgi egyetemeken...
- Természettudós, mint Tyndall...
- Vegyész, mint Faraday...
- A ki e világ összes dolgait alapjukban ismeri, Sam testvér...
- És a kit semmiféle kérdéssel nem lehet zavarba hozni, Sib testvér...
- Leszármazója a Fife grófság egy rendkivül tekintélyes családjának, birtokosa egy meglehetős nagy vagyonnak...
- Nem is szólva a, nézetem szerint, aluminium szemüvegei daczára igen megfelelő személyiségéről!...
A hős szemüvegei persze aczélba, ólomba, vagy akár aranyba lehettek volna foglalva, az ő értékét a Melvill-testvérek előtt ez sem nem emelte, sem nem csökkentette volna. Az efféle optikai segédeszközök egyébként rendesen jól illenek az ifju tudósok arczára, miután bizonyos méltóságteli komolyságnak jellegét nyomják rá.
De valjon a fentnevezett egyetemek e tudora, e szenvedélyes természettudós és vegyész, ép oly kellemes lesz-e miss Campbellre nézve is? Ha miss Campbell némileg Vernon Dianához hasonlit, ugy mindenki tudja, hogy Vernon Dianának az ő tudós rokona, Raleigh iránt nem volt más érzelme, mint az állandó, őszinte barátságé és hogy a kötet végén nem is ment hozzá nőül. Szép dolog! Ez azonban távolról sem volt olyasmi, a mi a Melvill-testvéreket nyugtalanithatta volna. Ők itt a vén agglegények tapasztalatával intézkedtek, azaz, az efféle dolgokból nem értettek semmit.
- Már többször találkoztak egymással, Sib testvér, és a mi ifju barátunk Ilona szépsége iránt nem látszott elfogulatlannak.
- Ezt már szivesen elhiszem, Sam testvér. Ha az isteni Ossiánnak az a feladat jutott volna, hogy az ő erényeit, szépségét és kellemét magasztalja, okvetlenül »Moina«-nak, azaz »az egész világ által szeretett«-nek nevezte volna el...
- Ha ugyan, Sib testvér, nem a »Fiona« nevet, azaz »a gaeli idők páratlan szépsége« nevet nem választotta volna.
- De valjon nem a mi Ilonánkat jellemezte-e, a mikor igy szólt: »Elhagyja a védő fedelet, a hol titokban sóhajtozott és teljes szépségében jelenik meg, mint a hold korongja a kelet egy felhőjének szögletén...«
- És bájainak dicsfénye sugarak gyanánt övezi, Sib testvér, mig könnyü lépteinek gyöngéd zaja zene gyanánt érinti a fület!
A testvérek, idézéseiket félbeszakitva, a bárdok kissé ködös egéből, szerencsére, ismét visszaestek a valóság világába.
- Kétségkivül, vélekedett az egyik, ha Ilona a mi tudósunknak tetszik, meg sem eshetik, hogy ő is viszont ne tetszenék neki...
- És ha Ilona a maga részéről még nem is tanusitott iránta annyi figyelmet, Sam testvér, a mennyit az ő kiváló tulajdonságai megérdemelnek, melyekkel az anyatermészet oly bőven elárasztotta...
- Ugy ez, Sib testvér, csak egyedül onnan ered, mert még nem mondtuk meg neki, hogy itt az ideje, a mikor a házasság szent kötelékébe kell lépnie.
- Aznap azonban, a mikor az ő gondolatait e czél felé tereltük, ő, ha némi ellenszenv lakoznék is benne, nem a részére kiválasztott férj ellen, hanem a házasság ellen általában...
- Egy pillanatig sem fog késni, hogy örömteli »igen«-nel feleljen, Sam testvér.
- Ép ugy, mint a kitünő Benedictus, Sib testvér, ki, miután sokáig huzakodtak...
- A csomó megoldásánál a »Sok hühó semmiért«-ben mégis nőül veszi Beatrixet.
Miss Campbell két nagybátyja ily módon nézett a bekövetkezendők elé és tervezgetésüknek általánosan tetsző befejezését ép oly természetesnek gondolták, mint a hogy Shakespeare szinmüvében történik.
Teljes egyetértésben álltak fel helyeikről, finom, önelégült mosolylyal néztek egymásra és ugyanazon érzelemtől megihletve, dörzsölgették kezeiket. Ez a házasság most már bevégzett dolog. Miféle nehézségek gördülhetnének is eleibe? A fiatal ember, bár csak képletes nyelven, megkérte már tőlük a leány kezét és a leány okvetlenül oly választ fog erre adni, a miért nekik egy csöppet sem kell gondoskodniuk. Az előfeltételek mind teljesülni látszottak, legfölebb az esküvő határidejének megállapitásáról lehetne még szó.
Szép, lélekemelő ünnepély lesz az, melynek Glasgowban kell végbemennie; itt azonban, hogy legelébb szóba kerüljön ez a mellékkörülmény, nem a Saint-Mungo székesegyházban, Skóczia egyetlen templomában, mely az Orkádok Saint-Magnusával, a reformácziók idejében érintetlen maradt. Nem! Ez a templom nagyon tömör épület és igy kissé komor oly esküvőhöz, melynek, Melvill-testvérek képzelete szerint, az üde ifjuság teljes virulásához, a szeretet fénykoszorujához kell hasonlitania. Inkább a Saint-Andrew, vagy Saint-Énoch, sőt még talán a Szt.-György egyházat is alkalmasabbnak vélték e czélra, miután a város legelőkelőbb részében fekszik.
Sam és Sib testvérek oly módon fejtegették tovább terveiket, mely inkább monológhoz hasonlitott, mint párbeszédhez, mert beszélgetésüknek ugyanaz a sorrendje volt és teljesen egyforma gondolatokat fejeznek ki. Igy elbeszélgetvén, az ablaknak gránátalaku nyilásán keresztül nézték a park szép fáit, melyek alatt miss Campbell ép most sétálgatott, - a pompás zöld pázsitokat, melyek körül csörgedező patakok folydogáltak, - a szinte villodzó gázkörrel bevont eget, mely belső Skóczia felvidékeit látszik jellemezni.
Egymásra nem is néztek; ez haszontalan dolog lett volna; időnkint azonban, mintha valami belső ösztön buzditotta volna őket, megragadták egymást karjaiknál fogva, kezeiket szorongatták, mintha valami villanyos áramlat bekapcsolása utján gondolataiknak egymásra való áthatását akarták volna megkönnyiteni.
Ó, nagyszerü lesz ott minden! A nemes előkelőség jellegét kell az egésznek kifejeznie. A West-George-Street szegény embereiről, ha ugyan vannak olyanok - de hát hol nincsenek szegények - természetesen szintén nem fognak megfeledkezni a vidám ünnepélynél. Ha miss Campbell váratlanul az egyszerüség mellett nyilatkoznék és nagybátyja őt ily irányban igyekeznék befolyásolni, ezek életükben először komolyan ellenszegülnének neki. Sem ezen pontban, sem egyéb tekintetben nem hajlandók neki engedményeket tenni. A legnagyobb fény kifejtése mellett kell a nászlakoma vendégeinek, ősi szokás szerint, »a fapujkából« inniok. És Sam testvér jobb karja egyidejüleg nyult előre Sib testvér jobb karjával, mintha már most is egymást köszöntenék fel ama hires, skót pohárköszöntők egyikével.
Ép ekkor nyilt meg a szalon ajtaja. Rózsás arczu fiatal leány lépett be, kit a gyorsabb járás hevitett fel egy kissé. Kezében felbontott hirlapot tartott. Odalépett a Melvill-testvérek elé és mindegyiküket csattanós két csókkal üdvözölte.
- Jó napot, Sam bácsi, mondá.
- Jó napot, kedves gyermekem!
- Hogy van, Sib bácsi?
- Pompásan, gyermekem.
- Ilona, szólalt meg ujra Sam testvér, egy kis ügyet kell veled rendbe hoznunk.
- Rendbe hozni? Miféle rendbe? Mit terveztetek már megint titokban, kedves bácsik? kérdé miss Campbell, ki nem minden guny nélkül nézegetett az egyikről a másikra.
- Ismersz te egy Ursiclos Aristobulus nevü fiatal embert?
- Persze, hogy ismerek.
- Nem tetszik neked?
- Már miért ne tetszenék, Sam bácsi?
- Tehát tetszik neked?
- Már miért tetszenék, Sib bácsi?
- Nos, hát érett megfontolás után azt gondoltam én és a fivérem, hogy férjül fogjuk neked őt ajánlani.
- Én férjhez menjek? Én? kiáltott miss Campbell és oly szivből eredő nevetésbe tört, milyen még nem igen visszhangzott a szalonban.
- Tehát nem akarsz férjhez menni? kérdé Sam testvér.
- Mire való lenne az?
- Soha?... mondá Sib testvér.
- Soha, felelt miss Campbell, komoly arczot vágva, melyet azonban mosolygó ajkai megczáfoltak, - legalább nem elébb, a mig én...
- A mig te mit? kiáltott Sam és Sib testvér egyszerre.
- Nem elébb, a mig én - a zöld sugarat nem láttam.

MÁSODIK FEJEZET.
Campbell Ilona.
A Melvill-testvérek és miss Campbell által lakott kastély egy (angol) mértföldnyire esett a Helensburgh nevü barátságos városkától, a Gare-Loch, ama festőileg szép öblök egyikének partján, melyek a Clyde bal felén itt-ott a szárazföldre benyulnak.
Télen a Melvill-testvérek és unokahuguk a West-George-Street egy régi palotájában, a glasgowi ujváros arisztokratikus negyedében, a Blythswood-Squaretől nem messze laktak. Itt tartózkodtak évente hat hónapon át, hacsak Ilona egy bolondos szeszélye - melynek a testvérek ellentmondás nélkül alárendelték magukat - hosszu időre el nem vonta őket a hazától, Olasz-, Spanyol-, vagy Francziaország partvidékeire. Ily utazások alatt csak a leány szemeivel láttak, - csak oda mentek, a hová ő akart menni, - ott maradtak, a hol neki tetszett és csak azt bámulták, a mit ép ő bámult. Ha aztán miss Campbell becsapta albumát, melyben utazási emlékeit örökitette meg tollal, vagy irónnal, - szép békességgel ismét haza indultak az Egyesült-királyság felé és nem ép elégedetlenül, elfoglalták West-Georg-Street-beli kényelmesen előkelő lakásukat.
Május hava már három hetes volt és Sam, valamint Sib testvér erősen vágyott a falusi élet után. Ez a vágy ép akkor fogta el őket, midőn miss Campbell a nem kevésbé élénk óhajának adott kifejezést, hogy Glasgowwal egyidejüleg, a nagy iparos város zajának, a Blythswood-Squareig elható üzleti mozgalomnak is hátat szeretne forditani és hogy végül kevésbé füstös eget szeretne látni, kevésbé szenes levegőt akarna szivni, mint a milyen az ősi metropolis ege és levegője, melynek kereskedelmi fontosságát a dohánygrófok »Tobacco-Lords« már századok előtt megalapitották.
Az egész ház, az urak és a cselédek elutaztak tehát a legfölebb husz mértföldnyi távolba eső falusi birtokra.
Csinos hely az a Helensburgh városka. Gyógyhelylyé lett, melyet szivesen keresnek fel azok, kik abban a szerencsés helyzetben vannak, hogy a Clyde partján végezni szokott sétáikat a kéjutazók által oly nagyra becsült lac-Katrine, vagy a lac-Lomondra való kirándulással cserélhették el.
A városkától egy mértföldre, a Gare-Loch partján, Melvill-testvérek a leggyönyörübb helyet választották ki, hogy kastélyukat ott épitsék fel. Elrejtve állt itt pompás fák közt, tiszta vizerek hálózatában, változó talajon, mely kiválóan alkalmas volt park létesitésére. Üditő, árnyas részletek, - friss zöldelő gyep, különféle facsoportok, virágágyak, rétek, melyeken kitünő takarmány nőtt a kedvtelésből nevelt bárányok számára, - tiszta viztükörrel biró tavak, melyeket hattyuk népesitettek, ama kedves szárnyasok, melyekről Wordsworth mondotta: »A hattyu kétszer uszik - a hattyu és árnyképe!«
Egy szóval, a mit a természet a szem gyönyörködtetésére összehordhatott, a nélkül, hogy az embernek sokat kellett volna fáradoznia - ilyen volt a dusgazdag család nyári székhelye.
Nem szabad megemlitetlenül hagynunk, hogy a parknak a Gare-Lochon tulnyuló része remek kilátást nyujtott. A szük öböl tulsó felén jobbról, első sorban a Rosenheat félsziget bilincselte le a szemlélőt, melyen az Argyle herczeg tulajdonát képező, olasz izlésü villa állott.
Balról Helensburgh városka első házsora kisérte a part hullámvonalát, két-három torony magaslott ki, ott nyult el az elegáns Pier, mely a tágabb gőzösök kikötőhelyéül van kiépitve és ott emelkedett végül a dombos háttér, melyet itt-ott barátságos, teraszszerüen fokozódó lakházak élénkitettek. Egyenes irányban, a Clyde balpartján, Port Glasgow, Newark és Greenock várak romjai, a tarka lobogós árboczerdő képezett változatos panorámát, melytől a szem nem szivesen fordult el.
Ez a kép még bájosabbá vált, ha a kastély főtornyára ment fel az ember, a honnan nagy területet lehetett egész a szemhatárig áttekinteni.
Ezt a négyszegletes tornyot, könnyed, siklapjának sarkaihoz csatolt kiszögelléseivel, erkélyei- és töréseivel, melyeket még kicsipkézett kősáncz is környezett, a negyedik sarkon álló nyolczszögletes tornyocska tulszárnyalta. Itt állt a zászlórud is, melyet e vidéken, minden ház tetején ép oly biztosan meg lehet találni, mint az Egyesült Királyság hajóinak hátsó felén. Ez ujabb keletü donjon tehát az összes, az ugynevezett telephez tartozó épületek felett uralkodott, tulszárnyalván azok szabálytalan fedeleit, az ugyszólván csak találomra elhelyezett ablakokat, a sokféle alaku csucsokat, a homlokzatokat megszakitó kinyulásokat, az ablakokat környező párkányokat, a felső végükön kiczifrázott kéményeket, - egyszóval az összes izléses ábrándalkotásokat, melyek kivételkép az angolszász épitkezést jellemzik.
Itt, a legfelső torony siklapján, a nemzeti lobogó alatt, melyet a Firth of Clyde szellő lengetett, miss Campbell a napnak akárhány óráján elálmodozott. Remek helyecskét rendezett be itt magának, a hol - a szabad levegőn, mint egy csillagvizsgáló telepen - bármily időben, szélben, napfényben és esőben, egyaránt irhatott, olvashatott és szundikálhatott. Legtöbbször itt kellett őt felkeresni. Ha nem volt itt, hajlamát követve, a park sétányain járkált, egyedül, vagy Bess asszony kiséretében, ha ugyan nem a vidéken száguldott tüzes lovával, a mikor a hü Patridge kisérte, kinek ugyancsak ösztökélni kellett paripáját, hogy ifju urnője mögött el ne maradjon.
A telep nagyszámu cselédségéből kiváltkép a már megnevezetteket kell kiemelnünk, kik már ifjuságuk óta, valósággal összeforrtak a Campbell-családdal.
Erzsébet, a »Luckie«, a mama - a mint a házkezelőnőt szeretik nevezni Skóczia felvidékein - akkoriban ép annyi éves volt, mint a hány kulcsot czipelt hatalmas csomójában, ilyen pedig nem kevesebb volt, mint negyvenhét. Igazán körültekintő, rendes, komoly, higgadt urnője volt a háznak, mely egészben véve az ő hatásköre alá tartozott. Talán azt is hitte, hogy a Melville-testvéreket ő nevelte fel, bár ezek idősebbek voltak nálánál; de mindenkép a legnagyobb gondját viselte miss Campbellnek.
E becsülésre méltó intendansnő mellett a skót Patridge szerepelt, egy, az urának minden feltételek közt alárendelt szolga, ki törzsének régi szokásaihoz még hü maradt. Változatlanul a hegyvidéki skótok nemzeti ruhájába öltözve, tarka magas süveget viselt, nagy koczkás gyapotszövetből készült kötényt, mely rövid kabátja felett térdéig lelógott, - pouchot czipelt, vagyis hosszu szálakból készült tarisznyaformát, lábain a gránátszerüen font zsinórok által összetartott czipőket marhabőrből készült ikratakarók egészitették ki.
Bess asszony mint házvezetőnő és Patridge, mint a ház védője, - mi kellett még egyéb, hogy már itt a földön a közös nyugalom és béke biztonságát lehessen élvezni?
Az olvasó kétségkivül észrevette, hogy Patridge, a Melvill-testvérek kérdéseire válaszolva, a mikor a fiatal leányról beszélt, csak »miss Campbell«-nek nevezte.
Ha ugyanis a derék skót »miss Helénának«, vagyis keresztnevén emlitette volna, nagyot vétett volna ama szabályok ellen, melyek az egyének társadalmi állását jelzik, - megsértette volna az illemet, melyet különösen a »Snobismus« szóval szokás jellemezni.
És tényleg, valamely előkelő családnak utolsó, illetve egyetlen leánygyermeke, sohasem használja keresztnevét. Ha miss Campbell egy pair leánya lett volna, ugy »lady Heléna« lett volna a neve; a Campbellek ága azonban, melyhez tartozott, csak közvetve és elég távol rokonságban állt sir Colin Campbell palatin egyenes ágával, a kinek az ősei a keresztes hadjáratokig visszanyulnak. A közös törzsből eredő ágak már évszázadok előtt szétváltak, a közös törzs a dicsőségteljes ős ága volt, melylyel az argylei, breadalbanei, lochnelli és más nemzetségek függnek össze; bármily távol állt is ezektől Ilona, ereiben mégis érezte a vért ama nagyhirü család véréből.
De azonkivül, hogy valódi származásu miss Campbell volt, egyike volt Thule dicső, kék szemü és szőke haju leányainak, a kinek Findon vagy Edwards által festett arczképe, ha a Minnák, Brendák, Amy Robsartok, Mac-Ivor Flórák, Vernon Dianák, miss Wardourok, Glovers Katalinok, vagy Avenel Maryk közé került volna, nem éktelenitette volna el a »keepsakes«-eket (emlékjelek és gyüjtemények), melyekben az angolok nagy regényiróik legszebb női mintáit szeretik összegyüjteni.
Igazán, remekszép volt az a miss Campbell. Mindenki bámulta csinos arczát, kék szemeit - a skót tavak kék szinét, mint mondani szokták - közép nagyságu, de elegáns termetét, kissé büszke járását, legtöbb esetben kissé ábrándos arczkifejezését, a mikor gunymosoly nem élénkitette vonásait, végül és főleg pedig bájt és előkelőséget árasztó egész megjelenését.
És miss Campbell nemcsak szép, de jó is volt. Bár a bácsik által gazdaggá lett, de azért sohasem hivalkodott. Résztvevő szivével inkább a régi, gaeli közmondást igyekezett megvalósitani: »Bár csak sohse lenne üres a kéz, mely megnyilik!«
Mindenekelőtt szive mélyéből csüggött honi tartományán, nemzetségén, családján, egy szóval, ő igazi skót nő volt. Minden habozás nélkül a legutolsó Sawneyt eleibe tette volna a legjobb és leggazdagabb John Bullnak, szivének hazafias idegei megrezzentek, mint egy hárfa hurjai, a mikor valamelyik hegyi lakónak ajkairól nemzeti pibroch jutott el füléig.
De Maistre mondotta: »Két lény lakozik bennünk: én és a másik.«
Miss Campbellnek ez az »én«-je kifejezést nyert komoly, fontolgató lényében, mely a földi életet a kötelességek, valamint a jogok álláspontjából egyaránt szemügyre vette. A »másik« a regényes, kissé babonára hajló természetében nyilvánult, mely szereti a csodálatos mondákat, melyek Fingal hazájában oly könnyen felmerülnek. Rokonszenvezvén némileg a Lindamirekkel, a lovagregények sokat megbámult hősnőivel, bebarangolta a szomszéd völgyeket és szakadékokat, hogy a »strathdearnei dudást« lesse, mint a hogy a felvidékiek a szelet nevezik, a mikor magányos fasorok közt surran át.
Sam és Sib testvér egész egyformán nevelte miss Campbellben az »én«-t és a »másik«-at; de nem szabad eltitkolnunk, hogy a mikor az előbbi okossága által ragadtatta el őket, a másik gyakran szinte kétségbe ejtette a váratlan válaszok, személyes sejtelmek és az álmok honába tett hirtelen kirándulások által.
Valjon természetének nem ez a második része volt az, mely a testvérek kérdésére oly bizarr választ adott?
»Én férjhez menjek?« mondotta volna az »én«. Ursiclos úrhoz menjek nőül!... Majd meglátjuk... erről később is beszélhetünk.
»Soha, a mig még a zöld sugarat nem láttam!« ellenkezett benne a »másik«.
Melvill-testvérek meglepetve néztek egymásra, mialatt miss Campbell az ablak mellett álló nagy karszékben kényelmesen elhelyezkedett.
- Mit ért ő a zöld sugár alatt? kérdé Sam testvér.
- És miért akarja a zöld sugarat látni? felelt Sib testvér.
Miért? Azt mindjárt megtudjuk.

HARMADIK FEJEZET.
A “Morning Post” czikke.
Ugyanaz nap, a mikor az előbbiekben leirt jelenet történt, a különlegességek kedvelői a következőket olvashatták volna a »Morning Post«-ban:
»Megfigyelte ön már valaha a napot, a mikor a tenger szemhatára alatt eltünt? Igen, bizonyára. Követte-e tekintetével addig a pontig is, a hol, mikor korongjának felső széle a viz tükrét éri, ép teljesen el akar merülni? Minden valószinüség szerint. De észrevették-e azt a tüneményt, mely ép abban a pillanatban mutatkozik, a mikor, feltéve, hogy a tiszta ég zavartalan távlatot nyujt, utolsó sugarát küldi le? Nem, talán nem. Nos, mihelyt alkalmuk nyilik - és erre csak ritkán van eset - a mikor ezt a tünetet megfigyelhetik, észre fogják venni, hogy - nem, a mint hinni lehetne - nem vörös, de »zöld« sugár éri a szem szaruhártyáját, csodás zöld szinü sugár, oly árnyalattal, milyent semmiféle festő nem keverhet, oly zöld, melyet a természet maga, sem a növények különféle szineiben, sem a legtisztább, legátlátszóbb tengerben hasonló árnyalással nem képes előállitani. Ha a paradicsomban zöld szín létezik, ugy az csak ez lehet, mert kétségkivül ez képviseli a remény igazi zöld szinét.«
Ez volt a czikk a »Morning Post«-ban, a mely lapot miss Campbell a terembe léptekor kezében tartotta. A rövid czikkecske teljesen meghóditotta. Lelkesen olvasta fel a nagybácsiknak is a fentidézett néhány sort, melyek verses alakban magasztalták ama zöld sugár szépségét.
Miss Campbell azonban azt nem mondta el, hogy ép e zöld sugár egy régi legendával függ össze, melynek igazi értelme eddigelé rejtély volt előtte, egy, sok máshoz hasonlóan kimagyarázatlan mondaszerü hagyománynyal, mely szerint az, ki azt a zöld sugarat csak egyszer látta, szívügyekben többé nem csalódhatik; feltünése eloszlat minden illuziót és igaztalanságot; a ki oly szerencsés volt, hogy csak egyszer megpillanthatta, azután ép oly tisztán lát a saját szivében, mint a másikéban.
Bocsássuk meg a felvidék ifju skótnőjének a költői bizalmat, melyet a »Morning Post« fenti czikkének elolvasása ujból felélesztett.
Miss Campbell szavainak hallatára Sam és Sib testvér nagy szemeket meresztett egymásra. Eddigelé zöld sugár nélkül éltek és azt hitték, hogy elélhet az ember, ha sohasem látta is.
Ezzel persze Ilona nem látszott egyetérteni, mert ő életének legfontosabb lépését e mindenkor ritka tünemény megfigyelésének vágyott alárendelni.
- Igy hát ez az, a mit a zöld sugárnak neveznek? kérdé Sam testvér, lassan ingatva fejét.
- Igen, felelt miss Campbell.
- Az, a melyet te mindenkép látni akarsz? mondá Sib testvér.
- És a melyet, a ti engedelmetekkel, kedves bácsik, látni is fogok, még pedig, ha - a mint remélem - kellemes nektek, a lehető legrövidebb idő alatt.
- És aztán, ha már láttad?
- Ha már láttam, akkor aztán Ursiclos Aristobulus urról is beszélhetünk.
Sam és Sib testvér sokat jelentő pillantást vetett egymásra és titokzatosan mosolyogtak.
- Akkor hát igyekezni fogunk, hogy a zöld sugarat megláthassuk, mondá az egyik.
- Egy perczet sem vesztegetve hiába, jegyezte meg a másik.
De a mint már ki akarták nyitni a szalon ablakát, miss Campbell keze megállitotta őket ebben.
- Várni kell rá, mig a nap leszáll, mondá.
- Tehát ma este... felelt Sam testvér.
- Mig a nap a szemhatárok legtisztábbikán eltünik, tette hozzá miss Campbell.
- Helyes! Ugy hát ebéd után mindhárman felmegyünk a Rosenheat csúcsra, szólt Sib testvér.
- Vagy egyszerüen felmászunk házunk tornyára, vélekedett Sam testvér.
- A Rosenheat csúcson ép ugy, mint a telepház tornyából más szemhatárt nem pillanthatunk meg, csak a Clyde partját, szólt Miss Campbell. Tisztára meg van azonban mondva, hogy a napot az ég és a viz közé eső vonalon, a tengerbe leszálltakor kell megfigyelni. Ebből az én kedves bácsikáim megérthetik annak szükségét, hogy engem mielőbb ez egyedül czélszerü viszonyok közé juttassanak.
Miss Campbell oly komolyan beszélt és szavait oly csábitó mosolygással kisérte, hogy a Melvill-testvérek az ily terv végrehajtásának nem tudtak ellenszegülni.
- De nem oly nagyon sürgős?... vélte Sam testvér mégis megjegyezhetni.
És Sib testvér gyorsan segiteni akart neki e szavaival:
- Arra még mindig ráérünk...
Miss Campbell kaczérkodva csóválta fejét.
- Nem, arra nem érünk rá mindig, és ép ellenkezőleg, a dolog sürgős.
- Talán azért... talán Ursiclos Aristobulus ur érdekében... mondá Sam testvér.
- A kinek életboldogsága ugy látszik e zöld sugár megfigyelésétől függ, folytatta Sib testvér.
- Mindenek felett azért, kedves bácsik, mert már augusztus havában vagyunk, felelt miss Campbell és igy hát nemsokára már ködök fogják boritani Skóczia egét; azért, mert ajánlatos, hogy a szép estéket, melyekkel a nyárutó és az őszelő kecsegtet még, felhasználjuk. Mikor utazunk el?
Hát persze, ha miss Campbell minden áron még ez évben akarta a zöld sugarat látni, nem lehetett sok időt vesztegetni. Egy napot sem mulasztva el, nincs egyéb tenni való, minthogy haladéktalanul elmenjenek a skót partnak egyik, nyugat felé eső pontjára, hogy ott a lehető legkényelmesebben elhelyezkedve, minden este lessék a nap lementét és végül annak legutolsó sugarát vigyázzák. Akkor aztán miss Campbellnek talán, egy kis szerencsével, sikerül az, hogy kissé ábrándos óhaját teljesülni látja, ha az ég is kedvez a tünemény megfigyelésének, a mi persze nagyon ritkán esik meg, mint azt a »Morning Post« nagyon helyesen megjegyezte.
Igaza volt a jól értesült hirlapnak.
Első sorban egy alkalmas pontot kellett keresni és kiválasztani a nyugati parton, a honnan a tüneményt egyáltalán meg lehet figyelni. Hogy ilyent találni lehessen, legelébb is a Clyde öblén kell tulhaladni.
Mert tény az, hogy ez öböl a Firth of Clydetől a tenger felé mindenféle akadályokkal van tele, melyek a szemhatárt megszoritják. Ott van Arran szigete, Knapdale és Cantyre, Jura, Islay félszigetek, a geológiai korszakból szétszórt sziklatömegek, melyek Argyle grófság legnagyobb részét szigetcsoporttá alakitják és lehetetlenné teszik, hogy ott a tengernek oly részét lehessen felfedezni, melyen belől a szem a nap lementét megfigyelhetné.
Ha most Skócziát nem akarták elhagyni, ugy inkább északnak kellett fordulniok, vagy délre menniök, a hol korlátlan láttávol nyilik és ezt is még az őszi ködök leszállta alatt kell megvalósitani.
Hogy merre utaznak, azzal miss Campbell nem sokat törődött. Hogy Irland, Francziaország, Norvégia, Spanyolország, vagy Portugállia partjaira - ő mindenüvé elment volna, a hol az ég sugárzó csillaga, leszálltakor az utolsó fényével üdvözölhetné őt, és akár tetszett ez a Melvill-testvéreknek, akár nem, engedniök kellett.
A bácsik tehát sietve adták szavukat, miután egy kérdő pillantást vetettek egymásra - de milyen pillantást - és mennyire beragyogta azt a finom diplomácziai sakkhuzás derült sugara!
- Nos, jól van, kedves Ilona, kezdé Sam testvér, hisz a te óhajodat teljesiteni nagyon könnyü. Obanba megyünk.
- Kézen fekvő dolog, hogy Obánnál alkalmasabb pont nem létezhetik, jegyezte meg Sib testvér.
- Nem bánom hát, menjünk Obanba, felelt miss Campbell. De valjon Obanban csakugyan szabad tengeri szemhatár van-e?
- Elhiszem azt! kiáltott Sam testvér.
- Talán kettő is van ott! erősitgette Sib testvér.
- Jól van, utazzunk hát oda.
- Három nap mulva, vélekedett a bácsik egyike.
- Két nap mulva, szólt a másik, ki helyesnek tartotta ezt a kis engedményt.
- Nem, holnap, szólt miss Campbell és felállt, mert ép ebédhez szólt a csengetyü.
- Holnap... igenis, holnap! mondá Sam testvér félénken.
- Bár ott lennénk már, nyilatkozott Sib testvér.
Mindketten igazat szóltak. De miért e sietség? Mert Ursiclos Aristobulus már két hét óta Obanban tartózkodik; mert miss Campbell, ki erről mitsem tudott, ott társaságában lenne annak a fiatal urnak, kit az összes tudósok közül kiválasztott, mig Melvill-testvérek egy pillanatig sem kételkedtek abban, hogy Obanban szörnyü unalmas lesz a világ. A most kissé ravaszkodó fivérek ugyanis arra számitottak, hogy miss Campbell ott idejekorán meg fogja unni az életet, hiába fog lesni egy alkalmas naplementét, hogy aztán el fog állni bolondos szeszélyétől és kezét fogja nyujtani a jegyesnek, kit neki szántak. De ha Ilona ezt sejtette volna is, reá nézve nem lett volna semmi befolyással. Ursiclos Aristobulus ottléte semmikép sem fogná feszélyezni.
- Bet!
- Beth!
- Besz!
- Betsey!
- Betty!
A névsor megint végig hangzott a szalonon; ezuttal azonban Besz asszony személyesen jelent meg és átvette az utasitást, hogy holnapra, a közelebbi utazáshoz minden készen legyen.
Tényleg sietni kellett. A most 30 3/10 hüvelyknél magasabban álló időmérő tartós, jó idővel kecsegtetett. Ha holnap reggel elutaznak, még idejekorán Obanba érhetnek, hogy a naplementét megfigyeljék.
Besz asszonynak és Patridgenek persze e hirtelen elutazás miatt temérdek dolga akadt. A derék asszonyság negyvenhét kulcsa ugy csörgött és csengett, mint egy spanyol öszvér harangdisze. Hány szekrényt, hány ládát kellett felnyitni és ujra becsukni? A helensburghi telep talán hosszu ideig zárva marad. Ki sejtheti miss Campbell szeszélyeit? Hátha az jut eszébe a szeretetreméltó leánynak, hogy a zöld sugár után fut? És hátha az a zöld sugár azzal talál kaczérkodni, hogy bujósdit játszik vele? Hátha az obani szemhatár nem elég tiszta az olyan megfigyelésekre? Hátha egyáltalán az válik szükségessé, hogy más csillagászati álláspontot keressenek Skóczia délibb partján, Angliában vagy Irlandban, a szárazulatról nem is szólva? Holnap elutaznak, ez bizonyos; de valjon mikor jönnek vissza a telepre? Egy vagy két hó mulva, egy vagy két év mulva?
- De hogy jutott az eszébe, hogy a zöld sugarat akarja látni? kérdé Besz asszony, ki Patridget minden erejéből támogatta.
- Hát tudom én? felelt Patridge, de mindenesetre kell, hogy oka legyen, mert a mi ifju urnőnk sohasem tesz semmit kellő ok nélkül, ezt maga különben ép oly jól tudja, mint én, mavourneen!
Mavourneen hizelgő név, melyet Skócziában gyakran használnak és melynek a magyarban a »kincsecském« szó felel meg talán leginkább. A derék gazdaasszonynak tetszett is, a mikor a derék skót igy szólitotta.
- Patridge, felelt aztán, ép ugy mint ön, azt hiszem, hogy miss Campbell elhatározásának, mely éjen át érlelődhetett meg agyában, valami titkos háttere lehet.
- Miféle?
- Ó, ki tudja? Alighanem a bácsik terveinek végrehajtását akarja elodázni, ha ugyan nem végleg elejteni.
- De valóban, felelt Patridge, nem értem, hogy Melvill urak miért ragaszkodnak annyira ahhoz az Ursiclos urhoz. Hát az lenne a mi kisasszonyunknak való férj?
- Legyen meggyőződve, Patridge, szólt Besz asszony, hogy semmikép sem megy hozzá, hacsak félig-meddig nem tetszik neki. A bácsiknak kereken megmondja majd, hogy »nem«, szépen megcsókolja őket és a bácsik azonnal a legudvariasabb módon, maguk fognak elbámulni azon, hogy mint gondolhattak csak valaha is rá, arra az emberre, a kinek a henczegései nekem sem tetszenek semmikép.
- Ép ugy, mint nekem sem, mavourneen!
- Látja, Patridge, miss Campbell szive ehhez a fiókhoz hasonló, mely biztonsági zárral van ellátva. Csak egyedül ő birja a hozzá illő kulcsot és hogy azt felnyithassa valaki, oda kell adnia a kulcsot...
- Ha csak erővel el nem veszik tőle, vélekedett Patridge és helyeslőleg mosolygott.
- Abból bajosan lesz valami, a mig ő maga nem akarja, hogy elvegyék tőle, erősitgette Besz asszony és a szél akár a Saint Mungo templom tornyának a tetejébe ragadja fel a fejkötőmet azonnal, ha a mi jó kisasszonyunk valaha Ursiclos ur felesége lesz.
- Egy délvidéki emberé! kiáltott Patridge, egy Southerné, ki, ha Skócziában született is, mindig a Tweedtől délre élt.
Besz asszony a fejét csóválta. Ez a két felvidéki teljesen megértette egymást. Az ő nézetük szerint az alant fekvő országrészek alig képezik a régi Caledonia tartozékait, az Uniónak minden szerződése daczára, ők ketten határozottan nem voltak a tervezett házasság hivei; miss Campbell részére más férjet reméltek. Ha ez némileg megfelelőnek látszott is, teljesen még sem érték be vele.
- Óh, Patridge, szólalt meg Besz asszony ujra, mégis csak a hegyvidékiek régi szokásai voltak a legjobbak és azt hiszem, hogy a régi nemzetségek szokásai szerint való házasságok több boldogságot nyujtottak, mint a maiak.
- Igazat, nagyon is igazat mondott, mavourneen! felelt Patridge komolyan. Akkoriban inkább a szivhez intéztek kérdést és nem a pénztárczához. Hisz a pénz nagyon jó dolog, de a vonzalom mégis csak jobb és többet ér.
- Igen, Patridge és aztán előbb megismerkedni igyekeztek, mielőtt az oltár elé járultak. Emlékszik még a kirkwalli szent ollai vásárra? Egész tartama alatt, vagyis augusztus elejétől fogva, a fiatalok párosával álltak össze és e párokat »augusztus elsejéről való testvéreknek« nevezték. Fivér, nővér, ... nem a legjobb iskola ez, hogy onnan később a férj és feleség kerüljön ki? De most jut eszembe, hogy ép ma van a napja, a mikor a szent ollai vásár - melyet Isten ujra feltámaszszon - meg szokott nyilni.
- Óh, bárcsak meghallgatná önt! felelt Patridge. Sam és Sib ur sem kerülte volna el az általános sorsot, ha valamelyik más fiatal skót nővel összeálltak volna és miss Campbellnek most két nénivel többje lenne a családban.
- Ezt szivesen elfogadom, Patridge, szólt Besz asszony, de képzelje csak el, hogy miss Campbellt ma Ursiclos mellé osztanák, ... hisz a helensbourghi Clyde mindjárt felfelé kezdene folyni, ha az az összeköttetés nyolcz nap alatt fel nem bomlana!
Mellőzve a sok helytelenséget, melyek a kirkwalli, most már rég letünt szokások folytán beállott bizalmasságokból eredtek, mégis meg kell adnunk, hogy a tények okvetlenül megerősitették volna Besz asszony állitásait.
Bármint álljanak is a dolgok, a vásárok az üzletek számára valók, és nem arra, hogy ott házasságok köttessenek. Besz asszonyt és Patridget tehát át kell engednünk bánatuknak, bár, fecsegésük daczára, egy perczet sem vesztegettek hiába.
Az elutazás idejét megállapitották, a falusi tartózkodásra való helyet kijelölték. Az előkelő világ lapjaiban, másnap, a személyi hirek között bizonyára azt lehetett olvasni, hogy Melvill-testvérek és miss Campbell Obánba utaztak. De mikép történjék ez a helyváltoztatás? Ezt a kérdést még elébb meg kell oldani? Két különböző ut vezet ama kis város felé, mely a mulli tengerszoros mellett Glasgowtól északnyugati irányban, pár száz mértföldre van.
Az egyik ut szárazföldi. Bowlingba megy az ember, aztán Dumbartonon keresztül és a Leven jobb partja hosszában, a Lomond végében, Ballochba, - ott átkel Skóczia e legremekebb taván, melyen harmincz sziget van és melynek történeti nevezetességü partjaihoz Rob Roy és Bruce Róbert, Mac Gregor és Mac-Farlane emlékei füződnek; innen Dalmalyba jutunk és végül oly utra, mely körülövezi a hegy lejtőit, gyakran a parthoz simul, vizeséseken és fjordokon át, a Grampián hegyek nyulványain vezet keresztül, melyeken tölgyfák, bükkfák, füzek nőnek, - aztán le Obánba, melynek partvidéke bizvást vetekedhetik az egész atlanti oczeán legszebb pontjaival.
Az egész ut remek kirándulás, melyet már minden utazó megtett Skócziában, vagy legalább is meg kellene azt tennie; tengeri szemhatárt persze az egész területen nem nyujt. Melvill-testvérek, kik azt az utat ajánlották miss Campbellnek ép ezért sültek fel vele.
A második ut részben folyamokon, részben a tengeren visz. A ki erre szánja magát, annak mindenekelőtt a Clyden kell lemennie a nevét viselő öbölig, aztán a szigetek és zátonyok közt kell eleveznie, melyek e csodálatos csoportozatot egy csontváz óriási kezéhez teszik hasonlóvá, innen aztán a jobboldalon az obani öbölig nyulik. Ez a terv teljesen megfelelt miss Campbell kivánságainak, a ki az érdekes földet, a Lomond és a Catrine tavakat már minden részükben ismerte. Ott egyébként, két-két sziget közt, messze tul az öblökön és szorosokon, helyenkint szabad kilátás nyilik a tengerre, melynek gömbölyü határát a viz képezte. Ha tehát e rövid utazás folyamán, az utolsó órában nem fedi gőzkör a szemhatárt, esetleg az is megtörténhetik, hogy még aznap láthatják a zöld sugarat, melynek tartama alig tehető egy ötödrész másodperczre.
- Érted, ugy-e, Sam bácsi, mondá miss Campbell és belátod, ugy-e, Sib bácsi, hogy csak ép egy pillanatról van szó. Ha megláttam azt, a mi után vágyom, utazásunk befejezettnek tekinthető és felesleges, hogy azt Obánig kiterjeszszük.
Ez persze nem egyezett Melvill-testvérek titkos szándékaival. Ők Obánban egy időre háziasan akartak letelepedni - tudjuk is, hogy miért - és csöppet sem vágytak azután, hogy a tüneménynek gyors mutatkozása az ő terveiket megsemmisitse.
Mivel miss Campbell szava volt mindig a döntő, ő pedig a tengeri ut mellett nyilatkozott, tényleg ezt is választották és a szárazföldi ut szóba sem került többé.
- Az ördög vigye el azt a zöld sugarat! tört ki Sam testvérből, mikor Ilona kiment a szalonból.
- És azokat is, a kik feltalálták! felelt Sib testvér visszhang gyanánt.

NEGYEDIK FEJEZET.
A Clyden lefelé.
A rákövetkező napon, augusztus 2-ikán, a kora hajnali órákban, miss Campbell Melvill-testvérek társaságában, Patridge és Bess asszony kiséretében, a helensbourghi pályaházban, a reggeli vonatra ült. Idejekorán akarták a glasgowi gőzöst elérni, mely a főváros és Obán közt való mindennapi utján, az öbölnek egyetlen partrészén sem köt ki.
Hét órakor az öt utas a glasgowi pályaház érkezési csarnokában szállt le a vonatról és kocsi vitte őket Broomielaw-Bridgeig.
Ott a »Columbia« gőzös várta utasait; mindkét kéményéből fekete füst szállt ki, mely elvegyült a Clydre telepedett még most is elég sürü köddel; a reggeli pára azonban már oszlani kezdett és az eddig óriás napot arany szinü árnyalat kezdte ékesiteni. Szép időt igért minden.
Miután málhájukat felhordatták a fedélzetre, miss Campbell és kisérői is nyomban hajóra szálltak.
A gőzös csengetyüszava ép most hivta harmadszor a netalán még késedelmes utazókat. A gépész aztán rendbe hozta a szivattyukat, az előre és hátra csapkodó lapátkerekek óriási, sárgás hullámokat kavartak fel, egy hosszu füttyentés, a köteleket megoldják és a »Columbia« könnyedén siklik tova a széles folyamon.
Az Egyesült Királyságba utazóknak ritkán van panaszra okuk. Remek hajókat bocsájtanak a szállitó társaságok rendelkezésükre. Nincs ott egyetlen keskeny viz sem, nincs oly kis tó, vagy szük öböl, melyet naponta nem járna be több gőzös is. Nem csoda tehát, ha a Clyde e tekintetben különös előnyben részesül. A Broomielaw-Streeten, a gőzhajó rakodó partjának szélén, a kikötő be- és kijáratánál egyaránt, tarka lobogós, arany és piros festékkel kiczifrázott, füstölgő, utra kész hajók állnak, hogy minden irány felé elindulhassanak.
A »Columbia« sem tesz kivételt ez alól. Hosszu testével, karcsu előrészével, hatalmas gépezetével, mely óriási átmérőjü keréklapátokat hajt, a kikötő leggyorsabb hajói közé tartozik. A termekben, az egyes fülkékben és az ebédlőkben minden képzelhető kényelemről gondoskodva van; a fedélzet felett még egy másik, ugynevezett pótfedélzet nyulik a magasba, melyen padok, kárpitozott ülések is vannak, a nap ellen pedig vitorlavászon fedél védi az utazókat egy igazi terraszon, a hol az utazók jó levegőt szivhatnak és remek kilátást élvezhetnek.
Utazókban nem volt hiány. Mindenfelől összekerültek itt, Skócziából ép ugy mint Angliából. Az augusztus hónapot e vidéken nagyon szeretik kirándulásra felhasználni, ezek közt ismét a Clyde partjai és a Hebridák a legkedveltebbek. Volt itt sok család, bámulatosan sok taggal, - a kiket az ég nyilván különösen megáldott; pajkos fiatal leányok, kissé higgadtabb fiatal emberek és gyermekek, kik az összes utazás apróbb esélyeit már megszokták; papok, kikkel majd minden gőzhajón találkozhatunk, - fekete, selyem, magas kalappal fejükön, hosszu fekete felsőkabátban és a mellény felett kilógó fehér nyakkendővel; aztán skót föveges földbirtokosok, kik sok tekintetben a nehézkes, régi »Bonnet-lairds«-ekre emlékeztetnek, a mint azokat még hatvan évvel ezelőtt lehetett látni; végül néhány idegen, - németek, kik a külföldön is méltóságosak igyekeznek lenni, - két vagy három franczia, kik Francziaországon kivül is kedvesek és szeretetreméltók.
Ha miss Campbell az ő földiei szokása szerint, mindjárt egy sarokban huzódott volna meg és ha az egész uton egy árva szócskát sem beszélt volna, - a Clyde partjaiból nem látott volna egyebet, mint a mi ép elvonult szemei előtt, a nélkül, hogy fejét arra kellett volna forditania. De ő sétálgatni szeretett, majd a hátsó fedélzetre ment, majd visszatért a hajó elejére és sorra nézte mindazt a sok várost, várat, falut, tanyát, melyekkel a partvidék tele van hintve. Ennek az volt a szükséges következménye, hogy Melvill-testvérek, kik őt lépten-nyomon követték, kérdéseire megfeleltek, észrevételeit megerősitették és észleleteit ismételni igyekeztek, - Glasgow és Obán közt egy perczig sem pihenhettek. Egyébként eszükbe sem jutott, hogy e miatt panaszkodjanak, mert hiszen ez testvéri szerepükhöz tartozott és szinte ösztönszerüleg vetették magukat ennek alája, miközben csak alkalmilag szippantottak egyet-kettőt, a mi aztán jókedvben tartotta őket.
Bess asszony és Patridge, kik a pótfedélzetnek legelől eső részén foglaltak helyet, bizalmasan beszélgettek az elmult időkről, a régi szokásokról és a hajdani, feloszlásnak indult nemzetségekről. Hová lettek az elmult századok, melyeket még ma is siratnak? Akkoriban a Clyde szemhatára nem tünt még el a gyárak széndús kigőzölgései mögött, partjait nem remegtették meg a gőzkalapácsok menydörgésszerü ütései, békés vizeit nem zavarták fel a sok ezer lóerőre becsülhető gépezetek!
- Az a szép idő ujra vissza fog térni és talán elébb, mint várni lehetne, szólt Bess asszony, mély meggyőződés hangján.
- Remélem, felelt Patridge komolyan és akkor aztán felélednek majd őseink régi szokásai is!
A »Columbia« ezalatt gyorsan siklott tova a Clyde partjai között, melyek mozgó panorámának látszottak. Jobbról, a Kelvin torkolatával Patrick falu tünt fel, terjedelmes dockjaival, melyekben vashajókat épitenek és melyek a govaniakkal ép szemben vannak. Milyen zörgése, zaja a vaslemezeknek és rudaknak, milyen füst- és gőz felhők szállnak itt a magasba, mélyen sértve a derék Patridge és Bess asszony füleit és szemeit egyaránt.
A mozgalmas ipar e pokoli zaja, a komor széngőz azonban mindinkább megfogyott. Az ácstelepek, a nyilt csarnokok, a magas gyárkémények és az óriási vasbordák helyett, melyek özönvizelőtti állatok ketreczeihez hasonlitottak, mind sürübben tünedeznek már fel a barátságos lakházak, a fák közt elrejtett telepek és angolszász modoru villák, melyek buján zöldelő dombokon vannak szétszórva. Az egész, valósággal hiánytalan sorozatát képezi a falusi lakoknak és kastélyoknak, melyek ugyszólván a városokat kötötték össze egymással.
Renfrew régi királyi vára után, a folyam bal partján, jobbról Kilpatrick erdős dombjai nyulnak a hasonnevü falu felé, mely mellett sohasem megy el irlandi ember, hogy e felkiáltásával el ne árulná magát: »Itt született szent Patrik, Irland védőszentje!«
A Clyde, mely eddigelé csak folyam volt, itt már igazi tengerszorossá kezd kiszélesedni; Bess asszony és Patridge Dunglas-Castle romjait üdvözli, melyek Skóczia történetéből elevenitenek fel bennük régi emlékeket; elfordulnak azonban az obeliszktól, melyet hajdanában Harry Bell, az első gépjármü feltalálójának tiszteletére állitottak, melynek kerekei megzavarták a békés vizeket.
Pár mértfölddel odább a turisták, kik Murray segédkönyve után igazodtak el, Dumbarton várát nézték, mely egy bazalt sziklán, ötszáz lábnyi magasságban emelkedik. A hegycsúcs két orma közül az egyiket még ma is »Wallace-trónjának« nevezik, ki egyike volt a függetlenségi harcz hőseinek.
E pillanatban a parancsnok hidján álló egyik ur - a nélkül, hogy erre valaki felszólitotta volna de a nélkül is, hogy valaki azt illetlennek találta volna, - arra vélte magát kötelezettnek, hogy utazó társai müvelése czéljából egy kis történeti előadást tartson. Félórával később a »Columbia« minden utasának - feltéve, hogy jó hallása volt, - tudnia kellett, hogy minden valószinüség szerint már a rómaiak erősitették meg Dumbartont, hogy ez a történeti nevezetességü szikla a tizenharmadik század elején királyi várrá alakult át, - hogy az Unió szerződésének megállapodásához képest Skóczia ama négy helye közé tartozik, melyeket lerombolni nem szabad, - hogy Stuart Mária 1548-ban ez öbölből indult el Francziaországba, hol II. Ferenczczel kötendő házassága utján, »egy napos királynővé« kellett lennie és hogy végül 1815-ben itt tartották fogva Napoleont, mig a Castlereagh minisztérium el nem határozta, hogy Szt.-Ilonára küldi.
- Hisz ez rendkivül tanulságos dolog! mondá Sam testvér.
- Tanulságos és érdekes, felelt Sib testvér. Az az ur megérdemli mindnyájunk köszönetét!
És tényleg, a két nagybácsi egyetlen szót sem vesztegetett el az egész előadásból; a hivatlan tanitónak meg is köszönték fáradozását és feltétlen elismeréssel adóztak neki.
Miss Campbell, ki gondolataiba merült, a történeti oktatásból semmit sem hallott. E pillanatban az a dolog egy cseppet sem érdekelte őt. Még csak tekintetét sem forditotta Cardross várának a folyam jobb partján levő romjai felé, a hol Bruce Róbert meghalt. Szemei, persze hiába, tengeri láthatárt kerestek; ilyent azonban nem találhat, a mig a »Columbia« túl nem halad a partok, földfokok és dombok lánczolatán, melyek a Clyde öblét környezik. A gőzös különben ép Helensburgh városka mellett siklott el.
Port Glasgowot, a newarki várkastély romjait, valamint Rosenheat félszigetet azonban az ifju leány naponta láthatta a telepház ablakaiból is. Igen, sőt ugy tetszett neki, mintha a gőzhajó csak egy nagyobb park vizfolyásának szeszélyeit követné.
És miért mélyedtek volna gondolatai a mindenféle járművek nagy számába, melyek a greenocki kikötő medrében, a folyam torkolatánál összetorlódnak? Mi különös jelentősége volt reá nézve annak, hogy a hires, halhatatlan Watt e 40,000 lakossal biró városban született, melyet Glasgow iparos és kereskedelmi külvárosának szokás nevezni? Tekintete miért csüngött volna három mértfölddel odább, Gourock falun balról, vagy a jobb oldalon levő Dunoon falun, a mély bevágásu, öblökben gazdag fjordokon, melyek Argyle grófságnak partvonalát oly sok helyen átszelik, hogy az szinte Norvégia partövéhez hasonlit?
Nem, miss Campbell szemei a legnagyobb türelmetlenséggel csak a leveni, romokban heverő tornyot keresték. Talán valami szellemet gondolt ott láthatni? Távolról sem; csak ő akart az első lenni, a ki a clocki világitótorony feltünését jelezze, mely a Firth of clydei kijárást világitja meg.
A világitótorony végre feltünt, óriási lámpához hasonlitva a part egy kanyarulata mögött.
- Clock, Sam bácsi, kiáltott most, Clock, Clock!
- Ugy van, Clock, felelt Sam testvér, a felvidéki tájak visszhangjainak biztosságával és pontosságával.
- A tenger, Sib bácsi!
- Ugy van, a tenger, felelt Sib bácsi megerősitőleg.
- Mily pompás! ismétlé mindkét bácsi.
Azt hihette volna valaki, hogy ők mindezt most látták először.
Itt a tévedés lehetetlen volt; az öböl nyilásán túl a tenger szemhatára nyult el.
Idáig még pályájának felét sem futotta be a nap. Az 57. szélességi fok alatt még legalább hét órának kell eltelnie, a mig a sós habokba elmerülhet, a kínos türelmetlenségnek hét órája miss Campbellre nézve! Ez a szemhatár különben inkább az égnek délnyugati oldala felé terjedt el, azaz azt a vonalat képezte, melyet a napcsillag csak a téli napéjegyen idején érinthet. Ott tehát a kérdéses tünemény mutatkozását semmikép sem lehetett várni, inkább a távolabb nyugaton, talán észak felé inkább, miután augusztus első napjai a szeptemberi napéjegyent még teljes hat héttel előzik meg.
Ezzel azonban a mi utasaink nem sokat törődtek, mert hisz mégis csak tengeri szemhatár volt az, mely most miss Campbell szemei előtt elterült. A Cumbray szigetek közterén túl, túl a nagy Bute szigeten, melynek élét finom gőzfellegek enyhitették némileg, és túl az Aisla-Craig nyergein és az Arran hegyeken, az ég és a viz, akárcsak vonalzóval huzott egyenes irányban folyt és olvadt össze.
Miss Campbell szótlanul és gondolataiba teljesen elmerülve szemlélte az előtte feltáruló képet. Mozdulatlanul állván a parancsnok hidján, a nap csak rövid árnyat vetett lábai mellé. Annak az ívnek a hosszát látszott mérni, mely még elválasztotta azt attól a ponttól, a hol tányérjának okvetlenül alá kell merülnie a Hebridák szigetcsoportjának vizeibe... feltéve, hogy a most még tiszta eget akkor nem boritja majd a szürkület köde.
Egy hang keltette fel az álmodozót merengő gondolataiból.
- Itt az ideje, monda Sib testvér.
- Az ideje? Minek az ideje, kedves bácsi?
- A reggelizésnek az ideje, magyarázta Sam testvér.
- Jól van hát, menjünk reggelizni, felelt miss Campbell.

ÖTÖDIK FEJEZET.
Egyik gőzhajóról a másikra.
A felében meleg, felében hideg ételek elfogyasztása után - a »Columbia« pompás »dining room«-jában angol izléssel elkészitett reggelit tálaltak - miss Campbell és a Melvill-testvérek visszatértek a fedélzetre.
Ilona önkéntelenül is nagyot kiáltott, a mikor ujra elfoglalta helyét a pótfedélzeten.
- Hová lett az én szemhatárom? kérdé.
Biz ugy van, az ő szemhatára nem létezett már, mert pár perczczel ezelőtt eltünt. A gőzhajó most orrával északnak fordulva, a Kyles of butei hosszu tengerszoroson siklott végig.
- Ez nem szép, Sam bácsi! panaszkodott az ifju leány és duzzogva huzta félre finom metszésü száját.
- De gyermekem...
- Megjegyzem magamnak, Sib bácsi.
A testvérek nem tudták, hogy mit feleljenek, pedig hát őket mégsem tehette valaki felelőssé azért, hogy a »Columbia« az előbbi irányt megváltoztatva, most északnyugatnak haladt.
Kétféle irány van ugyanis, hogy a vizi uton Glasgowból Obanba lehessen jutni.
Az egyik, a melyiken a »Columbia« nem ment, az a sokkal hosszabb. Megközelitve Kothesayt, Bute szigetének főhelyét, mely felett a régi, még a tizenegyedik századból eredő vár uralkodik és melyet nyugatról mély völgyek öveznek, a melyek aztán a rideg szelek ellen megvédik, a gőzös még tovább mehet le a clydei öbölben és elhaladhat a keleti part mellett is; e közben látó-távolságába került Nagy- és Kis-Cumbraynak és változatlan irányban ért Arran sziget déli részéig, mely ugyszólván egészen sziklás alapjának aljától a Goatfell csúcsáig, mely jó nyolczszáz méterre emelkedik a tenger színe fölé, Hamilton herczeg tulajdonát képezi. A kormányos erre megforditotta az irányt, ugy hogy a kompasztű nyugotnak fordult; körülevezték Arran szigetét, Cantyre félsziget hosszu nyulványát, felhajóztak a nyugati parton, áthaladtak az Islay és Jura szigetek közt elhuzódó sekélyesen a Gigha útra és elérték végre a Firth of Lorn tágra nyilt gömbölyü részét, melynek rövidebb szára azt kissé Obannál feljebb befejezi.
Ha miss Cambellnek, mindent egybevetve, volt némi oka a miatt panaszkodni, hogy a »Columbia« nem ebbe az irányba tért, talán a bácsiknak is volt rá némi okuk. Ha ugyanis az Islay partvidék hosszában haladtak volna el, feltünt volna előttük a Mac Donaldok régi törzsfészke, kik a tizenhetedik század elején legyőzetvén és elüzetvén, a Campbelleknek voltak kénytelenek a helyet átengedni. Egy történeti tény színterének láttára, mely őket oly közelről érdekelte, Melvill-testvérek szivei - Bess asszonyt és Patridget nem is emlitve itt - bizonyára lázasabban és hevesebben, de unisono vertek volna.
A mi miss Campbellt illeti, ő az általa olyannyira fájlalt szemhatárt tovább bámulhatta volna. Arran csúcsától Cantyre fokig ugyanis a tenger déli irányban teljesen nyilt; a Cantyre Mulltól Islay legszélsőbb csúcsáig nyugat felé terül el szabadon, azaz itt ragyog az az óriási viztömeg, melynek csak háromezer mértföldnyi távolban, Amerika partja képezi határát.
Ez az ut azonban hosszu, néha nehéz, ha ugyan nem veszélyes és a személyszállitó hajónak oly turistákra is tekintettel kell lennie, kik a gyakran viharos átkelés változó esélyeitől visszariadnak, a mikor arról van szó, hogy a Hebridák táján magasan csapkodó hullámokkal kell szembeszállni.
A mérnököknek - a kis Lessepseknek - az az eszméjük támadt, hogy a cantyrei félszigetből igazi szigetet csinálnak. Az északi részen a crinani csatornát ki is eszelték és már ezzel megrövidül az ut legalább kétszáz mértfölddel és legfeljebb három-négy óra kell, mig az ember átkelhet rajta.
Oban felé mentében a »Columbia« ezen az uton maradt, mindig a lochok és tengerszorosok közt, a honnan csak a partokra, hegyekre és erdőkre nyilt kilátás. Az összes utazók közt egyébként miss Campbell volt kétségkivül az egyetlen, a ki a másik utat jobb szerette volna, de akarva, nem akarva, engednie kellett. A crinani csatornán tul, pár órával később, valószinüleg még mindig megláthatja a napot, mielőtt az végkép a tengerbe merül.
Abban a pillanatban, a mikor a turisták, kik a »dinning room«-ban elkéstek egy kicsit, visszatértek a fedélzetre, a »Columbia« a loch Ridden bejárásánál szinte megérintette a kis Elbangreig szigetet, az utolsó védvárat, a hová az argylei herczeg menekült, mielőtt ez a hős, ki Skóczia politikai és vallási szabadságaért dicsőséggel bukott el, Edinburghba vitte fejét a skót nyaktiló alá. Erre ismét délnek fordult a gőzös, a butei tengerszoroson lement a kopár és erdős szigetek ama bámulatos panorámája közt, mely felett lenge hid látszott pihenni, lecsiszolván kissé azok rideg élét. Miután végül körülhajózta az Ardlamont fokot, a loch Fynén át ismét északi irányba tért, a Cantyret parton belül hagyta East-Tarbert falut, elsiklott az Ardrishaig fok mellett és a Lochgilphead vár mellett a crinani csatorna nyitjához ért.
Itt az utazóknak el kellett hagyniok a »Columbiát«, mely a csatorna méreteihez képest tulságosan nagy. Ez az átmetszés, melynek talaj- és szinkülönbözetét tizenöt gát egyenliti ki, kilencz mértföld hosszu futásában csak csekélyebb mélyjáratu, keskeny jármüvek számára alkalmas.
Egy kisebb gőzös, a »Linnet« várta a »Columbia« utasait. Az átszállás pár percz alatt végbement. Mindenki tetszése szerint helyezkedett el a gőzös fedélzetén; a »Linnet« aztán gyorsan siklott tova a csatorna szélei közt, mialatt egy »bagpiper«, dudás, nemzeti jelmezében, hangszerét hallatta. Buskomorabb valamit alig lehet képzelni, mint a milyenek azok a különös dalok, melyeket három sip mély hangjai kisérnek. A sipok csak két hangot adnak, a félhangok teljesen hiányzanak ép ugy, mint az elmult századok régi dalaiban.
Gyönyörü utazás esik ezen a csatornán, mely majd meredek partok közt kanyarodik, majd egy lombfedte domb oldalához simul, - mely majd sik földön folydogál, majd szük sziklafalak közt tolul át. A gátaknál persze vesztegelni kell egy keveset. Mialatt a kirendelt emberek a hajót a lehető leggyorsabban emelik és hajtják, fiatal fiuk és leányok, e táj gyermekei, friss fejésü tejet kinálnak az utazóknak és ezalatt azt a gaeli kiejtést használják, melyet a régi kelták használtak valaha, - azt a nyelvet, melyet az idegen sohasem, de az angol is csak ritkán ért meg.
Hat órával később - a rosszul müködő gátak egyikénél két órai késedelem támadt - lassankint eltüntek a máskülönben kissé szomoru táj tanyái és majorságai, valamint az addi óriási mocsarak is, melyek a csatorna jobb felén elnyulnak. A »Linnet« Ballanoch falu mellett kis időre megállt. Itt másodszor is át kellett szállni. A »Columbia«, - most már a »Glengarry« utasai északnyugotnak mentek, hogy kikerüljenek a crinani öbölből és körülevezzék a földnyelvet, melyen a régi Duntroon-Castle nevü hübéri kastély emelkedik.
Ama rövid pillanat óta, Bute szigetének körülevezése alatt, a tengeri szemhatár nem tünt fel ujra.
Könnyen elképzelhető, hogy miss Campbell mily türelmetlen volt. A minden oldalról körülzárt vizeken inkább azt hihette volna, hogy Skóczia kellő közepén, a beltavak vidékén, Rob Roy földén jár. Mindenfelé festői szigetek vannak elmosódó hullámvonalakkal, legelőkkel, füzfákkal.
A »Glengarry« végre tulhaladt Jura szigetének északi csucsán és e csucs, valamint Scarba sziget közt, mely attól elszakadt, feltünt a tenger terjedelmes sikja, mely az égboltozat alsó szélével érintkezett.
- Nos, oda nézz, kedves Ilona, mondá Sam testvér és ujjával nyugot felé mutatott.
- Nem a mi hibánk volt, tette hozzá Sib testvér, ha ez átkozott szigetek, melyeket az öreg Nick elsülyeszszen, kis időre elzárták előtted a kilátást.
- Teljesen megbocsájtok nektek, kedves bácsik, felelt miss Campbell, de mégis kivánom, hogy ilyesmi elő ne forduljon többet.

HATODIK FEJEZET.
A corryvrekani örvény.
Esti hat óra volt most. A nap legfölebb négy ötödrészét futotta be pályájának és a »Glengarry«-nak minden valószinüség szerint előbb kell Obanba érkeznie, mintsem a nap az atlanti oczeán hullámaiba száll nyugodni. Miss Campbell tehát azt hihette, hogy kivánsága esetleg még ma este fog teljesülni. A felhőtlen, páramentes menyboltozat roppant alkalmasnak látszott a tünemény megfigyelésére és a tengeri szemhatárnak az Oroncay, Colonsay és Mull szigetek közt, az utazás hátralévő része alatt, állandóan láthatónak kellett maradnia.
Váratlan esemény jött azonban közbe, mely némileg megakasztotta a gőzös menetét.
Rögeszméjének behatása alatt és mindig ugyanazon helyen vesztegelve, miss Campbell sohasem tévesztette szem elől azt a körvonalat, mely a két sziget közt elnyult. Az éjjel való érintkezés helyén a visszfény ragyogó háromszöget képezett, melynek utolsó szinsugarai a »Glengarry« oldalán tünedeztek el.
A fedélzeten kétségkivül miss Campbell volt az egyetlen, kinek tekintete a szemhatár ama részéhez ragadt; ő volt az egyetlen, ki azt is észrevette, hogy a tenger a már érintett csucs és Scarba sziget közt mennyire mozgalmas. Egyidejüleg messziről hatolt füleibe az egymással összekavarodó hullámok zugása, bár a könnyü szél alig hagyott egyes csikocskákat a szinte iszapos vizen, - oly nyugodt volt a tenger a gőzös közvetlen közelében.
- Mi okozza azt a vizmozgást és ezt a zajt? - kérdé miss Campbell, bácsijához fordulva.
Melvill-testvérek a legnagyobb zavarban lettek volna, ha felvilágositást kellett volna neki adniok, mert ők ép oly kevéssé értették, mint a fiatal leány, hogy a körülbelül három mértföldnyi távolban mi történik ott a szük vizi uton.
Miss Campbell azonban odafordult most a »Glengarry« kapitányához, ki a kormányhidon járt fel és alá és tőle kérdezte meg, hogy mi az oka a hullámok e dörgésének és zugásának.
- A dagálynak egyszerü tüneménye - felelt a kapitány. A mit ide hall, az a corryvrekani örvény zugása.
- De hisz az idő pompás, mondá miss Campbell, alig érezni a szelet.
- Az a tünemény legtöbb esetben nem is függ az időjárástól, felelt a kapitány, eredménye az a növekedő tengernek, mely a Jura-szoroson áthaladva, nem talál más utat, mint a Jura és Scarba szigetek közt. Ez a magyarázata annak, hogy a hullámok szokatlan erővel rohannak és kisebb tonnatartalmu jármütől merész elhatározás lenne, ha oda merne behatolni.
Azt a corryvrekani örvényt, melytől ama tájakon méltán félnek, a Hebridák szigetcsoportozata egyik legnevezetesebb helyének és pontjának tartják. Talán a Sein vad áramlatával lehetne összehasonlitani, mely a tengernek megszoritása által a hasonnevü gát és Trépassés öböl közt, a Bretagne partján képződik, vagy a blancharti árhoz, melyen keresztül Aurigny és a cherburgi partvidék közt az a Lamanch csatorna vizei tolulnak. A monda szerint ez a hely egy skandináviai fejedelemtől nyerte nevét, a kinek hajója ott, az ős kelták idejében, tönkrement. Tényleg szerfelett veszélyes átjárás van ott, a hol sok hajó elpusztult már és mely áramlatainak hirhedtsége tekintetében Norvégia komor partvidékének Mael folyamával vetekedhetik.
Miss Campbell szüntelenül nézte amaz örvény hatalmas vizhegyeit, a mikor figyelmét egyszerre csak a tengerszoros egy bizonyos pontja ragadta meg. Ugy látszott, mintha ott a kavargó vizből szikla nyulna ki, ha tömege a csapkodó tenger morgásaival együtt nem emelkedett és sülyedt volna.
- Nézze, nézze, kapitány, kiáltott miss Campbell, ha ez nem szikla, hát mi egyéb?
- Igen, valóban, felelt a kapitány, az csakis egy tengeri horgony lehet, melyet az áramlat odasodort, vagy pedig...
Szemeihez emelte a távcsövet.
- Csolnak! kiáltott hangosan.
- Csolnak! ismétlé miss Campbell.
- Igen, nem tévedek... csolnak, mely a corryvrekani örvénybe tévedt!
A kapitány e szavainak hallatára többen felsiettek a kormányhidra. Mindnyájan az örvény irányába meresztették tekintetüket. Hogy egy kisebb jármü sodortatott e pokoli örvénybe, az már kétségtelen volt. A dagadó ár ereje által megragadtatva, a gyilkos örvény erejétől vonatva, mulhatatlanul a pusztulásnak néz eleibe.
Minden tekintet az örvénynek ama pontja felé irányult, mely négy-öt mértföldnyi távolban volt a »Glengarry«-tól.
- Valószinüleg csak elszakadt és tovaragadt dereglye, vélekedett az utasok egyike.
- Ó nem, embert látok benne, felelt egy másik.
- Egy embert..., két embert! kiáltott Patridge, ki most miss Campbell mellé került.
Csakugyan két ember volt benne, kik nyilván nem birtak csolnakukkal. A szárazföld felől lengedező szellő nem birta volna vitorláikat annyira megdagasztani, hogy kihajtsa a hullámhegyek közül, az evezők pedig semmikép sem tarthatták volna távol a Corryvrekan vonzó központjától.
- Kapitány, kiáltott miss Campbell, azt a két szerencsétlent mi nem hagyhatjuk veszni!... Már pedig elvesznek, ha magukra maradnak!... Segitenünk kell nekik!... Kell!...
A hajónlevők mindnyájan ép ugy gondolkoztak és aggódva lesték, hogy mit határoz a kapitány.
- A »Glengarry«, monda ő, a Corryvrekan közepébe nem hatolhat, de ha ama pontig csak közeledünk is, sikerül talán a dereglyét annyira megközelitenünk, hogy megmenthessük.
Ezzel a többi utasokhoz fordult, mintha azok beleegyezését várná.
Miss Campbell még egyszer odalépett hozzá.
- Meg kell tenni, kapitány, meg kell tenni! kiáltott reszkető hangon. Utitársaim ugyanazt kivánják, a mit én! Két emberéletről van szó, melyeket talán megmenthet... ó, kapitány, esdve kérem!...
- Igen, igen! szólt néhány utas, kiket a fiatal leány szivélyes közbenjárása felizgatott.
A kapitány kezébe fogta távcsövét, figyelemmel nézte a szoros áramlatának elvonulását, aztán pedig a hidon mellette álló kormányoshoz fordult.
- Vigyázz! kiáltott, a kormányt a jobb felére!
A kormánykerék hatása alatt a gőzös nyugotnak fordult. A gépész parancsot kapott, hogy teljes gőzerőt adjon és a »Glengarry« csakhamar elhagyta Jure szigetének bal felől eső csucsát.
A hajón senkisem szólt egy szót sem. Minden ember tekintete kinos aggodalommal függött a mindinkább feltünedező dereglyén.
Kicsiny halászbárka volt az csak, melynek árboczát lefektették a benne ülők, kétségkivül azért, hogy kikerüljék az ellenlökéseket, melyeket a hullámok heves rohamainak okvetlenül okozniok kellett.
A két férfi közül, kik a jármüvön voltak, az egyik a hátsó végében elnyujtózva feküdt; a másik minden ereje megfeszitésével a viz vonzó erejének központjától igyekezett távol maradni. Ha ez nem sikerül, mindketten menthetetlenül elvesznek.
Fél órával később a »Glengarry« elérte a Corryvrekan határát és már az első hullámhegyek alatt rémes módon kezdett libegni; de a hajón senkisem panaszkodott miatta, bár az áramlat hevessége az egyszerü turistákat elrémithette volna.
A tengerszoros e részében a viz olyan egyforma fehérnek látszott, mintha legalább is három napos szél kavarta volna fel. Nem lehetett egyebet látni, mint iszonyu mennyiségü habot, mely a viz aránylag csekély mélysége mellett óriási hegyekké vált.
A dereglye még fél mértföldnyi távolban volt. A két ember közül az, ki a köteleket tartotta, szörnyen erőlködött, hogy az örvényből kiszabaduljon. Azt tudta, hogy a »Glengarry« az ő segitségére jön, de belátta azt is, hogy a gőzös nem jöhet előbbre és hogy most már az ő dolga, hogy azt elérhesse. A hátsó részben fekvő társa eszméletlennek látszott. A legkinosabb izgatottság áldozatakép, miss Campbell tekintete odaragadt a végveszélyben levő csolnakhoz, melyet az örvény vizén ő fedezett fel legelőször és a mely felé, - hála az ő állhatatos kérelmeinek - most a »Glengarry« igyekszik.
A helyzet ezalatt mind végzetesebbé vált. Félni lehetett, hogy a gőzös nem éri el idejekorán czélját. Már csak kisebb gyorsasággal haladt, hogy komolyabb bajt mindenkép kikerülhessen és mégis, az elölről tornyosuló hullámok máris a gép- és fütőház elárasztásával fenyegettek, a mikor a viz mulhatatlanul kioltotta volna a tüzet, ez pedig oly eshetőség, melynek a szörnyü áradatban a legveszélyesebb következményei lettek volna.
A parancsnokhid korlátjának vasrudához támaszkodva, arra ügyelt a kapitány, hogy a csatornán ki ne térjen az irányból és ügyesen intézkedett, hogy a hajó ne széles felével feküdjék az árnak.
A dereglyének különben nem sikerült, hogy önerejéből kiszabaduljon az örvényből. Időnkint teljesen eltünt egy-egy óriási hullámhegy mögött; néha ismét megragadtatva, az örvény központi áramlatától, melynek gyorsasága a növekedő kerülettel arányban emelkedett, a nyil sebességével, vagy helyesebben a parittya végében köralakban mozgó kő sebességével repült tova.
- Gyorsabban, gyorsabban! buzgólkodott miss Campbell, ki nem birta már mérsékelni aggódó nyugtalanságát.
Az egymásra toluló, zugó, kavargó vizhegyek láttára azonban egyes utazók időnkint már ijedten kiáltoztak. A vállaira nehezedő felelősség tudatában a kapitány nem akart a Corryvrekan szük utján tovább is előre hatolni.
A dereglye és a »Glengarry« közt azonban alig volt már a távolság egy fél kabelhosszuságnál, azaz háromszáz lábnál több és most már tisztán fel lehetett ismerni a két szerencsétlent is, kik ott vesztükbe rohantak.
Az egyik vén tengerész volt, a másik fiatal ember, az egyik a hátsó részben elnyulva, mig a másik a hosszu kötelekkel kinlódott.
E pillanatban iszonyu nagy hullám lökte fel magasba a gőzöst és nagyon veszélyes helyzetbe sodorta.
Csakugyan; a kapitánynak nem lehetett a szorosba tovább hatolni és elég baja volt annak, hogy a hajót, a keréklapátok lassu forgatásával, a hullámok ellenébe orrával fordithatta.
A csolnak most egyszerre, miután egy pillanatig toronymagasságu hullám tetején uszott, oldalra simult és eltünt.
A hajón csak egy kiáltás hallatszott, a rémület felkiáltása!...
A mélységbe sodortatott a törékeny jármü? Nem. Egy másik hullám tetején ismét feltünt és az evezés ujabb erőlködése megint közelebb hozta a gőzös oldalához.
- Vigyázz! Vigyázz! kiáltott néhány, az előrészen álló matróz.
Karikába hajtott kötelet lengettek és az alkalmas pillanatot lesték, hogy annak végét kidobhassák.
A kapitány most két megtörő hullámhegy közt nyugodtabb vizet pillantott meg és teljes gőzerővel indittatta meg a hajót.
A »Glengarry« gyorsabban hatolt előre és merészen betolakodott a két sziget közé, mig a dereglye még néhány fonallal közelebb ingott feléje.
Most kirepült a kötél, megragadták, az árbocz alja közé csavarták, aztán ellengőzt kapott a »Glengarry«, hogy gyorsabban szabadulhasson, mig az oldalán fekvő dereglye most vontatva siklott tova.
E pillanatban a fiatal ember letette az evezőket, kisérőjét izmos karokkal ragadta meg és a gőzös matrózainak segélyével azt az öreg tengerészt felhuzták a hajóra. Rettentő hullámcsapás által sujtatva, a mikor mindketten a tengerszorosba szorittattak, lehetetlenné vált a fiatal ember igyekezetét támogatnia, ki ilykép tisztán saját erejére volt utalva.
Ez azonban felugrott a »Glengarry» fedélzetére. Megőrizte teljes higgadtságát, arcza nyugodtnak látszott és fellépése bizonyitotta, hogy erkölcsi bátorsága ép oly természetü, mint testi ereje.
Kisérőjét azonnal a lehető legnagyobb gondozásban sietett részesiteni. Ő volt a dereglye tulajdonosa, kit egyébként néhány korty pálinka lassankint ismét talpra állitott.
- Olivier ur! mondá alig hallhatólag.
- Oh, derék tengerészem, felelt a fiatal ember, az a borzasztó hullámcsapás...
- Nem ejtett bennem kárt; már rosszabb dolgokat is átéltem, ... hisz már nyoma sincs az egésznek...
- Hála Istennek... De majdnem drágán fizettük volna meg esztelenségemet, hogy mind előbbre igyekeztem hatolni!... Végre meg vagyunk mentve!
- Az ön segitségével, Olivier ur!
- Nem... Isten segélyével.
A fiatal ember ez alatt szivéhez szoritotta a vén tengerészt és nem is igyekezett meghatottságát palástolni, mely e jelenet tanuit is meginditotta.
Erre aztán odafordult a »Glengarry« kapitányához, ép a mikor az a parancsnokhidról lejött.
- Kapitány ur, nem tudom, mint háláljam meg önnek a szeretet müvét, melyet nekünk teljesitett...
- Uram, én csak kötelességemet teljesitettem és őszintén megvallva, utasaimnak több joguk van az ön hálálkodására, mint nekem magamnak.
A fiatal ember szivélyesen szoritotta meg a kapitány kezét, aztán megemelte kalapját és elegáns meghajlással üdvözölte az utazókat.
A »Glengarry« közbenjötte nélkül kisérőjével együtt okvetlenül odaveszett volna, ha a corryvrekani örvény egyszer megragadja őket.
Miss Campbell a kölcsönös udvariaskodások alatt helyesnek vélte, ha egy kicsit elvonul. Kerülni kivánta azt, hogy a szinte drámai kifejletü életmentésnek őt megillető része valami különös módon ki ne emeltessék.
A felső födélzet előrészén maradt, midőn egyszerre csak, mintha képzelete álomból riadt volna fel, nyugatnak fordulva, e szavakba tört ki:
- És a sugár?... A nap?...
- Nincs már nap, szólt Sam testvér.
- Akkor hát persze sugarat sem lehet látni, tette hozzá Sib testvér.
Igen, elkéstek vele. A bámulatos tisztaságu szemhatár mögött eltünő, izzó korong utolsó zöld sugarát kiröpitette már a világürbe. Abban a pillanatban persze miss Campbell gondolatait egészen más dolgok foglalkoztatták; szórakozottságában elmulasztotta az alkalmat, mely talán hosszu idők multán sem fog ujra kinálkozni.
- Nagy kár! mondá magában, de azért nem nagy fájdalommal, tekintettel a történtekre.
A »Glengarry« ezalatt megtette a szükséges fordulatokat, hogy a Corryvrekan utról kikerülhessen és ujra az előbbi, északi irányba indult. Az öreg tengerész pedig, miután még egyszer kezet fogott uri kisérőjével, lemászott a dereglyére és mintha misem történt volna, visszaevezett Jura szigetére.
A fiatal ember maga, kinek »dorlach«-ját, bőrből készült utitáskáját, a hajóra czipelték, egygyel szaporitotta az utazók számát, kiket a »Glengarry« Obanba szállitott.
Shuna és Luing szigeteket, melyeken Breadalbane marquis gazdag palabányái vannak, jobbról elhagyva, a gőzös elsiklott Seil sziget mellett, mely a skót part e részét védi; nemsokára aztán behatolván a Firth of Lornba, a vulkánikus Kerrera sziget és a sik szárazulat közt haladt tova és a mint az esti szürkület utolsó fénysugara is eltünni készült, az obani kikötő czölöpgátjánál kivetette horgonyköteleit.

HETEDIK FEJEZET.
Ursiclos Aristobulus.
Ha ép oly sok fürdővendég gyült volna is össze Obanban, mint a mennyi Brighton, Margate vagy Ramsgate partvidékein szokott összecsődülni, az oly nagyrabecsült személyiség, mint a milyen Ursiclos Aristobulus, ott sem maradhatott volna észrevétlenül.
A nélkül, hogy versenytársai szinvonalára emelkedhetnék, Oban azért mégis kedvelt tartózkodási helye az Egyesült királyság naplopóinak. A mulli tengerszorosnál való fekvése, az éles nyugati szelek ellen védett helyzete, miután azok közvetlen hatását Kerrera sziget ellensulyozza, sok idegent vonz ide. Sokan persze azért jönnek, hogy a gyógyerejü vizben tényleg erősödjenek, mások meg, mint valami központban telepednek itt le, a honnan az utak Glasgowba, Invernessbe és a Hebridák legkiválóbb szigetei felé ágaznak szét. Megemlitendő még, hogy Oban nem képez valami kórházfélét, mint sok más fürdőhely; a legtöbben, kik a meleg időket itt szeretik eltölteni, teljesen egészségesek és az ember itt nincs kitéve annak, mint bizonyos fürdőhelyeken, hogy whistpártiját két beteggel és egy halottal játsza.
Oban létezése alig nyulik vissza ötven esztendőre; tereinek fekvésén, házainak berendezésén és utczáinak elhelyezésén tehát egészben véve az ujkor jellegét viseli. Mindamellett normann izlésü, csinos harangtoronynyal ellátott temploma, a sürü folyondárok által ellepett dunolly-i várkastély, melynek falai észak felé egy különálló sziklabérczen nyulnak a magasba, fehér házainak és tarka nyaralóinak látképe, a mint az a város mögött elnyuló dombok lánczolata mögül kikandikál, végül pedig öbleinek csöndes vize, melyen elég sok elegáns kéjladik himbál, mindez együttvéve kedves, változatos képet nyujt.
Ez évben, de kiváltkép augusztus havában, rengeteg sok turistája és fürdővendége volt a kis városnak. A legjobb vendéglők egyikének névsorozatában már hetek óta a többé-kevésbé ismert nevek közt dumfriesi Ursiclos Aristobulus ur nevét is ott lehetett olvasni.
Huszonnyolcz éves »személyiség« volt, ki, ugy látszott, sohasem volt fiatal és arra volt hivatva, hogy talán soha meg ne vénüljön. Ez az ember kétségkivül olyan korban jött napvilágra, melyben később állandóan meg kellett maradnia. Modora sem rokon-, sem ellenszenves nem volt; arcza »közönséges«, mint az a körözésekben szokott lenni: haja pedig, férfivoltára való tekintettel, kissé túlszőke; szemüvegei alól rövidlátó szemek ragyognak ki; aztán meg az orra oly rövid, hogy nem is lehet az ő arczához illő orrnak tartani. Abból a százharminczezer hajszálból, melylyel minden emberi fejnek az ujabb számitások szerint birnia kell, legfelebb csak hatvanezer maradt meg neki. Göndör szakállszőr környezte arczát és ajkait, a mi egy kissé majomszerüvé tette képét. Ha az lett volna, csinos majomnak tartották volna és talán annak, a ki a Darvinisták fokozatán még hiányzik, hogy az állatoknak az emberekkel való összekötő kapcsát képezze.
Ursiclos Aristobulusnak sok pénze és vagyona, de még több eszméje volt. Sokkal műveltebb lévén fiatal tudós létére, ki gyakran nem tud egyebet, mint másokat a mindeneket felölelő bölcsességével untatni, több természettani, vegytani, csillagászati és mennyiségtani ismeret egyesült benne, mint irodalmi. Bár alapjában teljesen igénytelen, gyakran tökéletesen bolond volt. Főmániája, vagy ha ugy tetszik, monomániája az volt, hogy a legalkalmatlanabb időben és a legalkalmatlanabb helyen magyarázott meg mindent, a mi a természetrajzzal bármiféle összefüggésben volt; egyszóval, pedáns ember volt akárhány, legkevésbé kedves tulajdonsággal. Közvetlenül nem nevették ugyan ki, mert ő maga képtelen volt nevetni, de kinevették háta megett, mert ép az a hibája látszott nevetségesnek. Senkisem lett volna méltatlanabb, mint ez a fiatal ember, arra, hogy az angol szabadkőmüvesek jelszavait: Audi, vide, tace! (Hallj, láss és hallgass) fogadja el a maga részéről is. Ő nem hallott, nem látott és nem hallgatott sohasem. Hasonlattal élve, mely Walter Scott hazájában igen alkalmasnak látszik, Ursiclos Aristobulus az ő positiv industrialismusával inkább Jarvie Nicol falusi biróra emlékeztetett, mint annak költői rokonára, Rob-Roy Mac-Gregorra.
Ámde a felföld melyik leánya volna az, miss Campbellt sem véve ki, a ki Rob Royt nem helyezte volna Jarvie Nicol fölébe?
Ursiclos Aristobulus olyan volt tehát. Már hogy jutott eszébe Melvill-testvéreknek ez a majom, hogy őt még törvényes unokaöcscsükké is fel akarják avatni? Egyáltalán mint tetszhetett meg a derék és érdemes hatvanasoknak? Egyedül és tisztán azért talán, mert ő volt az első, ki efféle ajánlattal állt eléjük unokahugokat illetőleg. Naiv elragadtatásukban Sam és Sib testvérek azt mondhatták egymásnak:
»Ez jó családból származó, gazdag fiatal ember, ki szabadon rendelkezhetik a vagyonnal, mely örökség utján szüleiről és rokonairól reászállt és kiben azonkivül rendkivül sok tudományos kincs rejlik. Ez aztán pompás férj lenne a mi Ilonánk részére! A házasság magától fog létesülni; hisz teljesen helyesnek kell bizonyulnia, ha egyszer mi helyesnek tartjuk!«
Roppant ravaszoknak is tartották magukat, hogy miss Campbellt - hála az ő badar kivánságának, a zöld sugarat illetőleg - Obanba csábithatták. Itt, a nélkül, hogy a dolog előkészitettnek látszanék, véletlenül ismét találkozni fog Ursiclos Aristobulussal és megujul az ismeretség, mely annak elutazása és távolléte óta megszakadt.
A Melvill-testvérek most miss Campbellel együtt a Helensburgh-telepet a Caledonian-szálló legszebb szobáival cserélték fel. Ha Obanban való tartózkodásuk esetleg hosszabbra nyulna, ajánlatosabb lenne talán, hogy a várost környező magaslatok egyikén épült villát béreljenek; addig is azonban Bess asszony és a hű Patridge segélyével Mac-Fyne mester házában találtak szerfelett kényelmes és lakályos otthont. A további elhatározás függőben maradt.
Igy tehát a megérkezésüket követő másnap reggel, ugy kilencz óra felé, a Melvill-testvérek az öbölnek kikötő gátjával szemben eső Caledonian-szálló előcsarnokából léptek ki a partra. Miss Campbell még az első emeleten levő szobájában pihent, távolról sem sejtve, hogy bácsijai csak Ursiclos Aristobulus keresésére indultak el hazulról.
Az elválaszthatlanok lementek a partra és pontos tudomással birván arról, hogy »jelöltjük« az öböl északi felén épült egyik szállóban lakik, amaz épületek felé indultak.
Meg kell adni, hogy őket bizonyos sejtelem vezérelte. Mert tényleg, alig tiz perczczel a házból való kilépésük után, Ursiclos Aristobulus urral találkoztak, ki minden reggel tudományos sétát tett a dagály legutóbbi áradásai felé és olyan banális módon szoritott velük kezet, a mi igen gyakran valósággal gépiesen szokott történni.
- Ursiclos ur! mondá a két Melvill-testvér egyszerre.
- Ah, Melvill urak! felelt Aristobulus oly hangon, melynek tulajdonkép az ő meglepetését kellett kifejeznie. Melvill urak... itt... Obanban?
- Tegnap este óta, felelt Sam testvér magyarázólag.
- És szerencsénknek tartjuk, Ursiclos ur, hogy ily kitünő egészségben látjuk, mondá Sib testvér.
- Ó, köszönöm, uraim, - bizonyára értesültek már a tegnap érkezett sürgönyről?
- Sürgöny? kérdé Sam testvér. Talán már a Gladstone-kormány...
- Itt nem a Gladstone-kormányról van szó, felelt Ursiclos Aristobulus meglehetősen odavetőleg, hanem egy meteorologiai táviratról.
- Vagy ugy! felelt a két bácsi egyszerre.
- Igenis. Azt üzentetik abban, hogy a Svinemünde felett nehezedő depressió jelentékeny eséssel inkább északnak fordult. Központja ma Stockholm felett van, a hol a barometrum, mely egy hüvelykkel - egyenlő huszonöt milliméterrel, hogy a tudósok közt szokásos tizedes rendszert kövessük - esett, már csak huszonnyolcz hat tized hüvelyk, azaz kétszázhuszonhat millimétert mutat. Ha mindjárt Angliában és Skócziában meglehetősen azonos maradt is a légnyomás, Valentiában mégis egy tizeddel és Stornowayban két tizeddel esett tegnap.
- És ez a depressió?... kérdé Sam testvér.
- Mire enged következtetést?... tette hozzá Sib testvér.
- Hogy a szép időjárás már nem sokáig fog tartani, felelt Ursiclos Aristobulus és hogy az eget valószinüleg nemsokára az északi atlanti óczeán kigőzölgése fogja boritani a délnyugati széláramlatok egyidejü jelentkezése mellett.
Melvill-testvérek megköszönték az ifju tudósnak, hogy ez érdekes jóslatokat közölte velük és azt következtették ezekből, hogy a zöld sugarat elég sokáig fogják várhatni, a mi ismét oly körülmény, mely nem volt rájuk nézve valami nagyon kellemetlen, mert ennek Obanban való tartózkodásukat kellett jóval meghosszabbitania.
- És önök eljöttek, uraim?... kérdé Ursiclos Aristobulus, miután egy parti kavicsot emelt fel, melyet a legnagyobb figyelemmel nézegetett.
A bácsik a világ minden kincseért sem zavarták volna e tanulmányban.
De a mikor a silex már odaszegődött az ifju tudós zsebeiben levő többi kovákhoz, Sib testvér igy szólt:
- Mi azzal a nagyon természetes szándékkal jöttünk, hogy kis ideig itt maradjunk.
- És meg kell jegyeznünk, mondá Sam testvér, hogy miss Campbell is elkisért bennünket...
- Ah, miss Campbell! kiáltott Ursiclos Aristobulus. - Azt hiszem, ez a silex a gaëlei időkből származik... - még nyomok vannak rajta... valóban, szerfelett fogok örülni, hogy miss Campbellt ujra láthatom!... légköri vasból. E rendkivül enyhe éghajlat kitünő hatással lesz reá.
- Ő különben egész jól van, jegyzé meg Sam testvér és távolról sincs szüksége, hogy talán egészségét kelljen helyreállitania.
- Sebaj, válaszolt Ursiclos Aristobulus. A levegő itt kitünő. Semmi komma huszonegy éleny, semmi, hatvankilencz légeny csak igen kevés vizgőzzel, csak ép annyival, a mi élettanilag előnyös. Szénsavnak csak nyomai vannak. Én mindennap vegyelemzek.
A Melvill-testvérek ebben miss Campbell iránt nyilvánuló gyöngéd figyelmet véltek látni.
- De, kérdé Ursiclos Aristobulus, ha önök, uraim, nem egészségi tekintetből jöttek Obanba, szabad-e tudnom, mily okból hagyták el Helensburgh telepüket?
- Nincs okunk, hogy ön előtt titkoljuk, már csak a helyzetre való figyelemmel sem, a melyben vagyunk... felelt Sib testvér habozva.
- E helyváltoztatásban szabad-e a különben nagyon természetes óhajtást látnom, hogy nekem alkalom adassék, hogy miss Campbellel gyakrabban és oly viszonyok közt találkozhassam, melyek közt jobban megismerkedhetünk és kölcsönösen jobban megbecsülhetjük egymást? kérdé a fiatal ember, félbeszakitva a megkezdett mondatot.
- Nagyon helyes, felelt Sib. Ugy véltük, hogy ily módon könnyebb lesz közös czélunkat elérnünk...
- Teljesen egyetértek önökkel, uraim, monda Ursiclos Aristobulus. Itt, a semleges területen, miss Campbell és én a legkedvezőbb alkalmat fogjuk találni, hogy egymással beszélgethessünk, pl. a tenger mozgásairól, a szelek irányáról, a hullámok mozgásáról, az időjárás és más természeti tünemények változásairól, melyeknek őt a legnagyobb mérvben érdekelniök kell.
Miután a Melvill-testvérek megelégedéssel mosolyogtak egymásra, beleegyezésük és hozzájárulásuk jeléül meghajtották magukat és kijelentették, hogy Helensburgh-telepre visszatérésük után, igen nagy szerencséjüknek tartanák ha szeretetreméltó vendégüket más czim alatt üvdözölhetnék ott.
Ursiclos Aristobulus azt felelte, hogy a szerencse még inkább az övé lesz és hogy ez annál jobban illik terveibe, mert a kormány a Clydeben ép most végeztet nagyobb kotrási munkálatokat Helensburgh és Greenock közt, mely alkalommal villanyos világitást szándékoznak alkalmazni, a hol tehát uj villanygépekkel is kisérletek fognak történni. Ha már egyszer a telepen lesz majd, azok alkalmazását kényelmesen fogja megfigyelhetni és kiszámithatja használati hatásukat is.
A Melvill-testvérek kénytelenek voltak elismerni, hogy a körülmények e találkozása kiválóan kedvez az ő terveiknek. A telep szünóráiban az ifju tudós könnyen megfigyelheti majd a nagy tudományu, érdekes munkálatok különféle fázisait.
- De önöknek mégis csak valami ürügyet kellett használniuk, kérdé Ursiclos Aristobulus, hogy ide jöhessenek, mert miss Campbell bizonyára semmikép sem várja, hogy engem itt találjon Obanban?
- Persze, hogy kellett, felelt Sib testvér és azt az ürügyet maga miss Campbell szolgáltatta nekünk.
- No lám, lám! kiáltott az ifju tudós és melyik az az ürügy?
- Oly természeti tünemény megfigyeléséről van szó nála, melyre nézve Helensburghban nincsenek meg a feltételek.
- Valóban, uraim, tört ki Ursiclos Aristobulusból, mialatt szemüvegét a helyére tolta, már ez is bizonyitja, hogy miss Campbell és én köztem bizonyos rokonszenves hasonlatosság van. Szabad megtudnom, hogy miféle tünemény az, melyet Helensburghban semmikép sem lehet tanulmányozni?
- Az a tünemény egész egyszerüen a zöld sugár, felelt Sam testvér.
- A zöld sugár? kiáltott Ursiclos Aristobulus meglepetve, hisz én azt soha még emliteni sem hallottam! Engedjék tovább kérdeznem, hogy miben áll az a zöld sugár?
A Melvill-testvérek ugy, a hogy tudták, megmagyarázták a tüneményt, melyet a »Morning Post« kevéssel ezelőtt olvasói figyelmébe ajánlott.
- Eh, mondá Ursiclos Aristobulus, ez csak egyszerü különlegesség minden érdekesség nélkül, a mi már inkább a mulattató fisikának kissé gyermekes terére tartozik.
- Hisz miss Campbell is fiatal leány, mentegetődzött Sib testvér és ő e tüneménynek kétségkivül túlzott jelentőséget látszik tulajdonitani...
- Mert addig férjhez sem akar menni, a mig nem látta, jegyezte meg Sam testvér.
- Nos, jól van hát uraim, henczegett Ursiclos Aristobulus, megmutatjuk neki az ő zöld sugarát!
Erre a part közelében, réteken keresztül vezető uton, mindhárman visszatértek a Caledonian-szállóba.
Ursiclos Aristobulus nem akarta az alkalmat elmulasztani, hogy a Melvill-testvérek előtt ki ne fejtse, mily csekélységeken függ mindig a nők szelleme és egyidejüleg, bárcsak nagyjában, részletesen vázolta a teendőket, melyek hamisan felfogott neveltetésük érdekében szükségesek, bár bizonyára nem hitte, hogy a férfiakéval szemben kevesebb velőállománynyal biró és egészen más sejtnövetrendszert feltüntető agyuk csak valaha is alkalmassá válhatnék a valóban magas szinvonalu spekulácziókra. De a nélkül, hogy ily messzire fejlődnének, különös nevelési módszer, valóságos training útján talán mégis csak tökéletesiteni lehetne némileg, habár a mióta a világ fennáll, még soha egy nő sem tünt fel oly találmánynyal vagy felfedezéssel, mint pl. Aristoteles, Euklides, Hervey, Hanenhman, Pascal, Newton, Laplace, Arago, Humphrey Davy, Edison, Pasteur, stb. Ezután különféle természeti jelenségek magyarázgatására tért át és sokat fecsegett omni re scibili - miss Campbellt persze egyetlen szóval sem emlitve.
Melvill-testvérek áhitattal hallgatták, annál készségesebben, mert képtelenek lettek volna arra, hogy az egy szuszra elmorzsolt monologba, melyet Ursiclos Aristobulus a szükséges hm! hm! közbeszurásával czifrázott fel, csak egyetlen szót is csusztassanak.
Igy értek körülbelül száz lépésnyi közelbe a Caledonian-szállóhoz, a hol pár pillanatra megálltak, hogy egymástól elbucsuzzanak.
E pillanatban szobájuk ablakában ifju alak tünt fel. Roppant elfoglaltnak látszott, ha ugyan önmagával tehetetlen nem volt. Majd egyenesen maga elé, majd jobbra, majd balra nézett és kétségkivül olyan szemhatárt keresett, milyent nem tudott találni.
Miss Campbell - mert hisz ő volt az - egyszer csak megpillantja a bácsikat. Az ablak nyomban és csörrenve becsapódott és pár percz mulva az ifju leány, karjait keresztbe fonva, szerfelett komoly arczczal, redős homlokkal, lejött a partra.
Melvill-testvérek egymást nézték. Mi baja lehet Ilonának? Ursiclos Aristobulus jelenléte okozza talán ezt a rendkivüli izgatottságot?
A fiatal tudós ezalatt egy lépéssel közelebb jött és gépiesen üdvözölte miss Campbellt.
- Ursiclos Aristobulus ur - mondá Sam testvér és némi formasággal bemutatta a tudóst.
- A ki tisztán egy szerencsés véletlen folytán... ép Obanban tartózkodik, tette hozzá Sib testvér.
- Ah... Ursiclos ur!
Miss Campbell alig ereszkedett le annyira, hogy a köszöntést viszonozza.
Aztán mindjárt odafordult a lehető legnagyobb zavarban maradt bácsikhoz, a kik azt sem tudták, hogy hányadán vannak.
- Kedves bácsik! mondá nagyon komolyan.
- Kedves Ilona, feleltek a bácsik észrevehetően nyugtalan hangon.
- Ugy-e bár, mi Obanban vagyunk? kérdé.
- Igen... persze... Obanban.
- A Hebridák tengere partján?
- Ugy van.
- Nos jól van, egy óra mulva már nem leszünk itt.
- Egy óra mulva?
- Hát főfeltételül nem korlátlanul szabad szemhatárt követeltem én?
- Nem tagadja senkisem, kedves leány...
- Nem lennétek szivesek nekem megmutatni, hogy hol az a szemhatár?
A Melvill-testvérek zavarodottan forogtak mindenfelé.
Egyenes irányban, délnyugotnak, északkeletnek, az összehalmozódott sziklák közt seholsem volt a legcsekélyebb szabad tér sem, a hol az ég és a viz összetalálkozhatott volna. Seil, Kerrera és Kiszmore szorosan összefüggő hidat képeztek az egyik szárazulatról a másikra. Akarva, nem akarva, be kellett ismerni, hogy a kivánt és megigért szemhatár Obanban nem létezik.
A bácsik, a part hosszában tett sétájuk alkalmával erre nem is gondoltak. Igy hát meglepetésüknek azzal a két skót felkiáltással adtak kifejezést, melyek a hatalmas csalódással egyesült rossz kedvet jelzik.
- Pooh! - kiáltott az egyik és...
- Pswha! - felelt a másik.

NYOLCZADIK FEJEZET.
Felhőcske a szemhatáron.
Most már a dolgot okvetlenül meg kellett magyarázni; de mivel Ursiclos Aristobulusnak ahhoz épenséggel semmi köze sem volt, miss Campbell hidegen köszöntötte őt és visszafordult a Caledonian-szálló felé.
Ursiclos Aristobulus a leány köszöntését ép oly hidegen viszonozta. Az a tapasztalat, hogy az ő tudós személyiségét egy zöld sugárral egyenlőnek tekintették, hideg zuhanyként hatott reá és igy tehát, érthetlen szavakat dörmögve magában, tovább folytatta utját a tengerpart hosszában.
Sam és Sib testvér is igen kelletlenül érezte magát. Külön szobájukba lépvén, lehorgasztott fővel várták, hogy miss Campbell megszólaljon.
A nyilatkozat elég rövid, de annál érthetőbb volt. Obánba jöttek, hogy korlátlanul szabad tengeri szemhatárt lássanak; olyant itt egyáltalán nem lehet látni, vagy csak oly csekély terjedelmüt, hogy nem is érdemes róla szólni.
A bácsik legfeljebb azzal védekezhettek, hogy ők jóhiszemüleg cselekedtek. Azelőtt ők maguk sem ismerték Obant. Ki sejthette volna, hogy a tenger, a nyilt, szabad tenger ne legyen ugyanott feltalálható, a hová annyi fürdővendég özönlik? Itt persze az egész partnak az az egyetlen pontja volt, a hol a szerencsétlen Hebridák következtében, a viznek határvonala nem érintkezik az éggel!
- Nos jól van, mondá miss Campbell oly hangon, melynek lehető legszigorubb jelleget és szinezetet igyekezett adni, - e szerint nem marad egyéb hátra, mint hogy uj partot keressünk fel, ha mindjárt annak a beláthatlan horderejü veszélynek lennénk is kitéve, ha mindjárt attól a megbecsülhetetlen szerencsétől fosztatnánk is meg, hogy Ursiclos Aristobulussal együtt legyünk!
Melvill-testvérek ösztönszerüleg hajtották le fejüket, a nélkül, hogy erre a kis czélzásra feleltek volna.
- Azonnal megteszszük a szükséges intézkedéseket, szólt miss Campbell tovább, hogy még ma elutazzunk.
- Igen, igen, el fogunk utazni! - szólt a két bácsi, kik meggondolatlanságukat csak a passiv engedelmesség tényei által vélték ellensulyozhatni.
Régi szokás szerint ujra felhangzott tehát:
- Bet!
- Beth!
- Besz!
- Betsey!
- Betty!
Besz asszony megjelent és Patridge követte. Mindkettővel közölték az uj elhatározást és mert ők régideje tudták már, hogy mindig ifju urnőjüknek van igaza, nem is keresték e gyors és hirtelen elutazás okát.
Itt azonban a szó szoros értelmében a még csak elejtendő medve bőrére alkudtak. Teljesen megfeledkeztek Mac-Fyneről, a Caledonian-szálló tulajdonosáról.
Ezt a derék iparost még a máskülönben oly vendégszerető Skócziában is félre kellene ismerni, hogy feltegye róla az ember, miszerint ő egy, három személyből és két cselédből álló családot oly könnyen elbocsájtana, meg nem kisértvén mindent, hogy őket visszatarthassa. És ez történt a jelen esetben is.
Mac-Fyne mester alig értesült a reá nézve nagy horderejü elhatározásról, azonnal előállt avval, hogy mindent közmegelégedésre lehet elrendezni, nem is emlitvén az ő személyes megelégedését, melyet afelett érzett, hogy ily tisztességes vendégeket minél tovább láthat házában.
Mit kivánt miss Campbell és mit kivántak ezért a Melvill urak?
Korlátlan kilátást a tengerre, legalább nyugat és északnyugat felé? Ezt az óhajtást könnyü teljesiteni, miután alapjában véve mégis csak az a fődolog, hogy a nap lementét láthassák. Az obáni partról nem láthatják? Nem. Lehetséges volna ez talán Kerrera szigetről? Onnan sem. Az előtte elterülő nagy Mull sziget miatt legfölebb az atlanti oczeánnak igen korlátozott részére, délnyugati irányban nyilik kilátás. Ha azonban a parton lemennek, a kis Seil szigetre érnek, melynek legészakibb pontja hid által van Skóczia szárazulatával összekötve. Itt, a szélrózsának két ötödrészére terjedőleg, a nyugat felé való kilátást semmi sem zavarhatja.
Hogy arra a szigetre juthassanak, legfeljebb négy-öt órai sétautat kell megtenniök, - többet nem; kedvező időben jó és gyorslábu lovakkal felszerelt kocsi kényelmesen odajuttathatja miss Campbellt és kisérőit másfél óra alatt.
Állitásainak támogatására a bőbeszédü vendéglős a ház előcsarnokában függő és a környéket nagy arányokban feltüntető térképre hivatkozott. Miss Campbell tehát könnyü szerrel meggyőződhetett arról, hogy Mac-Fyne mostan igazat beszél. A Seil-szigetnek a viz felé eső részétől nyugatnak tényleg egy széles, a szemhatárnak legalább egyharmadát befolyó iv terjed el, melyen a nap, több héten keresztül, a napéj előtt és után, átvonul.
A dolog tehát Mac-Fyne mester legnagyobb megelégedésére és a Melvill-testvérek legnagyobb kényelmére rendbejött. Miss Campbell nemes módon, teljes bünbocsánatot biztositott nekik és még Ursiclos Aristobulusnak ittlétére vonatkozólag sem tett semmiféle sértő megjegyzést.
- De mégis csak különös, mondá Sam testvér, hogy ép Obannak nincs tengeri szemhatára!
- Igen, a természetnek is megvannak a maga szeszélyei! felelt Sib testvér.
Ursiclos Aristobulus kétségkivül igen szerencsés volt, hogy miss Campbell a megfigyelésre alkalmasabb hely keresése miatt el nem ment; de ő annyira elmélyedt tudományos problémáiba, hogy a dolog felett érzett megelégedésének kifejezést adni teljesen elfelejtette.
A fantasztikus fiatal leány hálás volt iránta e tartózkodó viseletéért, mert habár ezentul is közönyösen beszélt vele, mégis kevésbé hidegen fogadta, mint az első találkozás alkalmával.
Az égboltozat jellege időközben némileg megváltozott. Habár az idő szép maradt is, napkeltekor és naplementekor mégis egyes felhőrétegek lepték el a szemhatárt, melyeket a déli forróság sem volt képes feloszlatni. Teljesen hiábavaló dolog lett volna tehát, hogy Seil szigetén most keressenek megfigyelő pontot; hiábavaló fáradság lett volna és igy tehát türelemmel kellett várni.
E hosszu napokon miss Campbell, ki a bácsijait szivesen átengedte az általuk választott jegyes társaságának, néha Besz asszony kiséretében, többnyire azonban egyedül, az öböl kinyuló részein bolyongott.
Szivesen kerülte a naplopók ama társaságát, mely, ugyszólván mindenütt, egyenlő jelleggel, a fürdőhelyek csillogó népességét képezi; a családokat, melyeknek egyetlen foglalkozása abból áll, hogy a dagályt és apályt lesik, mig a kis leányok és kis fiuk igazi britt fesztelenséggel gurulnak a futóhomokban; kerülte a már öreg, komoly és gyakran nagyon is testedző fürdőruhákba bujt, flegmatikus öreg urakat, kiknek főfoglalkozásuk az volt, hogy hat percznyi időtartamra merültek a sós viz alá; a legjobb »respectability« dicssugarával övezett urakat és hölgyeket, kik mozdulatlanul és mereven ültek a piros párnás, zöld fapadokon, azokban a papirkötésü, illusztrált és többnyire nagyon szük nyomásu könyvekben lapozva, a milyeneket, mint az angol könyvnyomtatás terményeit, sajnos, nagyon sokat lehet találni; kerülte a magános turistákat, kik szijra erősitve czepelik távcsövüket, puha kalapot nyomnak a fejükbe, hosszu száru czipőket hordanak lábaikon, esernyőt szorongatnak hónuk alatt, - kik tegnap érkeztek és holnap már ismét tovább indulnak; rosszul érezte magát a nagy tömegben, a mozgó és hordozható ipart üző kereskedők közt, - az elektrikusok közt, kik a titokzatos fluidumot két pence-ért mindenkinek eladják, a ki annak kipróbálására kedvet érez magában; kerülte a müvészeket, kiknek kerekeken járó géporgonájuk honi dalokat kalapál elferditett franczia chansonettekkel vegyest; a szabad ég alatt müködő fényképészeket, kik a véletlenül együvé került családokról nyomban és tuczatszámra csinálják a pillanatfelvételeket; a fekete kabátos kereskedőket, a virágos kalappal ékeskedő üzérnőket, kik apró targonczáikat tologatják maguk előtt, melyekben a világ legszebb gyümölcseit árulgatják; kerülte végre a »minstrels«-eket, kik fura pofákat vágnak, népies jeleneteket játszanak kiméletlen elferditéssel és szivszakgató utczai dalokat énekelnek számtalan szakaszban, gyermekek egész serege előtt, kik a refraineket szent áhitattal énekelik utánuk.
Miss Campbellre nézve a fürdőhelyek e mindennapi, mozgalmas jellege nem birt többé az ujdonság ingerével. Ő inkább kerülni igyekezett az emberek csődülését, kik oly idegeneknek látszottak egymás mellett, mintha a világ legellentétesebb tájairól kerültek volna össze.
A mikor az elmaradásán aggódó bácsik keresni akarták őt, az öböl egy-egy kinyuló részén eső magános helyre kellett fáradniok, hogy megtalálhassák.
Ott ült miss Campbell, a »Kalózok« gondolkozó Minnájához hasonlóan, karjait a sziklára támasztva, fejét az egyik tenyerén pihentetve, mig a másik kezével vad köményt tisztogatott, mely itt, a kövek közt nőtt. Szórakozott tekintete az egyik »stack«-ról, melynek sziklacsucsa függélyesen meredt a magasba, egy másik sötét nyilás felé fordult, egyik fele ama »helyers«-eknek, mint Skócziában nevezik, melyek a beözönlő tenger zugásától visszhangzanak.
A távolban, hosszu egyenes sorokban, tengeri hollók ülnek mozdulatlanul és még messzebb távolba követi őket tekintetével, a mikor azok, nyugalmukból felzavartatva, nehézkes szárnycsapásokkal simulnak el közvetlenül a megtörő hullámok felett. Valjon mire gondolt az a leány?
Ursiclos Aristobulus kétségkivül elég elbizakodott, a bácsik elég naivak lehettek volna, hogy azt higyjék, miszerint ő reá gondol; alaposan csalódtak volna e feltevésükben.
Emlékezetében miss Campbell még egyszer átélte a Corryvrekan mellett történteket. Ujból látja a pusztulással fenyegetett dereglyét, a »Glengarry« mozdulatait, a mint ez a szük vizi utra behatol. Szive mélyében és teljes erővel ujra érzi azt az izgatottságot, mely akkor még a lélegzetét is majd elfojtotta, a mikor a meggondolatlanok a keringő viz örvényében eltüntek… Aztán a sikerült mentést látja képzeletében, a kellő pillanatban kidobott kötelet, az elegáns fiatal urat, a mint a hajó fedélzetére lépett, - oly nyugodtan, oly mosolygó arczczal és oly kevés izgatottsággal, akár ő maga, - fesztelen kézmozdulatokkal üdvözölvén a gőzös utasait.
Egy kissé ábrándos főre nézve ez regény kezdete lehetett, de itt ugy látszott, mintha a regény az első fejezeten nem igen haladna tul. A megkezdett könyv miss Campbell kezeiben hirtelen bezárult. Annak melyik oldalát nyithatná fel ismét, miután »hőse«, a gaeli ősidők Wodanjahoz hasonlóan, soha többé meg nem jelenik?
De hát egyáltalán kereste-e őt, a közönyösen egymás mellett elsiető tömegben, mely valósággal rajzott az obani parton? - Talán igen. - Meglátta őt? - Nem. Ő persze fel sem ismerhette volna ujra. Már hogy is vette volna észre a »Glengarry« fedélzetén, a hol oly sokan voltak? - Már miért közeledett volna leginkább ő hozzá? Hogy sejthette volna, hogy megmenekülését részben csak neki köszönhette? Pedig mindenekfelett mégis csak ő volt, ki a veszedelembe került jármüvet észrevette; ő volt az első, ki megkérte a kapitányt, hogy segitségére siessen. És végül, minden valószinüség szerint, az este a zöld sugarat is elvesztette miatta!
Ezt tényleg igy lehetett gondolni.
A három nap alatt, mely a Melvill-családnak Obanba érkezése óta elmult, az égboltozat az edinburghi vagy greenvichi csillagászokat valósággal kétségbeejthette volna. Valami finom gőz egészen eltakarta és ez a megfigyelést jobban gátolta, mint az egyes, de határozottan elkülönitett felhőrétegek. A leghatalmasabb távcsövek vagy teleskopok, a cambridgei tükörteleskop ép ugy, mint a parsontowni óriási készülék, egyaránt képtelen lett volna rajta áthatolni. Legfölebb a napnak lett volna elég ereje, hogy sugaraival áttörje, leszálltakor azonban a tenger határa finom ködbe burkolódzott, mely a nyugati eget biborszinnel öntötte el.
A zöld sugár persze ily körülmények közt nem juthatott el a megfigyelő szeméig.
Kissé ábrándos képzelettel eltelve, miss Campbell álmodozásaiban a corryvrekani örvény hajótönkje egybeolvadt a zöld sugárral alkotott figyelemmel. Az egyik bizonyára ép oly kevéssé fog feltünni, mint a másik. Ha azt a gőzrétegek boritják, ezt az inkognito védi.
Ha Melvill-testvérek kisérletet tettek, hogy unokahugukat türelemre intsék, szörnyen megjárták vele. Miss Campbell egyenesen őket tette felelőssé a makacs légköri zavarokért; ők maguk ismét a kitünő aneroid-barométerre hivatkoztak, melyet biztos előrelátással Helensburghból hoztak el magukkal, melynek mutatója azonban semmikép sem akart előrehaladni. Minden habozás nélkül szivesen odaadták volna drága dohányszelenczéjüket, hogy csak egyszer lássanak felhőtlen és ködmentes égen végbemenő napnyugtát.
A tudós Ursiclos egy napon, vonatkozással a gőztömegekre, melyek az eget boritották, azt az ügyetlenséget találta elkövetni, hogy azok keletkezését egészen természetesnek találta. E nyilatkozattól a természettanból tartandó vándorelőadásig nála csak egy lépés volt, melyet miss Campbell jelenlétében meg is tett. Beszélt a felhőkről általánosságban, azoknak lefelé haladó mozgásáról, mely a légmérséklet csökkentésével a szemhatár felé tereli, a gőzöknek hólyagocskákra való átváltozásáról, tudományos beosztásukról, mely nimbus, stratus, cumulus, cyrrus elnevezés alatt ismeretes; felesleges persze megjegyeznünk, hogy gyönyörrel úszott az élvezetben, a mikor bölcsességét hirdethette.
Oly tisztán fejtett ki mindent, hogy Melvill-testvérek nem is tudták, mily állást foglaljanak el e rögtönzött előadással szemben.
Miss Campbell maga - hogy modern dandy-kifejezéssel éljünk - egyszerüen »észre nem vette« a fiatal tudóst; elébb ugy tett, mintha egészen más irányba nézne, hogy őt ne hallja; aztán folytonosan a Dunolly-kastélyt nézte, hogy őt észrevehető módon mellőzni lássék; végül csinos fürdőczipői orrát nézte, a mi a közöny félreérthetetlen jeléül és a tisztelet oly teljes hiányának bizonyitékául tekintendő, milyent csak egy fiatal skót nő, a beszélő szavaival és személyével szemben egyaránt kifejezni képes.
Ursiclos Aristobulus, ki rendszerint csak önmagát látta és hallotta, ki csak mindig mintegy magában beszélt és bölcselkedett, mindebből sem vett észre persze semmit, vagy legalább is ugy tett, mintha észre nem venné.
Igy mult el augusztus 3., 4., 5. és 6. napja; az utolsó napon azonban, Melvill-testvérek nagy örömére, a barometrum pár vonallal túlhaladt a »változó«-n.
A következő nap a legkedvezőbb jelek közt virradt fel. Reggeli tiz órakor a nap vakitó fényében ragyogott és az ég zavartalan tisztasággal terjesztette azurkék szinét a tenger felett.
Miss Campbell ezt a kedvező alkalmat semmikép sem akarta elmulasztani. A Caledonian-szálló fészerében mindig készen és rendelkezésére állt egy kocsi. Most vagy soha, itt az alkalmas pillanat és azt fel kell használni.
Esti öt órakor tehát miss Campbell a Melvill-testvérekkel együtt helyet foglalt a hintóban, melynek bakján a négyes fogat hajtását jól értő, ügyes kocsis ült. Patridge a hátsó padkán foglalta el az inashelyet és a hosszu zsinóros ostor által buzditott lovak vágtatva mentek az Obanból Clachanba vezető országuton.
Ursiclos Aristobulus, legnagyobb sajnálatára, - aligha miss Campbell sajnálatára is - sürgős munkával, egy tudományos értekezés megirásával lévén elfoglalva, nem vehetett részt a kirándulásban.
A kocsizás minden tekintetben érdemes volt. A hintó a part és a tengerszoros hosszában gördült tova, mely Kerrera szigetét a skót szárazulattól elválasztja. A vulkanikus eredetü sziget remek látványt nyujtott, miss Campbell szempontjából azonban megvolt az a szörnyü nagy hibája, hogy a tengerre nyiló szabad kilátástól fosztotta meg. Miután azonban ily viszonyok közt csak négy és fél mértföldnyi utat kellett járni, mégis csak megbámulta egy keveset harmonikus élét, melynek metsző vonalai annál tisztábban váltak el a ragyogó háttértől, melyet egy dán várkastélynak kimagasló romjai ékitettek.
- Ez volt hajdanában a lomei Mac-Douglasok törzsfészke, jegyezte meg Sam testvér.
- És a mi családunkra nézve, tette hozzá Sib testvér, kiválóan történelmi érdekü az a kastély, mert Campbellek pusztitották el, miután összes lakóinak kiméletlen felkonczolása után felgyujtották.
Ez a hőstett kiváltkép Patridge tetszését látszott kiérdemelni, ki a clan tiszteletére halkan tapsolt kezeivel.
A mint Kerrera sziget mellett elhaladtak, a kocsi keskeny, némileg lejtős útra fordult be, mely Clachan faluba vitt. Ott gördült át a mesterséges isthmus felett, mely hid alakjában, korlátok közé szoritott vizi utat fog be két oldalról és Seil szigetét a szárazfölddel összeköttetésbe hozza. A kocsit egy regényes völgykatlanban hagyva, a kis társaság megmászta egy domb eléggé meredek lejtőjét, aztán a kiszögellő sziklaszélen, egész közel a parthoz, helyet foglaltak.
A nézőknek nyugot felé irányuló tekintetét ezuttal nem zavarhatta semmisem, sem Easdale sziget, sem a kis Inish, melyek olyanoknak látszanak, mintha Seil közelében zátonyra kerültek volna. Az északnyugaton levő Hebridák egyik legnagyobbján, a Mull szigeten emelkedő Ardanalish fok és a délnyugoti Colonsay sziget közt a sehol meg nem szakitott tenger tükre csillogott, melyben nemsokára a napkorong fogja tüzét eloltani.
Gondolataiba merülten, miss Campbell még mindig elmaradt egy keveset a többiektől. Csak egyes ragadozó madarak, sasok vagy solymok élénkitették e pusztaságot, nagy köröket vonva a »dens«-ek felett, melyek tulajdonkép tölcséralaku, a sziklás falakba vésett völgyek.
Csillagászati számitás szerint a napnak ez évszakban és e szélesség alatt, hét óra negyvenöt perczkor, ép az Ardanalish fok irányában kell leszállnia.
Pár héttel később már lehetetlen lett volna lenyugtát a tenger határvonalán túl megfigyelni, mert ott és akkor már a Colonsay sziget vonta volna el a szemlélő elől.
Ép ez este tehát az idő és a hely ama tünemény megfigyelésére a leghelyesebben volt megválasztva.
A nap most már igen ferde irányban mozog a teljesen felhőtlen égen.
A szem alig képes elviselni korongjának lángoló pirosba áttért szinét, melyet a viz hosszu, csillogó fénysávok alakjában tükrözött vissza.
És daczára ennek, sem miss Campbell, sem a bácsik egy pillanatra sem birták volna szemeiket behunyni, nem, e döntő pillanatban ez lehetetlen lett volna!
De mielőtt a nap a szemhatárt alsó szélével megérintette volna, miss Campbellből a csalódás kiáltása tört ki.
Ép most tünt fel egy finom kis fellegecske, vékony, mint egy tollvonás, de hosszu, akár egy hadihajó lobogója. A nap korongját két egyenlőtlen részre osztja és vele együtt a tengerbe látszik alámerülni.
A legkisebb szellő, a legkönnyebb lehelet elüzhette, szétoszlathatta volna!... A szellő nem támadt.
És a mikor a napkorongból már csak egy piczi szelet volt látható, az a gőzfelhőcske eltakarta a határvonalat az ég és a viz között.
A gyönge kis felhőcskébe tünő utolsó zöld sugarat a figyelő szeme nem észlelhette, el nem érhette.

KILENCZEDIK FEJEZET.
Besz asszony csevegései.
Obánba szótlanul, hallgatag tértek vissza. Miss Campbell nem beszélt, a Melvill-testvérek nem mertek beszélni, habár bizonyára nem az ő hibájuk volt, hogy az a legrosszabbkor érkezett füst vagy gőz ép oly állást foglalt el, a hol a nap utolsó sugarát elfoghatta. Ezért különben még nem kellett kétségbe esni. A szép időjárás előreláthatólag még hat hétig el fog tartani. Igen szerencsétlen csillagzat alatt kellett volna születniök, ha ez őszelő folyamán egyetlen szép estét sem élvezhettek volna, a mikor a szemhatár teljesen gőzmentes volt.
Ma azonban mindenkép oly csodálatosan szép estét vesztettek el, milyent a barometrum - legalább a legközelebbi napokra - alig látszott igérni, mert az éj folyamán a szerfelett érzékeny készülék szeszélyes tűje lassanként visszatért a »változó«-ra. A mi az egész világ szemeiben szép időszámba mehetett még, semmiesetre sem volt az miss Campbell szemeiben.
Másnap, augusztus 8-án, a nap sugarai csak időnkint törték át az égboltozat meleg gőzrétegeit. A rendes déli szél nem volt oly erős, hogy szétoszlathatta volna. Estefelé a legszebb és legélénkebb szinvegyülékben ragyogott az ég. Az egymásba folyó mindenféle szinek, a chronosárgán kezdve az ultramarin kékig, a szemhatárt a festők palettájához tették hasonlóvá. Finom felhőcskék pehelyfátyla alatt a leszálló nap az eget és a földet elárasztotta a spectrum összes szineivel, kivételével annak az egynek, melyet az ábrándos és kissé babonás miss Campbell óhajtott látni.
Ép oly változatlan maradt az idő a legközelebbi és az azután következő napon. A kocsi tehát használatlanul állt a szálló fészerében. Minek is kocsiztak volna ki oly megfigyelés czéljából, melyet az ég képe már eleve is meghiusitott? A Seil sziget magaslatai nem nyujthattak kedvezőbb feltételeket, mit az obani part és mindig jobb, ha az ember tudva és akarva nem teszi ki magát valamely csalódásnak.
Bár nem volt mogorvább, mint a milyen a körülmények folytán méltán lehetett, miss Campbell beérte azzal, hogy az esthomály beálltával visszavonult szobájába és ott duzzogott egy keveset a nem ép udvarias nappal. Ott aztán kipihente a megerőltető séta fáradalmait és nyitott szemekkel álmodozott. Miről ábrándozott? Mire vonatkoztak álmai? A zöld sugárral egybefüggő legendára talán? Csakugyan szüksége lett volna még arra, hogy szivébe tisztán lásson? És talán nem is a magáéba, hanem a másokéba?
A végzet e napon miss Campbellt, a kihez Besz asszony is csatlakozott, Dunolly-Castle romjai felé vitte sétálni. Itt, az ősrégi és sürü folyondárral boritott fal lábainál, csodaszép panoráma terült el, melyet az obani öböl mély bekanyarodása, a Kerrera sziget vad és kietlen kőzetei, a Hebridák tengerében elszórt szigetek és nyulványok és végül a nagy Mull sziget képezett, melyek nyugatra néző sziklapartja volt rendelve arra, hogy az Atlanti Oczeán felül száguldó viharok első rohamát felfogja és megtörje.
Miss Campbell szeme ott nyugodott ugyan a remek képen, mely előtte feltárult; de valjon látta is? Nem volt-e valami emlék, mely attól makacs módon, mindinkább elvonta?
Azt az egyet biztosra vehette mindenki, hogy Ursiclos Aristobulus képe nem volt annak az oka. Bizonyára nem angyalok karaként hatott volna reá, ha a fiatal tudós végig hallgathatta volna a szavakat, melyekkel Besz asszony ma a legkorlátlanabb őszinteséggel nyilatkozott felőle.
- Nem tetszik nekem, ismétlé többször is, nem, nekem sehogysem tetszik! Ő különben is csak arra vágyik, hogy önmagának tessék. Ugyan miféle siralmas szerepet játszanék ő a Helensburgh telepen? Ő a »Mac-Egoisták« clanjához tartozik, a kikkel nem vagyok egészen tisztában. Már, hogy juthatott az Melvill uraknak az eszébe, hogy az az ember legyen az ő unokaöcscsük? Patridge ép oly kevéssé szenvedheti, mint én, már pedig ő érti az efféléket. Mondja meg őszintén, miss Campbell, önnek magának tetszik?
- Kiről beszélsz? kérdé a fiatal hölgy, ki Besz asszony nyilatkozataiból egy szót sem hallott.
- Arról, a kire a kisasszony nem gondolhat, és ha mindjárt a clan becsületéről volna is szó.
- Ki az, a kire a te nézeted szerint, én nem gondolhatok?
- Nos hát, az az Ursiclos Aristobulus ur, a ki egyáltalán jobban tenné, ha a Tweed túlpartjára tünne és ott tudakozódnék, hogy a Campbell családnak csak valaha is volt-e valami köze bármelyik Ursicloshoz!
Besz asszony rendszerint sem igen szokta szavait az aranymérlegbe tenni, de ezuttal, saját nézeteért ugyanis felmelegedhetett, hogy uraival ellentétbe helyezze magát, persze csak ifju urnője előnyére. Azt egyébként tisztán kiérezte, hogy Ilona a jelölt iránt közönynél egyebet nem érez, de azt már bajosan sejthette volna, hogy ezt a közönyt egy más valakivel való foglalkozás még fokozta is.
Némi gyanu azonban támadhatott volna Besz asszonyban, a mikor miss Campbell azt kérdezte tőle, hogy valjon ujra látta-e Obanban azt a fiatal embert, akinek a »Glengarry« ép a legjobb időben nyujtott segélyt és támogatást.
- Nem láttam, miss Campbell, felelt Besz asszony, ő kétségkivül azonnal elutazhatott: de mintha Patridge látta volna...
- Mikor?
- Tegnap, a dalmaly-i uton. Onnan jött, batyuval a hátán, mint valami vándormüvész. Ó, roppant egy meggondolatlan ember az a fiatal ur! Belevonatni magát a corryvrekani örvénybe, ez ugyan rossz előjel az ő jövőjére nézve! Nem lesz ám mindig hajó kéznél, mely megmentse őt és elég sok baj fogja érni.
- Azt hiszed, Besz asszony? No de ha már meggondolatlan volt is, legalább bátornak bizonyult, mert a higgadtság azokban a végzetes perczekben egy pillanatra sem látszott őt elhagyni.
- Meglehet, azt azonban, szólt Besz asszony tovább, az a fiatal ember semmiesetre sem tudta meg, hogy ön volt az, miss Campbell, a kinek első sorban köszönhette menekülését, mert máskülönben, Obanba való érkezése után másnap okvetlenül jelentkezett volna, hogy háláját lerójja...
- Hálát leróni nálam? felelt miss Campbell. És miért? Én csak azt tettem érte, a mit minden más emberért is megtettem volna és a mit az én helyemben mindenki ép ugy megtett volna.
- Megismerné őt, ha látná? kérdé Besz asszony, ki élesen szemügyre vette a kisasszonyt.
- Igen, felelt miss Campbell nyiltan és bevallom, hogy a jellem, melyet viselete elárult, higgadt bátorsága, melyet a fedélzeten megjelenésekor tanusitott, mintha nem is a halál torkából szabadult volna ki, a melegen átérzett szavak, melyeket idősebb kisérőjéhez intézett, mielőtt megölelte, mindez nagy hatással volt rám.
- Biz isten, felelt a derék asszony, hogy kihez hasonlit, azt persze meg nem mondhatnám; de Ursiclos Aristobulus urhoz semmikép sem hasonlit!
Miss Campbell mosolygott, de nem felelt; felállt, egy perczig még pihent, Mull sziget távoli magaslataira nézve, mozdulatlan maradt, majd Besz asszony kiséretében lefelé haladt a puszta gyalogösvényen, mely az obani ut felé vitt.
Ez este a nap valami ragyogó portömegben szállt le, mely oly könnyü volt, mint az ezüstcsillámmal behintett habszövet és utolsó sugara már az esthomályban aludt ki.
Miss Campbell visszatért a szállóba, az ebédből, melyet a Melvill-testvérek teljesen az ő izlésének megfelelőleg rendeltek meg, csak igen keveset fogyasztott, aztán pedig, a parton tett igen rövid séta után, visszavonult szobájába.

TIZEDIK FEJEZET.
Croquet-játszma.
Melvill-testvérek - be kell ismernünk - lassankint a napokat kezdték számlálni, ha ugyan már nem számlálták az órákat. A dolgok nem az ő kivánságukhoz képest fejlődtek. Unokahugok szemmel látható unalma, az őt teljesen betöltő vágy, hogy egyedül lehessen, nagyon is kevéssé hizelgő viselkedése a nagytudományu Ursiclossal szemben, melyen az talán kevésbé ütközött meg, mint ők maguk, mindent egybevetve nem volt alkalmas arra, hogy az Obanban való tartózkodást kellemessé tegye. Azt sem tudták, hogy mit csináljanak, a mivel ezt a terhes egyhanguságot megzavarhatnák. Hasztalan lesték a legcsekélyebb légköri változásokat és vigaszul azt mondogatták magukban, hogy miss Campbell, óhajának teljesülése után engedékenyebb és - legalább rájuk nézve - hozzáférhetőbb lesz.
Két nap óta az azelőttinél is ábrándosabb Ilona, még a megszokott reggeli csókot sem adta nekik, a mi pedig a két agglegényre nézve legalább a nap hátralevő részére biztositotta a jókedvet.
A bácsik minden fenyegetése és szelid dühkitörése iránt teljesen érzéketlen barometrum még a legkisebb jelét sem mutatta a közelgő időváltozásnak. Bár sohase mulasztották el, hogy naponta tizszer is megrázzák, a mivel a tű ingását vélték megkönnyithetni - a tű ki sem mozdult helyéből. Ó, azok a barometrumok képesek az embert kétségbe ejteni!
Ekkor mentő gondolatuk támadt a Melvill-testvéreknek. Augusztus 11-ikének délutánján eszükbe jutott, hogy miss Campbellnek egy croquet játszmát ajánlanak, hogy őt, ha lehetséges, szórakoztassák és bár Ursiclos Aristobulusnak is részt kellett benne vennie, Ilona mégsem utasitotta vissza őket, mert tudta, hogy kedvük szerint jár el.
Itt meg kell jegyezni, hogy Sam és Sib testvérek nem kis mestereknek tartották magukat a nevezett játékban, melynek az Egyesült Királyságban általában hódolnak az emberek. Nem egyéb az tulajdonkép a régi »mail« játéknál, mely a női ifjuság szükségletéhez és izléséhez van igen szerencsésen alkalmazva.
Ép Obanban többféle és a nagyon élénk játékra alkalmas, kedvező hely létezett. Ha a legtöbb fürdőhelyen többé-kevésbé sík, gyepes, vagy homokos talajjal érik be a játszók, ez inkább az illetők szerényebb igényeit bizonyitja, mint azt, hogy e nemes időtöltés iránt kevesebb rajongással lennének. A játékhelyek itt nem puszta homoktelepek, hanem, mint rendén is van, finom gyeppel benőttek - a mit különösen »croquets-grounds«-nak szokás nevezni - itt minden este finom sugarakat szóró szivattyukkal frissitik fel azokat, reggelenkint tisztán e czélra rendelt gépekkel simitják, minek folytán oly simákká válnak, felületük oly puha és finom lesz, mint a bársony, mely ép a mühelyből kerül ki. Az ivek és czölöpök megerősitésére apró, a talajjal egy szinben álló kőkoczkák vannak a tér mindkét végén a földbe erősitve. Néhány hüvelyknyi mélységben huzott barázda jelzi mindegyik játszóhely határát, mely a résztvevők müködéséhez szükséges 1200 négyszögletre terjed.
Melvill-testvérek hányszor nézték már irigy szemmel a mindkétnemü ifjakat, a mikor azok ily kitünően alkalmas helyeken játsztak és mily nagy megelégedést éreztek, a mikor miss Campbell oda szóló meghivásukat elfogadta. Ezzel alkalmuk nyilt a leány szórakoztatására, mig maguk is a nézők egész serege előtt üzték kedvencz játékukat, mert néző itt is van mindig ép annyi, mint Helensburghban. - Oh, az a hiuság!
A kellő időben értesitett Ursiclos Aristobulus beleegyezett, hogy félbeszakitja munkáit és a kitüzött órára megjelent a küzdtéren. Oda nyilatkozott, hogy a croquet elméleti és gyakorlati részében egyformán erős, hogy azt mint tudós, mint földmérő, mint fizikus, mint matematikus, egyszóval az a+b=c tétele szerint játsza, a mint az ilyen X-fejhez illik is.
Miss Campbell előtt az természetes dolog volt, hogy a fiatal szőrszálhasogató volt játéktársa. Már hogy is lehetett volna ez máskép? Hát azt a bánatot okozta volna a bácsiknak, hogy a küzdelemnél elválaszsza őket és ellenfelekül állitsa őket egymással szembe, őket, kik teljesen egyek voltak gondolatban és szivben, testben és lélekben, őket, kik soha másképen nem játszottak, csak együtt. Nem, ezt már nem tudta volna elszivelni.
- Miss Campbell, mondá Ursiclos Aristobulus bevezetésül, szerencsésnek vallom magamat, hogy segédje lehetek és ha megengedi, hogy az ütések döntő feltételeit kifejtsem...
- Ursiclos ur, mondá Ilona, kissé félrehuzva őt, mindenekelőtt a bácsiknak kell a győzelmet átengednünk.
- A győzelmet?
- Igen, de a nélkül, hogy ők e szándékunkat észrevennék.
- De miss Campbell...
- Roppant boldogtalanok lennének, ha veszitenének.
- De... bocsánat!... felelt Ursiclos Aristobulus, a Croquet-játékot mértanilag ismerem, erről biztositom! Kiszámitottam a vonalak összes változatait, a görbülések értékeit és azt hiszem, jogom van kivánni...
- Nincs más óhajtásom, szólt közbe miss Campbell, mint az, hogy ellenfeleim iránt nagylelkü legyek. Ők különben nagyon erősek a croquetben, ezt előre megmondom önnek és alig hiszem, hogy az ön tudománya felülkerekednék az ő ügyességükön!
- No azt majd meglátjuk! dörmögött Ursiclos Aristobulus, kit semmiféle tekintet rá nem birhatott, hogy önként legyőzesse magát - még miss Campbell kedvéért sem.
Ezalatt a croquet-ground felügyelői ideczipelték a szekrényt, melyben a sarokczölöpök, a sorsjegyek, az ivek, golyók, ütők voltak.
A kilencz ivet beerősitették a megnyujtott négyszög köveibe és a két czölöp a négyszög nagy tengelyének végeiben emelkedett.
- Huzzunk sorsot! - kiáltott Sam testvér.
A jegyeket bedobták egy kalapba. Mindegyik résztvevő egyet huzott.
A véletlen a következő szineket jelölte a játék rendjére nézve: kék golyó és ép olyan ütő jutott Sam testvérnek; piros golyó és ütő Ursiclos Aristobulusnak; sárga golyó és ütő Sib testvérnek; zöld golyó és ütő miss Campbellnek.
- Ugyanoly szinü bizonyos sugár elvárása mellett! mondá. Ez kedvező előjel!
Sam testvérnek kellett a játékot megnyitnia és miután társával együtt még jót szippantott, hozzá is látott.
Érdekes volt őt most látni. Teste sem tulegyenes, sem tulhajlott, - feje félig oldalt fordult, hogy a golyót pontosan, a kellő helyen érje; kezei egymás közvetlen közelében az ütő nyelén, a bal lent, a jobb fent, a lábak könnyedén összeszoritva, a térdek mérsékelten meghajtva, hogy az ütés visszahatását jobban felvehesse, - a bal láb ép a golyó előtt és a jobb egy kissé visszahuzva - tökéletes mintaképe a »gentleman croqueter«-nek!
Azután Sam testvér emelte fel ütőjét, melylyel lassan félkört irt le, majd biztos ütést mért vele a »fock«-tól, azaz a kiindulási ponttól tizennyolcz hüvelyknyi távolban fekvő golyó felé és nem szorult arra, hogy a rendelkezésére álló kedvezménynyel élve, az első ütést még kétszer ismételje.
Az ügyesen elhajtott golyó átgördült az első iven és megállás nélkül a másodikon is; a második ütés áthajtotta a harmadikon és csak a negyediknél vett »egy kissé tulsok vasat« és megállt.
A játék megnyitásakor ez mindenesetre elismerésre méltó mozzanat volt. Hizelgő morgás járta végig a nézők sorait, kik a kis sikon kivül, a gyep körül álltak.
Most Ursiclos Aristobulus került sorra. Ő már kevésbé volt szerencsés. Ügyetlenség, vagy szerencsétlen véletlen folytán-e, de háromszor kellett kezdeni, hogy a golyót az első iven átkergesse és a másodikat megint csak elhibázta.
- Minden valószinüség szerint ez a golyó nincs helyesen gömbölyitve, jegyzé meg, miss Campbellhez fordulva. Az ily esetben az excentrikusan eső sulypont eltérést okoz a pályától…
- Te következel, Sib bácsi - szólt miss Campbell, a tudományos fejtegetést figyelembe sem véve.
Sib testvér méltó társa volt Sam testvérnek. Golyója keresztülfutott két iven és Ursiclos Aristobulus golyója közelében maradt fekve, mely arra szolgált, hogy áthaladjon a harmadik iven, miután azt roguirozta, azaz az övének nekieresztése által megérintette, azután még egyszer roguirozta az ifju tudóst, kinek egész arczkifejezése azt látszott hirdetni: »Megállj csak, mi még jobban fogjuk csinálni!« Végre, miután mindkét golyó érintkezésbe jött egymással, lábát erősen illesztette a maga golyójára, erős ütést mért rá és megcroquirozta azzal az ellenfél golyóját, vagyis az ellenütés hatása, illetve a fa ruganyossága folytán hatvan lépésnyire röpitette tul a játéktér határán.
Ursiclos Aristobulusnak golyója után kellett futnia; a meglett koru férfi teljes méltóságával tette azt, aztán a tábornok modorában várt, mintha valami nagy terven tünődnék.
Miss Campbell most elővette zöld golyóját és ügyesen átvetette az első két iven.
A játék menete a Melvill-testvérekre nézve nagyon kedvezővé kezdett válni és ők tényleg egyetlen alkalmat sem mulasztottak el, hogy az ellenséges golyókat roguirozzák és croquirozzák. Milyen öldöklés támadt! Alig észrevehető jeleket csináltak, már a szemhunyoritásokból is megértették egymást, ugy hogy beszélniök sem kellett és végre óriási előnyt vivtak ki unokahuguk nagy megelégedésére, de egyuttal Ursiclos Aristobulus boszuságára!
Midőn miss Campbell, öt perczczel a játszma megkezdése után, már eléggé tulszárnyalva látta magát, figyelmesebben kezdett játszani és sokkal nagyobb ügyességet tanusitott, mint társa, de a ki azért elárasztotta tudományos tanácsaival.
- A visszaverődési szög, mondá, mindig egyenlő az esési szöggel és ebből számithatja ki aztán az irányt, melyben a golyóknak az ütés következtében haladniok kell. Hasznot kell belőle huzni...
- No hát csak huzzon ön minél nagyobbat, felelt miss Campbell. Hisz látja, uram, hogy én önt három ivvel megelőztem.
Ursiclos Aristobulus tényleg roppantul elmaradt. Már tizszer is megkisértette a kettős középivet elérni, de nem jutott odáig. Az okot most magában a sodronyivben kereste, máskép állitotta fel, megvizsgálta a törzslapot és ujból próbált szerencsét.
No de az egyszer semmikép sem akart az neki kedvezni. Golyója mindig a vasat találta, azon keresztül azonban sohasem akart menni.
Miss Campbell jogosan panaszkodott volna játszótársa miatt. Ő maga nagyon jól játszott és megérdemelte a dicséreteket, melyekkel a bácsik bőségesen elárasztották. De valóban kedves látvány volt, a mikor teljesen odaadta magát a játéknak, mely a testi bájak kifejtésére oly nagyon alkalmas. Kissé megemelt jobb lába, hogy az ellenfél golyóját lekösse, a mikor azt croquirozta, - kedves módon hajlitott karjai, a mikor ütőjével félkört irt le, a több mint csinos arcznak élénksége, testének fesztelen hajlása, bájosan ingó felső teste - mindez együttvéve lebilincselő látványt nyujtott. Csak Ursiclos Aristobulus nem látott mindebből semmit.
Megbocsájtható neki, ha bensejében dühöngött. Melvill-testvérek oly nagyon előrehaladtak most már, hogy azok elérésére gondolni sem lehetett. A croquet-játéknak azonban oly váratlan fordulatai vannak, hogy az esetleges győzelem mindig remélhető.
A játszma ily egyenlőtlen körülmények közt folyt tovább, mignem egy közbejött eset megszakitotta.
Ursiclos Aristobulusnak végre alkalma nyilt, hogy Sam testvér golyóját roguirozza, mely a középső ivet, a honnan oly kegyetlen módon visszatartották, már visszafelé menet áthaladta. Végtelen kétségbeesésében és mégis azon igyekezve, hogy a nézők szemeiben lehető legnyugodtabbnak látszassék, mestermunkát szándékozott most végezni, ellenfelének hasonlót hasonlóval visszafizetni és őt a játéktér határán túlűzni. Golyóját tehát odatette Sam testvér golyója mellé, az érintkezést egy csomó fű odaillesztésével biztositotta, ballábát ráfeszitette, az emelésnél teljes ivet mért le, hogy az ütésnek nagyobb erőt kölcsönözhessen, aztán hatalmasan nekivágott.
Hu, milyent orditott most! Igazi fájdalomkitörés, fájdalmas bőgés volt; a helytelenül irányitott ütő a golyó helyett a Croquet-kontár lábát érte, a ki most, féllábon sántikálva, kétségkivül igen természetes, de azért mégis kissé nevetséges jajveszéklést mivelt.
A Melvill-testvérek hozzásiettek. Fűzős czipőjének vastag bőre szerencsésen megtörte az ütés erejét, ugy hogy komolyabb sérülés nélkül távozhatott. Ursiclos Aristobulus azonban a következőkép vélte balsorsát kimagyarázhatni:
- Az ütő nyele által képezett sugár, vagy radius, mondá oktatólag, de azért nem minden arczfintorgatás nélkül, ahhoz a sugárhoz, melynek a földet átló gyanánt kellett érintenie, koncentrikus kört irt le, mert én a radiust kissé rövidre fogtam. Ezért kellett az ütésnek...
- Ily körülmények közt, uram, talán inkább abbahagynánk a játékot? kérdé miss Campbell.
- Abbahagyni a játékot! kiáltott Ursiclos Aristobulus. Legyőzőtteknek beismerni magunkat? Soha! A valószinüséget számitás alakzatainak segélyével be lehet bizonyitani...
- Nos hát, a mint tetszik; játszunk tovább, vágta el miss Campbell a nagy tudományosság fonalát.
Sam testvér máris »rabló« volt, vagyis az ő golyója áthaladt már az összes íveken és »besant«-t, a végső czölöpöt ujra érintette, ugy hogy most szabadságában állt, társát bármikép segiteni, az összes golyókat tetszés szerint roguirozván és croquirozván.
A játszma sorsa tényleg néhány ütés után eldőlt és Melvill-testvérek diadalmaskodtak, de csak szerényen, mint az a mesterekhez illik. Ursiclos Aristobulus ellenben, tudományosan támogatott igényei daczára nem volt képes annyit elérni, hogy a középső íven áthaladjon.
Miss Campbell csak szinlelte, hogy sokkal boszusabb, mint a milyen valóban volt és erőteljes ütéssel, melynek irányára nem is ügyelt, messzire elhajtotta a golyót.
A golyó a tenger felé gurult, a barázdák által határolt játéktéren túl, beleütődött egy kőbe, annak folytán magasra pattant és, sulya a sebesség négyzetével szoroztatván, mind Ursiclos Aristobulus mondta volna, a part felé repült.
Szerencsétlen ütés!
Ott egy fiatal művész volt festőállványa előtt, azzal foglalkozva, hogy a tenger képét fesse le az obani öböl déli csúcsáig. A golyó ép a kifeszitett vásznat érte, elpiszkolta saját zöld szinét - a mint azon végig surrant - a festőlap összes szineivel és felboritotta végül az egész állványt.
A festő nyugodtan megfordult és igy szólt:
- Rendszerint előbb hadat szokás üzenni, csak azután kezdődik az ostrom.
A fenyegető veszély és baj előérzetében miss Campbell a part felé futott, még mielőtt az bekövetkezett volna.
- Óh, uram, mondá a fiatal művészhez fordulva, kérem, bocsássa meg ügyetlenségemet!
A megszólitott felállt, mosolyogva köszöntötte a fiatal és zavarában még sokkal szebb leányt, ki ép most mentegetődzött…
A corryvrekani örvény »hajótöröttje« volt.

TIZENEGYEDIK FEJEZET.
Sinclair Olivér.
Sinclair Olivér »csinos fiu« volt, hogy azt a kifejezést használjuk, melyet hajdanában Skócziában előszeretettel alkalmaztak a derék, élénk és szellemileg is kiváló fiatal emberekre; de ha ezt a jelzőt szellemi tekintetben teljesen megérdemelte, őszintén megvallva, külsőleg is igen ráillett.
Mint utolsó sarja egy edinbourghi előkelő családnak, az északi Athén ez ifju athénije, fia volt Mid-Lothian főváros egyik öreg tanácsosának. Korán vesztvén el apját, anyját, bácsijánál, a közigazgatási biróság négy főbirájának egyikénél nevelkedett és az egyetemen jó sikerrel tette le vizsgáit; husz éves korában, a ráháramlott jelentékeny örökség nagyobb függetlenséget biztositott neki és mert a világot vágyott látni, beutazta Európa legfontosabb államait, továbbá Indiát és Amerikát és az edinbourghi ismert »Szemle« több czikket közölt az ő utazásairól. Igen tehetséges festő, ki nagy árakon adhatta volna el képeit; költő, a mikor költői hangulatban van - és kivel nem esnék ez meg abban a korban, a mikor az egész élet rámosolyog? Meleg kedélylyel megáldva, művész a természettől fogva, arra volt hivatva, hogy általában tessék és ő tetszett, bár se nem hivalkodott, sem hiu nem volt.
Az ősi Caledonia fővárosában könnyü megházasodni. A nemek mennyiség dolgában nagyon egyenlőtlenek és a gyönge nem jóval túlhaladja az erősebbet. Egy fiatal, művelt, szeretetreméltó, előkelő és szép alkatu fiatal embernek számtalan alkalma nyilhatott, hogy izlése szerint való vagyonos nőt vegyen el.
Sinclair Olivér, ugy látszik, még huszonhat éves korában sem érezte a páros élet szükségét. Talán oly keskenynek tartotta az élet ösvényét, hogy nem mert rajta másodmagával elindulni? Nem, bizonyára nem; de minden valószinüség szerint jobban érezte magát, hogy egyedül járhatott, bolyonghatott kedve szerint ide-oda, a mint művészizlése sugalta, ha nem az utazó kerekedett benne felül.
- Csak egy kis baleset, nem szerencsétlenség, felelt a fiatal ember mosolyogva. Mázolás, semmi egyéb és a golyó a legigazságosabb birálatot végezte rajta.
Sinclair Olivér oly nyilt őszinteséggel mondta mindezt, hogy a Melvill-testvérek minden habozás nélkül fogtak volna vele kezet. Mindenesetre azonban ugy vélték, hogy be kell magukat mutatniok, mint az a gentlemanok közt szokás.
- Melvill Sámuel ur, mondá Sib testvér.
- Melvill Sebestyén ur, mondá Sam testvér.
- És unokahuguk, miss Campbell, tette hozzá Ilona, ki, nehogy kintrekedjen, mindjárt inkább önmagát mutatta be.
Ez a fiatal emberhez intézett egyenes felhivás volt, hogy most már ő is megmondja nevét és állását.
- Miss Campbell, uraim, mondá igen komolyan, én azt felelhetném önöknek, hogy »fock«-nak (végczölöp a croquetnél) hivnak, miután az a golyó engem talált meg; tényleg azonban, egész egyszerüen, Sinclair Olivér a nevem.
- Sinclair ur, kezdé most miss Campbell, ki az ő válaszát nem birta eléggé értelmezni, még egyszer, engedje meg utoljára, hogy a legudvariasabban bocsánatot kérjek.
- És mi is, szóltak Melvill-testvérek.
- Miss Campbell, felelt Sinclair Olivér, ismételten mondom, hogy az egész dolog szót sem érdemel. A megtörő hullámok szinhatását igyekeztem ellesni és nem valószinütlen, hogy az ön golyója - ép ugy, mint nem tudom, melyik ókorbeli festő szivacsa, melyet az festményéhez vágott - ép azt a hatást idézte elő, melyet én az ecsetemmel hasztalan igyekeztem elérni.
Ezt oly kedves és rokonszenves hangon mondta, hogy miss Campbell és a Melvill-testvérek önkéntelenül is elmosolyodtak.
Nem akarjuk itt elmulasztani annak megemlitését, hogy Ursiclos Aristobulus nem jött el ide, e szerint hát nem is hallotta a kölcsönös bókolást és udvariaskodást.
Sinclair Olivér egyébként határozottan arra volt teremtve, hogy Skóczia valamelyik ifju, szőke hölgyének keblében a puszta rokonszenvnél különb érzelmet keltsen. Előkelő termete, férfias kifejezésü, nyilt arcza, melyet vonásai erélyessé tettek, mig szemei gyöngédnek tüntették fel, mozdulatainak természetes kecsessége, lényének előkelősége, folyékony és szellemes beszéde, könnyed járása, mosolygó tekintete, mindez együttvéve bizonyos vonzerővel ruházta fel őt. Persze sokkal szerényebb volt, mintsem maga is ügyelt volna erre, de szándékosan sem ügyelt, mert nem volt kedve, hogy lekösse magát.
Ha Auld-Reeky* női clanja csak hizelgőt tudott felőle mondani, ifjukori társainak és egyetemi barátainak nem kevésbé tetszett; egy kedves, gaëli közmondás szerint azokhoz tartozott: »kik sem barátnak, sem ellenségnek sohasem forditanak hátat«.
Ma, az ismert támadás perczében persze, hátat forditott miss Campbellnek. Ámde miss Campbell sem barátja, sem ellenfele nem volt neki. Állásában, helyesebben mondva ülésében, az ifju leány ütése által oly meggondolatlan módon tovaüzött golyót persze nem vehette észre. Igy történt aztán, hogy a löveg ép az ő festményének belső közepére pattant és összes szereit halomba döntötte.
Miss Campbell az első tekintetre felismerte a corryvrekani hőst; a hős azonban nem ismerte fel a »Glengarry« ifju utazónőjét. Scarba szigettől Obánig utaztában miss Campbellt aligha vette észre a fedélzeten. Ha sejtette volna, mily nagy és személyes része volt neki az ő szerencsés megmentésében, ha csak puszta udvariasságból is, de okvetlenül külön köszönetének adott volna kifejezést; azt azonban még nem tudta és valószinüleg sohasem fogja megtudni.
Még ugyanaz napon megtiltotta, - igen, ez a helyes szó - megtiltotta miss Campbell a bácsiknak ép ugy, mint Besz asszonynak és Patridgenek, hogy azon fiatal urral szemben bármiféle czélzást tegyenek az eseményekre, melyek a »Glengarry«-n az ő megmentése előtt lejátszódtak.
A golyóval történt eset után Melvill-testvérek, kik lehetőleg még jobban nyugodtak, mint huguk, utána siettek és ép saját személyükben védekeztek az ifju müvész előtt, ki e szavakkal vágott közbe:
- Kisasszony... uraim... kérem, higyjék el, az egész dolog szót sem érdemel.
- Uram, felelt Sib testvér, nem, mi igazán vigasztalhatatlanok vagyunk...
- És ha a baj helyrehozhatatlan lenne, a mi sajnos, ugy lehet... tette hozzá Sam testvér.
A játszma befejeztével az ifju tudós, kit bántott, hogy elméleti ismereteit a gyakorlati ügyességgel nem birta egyensulyba hozni, visszavonult a szállóba. Három-négy nap letelte előtt, ujabb feltünésére bajosan lehetett számitani, mert ép Luing szigetre, a kis Hebridák egyikére, szándékozott utazni, mely Seil sziget déli részén fekszik, hogy ott geologiai szempontból a bőséges palarétegeket megvizsgálja.
A beszélgetést nem fenyegették tehát tudományos félbeszakitások, melyeket a kiröpitett testek gyorsaságáról, valamint egyéb a balesettel összefüggő kérdésekről, okvetlenül feltálalt volna.
Sinclair Olivér arról is értesült különben, hogy ő a Caledonian-szálló vendégei előtt nem teljesen ismeretlen és megtudott egyetmást az átkelés alatt történtekből.
- Hogyan, miss Campbell és önök, uraim, mondá, önök ott voltak a »Glengarry« fedélzetén, mely engem még idejekorán kihalászott?
- Igen, Sinclair ur.
- És ön nem keveset ijesztett meg bennünket, tette hozzá Sib testvér, a mikor, szinte véletlenségből, megpillantottuk az ön, a Corryvrekan örvényében elveszett csolnakát.
- Igen, nagyon szerencsés véletlen folytán, folytatta Sam testvér és ha közbe nem lép... Miss Campbell itt jelekkel igyekezett vele megértetni, hogy nem óhajt mint mentőnő szerepelni. A »hajótöröttek szent szüze« szerepére semmikép sem akart vállalkozni.
- De Sinclair ur, szólt Sam testvér ujból, hogy is lehetett az ön kisérője, az a vén halász, oly oktalan, hogy abba az örvénybe mert menni.
- Melynek veszélyességét pedig, mint e föld szülötte, ismernie kellett? fejezte be Sib testvér a mondatot.
- Ő nem hibás, uraim, felelt Sinclair Olivér. Oktalan, meggondolatlan csak én voltam, sőt rövid ideig azt hittem, hogy a derék ember halálának is én leszek az oka. De mert a keringő viz felszinén oly szinek pompáztak, hogy ugy látszott, mintha kék selyem alapra finom csipke lenne kifeszitve, minden gondolkodás nélkül vadászatra indultam, néhány ujabb árnyalatot lestem e fényterhes viztömegben. Ugy jutottam mind előbbre és előbbre. Öreg halászom igen jól ismerte a veszélyt és visszatartani igyekezett bennünket, a Jura-sziget partjára akart átevezni, de én alig hallgattam rá, mignem örvény ragadta meg csolnakunkat és ellenállhatatlanul ragadta tovább. Mindent megkisérlettünk, hogy a vonzerőt ellensulyozzuk... de akkor egy hatalmas hullámcsapás sebezte meg kisérőmet, ki azontul nem birt engem támogatni és a »Glengarry« feltünése, a kapitány készsége és az utazók emberszeretete nélkül, a halászszal együtt, most már én is a legendának estem volna áldozatul és a »Corryvrekan« nekrologjába jegyeztek volna be!
Miss Campbell szótlanul hallgatta őt és gyakran emelte szép szemeit a fiatal emberre, ki őt semmikép sem igyekezett zavarni. Önkénytelenül is elmosolyodott, a mikor vadászatáról, illetve a tenger szinvegyülékei ellen irányzott halászatáról beszélt.
Valjon ő maga is nem ahhoz hasonló, bár kevésbé veszélyes kalandra indult, az ég egy szinárnyalatát, a zöld sugarat vadászván?
Melvill-testvérek akaratlanul is odaczélzó megjegyzést tettek, felemlitve az okot, mely őket Obanba hozta; a szándékot, hogy azt a természeti tüneményt akarják megfigyelni, melynek mibenállását az ifju festő előtt is megmagyarázták.
- A zöld sugár! kiáltott Sinclair Olivér.
- Ön már talán látta volna, uram? kérdé élénken a fiatal leány, már ön látta egyszer?
- Nem láttam, miss Campbell, felelt Sinclair Olivér. Csak egyáltalán tudtam volna, hogy valahol zöld sugár létezik! Nem, igazán nem láttam! Nos, jól van, most már én is akarom látni. A nap sohasem fog ezentul a szemhatár alatt letünni a nélkül, hogy bucsuzásának én tanuja nem lennék, és szent Dunstanra esküszöm, ezentul mindig csak utolsó sugara zöldjét fogom festeni!
Eleinte nehéz lett volna eldönteni, hogy Sinclair Olivér nem egy kissé gunyosan beszél-e, avagy, hogy müvész természete által tényleg oly hirtelen elragadtatta magát. Miss Campbellnak valami sejtelme sugta, hogy a fiatal ember nem tréfál.
- Sinclair ur, mondá aztán, a zöld sugár nem az én kizárólagos tulajdonom; az egész világ számára ragyog és értékéből mitsem fog vesziteni, ha több kiváncsinak mutatkozik is egyszerre. Ha tehát önnek is ugy tetszik, ezentul együtt kereshetjük és megkisértjük, hogy együtt lássuk.
- A legnagyobb örömmel, miss Campbell.
- Csakhogy jó adag türelem kell hozzá.
- Abban nem lesz hiány...
- És egy kis szemfájástól sem szabad visszariadni, szólt közbe Sam testvér.
- A zöld sugár kedvéért még azt is érdemes megkoczkáztatni, mondá Sinclair Olivér és kijelentem, hogy Obanból addig el nem megyek, a mig nem láttam.
- Egyszer már elmentünk Seil szigetre, mondá miss Campbell, hogy a sugarat megfigyeljük, de ép abban a pillanatban, a mikor a nap elmerült, kicsiny, a szemhatáron elvonuló felhőcske fedte el.
- Kellemetlen dolog lehetett!
- Bizony, nagyon kellemetlen, Sinclair ur, mert azóta még egyszer sem volt elég tiszta égboltozatunk.
- No majd lesz még az is, miss Campbell! A nyár még nem mondta ki az utolsó szót és higyje meg, mielőtt a rossz időjárás bekövetkezik, a nap megajándékoz bennünket a zöld sugár alamizsnájával.
- Hogy mindent megvalljak önnek, Sinclair ur, szólt miss Campbell folytatólag, hát mi augusztus másodikán, a Corryvrekan szemhatárán bizonyára láthattuk volna, ha figyelmünket el nem tereli bizonyos mentési munkálat, melyben...
- Hogyan, miss Campbell, szólt közbe Sinclair Olivér, hát én lettem volna az a szerencsétlen ember, ki az ön figyelmét egy oly döntő pillanatban elterelte? Oktalanságom a zöld sugártól fosztotta volna meg önt? De hisz akkor nekem kell öntől bocsánatot kérnem és azt ezennel meg is teszem, kifejezve egyuttal ügyetlen közbejöttöm felett érzett legmélyebb sajnálatomat. No, ez másodszor nem fog megtörténni!
Több mindenféléről folyt még a beszélgetés a Caledonian-szállóba való visszatérés alatt, a hol aztán Sinclair Olivér is letelepedett, miután Dalmaly vidékére tett kirándulásáról megérkezett. A fiatal embernek, kinek nyilt lénye és közlékeny vigsága a bácsiknak épenséggel nem volt ellenére alkalma nyilt egyszer, hogy Edinbourghot és nagybátyját, Oldimer Patrick főbirót is szóba hozhatta. Akkor aztán kitünt, hogy a Melvill-testvérek Oldimer főbiróval több éven át ismeretségben voltak. A két család közt akkoriban elég bizalmas érintkezés folyt, melyet később csakis a lakásváltozás szakitott meg. Igy tehát már megvolt az ismeretség és Sinclair Olivért felszólitották a Melvill-testvérek, hogy azt az összeköttetést folytassa. Mivel pedig neki épenséggel semmi oka sem volt, hogy müvészsátrát Obanon kivül üsse fel, az eddiginél is határozottabban kijelentette, hogy itt fog maradni és részt fog venni a zöld sugár keresésében.
Miss Campbell, Melvill-testvérek és ő, a következő napok folyamán gyakran találkoztak az obani parton. Együtt vizsgálták, hogy a légkör állapota nem változik-e végre kedvezőbbé. Napjában tizszer is nézték a légsulymérőt, mely néha emelkedési hajlamot látszott mutatni. És csakugyan, augusztus 14-én reggel, a kedves kis eszköz túllépte a harminczhét, hét tized hüvelyket.
Mily örömteli megelégedéssel adta tudtára Sinclair Olivér e hirt miss Campbellnek! Az ég oly tiszta, mint egy Madonna szeme; az azurkék végigmegy az indigó és az ultramarin közé eső összes árnyalatokon. Vizgőznek nyoma sincs a levegőben, pompás estére van kilátás és oly napnyugtára, mely minden csillagászt elragadtatott volna.
- Ha naplementekor ma sem látnánk zöld sugarunkat, igazán vaksággal kellene megverve lennünk, szólt Sinclair Olivér a leghatározottabban.
- Halljátok, kedves bácsik, mondá miss Campbell, ma este tehát!
Megegyeztek abban, hogy ebéd előtt Seil szigetére mennek és ez öt óra felé meg is történt.
A glanchani, festőileg szép úton vitte a kocsi miss Campbellt, kinek arcza örömtől ragyogott, Sinclair Olivért, ki e sugarakat visszatükrözte és Melvill-testvéreket, kiknek szintén kijutott a ragyogásból. Valóban azt lehetett volna mondani, hogy a napot is magukkal viszik és hogy az elegáns fogat négy lova Apollónak, a nap istenének hyppogryphjeit képezi.
Seil szigetén a már azelőtt is nekilelkesedett nézők oly láthatárral kerültek szembe, melynek éles körvonalait nem szakitotta meg semmiféle akadály. Leültek egy keskeny fok legvégső csúcsán, mely a partnak két öbölbevágását választotta el és egy mértföldre nyult be a tengerbe. Itt, nyugot felé és a szemhatár egy negyedrészén túl, semmi sem zárhatta el a kilátást.
- Végre látni fogjuk azt a csodás sugarat, mely oly nagyon kényeskedik, mielőtt egyszer megmutatja magát, mondá Sinclair Olivér.
- Azt hiszem én is, mondá Sam testvér.
- Én biztosra veszem, tette hozzá Sib testvér.
- Én pedig remélem! vélekedett miss Campbell, mialatt a puszta tengert és a felhőtlen eget nézte.
Tényleg arra mutatott minden, hogy a tünemény a nap leszálltakor teljes fényében fog mutatkozni.
A sugárzó gömb, mely ferde irányban szállt lefelé, már csak pár fokkal volt a szemhatár felett. Pirosan izzó lapja egyenletes szinnel öntötte el az esti égboltozatot és hosszu, fényes sávot vetett a mintegy álomba merült tengerre.
A jelenés várásában szótlanul, a szép nap befejezésétől kissé izgatottan, mindnyájan a napot nézték, mely mind mélyebbre esett és rendkivül nagy tűzgolyóhoz hasonlitott. Miss Campbellből egyszerre csak és önkéntelenül, éles kiáltás tört ki; aztán aggódó felkiáltás követte ezt, melyet sem a Melvill-testvérek, sem Sinclair Olivér el nem fojthatott.
Az Easdale sziget felől, a Seil sziget lábánál, ép egy dereglye indult el és nyugotnak fordult. Ernyő gyanánt kifeszitett vitorlája túlemelkedett a szemhatár körvonalán. Ép abban a pillanatban fogja a napot elfedni, a mikor az a hullámokba merül?
Ez csak másodperczek kérdése volt most már. Visszasietni, az egyik vagy a másik oldalra átmenni, hogy az utolsó érintkezési ponttal szembe kerüljenek, arra már nem értek rá. A hegyfok keskenysége miatt megfelelő szög alá nem távozhattak, hogy aztán a nappal megint az előbbi irányba kerüljenek.
E kellemetlenség miatt valósággal kétségbeesve, miss Campbell ide-oda futkosott a sziklán. Sinclair Olivér elég érthető módon integetett a dereglyének és felhivta, hogy vonja be a vitorlákat.
Hiábavaló igyekezet! Ott nem látták őt, hallani pedig semmikép sem lehetett. A dereglyét röpke szellő hajtotta a szél irányában és mindinkább nyugat felé.
Abban a pillanatban, a mikor a nap felső szélének már el kellett tünnie, a vitorla ép elsimult előtte és elfedte átláthatatlan szövetével.
Kegyetlen csalódás! A zöld sugár ezuttal a gőzmentes szemhatár legalsó vonalából indult ki, megakadt azonban a vitorlában, még mielőtt a hegyfokot elérte, a hol pedig oly sok szem mohó vágygyal leste.
Valósággal megrökönyödve és talán sokkal haragosabban, mint a hogy azt a szerencsétlen véletlen megérdemelte, miss Campbell, Sinclair Olivér és a Melvill-testvérek mintegy megmerevedve álltak helyükön és még a távozásról is megfeledkeztek, mialatt a dereglyét és a benne ülőket átkozták.
A csolnak időközben a Seil sziget egy kis öbléhez ért és a hegyfok lábánál kikötött.
Egy utas ugrott ki a partra, mig a halászok, kik Luing szigetéről a tengeren áthozták, a járműben visszamaradtak; az az utas körülfutotta a földnyelvet és a legelső, járható sziklákon a magasba igyekezett, nyilván azzal a szándékkal, hogy a hegyfokra jusson.
A szerencsétlen furulyás kétségkivül észrevette és megismerte a fensíkon álló nézőket, mert bizonyos bizalmassággal üdvözölte őket.
- Ursiclos ur! kiáltott miss Campbell.
- Ő! Ő volt az! feleltek a testvérek.
- Ki lehet az az ur? kérdezte magában Sinclair Olivér.
Csakugyan, Ursiclos Aristobulus volt saját személyében, ki több napra terjedt kirándulásából, Luing szigetéről most tért vissza.
Hogy mikép fogadták azok, kiknek legforróbb vágyuk teljesülését hiusitotta meg, azt aligha kell leirnunk.
Sam és Sib testvérek, a szokott udvariasság legelemibb szabályairól is megfeledkezve, még Sinclair Olivért és Ursiclos Aristobulust sem mutatták be egymásnak. Ilona észrevehető elégedetlenségének láttára inkább lesütötték szemeiket, hogy ne is lássák az általuk kiválasztott jelöltet.
Kis kezeit ökölbe szoritva, karjait keble felett keresztbe fonva, szemeivel szikrákat szórva, miss Campbell csak nézte őt, de egy szót sem szólt hozzá. Végre e szavak törtek ki belőle:
- Ursiclos ur, ön is jobban tette volna, ha nem ép idejekorán jön, hogy ostobaságot kövessen el!

TIZENKETTEDIK FEJEZET.
Uj tervek.
Az Obanba való visszautazás távolról sem volt oly kellemes, mint a Seil szigetére való kocsizás. Sikert reméltek és kudarczot vallottak.
Ha a csalódást, melyet miss Campbell érzett, valamivel enyhiteni lehetett, ugy az csak az volt, hogy Ursiclos Aristobulus képezte az okát. Jogot nyert ezáltal, hogy neki, a nagy gonosztevőnek, megmondhatta véleményét és a fejét jól megmoshatta.
Ezt meg is tette. Melvill-testvérek pórul jártak volna most, ha védelmezni akarták volna őt. Nem, majdnem szükséges volt, hogy a csolnak azzal a tökfilkóval, a kire abban a perczben nem is gondoltak, a szemhatárnak ép azt a pontját foglalja el, a hol azt abban a pillanatban fedte el, a mikor a nap utolsó ragyogó sugarait szórta. Ezek oly dolgok voltak, melyek a bűnbocsánatot teljesen kizárták.
Magától értetődik, hogy Ursiclos Aristobulus, ki mentségül, még ráadásul azt is megengedte magának, hogy a zöld sugár dolgát kigunyolta, a haragos prédikáczió után ismét a dereglyére menekült, hogy Obanba jusson. Nagyon bölcsen cselekedett, mert aligha kináltak volna neki helyet a hintóban, még a bakon sem.
Kétszer nyugodott már le tehát a nap oly körülmények között, melyek alkalmasak lettek volna a forrón óhajtott tünemény megfigyelésére és miss Campbell mohó tekintete kétszer tette már ki magát a csillagzat tüzes és izzó kedveskedéseinek, melyek utóhatása az volt, hogy több órán át alig látott. Először Sinclair Olivér megmentése, ma pedig Ursiclos Aristobulus csolnakázása fosztotta meg a kedvező alkalomtól, mely talán hosszu idő mulva sem fog ujra ismétlődni. Mindkét esetben persze a kisérő körülmények nem voltak azonosak és bármennyire mentegette is miss Campbell az egyiket, ép ugy haragudott a másikra. Ki vádolhatná ezért igaztalansággal.
Másnap reggel Sinclair Olivér kissé elgondolkozva sétálgatott a parton.
Ki az az Ursiclos Aristobulus? miss Campbell és a Melvill-testvérek rokona talán, vagy csak barátjuk? Mindenesetre igen bizalmas lábon állt a családdal; ezt már a modor is bizonyitotta, melyet miss Campbell tanusitott, a mikor ügyetlenségét vetette szemére. De egyáltalán mit érdekli mindez őt, Sinclair Olivért? Ha tudni akarja, hogy hányadán van, csak Sam vagy Sib testvérhez kell kérdést intéznie; de ép ezt tiltotta meg önönmagának és tényleg nem is tette meg.
Alkalma persze lett volna elegendő.
Sinclair Olivér naponta találkozott a testvérekkel, kik vagy együtt sétálgattak - különben is ki dicsekedhetett volna azzal, hogy egyiküket magában látta? - vagy unokahugokat kisérték a tenger partján. Ezerféle dologról beszélgettek, kiváltkép pedig az időjárásról, a mi a jelen esetben épen nem puszta ürügy volt arra, hogy valamit egyáltalán beszélni lehessen, a nélkül, hogy az ember mondana is valamit. Lesz-e még oly tiszta este, a milyent várnak, hogy aztán ismét átrándulhassanak Seil szigetére? Ez bizony nagyon kétséges dolog. Az augusztus 2-iki és 14-iki kifogástalanul szép napok óta az égboltozat mindig bizonytalan képet nyujt, esős felhőkkel terhelt, villódzik, ködös, egyszóval olyan állapotban van, a mi kétségbeejthetne egy fiatal csillagászt, a mikor az, távcsöve objectiv üvege előtt ülve, az ég térképének egy részét akarná megszemlélni.
Miért ne vallanánk be azt, hogy a fiatal festőt most ép ugy, mint miss Campbellt, a zöld sugár teljesen elfoglalta? Ugyanazon vesszőparipán nyargalt, mint a leány; az ábrándképnek nem kevesebb hévvel, sőt, nem kisebb türelmetlenséggel engedte át magát, mint ifju társnője. Óh, ő nem Ursiclos Aristobulus, a ki a magasabb tudomány felhői közé tévedt és az egyszerü fénytani tünemény iránt csak megvetést érez. Ők ketten megértették egymást és mindketten azon kevesek közé akartak tartozni, a kiket a zöld sugár megjelenésével megtisztelt.
- Még látni fogjuk, miss Campbell, ismétlé Sinclair Olivér, látni fogjuk, ha mindjárt magamnak kellene is meggyujtanom. Hisz az én hibám volt, hogy első alkalommal elmulasztotta és ép oly bünös vagyok, mint az az Ursiclos ur... az ön rokona... ha nem tévedek?
- Nem... a vőlegényem... a mint látszik... felelt ma miss Campbell és bizonyos sietséggel távozott, hogy a bácsikhoz csatlakozzék kik a közelben járkáltak és az elkerülhetetlen burnót-szippantással kinálgatták egymást.
Az ő vőlegénye! Különös hatás volt az, a mit egy egyszerü válasz, kiváltkép pedig annak hangja keltett. Különös hatással volt Sinclair Olivérra. De hát valóban is, az a fiatal szőrszálhasogató miért ne lehetne vőlegény. Igy legalább már Obanban jelenléte is érthetővé válik. Hogy oly szerencsétlen volt, hogy ép a leszálló nap és miss Campbell közé kellett kerülnie, ebből még nem következett... mi nem következett még belőle? Sinclair Olivér nagy zavarban lett volna, ha ezt meg kellett volna mondania.
Két napi láthatatlanság után különben, Ursiclos Aristobulus ismét a felszinre került. Sinclair Olivér gyakran látta őt a Melvill-testvérek társaságában, kik bizonyára nem nehezteltek már reá. A legjobb viszonyban látszott velük lenni. A parton, vagy a Caledonian-szálló termében ők is, az ifju tudós és a fiatal müvész is, ismételten találkoztak. A bácsik végre is helyénvalónak találták, hogy bemutassák őket egymásnak.
- Ursiclos Aristobulus ur Dumfriesból!
- Sinclair Olivér ur Edinbourghból!
A fiatal urak csak igen közepes melegséggel köszöntötték egymást, csak egy kicsit hajtották meg fejüket, a miben a nagyon feszesen tartott testnek nem volt semmi része. E két jellem közt valami nagy rokonszenv aligha fog valaha létesülni. Az egyik az eget fürkészte, hogy képletileg ecsetelje csillagait, a másik pedig, hogy elemeit kiszámitsa; az egyik, a müvész nem engedte magát elcsábittatni arra, hogy a müvészet talapzatán állást foglaljon; a másik a tudományából alkotott talapzatot, a honnan előadásokat tartott.
A mi miss Campbellt illeti, ő még mindig duzzogott Ursiclos Aristobulussal. Ha jelen volt, észre sem látszott őt venni; ha elhaladt mellette, észrevehetően elfordult. Egyszóval, és a mit már fennebb is mondottunk, a brit alakszerüség teljes erejével és élességével mellőzte. Melvill-testvérek alig birták őt együtt tartani. De bármint álljon is a dolog, jobbra fordul majd minden, az ő nézetük szerint, ha az a szeszélyes sugár csak egyszer láttatni hagyja magát.
Ursiclos Aristobulus olykor-olykor szemüvegén felül nézte Sinclair Olivért, mint azt a rövidlátók szokták tenni, kik észrevétlenül látni akarnak valamit. És a mit olykor észlelt és tapasztalt, a fiatal embernek miss Campbell irányában tanusitott szives előzékenysége, a szeretetreméltósága, melylyel feléje a leány közeledett minden alkalommal, mindez nem volt különösen alkalmas arra, hogy neki tessék. Mindamellett, mint a ki biztos a maga dolgában, mindig tartózkodó volt egy kicsit.
A mindig bizonytalan jellegü égboltozat láttára és oly barometrum előtt, melynek mozgékony tüje sohasem akart határozottabb állást elfoglalni, mindnyájuk türelme kemény próbának volt alávetve. Abban a reményben, hogy gőzmentes szemhatárt találhatnak, ha csak pár perczre is naplemente alkalmával, még kétszer-háromszor kirándultak Seil szigetére, mely kirándulásokban azonban Ursiclos Aristobulus nem vett részt, az hivén, hogy nem kell bennük résztvennie.
Hasztalan igyekezet! Augusztus huszonharmadika közeledett és a jelenség nem mutatkozott.
Az ábránd lassankint rögeszmévé kezdett válni, mely mellett más gondolat meg sem férhetett. Ez az állapot már őrjöngésig fokozódott. Éjjel-nappal álmodoztak róla, ugy hogy a monomaniák egy ujabb neme látszott keletkezni oly időben, a mikor már létező fajtáit is alig lehet megszámlálni. A szellemek ez elfogultsága alatt az összes szinek egyetlenegy szinné változtak, a kék ég zöldnek látszott, az utak zöldek voltak, zöld volt a part, zöldek voltak a sziklák, a viz és a bor zöld szinben csillogott, akárcsak az absynth! Melvill-testvérek azt képzelték, hogy zöld ruhában járnak és papagájoknak tartották magukat, kik zöld burnótot szippantanak zöld szelenczéből. Egyszóval, zöld őrültség volt! A daltonismus egy neme látszott mindnyájukat elfogni és a szemorvosoknak alkalmuk nyilt volna itt, hogy szemészeti tanulmányaikat érdekes részletekkel és észleletekkel gyarapitsák. Ez az állapot sokáig nem tarthatott.
Sinclair Olivérnek, szerencsére, mentő gondolata támadt.
- Miss Campbell, mondá egy napon, és önök, Melvill urak, mindent egybevetve, én mégis azt hiszem, hogy a kérdéses tünemény megfigyelése czéljából nem jó helyen vagyunk mi itt, Obanban.
- És ki az oka ennek? felelt miss Campbell, mialatt éles tekintettel nézte a két bácsit, kik szégyenkezve hajtották le fejüket.
- Hisz itt nincs is tengeri szemhatár, szólt az ifju müvész tovább. Ezért vagyunk kénytelenek mindig Seil szigetére menni és ki vagyunk téve annak, hogy ép az alkalmas pillanatban nem leszünk ott.
- Ez kézen fekvő dolog, szólt miss Campbell helyeslőleg. Csakugyan nem tudom, mint jutott eszükbe a bácsiknak, hogy ép ezt a szörnyü helyet választották.
- Kedves Ilona, felelt Sam bácsi, bár jó formán azt sem tudta, hogy mit akart mondani, - mi azt hittük...
- Igen... hittük... hogy az... tette hozzá Sib testvér, fivérét ki akarván segiteni a bajból.
- Hogy a nap nem fogja méltóságán alólinak tartani, hogy minden este az obani szemhatáron szálljon le.
- Mivel Oban a tengernél fekszik.
- Hát bizony téves nézetetek volt, kedves bácsik, nagyon téves, - mert innen nézve, nem a tengerbe merül.
- Sajnos, felelt Sam testvér hebegve. Csak azok az átkozott szigetek ne lennének, melyek elvonják előlünk a nyilt tengerre való kilátást.
- Csak nem akarjátok, hogy légbe röpittessenek? kérdé miss Campbell.
- Az kétségkivül megtörtént volna már, ha egyáltalán lehetséges lenne, magyarázta Sib testvér határozottan.
- Mi azonban nem telepedhetünk le Seil szigeten, jegyzé meg Sam testvér.
- És miért nem?
- Kedves Ilon, ha feltétlenül akarod...
- Feltétlenül!
- Ugy hát induljunk oda! felelt Sib és Sam bácsi az önmegadás hangján.
És az áldozatkész teremtések azonnal hajlandóknak nyilatkoztak arra, hogy Obant elhagyják.
Erre Sinclair Olivér még egyszer megszólalt.
- Miss Campbell, mondá, szivesen teljesitem kivánságát, mindamellett azt hiszem, hogy még valami okosabbat is cselekedhetnénk, mint hogy Seil szigetre költöznénk át.
- Beszéljen, Sinclair ur és ha az ön inditványa okosabb, bácsiim készséggel fogják elfogadni.
Melvill-testvérek oly gépies mozdulattal hajtották meg magukat, hogy még talán sohasem hasonlitottak egymáshoz annyira, mint e pillanatban.
- Seil szigete, mondá Sinclair Olivér, tényleg nem alkalmas arra, hogy az ember hosszabb ideig tartózkodjék ott, ha az a hosszabb idő csak pár napra terjedne is. Ha ön már kénytelen is türelemmel lenni, miss Campbell, ez nem történhetik az ön jóléte rovására. Arról is meggyőződtem, hogy Seilból, a szigetek alakulása folytán, igen korlátolt a kilátás. Ha a végzet ugy akarná, hogy várakozáson túl kellene ott időznünk, ha ott tartózkodásunk esetleg hetekre terjedne ki, megtörténhetnék, hogy a nap, mely most nyugat felé hátrál, végre Colonsay sziget, Oronsay sziget vagy ép Nagy-Islay mögött tünnék el és kellő körültekintés hiányában minden megfigyelést lehetetlenné tenne.
- Valóban, mondá miss Campbell, ez az irigy sors utolsó csapása lenne...
- Melyet igen könnyen elkerülhetünk, ha a Hebridák szigetcsoportozatán kivül eső állomást keressük fel, a hol az Atlanti óczeán a maga végtelenségében terjed el.
- És tud olyant, Sinclair ur? kérdé miss Campbell élénken.
Melvill-testvérek feszülten lesték a választ. Valjon mit fog a fiatal ember felelni? Unokahuguk fantáziája valjon hová az ördögbe fogja még őket elczipelni?
Sinclair Olivér válasza azonban teljesen megnyugtató hatással volt rájuk.
- Miss Campbell, mondá, nem messze ide oly hely van, a hol az összes, nekünk kedvező feltételek megvannak. Mull szigetnek ama magaslatai mögé esik, melyek Obantól nyugatra a szemhatárt környezik. Az Atlanti óczeánba legmesszebbre nyuló kis Hebridák egyike, az elragadóan szép Jona sziget.
- Jona! kiáltott miss Campbell, Jona; bácsik, kedves bácsik és mi még nem vagyunk ott?
- Holnap ott leszünk, felelt Sib testvér.
- Holnap, még napnyugta előtt, tette hozzá Sam testvér.
- Ugy hát odamegyünk, jelentette ki miss Campbell, és ha váratlanul Jonában sem találnánk elég terjedelmes szemhatárt, tudjátok meg bácsik, hogy más pontot fogunk keresni, Skóczia északi végén eső John O’Groatstól Lands Endig, Anglia déli csúcsáig és ha még az sem lenne elég…
- Ugy egész egyszerüen körülutazzuk a földet, szólt közbe Sinclair Olivér.

TIZENHARMADIK FEJEZET.
A tenger csodái.
A ki valósággal kétségbeesett, a mikor vendégei elhatározásáról értesült, az a Caledonian-szálló gazdája volt. Mintha bizony Mac Fyne mester, ha megtehette volna, nem röpitette volna levegőbe az összes szigeteket és szigetecskéket, melyek Obánban, a nyilt tengerre való kilátást korlátozták! A mint elutaztak különben, legnagyobb sajnálatának kifejezésével vigasztalódott azzal, hogy ily örjöngő családot látott el házában.
Reggeli nyolcz órakor Melvill-testvérek, miss Campbell, Besz asszony és Patridge, a körleveleken ugynevezett »Swift Steamer Pioneer« hajóra szálltak, mely a Mull szigetet hajózza körül, Jona és Staffában kiköt, este felé pedig ismét Obánba tér vissza.
Sinclair Olivér már kisérőit megelőzte volt a czölöphid mellett a kikötőben és a parancsnoki hidon várta őket, mely a gőzös egyik keréktakarójától a másikig terjed.
Ursiclos Aristobulusról ez utazás dolgában szó sem volt többé. Melvill-testvérek időközben ugy vélték, hogy hirtelen elhatározott helyváltoztatásukról értesiteniök kell őt. Ezt a lépést a legelemibb udvariasság is követelte, ők pedig a világ legudvariasabb emberei közé tartoztak.
Ursiclos Aristobulus meglehetős hidegen hallgatta meg a bácsikat, aztán egyszerüen megköszönte szivességüket, de a saját terveit egy szóval sem emlitette.
Melvill-testvérek ennek következtében visszavonultak, azt ismételgetvén magukban, hogy ha még oly tartózkodónak mutatkozik is kedvenczük, ha miss Campbell bizonyos ellenszenvet látszik is iránta érezni, minden elmulik egyetlen egy szép őszi estén, csak tiszta napnyugtát észlelhessenek, a mire Jona sziget kétségkivül elég bő alkalmat fog nyujtani.
Mihelyt az összes utasok beszálltak, a gőzsíp harmadik jelzésénél kikapcsolták a horgonyokat, a »Pioneer« déli irányba evezett ki az öbölből, a kerrerai tengerszoros felé.
A hajón sok olyan turista volt, a kik hetenkint kétszer-háromszor megteszik Mull sziget körül e remekszép utat, mely összesen csak tizenkét órát vesz igénybe. Miss Campbell és társai azonban már az első kikötő helyen ki fognak szállni.
Igazán vágytak már, hogy Jónába, vagyis uj, nyilt megfigyelő helyükre kerüljenek. Az idő pompás volt, a tenger pedig csendes, mint egy belföldi tó. Az átkelés igen kellemes volt. Ha a mai este nem teljesitené is még óhajtásaikat, türelmesen fognak várni, miután a szigeten kényelmesen elhelyezkedtek. Itt, remélték, csak felgördül egyszer a függöny és akkor legalább mindjárt ott vannak a nézőtéren. Késedelmet csak a rossz időjárás okozhatna.
Kevéssel déli tizenkét óra előtt már az utazás czéljához értek. A gyors »Pioneer« lesietett a kerrerai uton, befordult a sziget déli csucsainál, átsiklott a Firth of Lorn tágas nyilásán, elhagyta balról Colonsayt, a régi, a sziget hires lordjai által a tizennegyedik században alapitott apátságot, aztán szorosan, a nyilt tengerbe eső Mull sziget mellett haladt, mely óriási rákhoz hasonlit, melynek egyik ollója könnyedén és délnyugot felé hajlik. Egy pillanatra feltünt a Ben More is, háromezerötszáz lábnyi magasságban, a távoleső, meredek és rideg dombok felett, melyeknek természetes diszét csak egyes bokrok képezik, mig az emlitett hegy ormán nyájak legelnek.
A szép Jona most már feltünt az északnyugoti szemhatáron, ugyszólván a Mull sziget legszélsőbb ollójánál. Onnan terült el határtalan messzeségbe az Atlanti Oczeán.
- Ön bizonyára szereti az Oczeánt, Sinclair ur? kérdé miss Campbell fiatal kisérőjétől, ki még mindig ott ült a »Pioneer« hidján és az előtte elterülő szép képet nézte.
- Hogy szeretem-e, miss Campbell, felelt ő. Óh, én nem tartozom ama érdemetlenek közé, kik annak életét egyhangunak találják. Én változatosabbat nem is tudok, mint a milyen ez a látvány, csakhogy a tengert különféle viszonyok közt kell megfigyelni. Valójában oly bőségét nyujtja a csodálatos módon egymással elegyült árnyalatoknak, hogy a festőre nézve talán nehezebb azt a látszólag egyforma és mégis különböző összhatást visszaadni, mint egy arczot hiven lefesteni, ha annak még oly élénk is a kifejezése.
- Ugy van, szólt miss Campbell, folytonosan változik, még ha egy csepp szél sem fuj; óránkint változik a fény szerint, mely benne tükröződik.
- Nézze csak például most, miss Campbell, szólt Sinclair Olivér tovább. Teljesen csendes. Nem lehetne azt mondani, hogy egy szép, szendergő arczhoz hasonlit, melynek csodálatos tisztaságát nem zavarja semmisem? Nincs rajta egyetlen redő; fiatal és szép. Igen, végtelenül nagy tükröt képez, de oly tükröt, mely az ég képét adja vissza és a melyben Isten nézheti magát.
- Tükör, mely persze a viharok erejétől gyakran elhomályosul! mondá miss Campbell.
- Ó, szólt Sinclair Olivér, ép ez okozza a nagy eltéréseket az Oczeán külső képén. A mint a legkisebb szellő támad, az arcza elváltozik, ránczossá lesz, homlokát fehér hajak övezik, valósággal megöregszik egy pillanat alatt és száz évvel idősebbnek látszik, de azért, csodálatos villodzásával és nyüzsgő, forrongó habtarajával mindig pompás marad.
- Mit gondol, Sinclair ur, kérdé miss Campbell, képes volna a világ legnagyobb festője arra, hogy a tenger összes szépségeit a vásznon megörökitse?
- Nem hiszem, miss Campbell. De hogy is volna az lehetséges? A tengernek tulajdonképen nincs is szine, csak az ég óriási visszatükrözése gyanánt tünik fel. Kék talán egy kicsit? Nem, kékre nem lehet festeni. Zöld talán? Zöldre sem lehet festeni. Ha szabad igy kifejezni magamat, talán még dühöngése alkalmával lehetne leginkább eltalálni, a mikor komor, ólomszinü, fenyegető, a mikor olyannak látszik, mintha az ég belevegyitené az összes felhőket, melyeket felette lebegve tart. Ó, miss Campbell, minél többször látom, annál remekebbnek találom azt az Oczeánt! Oczeán! Ez a szó mindent kifejez, a megmérhetetlent jelenti! Kifürkészhetetlen mélységeivel végtelen mezőket takar el, melyekkel szemben a mieink valóságos pusztaságok, mondotta Darwin. Vele szemben mik a leghatalmasabb szárazulatok? Egyszerü szigetek, melyeket vizei zugnak körül.
A földtekének több mint kétharmadát boritja. Szüntelen körfutással - élő lényhez hasonlóan, melynek szive az egyenlitő vonalánál lüktetne - önmagát táplálja a gőztömegekkel, melyeket áraszt, melyekkel a forrásokat látja el, melyek aztán ismét folyamok alakjában ömlenek beléje vissza, vagy a melyeket a kebléből eredt eső alakjában fogad ismét magába. Igen, az Oczeán, az a végtelenség, mint a világür, mely hullámaiban visszatükröződik.
- Szeretem hallani, hogy ön ily lelkesedéssel beszél, Sinclair ur, felelt miss Campbell és én osztozom e lelkesedésében. Igen, én ép ugy szeretem a tengert, mint a hogy ön szeretheti!
- És a veszélyektől sem riadna vissza, melyekkel gyakran fenyeget? kérdé Sinclair Olivér.
- Nem, igazán, nem félnék! Hát félhet az ember attól, a mit bámul?
- Merész utazó gyanánt is elment volna a nagyvilágba?
- Talán, Sinclair ur, felelt miss Campbell. Az bizonyos, hogy az összes utazási müvek közül azokat szeretem legjobban, melyeknek czéljuk a távoli tengereken tehető felfedezések voltak. Hányszor bejártam én azokat a nagy hajósok társaságában! Hányszor hatoltam már be magam is az ismeretlen világokba, persze csak szellemileg; de mégsem tudok irigylésre méltóbbat, mint a milyen azoknak a hősöknek a feladata, kik oly nagyot müveltek.
- Igen, miss Campbell, azoknál a felfedezéseknél fenségesebb és szebb nincs is a világon! Első izben átkutatni az Atlanti Oczeánt Columbussal, a Csendes Tengert Magellannal, a Sarktengereket Parryval, Franklinnal, d’Urvilleval és másokkal, mily szép álmok! A hányszor egy jármüvet látok elindulni akár hadihajó, akár kereskedelmi hajó legyen az, vagy egy kis halászbárka, egész lényem és életem vele megy. Azt hiszem, én tengerésznek születtem és bizony nap-nap után sajnálom, hogy az a pálya nem lett az én pályám, már kora ifjuságomtól fogva!
- De ön legalább tett már tengeri utakat? kérdé miss Campbell.
- A mennyit lehetett, igen, felelt Sinclair Olivér. Bejártam például a Közép Tengert, a Gibraltártól a Kelet határáig, elbolyongtam egy kicsit az Atlanti Oczeánon Észak-Amerikáig, ugyszintén Európa északi tengerein is és ismerem az összes vizeket, melyekkel a természet Angliát oly bőven megáldotta...
- Még pedig oly nagyszerü módon, Sinclair ur.
- Igenis, miss Campbell. Nem ismerek olyasmit, a mit a mi Hebridáink vidékével lehetne összehasonlitani, a hová gőzösünk visz most bennünket. Ez az igazi szigetcsoportozat, melynek égboltozata talán bágyadtabb egy keveset Kelet egénél, a mely azonban kárpótlásul sokkal több költészetet rejteget vad sziklahasadékaiban, mint az.
Görögország szigetvilága az istenek és istennők nagy társaságát szülte. Megengedem! Ön azonban mihamar észre fogja venni, hogy nagyon polgárias istenségek voltak, kézzel fogható alakok anyagias élettel, a kiknek megvannak apróbb ügyleteik és a kik kiadásaikat elkönyvelik. Nézetem szerint az Olympus egy többé-kevésbé jól berendezett szalonhoz hasonlit, a hol összegyültek az istenek, kik egy kicsit nagyon is hasonlitottak az emberekhez, a kiknek gyöngéi bennük is megvoltak. Nem ugy a mi Hebridáink! Ezek természetfeletti lények lakhelyeit képezik. A testetlen, aether-szerü skandináv istenségeknek nincs megfogható alakjuk, nincs testük. Odin, ép úgy, mint Ossián és Fingal és ama költői fantomok egész serege, a Sagák hagyományaiból eredt. Mily szépek azok az alakok, melyek ábrándjaik képei gyanánt az északi tenger ködében megjelennek, melyek a sarktájak havában ép úgy jelen vannak! Sokkal istenibb Olympus az, mint az ókori Görögországé. Ezt nem rutitja el semmi földi vonás és ha az olyan lényeknek megfelelő lakhelyeket szereznénk, az csak a Hebridák tengere lehetne. Igen, miss Campbell, engem is ideüzött a vágy, hogy istenségeinket tiszteljem és mint a régi Caledonia igaz gyermeke, a mi szigetvilágunkat kétszáz szigetével, ködös egét, az áramlattól mély hullámait sohasem cserélném el a Kelet összes szigetvilágaiért!
- Ez pedig a mienk, a felvidéki skótoké! felelt miss Campbell, kit egészen nekilelkesitett a fiatal ember, a mienk, az Argule grófság skótjaié! Ó, Sinclair ur, én ép oly szenvedélyesen szeretem caledoniai szigetvilágunkat, mint ön. Nagyon szép e világ és szeretem akkor is, a mikor vihar dulja.
- Igen, isteniek azok a szigetfalak, magyarázta Sinclair Olivér. Misem törheti meg a szélviharok erejét, melyek háromezer mértföld hosszu út befejeztével vetik magukat rájuk. Csak az amerikai part az, mely Skóczia partjával szemben elnyulik. A mikor az Atlanti Tenger tulsó felén az Oczeán rémes viharai felzúgnak, a hullámok és a szelek itt mennydörögnek először a nyugati Európa kapuja előtt! De mire mehetnek Hebridáinkkal szemben, melyek bátrabbak, mint az a férfi, kit Livingstone emlit, a ki az oroszlánoktól nem félt, de az oczeánoktól remegett, gránit alapjaikra tornyosult szigeteinkkel szemben, melyek az Oczeán és a tenger dühéből gúnyt üznek…
- A tenger!... Élenynek és könenynek vegyi összeköttetése két és fél százalék konyhasóval! Valóban, nincs szebb a konyhasó dühöngésénél!
Miss Campbell és Sinclair Olivér megfordult, a mint ezen, kétségkivül hozzájuk intézett szavakat hallották, melyek feleletül is szolgálhattak az ő lelkesedésüknek. Ursiclos Aristobulus ott állt a parancsnoki hidon.
A boldogtalan ember nem állhatott ellen a vágynak, hogy Obanból ne távozzék egyidejüleg miss Campbellel, mert tudta, hogy Sinclair Olivér Jonába kisérte. Őket megelőzőleg kerülvén már a hajóra, az egész idő alatt a »Pioneer« szalonjában tartózkodott és csak most, mikor már a sziget feltünt, bujt ki onnan.
A konyhasó dühöngése! Mily kegyetlen döfés volt Sinclair Olivér és miss Campbell szép álmába!

TIZENNEGYEDIK FEJEZET.
Az élet Jónán.
Időközben Jona, a régi »Hullámok szigete«, közepén az apáthegygyel, mely körülbelül négyszáz lábra emelkedett a tenger szine fölé, mindinkább előtünt és a gőzös gyorsan közeledett feléje.
Délfelé a »Pioneer« a jóformán nyers kövekből összehányt öbölgát mellett kötött ki, melyet a rajta gyakran átcsapkodó viz az idők folyamán egészen zöldre festett. Az utasok kiszálltak, sokan, a legtöbben azért, hogy két óra multán ismét hajóra szálljanak és a mulli tengerszoroson át Obanba térjenek vissza, a kisebbségben levő többiek, hisz tudjuk, hogy kik, azzal a szándékkal, hogy Jonán maradjanak.
A szigetnek tulajdonképeni kikötője nincsen. Kőgát védi a beszögellések egyikét a csapkodó hullámok ellen, semmi egyéb. A kedvező időjárás alatt ide menekül néhány vitorlás és halászbárka, melyek aztán a szomszédos tengert zsákmányolják ki.
Miss Campbell és kisérői, kik a többi turistákat, kik a szigetet két óra alatt nézik meg, nyugodtan átengedték programmjuknak, első sorban azon igyekeztek, hogy alkalmas szállást szerezzenek.
Az Egyesült királyság fürdőhelyeinek kényelmét és pompáját itt nem igen remélték feltalálhatni.
Jona ugyanis csak három mértföld hosszu, egy mértföld széles és lakóinak száma alig ötszáz. Argyle herczegnek, a kinek tulajdonát képezi, alig van belőle évi pár száz font sterling jövedelme. Itt sem várost, sem községet, de még igazi falut sem lehet találni; van néhány elszórtan fekvő ház, ezek legtöbbje egyszerü gunyhó, melyek festőieknek mondhatók ugyan, de többnyire düledező állapotban vannak, ablak nincs rajtuk, csak egyedül az ajtón hatol be a világosság, pusztuló fészkek kémény nélkül, kárpótlásul a tetőbe vágott nyilással, sárból és szalmából készült falakkal, vadrózsákkal, tövisbokrokkal körülvéve, melyek hosszu sással vannak összekötve.
Ki hinné el, hogy Jona a skandináviai történelem kezdetén a Druidák vallásának fészke volt? Ki sejthetné, hogy később, a hatodik században, Szent Columban, egy irlandi ember, kinek nevét viseli is, Krisztus uj vallásának ott leendő terjesztése czéljából Skóczia első kolostorát alapitotta, melyben Clunyból származó szerzetesek laktak a reformáczió idejéig? Hol találná most az ember a terjedelmes épitkezéseket, melyek az Egyesült királyság püspökeinek és apátjainak valóságos szemináriumát képezték? A romok közepette, hol lehetne feltalálni a régi idők hagyományaiban, a római történelemre vonatkozó kéziratokban olyannyira bővelkedő könyvtárat, melynek forrásaiból az akkori időkbeli tudósok oly nagy haszonnal meritettek? Jelenleg mindabból csak a romok vannak meg; itt, a honnan a czivilizáczió, mely Európa északi részét oly mélyreható módon átalakitotta, kiindult. A hajdani Szent-Columbanból a mai Jona lett, néhány száz műveletlen paraszttal, kik a sziget homokos talajából csak nagynehezen szoritják ki szegényes árpatermésüket, csekély mennyiségü rozsukat és burgonyájukat, még kevesebb halászszal, kik életüket a Hebridák haldús vizeinek zsákmányával tengetik.
- Miss Campbell, mondá Ursiclos Aristobulus az első szemle alkalmával, mit gondol, mérkőzhetik ez Obannal?
- Ó, ezerszeresen felülmulja! felelt miss Campbell, bár kétségkivül azt gondolta magában, hogy ez idő szerint legalább is egy lakóval a kelleténél többje van a szigetnek.
Kaszinó vagy szálló hiányában Melvill-testvérek legalább egy félig-meddig megfelelő korcsmát fedeztek fel, melylyel azok a turisták érik be, kik nem elégednek meg a korlátolt idővel, melyet a gőzös nyujt nekik Jona druida és keresztény romjainak megtekintésére. Még ugyanazon napon tehát elszállásolhatták magukat »Duncan pánczéljába«, mig Sinclair Olivér és Ursiclos Aristobulus, akarva, nem akarva, a szomszédos halászkunyhók egyikében huzhatták meg magukat.
Miss Campbell kedélyhangulata azonban olyan volt, hogy kicsiny szobácskájában, a nyugot felé néző nyitott ablak előtt ép oly jól érezte magát, mint az Ilonavár villa főtornyának terraszán és mindenesetre jobban, mint a Caledonian-szálló szalonjában. Határtalan láttávol nyilt meg itt szemei előtt, sziget nem zavarja a szemhatár körvonalát és ha képzeletét egy kicsit megerőlteti, itt, háromezer mértföldnyi távolban, az Atlanti tenger tulsó felén elnyuló amerikai partot látta volna. Valóban, remek szinpadja van itt a napnak, a hol fényes leszállását bemutathatja.
A közös élet tehát könnyü és egyszerü módon alakult. Az étkezések a korcsma alsó szobájában, társaságban történtek. Régi szokás szerint, Besz és Patridge itt az urak asztalához ült. Ursiclos Aristobulust ez meglepte talán egy keveset, Sinclair Olivér azonban nem talált benne semmi kifogásolni valót. Máris bizonyos vonzalmat érzett e két cseléd iránt, kik azt bőven viszonozták neki.
A család tehát az ősi skót életmódot folytatta teljes egyszerüségében. A szigeten tett séták és a régi időkről folytatott beszélgetések után, melyekbe Ursiclos Aristobulus mindig a legalkalmatlanabb időben szőtte közbe modern megjegyzéseit, ebédhez, esti nyolcz órakor pedig vacsorához gyültek össze. A naplementét azonban miss Campbell minden időjárás alkalmával leste, még ha az ég egészen borus is volt. Ki tudhatja, az alsó felhőrétegben hasadás, nyilás, repedés keletkezhetik és az utolsó napsugár átcsilloghat rajta.
És milyen lakomák voltak itt! Walter Scott valódi telivér caledoniai, Fergus Mac Gregor ebédjének, Oldbuck, az antiquarius vacsorájának vendégei sem találtak volna semmi kifogásolni valót a régi, skót mód szerint elkészitett ételekben. Besz asszony és Patridge, egy évszázaddal visszavettetve, túlboldogoknak érezték magukat, akárcsak őseik idejében éltek volna. Sam és Sib szembeötlő kéjélvezettel fogyasztotta a culinari remekműveket, melyek őket a hajdanában a Melvill-családnál szokásosakra emlékeztették.
Ime, ilyen felkiáltásokat lehetett hallani az alsó, étteremmé átváltoztatott helyiségben:
- Egy kicsit a zabliszt »Cakes«-ből, melyek sokkal izletesebbek, mint a glasgowi puha kalácsok.
- És egy keveset abból a »Sowens«-ből (zablé), melyet a felvidékiek még mindig oly nagyon szeretnek.
- Még »Haggis«-t, melyet nagy költőnk, Burns, érdemesnek tartott arra, hogy mint a legelső, legjobb és legnemzetibb skót puddingot énekelje meg.
- Kérek még »Cockylecky-t«! Ha mindjárt egy kicsit kemény is a pulyka, a hozzávaló mártás annál pompásabb.
- És harmadszor is egy tányér »Hotchpotsch«-ot, mely tökéletesebb leves, mint a milyent valaha Ilonavár konyhájában főztek.
Ó, kitünően lehetett »Duncan pánczéljá«-ban étkezni, legalább addig, a mig minden másodnapon friss készletet lehetett kapni a gőzösök közvetitésével, melyek a kis Hebridák közt a szolgálatot végzik. És az ital sem volt rossz.
Csak látta volna valaki őket, a Melvill-testvéreket, a mikor a poharat kezükben tartva, szépecskén iddogáltak, vagy pedig hatalmas serlegeket üritettek egymás egészségére, olyan edényeket, melyekbe négy angol pint fért és melyekben az »Usquebaugh«, a par excellence nemzeti sör habzott, vagy a jobb fajta, kizárólag a vendégek számára főzött »Hummok«! És aztán az árpából nyert whisky, mely még az ivó gyomrában is tovább erjedni látszott. De ha nem lett volna erős serük, beérték volna a buzából sajtolt »Mum«-mal is, sőt még az ugynevezett »kétpencés«-sel is, melyen egy kis pohár »gin«-nel még mindig lehetett segiteni. Valóban, még eszükbe sem jutott, hogy a sherryt vagy portbort Helensbourgh vagy Glasgow pincéiből ide kivánják.
Ha az ujkor minden kényelmét megszokott Ursiclos Aristobulus meg sem állhatta, hogy néha-néha ne panaszkodjék, nem igen figyeltek rá.
A mikor a föld e kis darabján kissé hosszunak látszott előtte az idő, a többiektől annál gyorsabban elsietett és miss Campbell már nem is haragudott a gőzre, mely a szemhatárt esténkint elfedte.
Jona nem nagy, az igaz; de hát oly igen nagy területre van szüksége annak, a ki a szabad levegőn sétálni szeret? A kertnek legkisebb zuga nem birhat ép annyi vonzerővel, mint a legnagyobb királyi park? Sokat sétáltak tehát. Sinclair Olivér a vázlatkönyvét szaporitotta néhány csinosabb látképpel. Miss Campbell rendszerint nézni szokta őt, a mikor rajzolt és igy észrevétlenül teltek a napok.
Augusztus 26., 27., 28. és 29. napjai unalom nélkül multak el. Ez a szabad élet teljesen hozzá illett a vad szigethez, melynek kopár szikláit a tenger hullámai mosták szüntelenül.
A boldogitó tudattól eltelve, hogy a fürdőhelyek kiváncsi, fecsegő, mindeneket kifürkésző tömege elől szerencsésen elmenekült, miss Campbell itt épugy járt-kelt, mint a hogy azt Ilonavár parkjában tette volna, »Roquelay«-ában, melyet köpenyke gyanánt vetett vállaira, fejdiszül egyetlen »Snod«-ot hordva, a hajába fonva azt a szallagot, mely az ifju skót nőket oly nagyon ékiti. Sinclair Olivér meg nem állhatta, hogy báját, szépségének varázsát, mely reá - és ezzel ő tisztában is volt - oly vonzó hatással birt, minden tartózkodás nélkül meg ne csodálja. Gyakran csevegve sétálgattak együtt, ábrándoztak, nézegettek, lementek a sziget szélső pontjáig és kagylókat kerestek a tengeri fűben, melyet az utolsó dagály a szárazra mosott. Előttük, számos falkában, skót ludak röpködtek, a »Tamnie-nories«-ek, melyeknek magányát ők megzavarták, a »Pictarnies«-ek, melyek a hullámok által kidobált halakat lesték és végül az ugynevezett »bassani mulyák« sötétfekete tollazatukkal és csak szárnyuk végén, fejükön és nyakukon mutatkozó fehér foltokkal, melyek különösen a palmipedák családját képviselik a Hebridák madárvilágában.
Ha aztán leszállt az est és a nap, mint rendesen, most is ködágyába tért pihenni, miss Campbell és az egész társaság még szivesen töltött el néhány órát a magános, csendes parton. Az égen feltüntek a ragyogó csillagok és velük együtt feltámadtak Ossian dalainak összes emlékei. A mély csend közepette Sinclair Olivér és miss Campbell a Melvill-testvéreket hallgatta, a mint azok felváltva, a vén bárdnak, Fingal szerencsétlen fiának verseit szavalták.
- »Ó te csillag, te bizalmas társa az éjnek, melynek ragyogó fénye a fellegekből kiemelkedik, mely fenséges lépésekkel halad végig az égboltozat azurján - miért tekintesz le a síkra?«
- »A vihar hangja hallgat, a sziklák lábainál csendesen zúgnak a habok, átlátszó szárnyu pillék röpködnek az éj szent nyugalmában.«
- »Ragyogó csillag te, miért tekintesz le a síkra? De látom már, mint hajolsz barátságosan mosolyogva a szemhatár távoli széléig le - Isten veled, Isten veled, te néma égi fény!«
Azután Sam és Sib testvér is elhallgatott és mindannyian betértek kis szobáikba, a korcsmába és a halászkunyhókba.
Bármily kevéssé voltak is próféták a Melvill-testvérek, azt szükségkép mégis észre kellett venniök, hogy Ursiclos Aristobulus ép annyit vesztett miss Campbell szemeiben, a mennyit Sinclair Olivér nyert. Az a két fiatal ember, a mennyire csak lehetett, kerülte egymást. A bácsik tehát, ha némi fáradság útján is, ezt a kis világot egy kalap alá hozni igyekeztek, alkalommal beálló közeledéseket terveztek, ha mindjárt annak a veszélynek voltak is kitéve, hogy unokahuguk e miatt duzzogni fog. Hisz ők oly boldogok lettek volna, ha Ursiclos és Sinclair közeledett volna egymáshoz, a helyett, hogy kerülték egymást, a helyett, hogy oly nagyon, szinte megvető módon tartózkodók voltak. Azt képzelték talán, hogy az összes emberek testvérek lehetnének, oly testvérek esetleg, mint a milyenek ők maguk voltak?
Végül oly ügyesen intézkedtek, hogy augusztus 30-ára abban egyeztek meg, hogy társaságban fogják felkeresni északkeleten épugy, mint délen, a hajdani templomnak az Abbéhegy oldalán levő, a kolostornak és a hozzá tartozó temetőnek romjait. Ezt a sétát, mely a turistáknak rendszerint csak két órájukba kerül, Jona uj lakói eddigelé még nem tették meg. Ezt ők most udvariatlanságnak tartották a remete szerzetesek legendaszerü árnyaival szemben, a kiknek kunyhói hajdan itt a partokon álltak, kiméletlenségnek a királyi törzsből származott nagy halottak iránt, kik II. Fergus és Macbeth közötti időből, itt várják a feltámadást.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET.
Jona romjai.
A kitüzött napon tehát, miss Campbell, Melvill-testvérek és a fiatal urak mindjárt a reggeli után útnak indultak. Szép őszi idő volt, az ég egy kissé borus ugyan, de a csak kevéssé sürű felhők közt támadt résen gyakran átragyogott egy fényes sugár, a mikor is a romok, melyek a sziget e részét betetézik, a Jona hullámos talaján szétszórtan épült házacskák és a könnyed szellő által gyöngéden megsimogatott tengernek komor képe kissé felderült és a napsugarak hatása alatt megifjodott.
Ma nem volt tulajdonképeni látogatási nap. A tegnapi gőzösről kiszállt ugyan vagy ötven vendég és ugyanannyi jön valószinüleg holnap is, de ma nyilván kizárólag az uj lakóké Jona szigete. A romoknak tehát teljesen elhagyatottaknak kell lenniök, a mikor a kis társaság odaér.
Az úton elég vidám volt a hangulat. Sam és Sib testvér jó kedve elragadt a többiekre is. Csevegtek, ide-oda jártak és alacsony falak, düledező kövek közt lépdeltek a keskeny, kavicsos ösvényeken.
Kivánat szerint ment tehát minden, a mig legelőször Mac Lean kis keresztdombja előtt megálltak. Ez a szép, tizennégy láb magas, piros gránitból készült monolith, mely az ugynevezett Main-Street felett kinyulik, egyetlen maradványa a háromszázhatvan keresztemléknek, melyek a reformáczió idejéig, a tizenhatodik század közepe tájáig, e szigetet elboritották.
Sinclair Olivér természetesen vázlatot akart késziteni ez emlékkőről, mely, mint magában véve is szép mű, e kopár és csak nedvzöld fűvel kárpitozott síkon kiváló hatást keltett.
Miss Campbell, Melvill-testvérek és az ifju festő tehát körülbelül ötven lépésnyi távolban telepedtek le a keresztdombtól, hogy azt kényelmesen áttekinthessék. Sinclair Olivér egy kis falkiszögellésre ült és a tér előrészét kezdte röpke vonásokkal rajzolni, melyen Mac-Lean keresztje állt.
Pár percz mulva mindnyájan egy emberi alakot véltek látni, a ki a keresztdomb első lépcsőin mászott fel.
- No lám, mondá Sinclair Olivér, mi dolga lehet ott annak a tolakodónak? Legalább szerzetes-gunyában tünt volna fel, nem hatna zavarólag és a régi kereszt lábánál, odaillő staffage gyanánt használtam volna fel.
- Bizonyára valami kiváncsi, de a ki azért meg fogja neheziteni az ön munkáját, vélekedett miss Campbell.
- Csak nem Ursiclos Aristobulus lesz, a ki bennünket nemcsak utólért, de el is hagyott volna? mondá Sam testvér.
- Igen, valóban, ő az! szólt Sib testvér.
És csakugyan, Ursiclos Aristobulus ott nyargalt a keresztdomb egy keskenyebb gerinczén, melyet kalapácscsal ütögetett.
Miss Campbellt bosszantotta a kegyeletnek e durva módon történt lábbal taposása és hozzá sietett.
- Mit mivel ön itt, uram? kérdé tőle.
- A mint látja, miss Campbell, felelt Ursiclos Aristobulus, ebből a gránitból igyekszem egy darabot kirepeszteni.
- De mirevaló ez a mánia? Azt hittem, hogy a képostromlók ideje már lejárt.
- Nem vagyok én képostromló, védekezett Ursiclos Aristobulus, de geologus és mint ilyen, kiváncsi arra, hogy e kőzet természetét megállapitsam.
Erőteljes kalapácsütés fejezte be az emlék megszentségtelenitését, az alapzat egy köve dübörögve hullt a földre.
Ursiclos Aristobulus felemelte és szemüvegének erejét még egy vastag nagyitó lencsével is fokozván, odaközelitette szemei elé.
- Igen, igen, tényleg ugy van, a hogy gondoltam, mondá nagy megelégedéssel. Piros gránit, igen sürü és nagy ellenállásra képes maggal, mely az Apácza-sziget bányáiból kerülhetett ki és teljesen hasonló ahhoz a fajtához, melyet a tizenkettedik század épitészei a jonai székesegyház épitésénél használtak.
Ursiclos Aristobulus persze az ilyen pompás alkalmat nem akarta elmulasztani és nagyszabásu régészeti előadásba fogott, melyet az időközben odajött Melvill-testvérek mindenkép meghallgatandónak véltek.
Miss Campbell, nem sokat teketóriázva, visszatért Sinclair Olivérhez és a vázlat befejeztével, mindannyian a székesegyház előudvarában találkoztak ismét.
Az ősidők ez emléke meglehetősen bonyodalmas, tulajdonkép két templomból álló épületet képez, melynek erőditvényszerü vastag falai és tömör, sziklaerősségü oszlopai, tizenhárom évszázad óta daczoltak az időjárással. A látogatók rövid ideig jártak az első templomban, mely boltiveinek alakja és árkádjainak ivalakja nyomán romai izlésünek mondható; majd a másodikba mentek át, mely a 12-ik századból származó góth épület és az elsőnek hajóját és átmenetét képezi. Igy mentek végig a romok közt, ugyszólván az egyik korszakból a másikba térve, a nagy kőlapokon végig, melyeknek hasadékaiból itt-ott a föld kandikált ki. Itt ezek hatalmas fedőlapokat képeztek a sirgödrök felett, ott ismét még egyenesen álló sirkövek voltak dombormüvü alakokkal, melyek az elhaladóktól alamizsnát látszottak kérni.
Mindez együttvéve, a maga tömörségében, komolyságával és békességével az elmult idők költészetének lehét árasztotta.
Miss Campbell, Sinclair Olivér és a Melvill-testvérek, nem is ügyelve arra, hogy tudós kisérőjük elmaradt, a négyszögletes torony magasra nyuló boltive alá kerültek, mely boltiv hajdanában az első templom főkapujához tartozott és később a két épitmény átmetszési pontjánál emelkedett.
Pár pillanattal később egyenletes lépéseket lehetett a tompán visszhangzó földön hallani. Mintha valamelyik, a kisértetek szelleme által megélénkitett kőalak, Don Juan parancsnokéhoz hasonlóan, nehézkes módon haladna el.
Ursiclos Aristobulus volt, ki lábainak kimért mozgatásával az épület arányait méregette.
- Százhatvan láb keletről nyugotnak, mondá, mialatt e számot jegyzőkönyvébe irta és a második templomba ment át.
- Ah, ön az, Ursiclos ur! mondá miss Campbell gúnyosan. Az ásványgyüjtő földmérővé változott?
- És hetven láb a hajó keresztátmetszeténél, folytatta Ursiclos Aristobulus zavartalanul tovább.
- És hány hüvelyk? kérdé Sinclair Olivér. Ursiclos Aristobulus oly ember módjára nézett Sinclair Olivérre, mint a ki nem tudja, hogy haragudjék-e, vagy sem. Melvill-testvérek azonban még idejekorán közbeléptek és Miss Campbellt, valamint a két fiatal embert a kolostorba vezették.
Ebből az épületből már csak igen bajosan felismerhető nyomok maradtak, bár a reformáczió pusztitásait túlélte. Ez idők elmultával szent Ágoston néhány jámbor apáczájának lakásául szolgált, a kiknek az állam itt nyujtott menhelyet. Most nincs itt semmi egyéb, csak néhány szomoru romja a hajdani, a viharok és az idő vasfoga által feldult kolostori pompának, oly épitkezésnek, melynek sem ellentálló ivboltozatai, sem romai pillérei nem voltak, hogy büntetlenül daczolhasson az északi éghajlat féktelenségével.
Miután a látogatók mindent megnéztek, a mi a hajdanában oly viruló kolostorból megmaradt, megbámulhatták még a jobb karban levő kápolnát, melynek benső térmértékét Ursiclos Aristobulus okvetlenül megállapitandónak tartotta. Ezen, kevésbé régi, vagy talán a kolostor éttermeinél és zárkáinál erősebben épült kápolnának csak a teteje hiányzott; a magas chorus azonban, mely még sértetlen állapotban van meg, az épitészetnek a szakértők által szerfelett nagyrabecsült remekművét képezi.
A kápolna nyugoti részében van sirja annak, ki mint utolsó apátnő állt a testvérközség élén. Márványlapján felismerhető a Szent Szüz alakja két angyal közt, felette pedig a Madonna, a gyermek Krisztussal karjain.
- Ép úgy, mint a Szent Szüz a székkel és a sixtini Madonna, Raphaelnek egyetlen Mária-képei, melyek szempilláikat nem csukják le, ez is nyiltan tekint és olyannak látszik, mintha szemei mosolyognának!
Miss Campbell e megjegyzése valósággal fején találta a szöget, más eredménye azonban mégsem volt, csak Ursiclos Aristobulus ajkán mutatkozott némi gúnyos mosolygás.
- Hol tanulta ön, miss Campbell, mondá, hogy a szemek valaha mosolyogni tudnának?
Miss Campbellnek talán nagy kedve lett volna azt felelni, hogy az ő szemeinél ezt sohasem lehetne tapasztalni, de inkább hallgatott.
- Általánosan elterjedt tévhit, folytatá Ursiclos Aristobulus, mintha itt ex cathedra oktatna, a szemek mosolygásáról beszélni. A látás érzékének szervei nem képesek semmitsem kifejezni, mint azt az okulistika tanitja. Próba: fedjen el egy arczot álarczczal, nézze azon keresztül a szemeket és fogadok akármibe, hogy nem lesz képes megkülönböztetni, derültek, szomoruak, vagy dühösek-e azok?
- Igazán? felelt Sam testvér, ki ez alkalmi előadás iránt érdeklődni látszott.
- Én sem tudtam ezt, tette hozzá Sib testvér.
- Pedig úgy van, bizonyitgatta Ursiclos Aristobulus, és ha álarcz lenne itt a kéznél...
A bámulatraméltó fiatal embernek azonban nem volt álarcza és a mindenféle kételyek eloszlatására szánt kisérletnek el kellett maradnia.
Miss Campbell és Sinclair Olivér különben már el is távozott a kolostorból és Jona temetője felé indultak. Ez a hely »Oban Reliquariuma« nevet viseli, szent Columban ama társának emlékére, a kinek az a kápolna köszönhető, melynek romjai e halálmezőn emelkednek.
Rendkivüli egy hely ez a sirkövekkel boritott terület, a melyen, vagyis inkább a melyben, negyvennyolcz skót király, a Hebridák nyolcz alkirálya, Irland négy alkirálya és egy franczia király nyugszik, kiknek nevét ép úgy boritja a feledés fátyla, mint akármelyik történelemelőtti uralkodóét. Hosszu, vasrácsozatos keritését, sürün egymás mellett fekvő kőlapjait látva, könnyen azt hihetné itt az ember, hogy valami Karnac-féle terület nyulik el szemei előtt, melynek kövei sirok és nem druida-bérczek.
Közöttük, a bágyadt zöld szin közepette, egy skót király gránitczölöpe tünik ki, ama Duncané, a ki Macbeth szomoru tragédiája által lett az egész világon ismeretessé. E kövek közül néhányon csak mértani vonalakból alkotott diszitések vannak, mások ismét durva munkáju, vad kelta királyokat mutatnak, melyek a hulla teljes merevségében feküsznek a szemlélő előtt.
Mennyi emlék lebeg itt, Jona e halálvárosa felett! Mily izgatottá lesz a képzelet, a mikor az ember a Hebridák e Saint-Denisében bolyong!
Már hogy feledhetné el itt valaki Ossián versét, melyre kétségkivül a helyszinén lelkesedett?
»Idegen, te itt hősökkel teleszórt földön jársz! Dicsőitsd a leghiresebb halottak hirnevét, hogy azok röpke árnyai barátságosan gyüljenek köréd!«
Miss Campbell és társai néma szemlélődésbe merültek. Nem kellett a hites utmutató miatt boszankodniok, a ki, mikor turistákat kisér, a messze multak történetét durva kezekkel zavarja meg. Az ő lelki szemeik előtt ujra megjelentek mindannyian, a szigetek lordjainak utódai, Oy Angus, Bruce Robertnek, e hős bajtársának követője, ki oly férfiasan küzdött hazája függetlenségeért.
- Én ide inkább a beálló sötétség alkalmával térnék vissza, mondá miss Campbell. Az az idő alkalmasabbnak látszik arra, hogy régi emlékeket elevenitsen fel. Itt látom a szerencsétlen Duncan holttestét vinni és hallom a sirásók megjegyzéseit, a mikor őt, ősei mellé, a szentelt földbe teszik. Ugy-e, Sinclair ur, az lenne a legalkalmasabb idő a szellemek felidézésére, melyek a királyok temetőjét őrzik?
- Kétségkivül, miss Campbell és azt hiszem, nem is vonakodnának, hogy az ön hangja hivására megjelenjenek.
- Hogyan, miss Campbell, ön hisz a kisértetekben? kérdé Ursiclos Aristobulus.
- Igenis, hiszek, uram, hiszek bennük, mint igazi skót nő, felelt miss Campbell.
- De azt csak kétségkivül tudja, hogy mindez csak a képzelet dolga és hogy testetlen dolgok nem léteznek!
- És mégis örömöm telik e hitben! felelt miss Campbell, kit ez az alkalmatlan ellentmondás felbosszantott egy kicsit. Élvezettel gondolok a házi Brownies-ekre, melyek a lakások berendezéseit őrzik, a boszorkányokra, melyek feltünnek és megjelennek, ha az ember runi verseket szaval; hiszek a Walkürökben, a skandináv mythologia ez istennőiben, kik a harczban elesett hősökkel együtt lebegnek a fellegeken keresztül; hiszek a jóságos tündérekben, kiket Burns költőnk énekelt meg dalaiban, melyeket a felvidék igaz fia soha el nem feledhet:
»Ma éjjel tündérek tánczolnak Dawnon Cassilis-én, félve riadnak aztán vissza a bágyadt hold fényében Gabeanba, hogy a Gowereken át gyorsan futva, sziklák és patakok közt körtánczot lejtsenek.«
- O, miss Campbell, szólalt meg ismét a vastagnyaku rendbontó, hát azt hiszi ön, hogy a költők maguk elhiszik képzeletük e szüleményeit?
- Okvetlenül, Ursiclos Aristobulus ur, felelt Sinclair Olivér, mert máskülönben hamis lenne egész költészetük, mint minden olyan munka, mely nem a mély meggyőződésből ered.
- Ön is, uram? mondá Ursiclos Aristobulus, én önt festőnek tartottam és nem költőnek.
- Az mindegy, felelt miss Campbell, a müvészet mindig egy és ugyanaz, ha más alakban nyilvánul is.
- Nem, nem, ezt el nem fogadhatom!... Ön nem hisz a régi bárdok istentanában, kiknek izgatott agya képzelt istenségeket szült!
- Ugyan, Ursiclos ur, szólt itt közbe miss Campbell, ne alacsonyitsa le ily módon őseinket, kik régi Skócziánkat megénekelték!
- Nem ám, de lesse inkább szavaikat, szólt Sib testvér tovább, a kinek már megint nagy kedve volt, hogy kedvencz költője szavait idézze. Szeretem a bárdok énekeit; szivesen hallgatom a mult idők történeteit; olyan hatással vannak azok rám, mint a hajnal békéje, a harmat üdesége, mely a füveket felfrissiti…
- »A mikor aztán a nap hosszu pályáján csak forró sugarait küldi még, a mikor a völgy hűs ölében a kék tó oly békésen nyugszik!« - tette hozzá Sam testvér.
A bácsik kétségkivül még tovább is bóditották volna önmagukat az ossiáni énekekkel, ha Ursiclos Aristobulus rideg módon közbe nem szól, mondván:
- Uraim, látták önök valaha azokat a képzeletbeli szellemeket, melyekről oly nagy lelkesedéssel beszélnek? Nem! És lehet azokat egyáltalán látni? Szintén nem, ugy-e bár?
- Ép ebben téved ön, uram, és sajnálom, hogy sohasem nyilt alkalma azokat észlelni, felelt miss Campbell, ki ellenfele előtt egy hajszállal sem hátrált volna meg. Mindenütt jelen vannak azok Skóczia felvidékein, a mikor a hosszu, puszta völgyekben lebegnek, a szakadékok mélyéből felemelkednek, a tavak tükre felett elsimulnak, Hebridáink békés vizeiben nyüzsögnek és még tréfálnak a nagy viharok alatt, melyeket az északi tél szabadit fel. És például az a zöld sugár, melyet én oly kitartással üldözök, miért ne lehetne talán egy Walkür szalagja, melynek lebegő vége a szemhatárt érinti?
- Óh nem, kiáltott Ursiclos Aristobulus, erről szó sem lehet. Én jobban meg tudom önnek mondani, hogy miben áll a zöld sugár?
- Ki ne mondja, uram, kérte miss Campbell, nem akarom tudni.
- Én mégis megmondom, ellenkezett Ursiclos Aristobulus, a kit ez a kis vita felhevitett.
- Ugy hát megtiltom önnek...
- És mégis meg fogom mondani, miss Campbell. Az utolsó sugár, melyet a nap abban a pillanatban áraszt, a mikor lapjának felső széle a szemhatárt egyenesen érinti, akkor tünik fel, ha egyáltalán zöld, valószinüleg csak ebben a szinben, mert ilyenné válik, a mikor a vékony vizrétegen áthatol...
- Hallgasson, Ursiclos ur!...
- A mennyiben ez nem követi egész természetes módon, a hirtelen elmerült napkorong izzó piros szinét, melynek behatását szemünk még megőrizte, mert a fénytan szabályai szerint, zöld annak a kiegészitő szine.
- Óh uram, az ön természettani észleletei...
- Az én nézeteim, miss Campbell, megfelelnek a tényeknek, felelt Ursiclos Aristobulus és fentartom magamnak, hogy e tárgyról értekezést fogok közzétenni.
- Induljunk, kedves bácsik, kiáltott miss Campbell igazán bosszusan, Ursiclos ur az ő magyarázataival alaposan tönkretenné máskülönben az én zöld sugaramat!
Most már Sinclair Olivér is a segitségére sietett.
- Uram, mondá, szivesen elhiszem, hogy a zöld sugárról irandó munkája nevezetes munka lesz, de engedje meg, hogy önnek még egy más, talán még érdekesebb tárgyat ajánljak.
- És melyik legyen az, uram, kérdé Ursiclos Aristobulus pöffeszkedve.
- Kétségkivül nem lesz ön előtt ismeretlen, hogy néhány tudós a legnagyobb készültséggel tárgyalta az égető kérdést: »a halak farkainak befolyásáról a világtengerek hullámképződésére?«...
- Uram...
- Mélyreható tanulmányaihoz még egy másik fontos tárgyat is ajánlhatok: »A fuvó hangszerek befolyása a viharok keletkezésére.«

TIZENHATODIK FEJEZET.
Két puskalövés.
A következő napon, valamint szeptember első napjaiban, Ursiclos Aristobulus nem mutatkozott többé. Kitávozott talán Jonából a turista gőzössel, miután meggyőződött arról, hogy miss Campbell mellett csak idejét vesztegeti?
Erre senki sem tudott volna megfelelni. Azt mindenesetre jól tette, hogy nem mutatkozott többé. A leányban most már nem a közönyösség, hanem az igazi undor érzését keltette fel. Már hogy is foszthatta meg az ő sugarát annak költői természetétől, hogyan testesithette meg az ő álmodozásait, hogy merte a lebegő Walkürszalagot egész közönséges, fénytani tüneménynyé elváltoztatni! Talán mindent megbocsátott volna neki, csak ezt az egyet nem.
Melvill-testvérek még arra sem nyertek engedélyt, hogy kikutassák, mi lett Ursiclos Aristobulusból?
Minek is? Mit mondhattak volna neki, mit remélhettek még? Mindezek daczára gondolhattak-e még két oly ellentétes lény összeköttetésére, kiket az örvény választ el, mely a közönséges próza és a magasröptü költészet közt tátong; kik közül az egyiknek az a mániája, hogy mindent a legridegebb tudományos szabályokra vezet vissza, mig a másik csak eszményének él, mely nem keresi, megveti az okokat és a benyomásokkal elégszik meg?
Időközben azonban Patridge, kit Besz asszony ösztönzött erre, megtudta, hogy a »fiatal öreg tudós«, a mint őt nevezte, távolról sem utazott el, hanem még mindig a halászkunyhóban lakik, a hol egyedül fogyasztja ételeit is.
A legfontosabb mégis csak az maradt, hogy Ursiclos Aristobulust nem látták többet. Igazában, a mikor nem szoritkozott szobácskájára, a hol valami nagytudományu problémával foglalkozott, vállra vetett fegyverrel bolyongott a part sík talaján és rossz kedvét igazi öldökléssel, a fekete kacsákon és sirályokon töltötte ki, melyek itt tényleg, teljesen hiábavalók. Remél ő még valamit? Azzal vigasztalódott talán, hogy miss Campbell, ha egyszer a zöld sugár után való vágya teljesül, ismét gyöngédebb lesz iránta? Az ő jelleme szerint minden lehetséges volt még.
Egy napon azonban oly kellemetlen kalandja támadt, mely reá nézve vetélytársának nemes és váratlan közbelépése nélkül igen végzetessé válhatott volna.
Szeptember 2-ikának délutánja volt. Ursiclos Aristobulus a sziklák megvizsgálására indult, melyek Jonának legszélsőbb déli csúcsát képezik. E gránittömegek egyike, egy ugynevezett »Stack« annyira felkeltette érdeklődését, hogy annak megmászását határozta el. Ez különben nagyon oktalan gondolat volt, mert a sziklának igen meredek, sok helyen nagyon csúszós síklapjai voltak, a hol a láb biztosan meg nem állhatott.
Ursiclos Aristobulust persze az efféle visszásságok nem riasztották el. A falakon kezdett tehát felkúszni, egyes, itt-ott elszórt növényekbe kapaszkodva és - bár nagy fáradsággal - de elérte a csúcsot.
Odaérve, azonnal belemerült az ő megszokott ásványtani kedvteléseibe; de a mint ismét le akart jönni, ez már sokkal nehezebbnek bizonyult. Miután gondosan megvizsgálta, hogy a falnak melyik oldalán simulhatna le leginkább, csakugyan rászánta magát a merész vállalatra. De lába máris elcsúszott, lesimult és fenn nem tarthatta magát és irgalmatlanul a tajtékzó hullámokba esett volna, ha esés közben egy letört fatörzs fel nem fogja. Aristobulus ezzel ép oly veszélyes, mint nevetséges helyzetbe került. Sem fel nem mászhatott, sem le nem juthatott tovább.
Igy telt el egy egész óra és ki tudja, mi történt volna még, ha Sinclair Olivér, festékes batyujával a hátán, véletlenül nem ép erre került volna.
Segélykiáltásokat hallott és megállt. Akaratlanul is nevetnie kellett, a mikor Ursiclos Aristobulust harmincz lábnyi magasságban, a levegőben látta lógni és ide-oda inogni, mint a forgácskoszoruk a korcsmák előtt; természetesen azonban egy pillanatig sem habozott, hogy saját élete veszélyeztetésével őt e kínos helyzetből ki ne szabaditsa.
Ez persze nem ment oly könnyen. Sinclair Olivér maga is kénytelen volt a Stack ormát megmászni, hogy az akasztott embert oda felvonszolja, aztán pedig a túloldalon leendő lemászásánál támogassa.
- Sinclair ur, voltak a tudós bolond első szavai, hibásan számitottam ki az elhajlási szöget, melyet ez a fal a függélyessel képez; azért kellett elcsúsznom és függve maradnom...
- Ursiclos ur, mondá Sinclair Olivér, szerencsésnek érzem magamat, hogy a véletlen az ön segitségére küldött.
- Ugy hát fogadja legalább köszönetemet...
- Nincs miért, uram! Ön bizonyára ép igy cselekedett volna értem.
- Kétségkivül.
- Nos tehát, ez csak kölcsönösség volt.
Ezzel a fiatal urak elváltak.
Sinclair Olivér ugy vélte, hogy ez esetről emlitést sem kell tennie, miután az egész dolgot igen jelentéktelennek tartotta. Ursiclos Aristobulus meg nagyon is hallgatott vele mindenki előtt; alapjában véve azonban nagyra becsülte azt, hogy ép bőrrel menekült és hálával tartozott vetélytársának, hogy ez őt a hinárból kimentette.
És a hires sugár? Be kell vallanunk, hogy az nagyon váratott magára. Pedig valami sok idő nincs már elvesztegetni való. Az ősz nemsokára ködfátyolával fogja az eget elboritani: akkor aztán nem lesznek többé tiszta esték, melyekkel a szeptember az ily magas szélességi fokok alatt különben is nagyon fukarkodik; nem lesz többé tiszta szemhatár, melynek körvonala olyan, mintha mérnök huzta volna, nem pedig a festő ecsetje. Végre is le kelljen talán mondaniok arról, hogy a ritka tüneményt láthassák, mely a társaságot az egyik helyről a másikra űzte? Arra legyenek talán kényszeritve, hogy a tünemény megfigyelését a jövő évre halaszszák, vagy makacs módon üldözzék más világtájak alatt?
Tényleg ugy volt, hogy miss Campbell, valamint Sinclair Olivér mély csalódást érzett és a Melvill-testvéreket már bántani kezdte, hogy a Hebridák szemhatárát a nagy tenger ködei boritják örökké.
Legalább szeptember első napjaiban, bizony igy álltak a dolgok.
Miss Campbell, Sinclair Olivér, Sam testvér, Sib testvér, Besz asszony és Patridge minden este más-más sziklán gyültek össze, melyet a dagály enyhe hullámai mostak és onnan lesték nagy figyelemmel a napot, mely sokkal tisztább fényben ragyogott most, mint a hogy erre az ég feltétlen tisztasága mellett eset lehetett volna.
A művészek örömükben tapsoltak volna az égboltozat e pompás csillogásnak láttára; a mikor a nap bucsuzni kezdett, elragadóan szép szinjátékot fejtve ki, mely felhőről felhőre ugrálva, a tetőpont violája és a szemhatár aranypiros szine közt váltakozott; gyönyörrel eltelve nézték volna a tündöklő vizeséshez hasonlóan, szikláról sziklára pattanó tüzszikrákat; itt persze csak fellegek képezték e sziklákat, a fellegek pedig, melyek a napot elboritották, annak utolsó sugárival elrabolták azt is, melyet a szemlélők oly mohón lestek.
A nap eltünése után aztán mindnyájan kedvetlenül álltak fel, mint oly látványosság nézői, melynek végső jelenetét a gépész ügyetlensége elrontotta, aztán hosszu kerülővel tértek vissza a »Duncan pánczéljához« czimzett korcsmába.
- Holnap tehát, mondá olyankor miss Campbell.
- Igen, holnap, feleltek a bácsik. Bizonyos előérzetünk van, hogy holnap...
Ez az előérzetük persze minden este megvolt Melvill-testvéreknek, de mindannyiszor szégyent vallottak vele.
Szeptember 5-ikén azonban meglepően szép reggelre virradtak. Már az első napsugarak eloszlatták a keleti gőzrétegeket.
A légsulymérő, melynek tűje pár nap óta »Szép idő« felé hajlott, még mindig emelkedett és e ponton megállt. Most már nem volt oly meleg, hogy a levegőben azt az észrevehető rezgést lehetett volna észlelni, a mi a nyári napokon nem ritkaság. A tenger szinén a levegő szárazságát épugy lehetett érezni, mint a megritkult légkörben, valamely hegyen, mely néhány ezer láb magas.
Lehetetlen kimondani, hogy mily kinos türelmetlenséggel lesték mindnyájan a nap további fejlődését; le kell mondanunk még annak leirásáról is, hogy mily szivdobogva tekintgettek körül, nem akar-e az égen felhőcske képződni és végtelen merészség lenne, ha azt az aggodalmat jellemeznők, melylyel a napnak rendes utján való futását kisérték.
A szárazföld felől, szerencsére, könnyed, de tartós szellő fujdogált. A keleti hegyvidékeken és a terjedelmes réteken áthaladva, nem szedhették magukba azokat a nedves parányokat, melyek a nagy vizfelületekről szoktak felszállni és melyeket a szél a tenger felől, esténkint maga előtt üz.
De mily végtelenül hosszu volt ez a nap! Miss Campbell már a helyén is alig birt megmaradni. A kissé terhes melegség daczára is ide-oda futkosott, mig Sinclair Olivér felment a szigetnek magasabban fekvő pontjára, hogy tágasabb kilátása legyen. A bácsik mindegyike egy egész burnótszelenczének a felét szippantotta ma ki, Patridge pedig, mintha őt is érdekelte volna a dolog, ugyszólván az erdőkerülő szerepét játszta, kit a magas tájak szemmel tartása czéljából küldtek ki.
Megállapodtak abban, hogy e napon már öt órakor fognak ebédelni, hogy annál korábban ott lehessenek a szinhelyen. A nap még csak hat óra negyvenkilencz perczkor nyugodhatott le és igy jó darabon követhették.
- Azt hiszem, ez egyszer megcsiptük, mondá Sam testvér, örömében kezeit dörzsölve.
- Én is azt hiszem! felelt Sib testvér, ugyanoly mozdulatokat téve.
Délután három óra felé azonban nagy lett a riadalom. Egy nagy felhőpehely - bárányfelhő képződésnek a kisérlete - támadt keleten és a szárazulat felől jövő szél által üzetve, az Oczeán felé siklott.
Első miss Campbell volt, a ki észrevette. Csüggedésének akaratlanul is felkiáltással adott kifejezést.
- Ó, hiszen egyedül van az a felhő, mondá a bácsik egyike, ... rövid idő mulva már szét fog oszlani...
- Vagy pedig gyorsabban halad, mint a nap, vélekedett Sinclair Olivér és nálánál gyorsabban tünik el a szemhatár alatt.
- De valjon ez a felhő nem előhirnöke-e az utóbb kifejlődő ködnek! kérdé miss Campbell.
- Az majd megválik.
Sinclair Olivér futva sietett a kolostor romjaihoz. Ott, a Mull hegyeken túlterjedőleg, a messze keletre eltekinthet.
Azok a hegyek egész tisztán nyultak a magasba. Nyergük tiszta fehér alapra rajzolt hullámvonalhoz hasonlitott.
A messze elterjedt, szabad égboltozaton seholsem mutatkozott más gőzképződés és a világosabb Ben Moore, háromezer lábnyi magassága daczára, nem viselt ködsapkát.
Félóra multán Sinclair Olivér a legbiztosabb reményekkel eltelve tért vissza. Az a felhő, melyet láttak, elhagyatott árva volt a végtelen ürben; a száraz légkörben nincs miből táplálkoznia és már utközben éhen kell vesznie.
A fehér felhő ezalatt mindinkább a tetőpont felé emelkedett. Mindnyájuk nagy bánatára a nap utját követte és a szél nyomása alatt közeledett feléje. A levegő keringő mozgásának behatása alatt alakja is elváltozott; mig eleinte kutyafejhez hasonlitott, később mindinkább halfejjé, majd óriási harcsává változott; aztán a központjában sötét és a szélein fényes golyóvá hengeredett össze, e pillanatban a nap korongját megérintve.
Éles sikoltás tört ki miss Campbellből és ég felé emelte mindkét karját.
E ködernyő mögé rejtőző ragyogó csillagzat egyetlen fényvillámát sem szórta már Jona szigetére és az utóbbi, kivül esvén most már a közvetlen sugártörés határán, komor árnyékba merült.
Az óriási árnyék azonban csakhamar megváltoztatta helyzetét és a nap ismét teljes ragyogásában tünt fel. A felhő a szemhatár felé ereszkedett le, el sem érhette azonban, mert fél órával később oly teljesen eltünt, mintha az égen támadt valamely nyilás elnyelte volna.
- Végre szétszóródott, mondá a leány, csak adja az Isten, hogy más ne jöjjön helyébe.
- Nem fog jönni, legyen nyugodt, miss Campbell, mondá Sinclair Olivér. Ha ez a felhő ily módon és ily gyorsan tünt el, ez csak annak a jele, hogy a légkörben más gőzt nem talált, mert az egész égboltozat nyugat felé a lehető legtisztább.
Esti hat órakor a nézők elfoglalták helyeiket a minden oldalról szabad és nyilt területen.
Ez a hely pedig a sziget északi végében volt, az apátság dombján tulemelkedő egyik hegy nyergén. E csucsról szabadon bolyonghatott a tekintet, keleten Mull szigetének egész és magasabban fekvő tája felett; északon Staffa sziget emelkedett ki egy óriási teknőcz héjához hasonlóan, mely - mintha a Hebridák vizeiben jutott volna zátonyra; azontúl Elva és Gometra vált el a sziget messze kiszökellő partjától: nyugat, dél- és észak-nyugat felé csak a végtelen tenger terjedt el előttük. A nap, ferde irányban, gyorsan szállt mélyebbre. A szemhatár széle fekete, chinai tussal huzott vonáshoz hasonlitott. A háttérben azonban Jóna házainak összes ablakai izztak, mint egy nagy tűzvész visszfényében, melynek lángjait olvadó arany képezte volna.
Miss Campbell, Sinclair Olivér, Melvill-testvérek, Besz asszony és Patridge, e fenséges látvány behatása alatt, szótlanul ámult. Szemeiket félig behunyva nézték a korongot, mely mindinkább megváltoztatta alakját, a viz szinével párhuzamosan dudorodott és óriási léggömb alakját vette fel. A világürben a legcsekélyebb párát sem lehetett észlelni.
- Azt hiszem, most ez egyszer csakugyan megcsipjük, kezdé Sam testvér ujból.
- Én is hiszem, járult hozzá Sib testvér.
- Kérem, maradjatok csendesen, bácsik...! kiáltott miss Campbell.
Elcsendesedtek, visszafojtották lélegzetüket, mintha attól féltek volna, hogy az is felleggé sürüsödhetik és eltakarhatja előttük a nap tányérát.
A tüzes golyó alsó széle végre megérintette a szemhatárt. Kiszélesedett, mindinkább elnyult, mintha bensejében valami könnyü fluidummal volna megtöltve.
Mindannyian szemeikkel szivták be az utolsó sugarat.
Ilyen feszülten várhatott Arago, a mikor Palme sivatagjában a jelzőtüzet leste, melynek Iviça sziget legmagasabb pontján kell kigyúlnia, hogy neki alkalma nyiljék a meridiánja utolsó háromszögét befejezhetni.
A viz szine végre csak a felső ivdarab keskeny szeletén emelkedett túl. Tizenöt másodpercz mulva az utolsó sugárnak kell a föld felett elvillámlania, hogy a szemlélők szemeiben, kik már készültek, hogy azt magukba szivják, az édeni zöld hatását keltse!...
Egyszerre csak két puskalövés dördül el a parti sziklák közt, a hegy alatt, könnyü füst száll fel és annak egyes pelyhei és bodrai közt egész csapat madár repül, tengeri fecskék, sirályok és egyebek, melyeket a lövés riasztott fel.
Ez a felhő egyenesen emelkedett, lámpaernyő gyanánt szorult a szemhatár és a sziget közé és elvonult a leszálló nap előtt, ép a mikor az legeslegutolsó sugarát röpitette el a viz felett.
És im, a part egyik sziklatömbén, a füstölgő fegyvert kezében tartva, a madárcsapatot tekintetével követve, ott állt Ursiclos Aristobulus!
- No! Most már ez igazán sok! kiáltott Sam testvér.
- Nem sok! A kelleténél is több! tette hozzá Sib testvér.
- Inkább ott hagytam volna függve a sziklán, mondá magában Sinclair Olivér, legalább még most is ott volna!
Ajkait összeszoritva, szemeit maga elé meresztve, miss Campbell egy árva szót sem szólt.
Még egyszer és most is csak annak az Ursiclos Aristobulusnak hibájából fosztatott meg az ő zöld sugarától!

TIZENHETEDIK FEJEZET.
A “Clorindán”.
Másnap reggel hat óra felé, egy negyvenöt-ötven tonnás, remek szép dereglye, a »Clorinda« uszott ki Jona kis öbléből és könnyü, északkeleti szellő behatása alatt, szélnek feszitett oldalvitorlákkal evezett ki a nyilt tengerre.
A »Clorinda« miss Campbellt, Sinclair Olivért, Sam és Sib testvéreket, Besz asszonyt és Patridget vitte magával.
Az magától értetődik, hogy a szerencsétlen Ursiclos Aristobulus nem volt velük a hajón.
Az első nap eseményei után ugyanis nyomban a következőt határozták el és hajtották végre:
Az apátság dombjáról lejövet és a korcsma felé való menet miss Campbell röviden igy szólt:
- Kedves bácsik, miután Ursiclos Aristobulus ur ahhoz látszik magát kötni, hogy még tovább is Jonán maradjon, hát mi átengedjük Jonát annak az Ursiclos Aristobulus urnak. Első alkalommal Obanban, most pedig itt hiusitotta meg élvezetünket. Egy napig sem maradunk tovább itt, a hol az a boldogtalan nyilván előjogot élvez ostobaságok elkövetésére!
Ez ép oly rövid, mint velős nyilatkozatra Melvill-testvéreknek nem volt mit felelniök. Egyébként ők is osztoztak az általános kedvetlenségben és a mint csak erőteljes természetüktől tellett, ugy szidták Ursiclos Aristobulust. Jelöltjük helyzete határozottan meggyengült, még pedig örökre. Miss Campbellhez nem juttathatja őt vissza többé semmisem; akarva, nem akarva, különben is le kell mondaniok egy lehetetlenné vált terv keresztülviteléről.
- Szerencsére, az elhamarkodott igéretek nem bilincsek, sugta Sam testvér Sib testvér fülébe, miután egy kicsit félrevonta őt.
Ez más szavakkal azt jelentette, hogy lényegesen megváltozott viszonyok közt nem lehet az ember, szintén egészen más viszonyok közt, adott szavához kötve és Sib testvér is félreérthetetlen módon jelentette ki, hogy itt azt a skót közmondást egész terjedelmében lehet alkalmazni.
Ép a mikor a »Duncan pánczélja« alsó termében bucsuzni készültek, miss Campbell kijelentette:
- Holnap elutazunk, én itt egy perczig sem maradok tovább.
- Teljesen egyetértünk veled, kedves Ilonám, felelt Sam testvér, de hová fogunk menni?
- Oda, a hol biztosak lehetünk, hogy Ursiclos Aristobulussal nem találkozunk ismét. Fődolog tehát, hogy senki meg ne tudja sem azt, hogy Jonából elmentünk, sem azt, hogy hová mentünk.
- Nagyon helyes, vélekedett Sib testvér, de kedves leányom, hogyan utazzunk el és merre forduljunk?
- Ó, mondá miss Campbell, hát hajnalhasadtával nem birnánk módját találni, hogy e szigetet elhagyjuk? Skóczia partjain nem lenne egy lakatlan, vagy még inkább lakhatatlan pont, a hol zavartalanul folytathatnánk megfigyeléseinket?
A testvérek erre a kettős és egyébként oly hangon feltett kérdésre, melylyel szemben lehetetlen volt kibuvót keresni, nem birtak volna megfelelni. Szerencséjükre kéznél volt még Sinclair Olivér.
- Miss Campbell, mondá ez, mindezt el lehet rendezni, még pedig a következő módon: nem messze innen, a megfigyelésre igen alkalmas sziget létezik, tulajdonkép csak zátony, a hol semmiféle rendzavaró nem közeledhetik hozzánk.
- Melyiket gondolja ön?
- Nos hát Staffát, melyet ön Jónától északra, legfeljebb két mértföldnyi távolban már láthat.
- Lehetséges ott élni és odajutni? kérdé miss Campbell.
- Természetesen, felelt Sinclair Olivér, még pedig a legkönnyebb módon. A jónai öbölben láttam egyikét ama vitorlásoknak, melyek mindig készek az indulásra, olyan vitorlás csolnak-féle, milyent a szép időjárások alatt minden angol kikötőben lehet látni. Kapitányuk, legénységük rendelkezésére áll a legelső, jött-ment turistának, a ki igénybe veszi szolgálatukat, hogy a csatornába, az északi tengerre, vagy Irlandba menjenek vele. Nos, ki gátol bennünket abban, hogy egy olyan vitorlást lefoglaljunk és mivel Staffának épenséggel nincsenek segélyforrásai, hogy tizennégy napra való eleséget is ne rakjunk fel rá és hogy végül holnap hajnalhasadtával el ne utazzunk?
- Sinclair ur, felelt miss Campbell, holnap titokban fogjuk a szigetet elhagyni és legyen meggyőződve, hogy nagy köszönettel fogok önnek tartozni.
- Holnap, a délelőtt folyamán, feltéve, hogy könnyü reggeli szél támad, már Staffán leszünk, mondá Sinclair Olivér, és ott, nem véve figyelembe a turisták rendes látogatását, a mi hetenkint kétszer, egy-egy órára megesik, - egy élő lélek sem fog bennünket zavarni.
Régi szokás szerint ujra felhangzott Besz asszony minden neve, melyen szólitani szokták.
- Bet!
- Beth!
- Besz!
- Betsey!
- Betty!
Besz asszony nyomban megjelent.
- Holnap elutazunk, mondá Sam testvér.
- Holnap, egész korán! tette hozzá Sib testvér.
Nem törődve semmi egyébbel, nem keresve, nem kutatva semmit, Besz asszony és Patridge nyomban hozzálátott az utazási előkészületekhez.
Sinclair Olivér ezalatt lement a kikötőbe és ott alkudozott John Olduckkal.
John Olduck a »Clorinda« kapitánya volt, igazi tengerész, a hagyományos aranyrojtos sapkában, érczgombos zubbonyfélében és kék posztó nadrágban. A szerződés megkötése után ez nyomban hozzálátott, hogy hat emberével az indulásra mindent előkészitsen. Az a hat matróz tulajdonképen mindmegannyi halász volt, nyáron azonban e vitorlásokon oly kitünő módon végezték a szolgálatot, hogy a világ minden tengerészének mintául szolgálhattak volna.
Reggeli hat órakor, a »Clorinda« uj utazói beszálltak, de senkinek sem szóltak egy szót sem a vitorlás rendeltetéséről. Az élelmiszereket, friss hust, befőtteket és a nélkülözhetetlen italokat, sietve szállitották fel oda. A »Clorinda« szakácsa különben még egyebet is szerezhetett a gőzösről, mely Oban és Staffa közt rendszeresen közlekedett.
Hajnalhasadtával a vitorlás hátsó felében lévő kaczér kis szobácskát foglalta el miss Campbell. A Melvill-testvérek a szalon tulsó felén eső »Main Cabin« ágyain helyezkedtek el. Ez a fülke a hajó legszélesebb részében volt. Sinclair Olivér egy kicsi, a szalon felé vezető lépcső mögé eső fülkével érte be. A főárbocz nyele által kettéválasztott étterem két oldalán Besz asszonynak és Patridgenak - az egyiknek a jobb, a másiknak a bal felén - voltak matráczágyai, mindjárt itt a konyha mögött és a kapitány szobája mellett. A konyha, a hol a szakács lakott is, kissé előbbre esett; még előbb volt az ugynevezett néphelyiség, a hat matróz számára berendezett függőágygyal. A csinos vitorláson, melyet Ratsey épitett Cowesben, nem hiányzott semmisem. Kedvező vizállás mellett és jó szélben, a “Royal Thomas yacht Club” összes regattáin becsülettel állta meg helyét.
Igaz örömük telt benne mindnyájuknak, a mikor a »Clorinda« felszedte horgonyait és csak a nagy-, a szárny-, a hegyvitorlával és a sarokellenzővel fogta el a szelet. Kedves módon hajolt oldalt, de azért canadai fenyőből épitett padozatát nem érte egyetlen vizcsepp sem, mert a függélyesen szerkesztett orr oly élesen metszte a könnyü és eleibe futó hullámokat.
A távolság, mely e két kis Hebridát, Jonát és Staffát elválasztja, igen csekély. Teljesen kedvező szélirány mellett husz-huszonöt percz alatt is átkelhettek volna, kivált olyan vitorlással, mint a milyen a »Clorinda«, mely nyolcz tengeri mértföldet is befut egy óra alatt. Ma azonban a szél, bárcsak könnyü szellő alakjában, majdnem egészen előlről fujt; aztán a tenger is apadófélben volt és igy a mindinkább észrevehető áramlatot ismételt lavirozással kellett legyőzni, a mig a »Clorinda« Staffa határához érhetett.
Miss Campbell nem nagy sulyt fektetett erre; ő megelégedett azzal, hogy a »Clorinda« velük úszik tovább. Egy órával később, Jona a reggeli ködben mosódott el és eltünt ezzel annak a rendháboritónak a képe is, kinek még a nevét is elfeledni szerette volna Ilona.
Igy hát nyiltan mondá a bácsiknak is:
- Nos, nincs igazam, Sam papa?
- Teljesen igazad van, kedves Ilona.
- És mama nem ért velünk egyet?
- De tökéletesen!
- Nos hát, mondá tovább, karjait a bácsik köré fonva, e szerint mindannyian egyesülünk annak a tudatában, hogy az édes kedves bácsiknak, kik nekem olyan férjet akartak a nyakamba fűzni, nem volt valami különösen szerencsés gondolatuk.
A testvérek helyeslőleg hajtották meg magukat.
A szerfelett kellemes tengeri útnak csak az az egy hibája volt, hogy nagyon is rövid ideig tartott. De mi gátolta őket abban, hogy a vitorlást a zöld sugár eleibe bocsássák és azt az Atlanti óczeán közepén keressék fel? De mégsem! A megállapodáshoz képest Staffába mennek és John Olduck intézkedett, hogy a kis Hebridák e leghiresebb szigetét a dagály kezdetével elérhesse.
Nyolcz óra felé a »Clorinda« éttermében feltálalták az első reggelit, mely teából, vajból és sandwichből állott.
Rózsás jó kedvben láttak hozzá az összes vendégek és evés közben már szinte elfelejtették a jonai korcsma kitünő konyháját. A hálátlanok!
A mikorára miss Campbell visszajött a fedélzetre, a yacht megváltoztatta menetirányát. A skerryvorei meredek sziklákon épült, szép világitótoronyhoz közeledett most, melynek elsőrendü tüze a tenger szine felett százötven lábnyi magasságban ég. És mégis »levágta a tollat«, hogy a skót kifejezéssel jelezzük menete sebességét.
Miss Campbell félig elnyujtózva feküdt a durva vászonból készült nagy párnák egyikén, a vitorlás hátsó részében, milyeneket valamennyi angol kéjvitorláson lehet találni. Élvezte a gyors mozgást, melyet nem zavarnak a kocsiknál előforduló lökések, a vasuton észlelt rázkódtatások; a korcsolyázó gyorsaságával haladtak, mintha csak keményre befagyott tavon repülnének. Kedvesebb valamit alig lehetett volna látni az elegáns, a könnyen habzó hullámokon fekvő »Clorindá«-nál, a mint a hullámokkal együtt emelkedett és sülyedt. Igazában véve, a levegőt inkább metszeni látszott, óriás madárhoz hasonlóan, melyet hatalmas szárnyai hordanak.
Az északon és délen, a nagy Hebridák által védett, keleten a partvidék által oltalmazott e tengerdarab inkább belföldi tóhoz hasonlitott, melynek vizét a szél még nem birta felkavarni.
A vitorlás ferde irányban evezett Staffa felé, ama nagy, a Mull szigettől oldalt eső, magánosan kinyuló szikla irányába, mely alig emelkedik száz lábra a dagály felett. Azt lehetett volna hinni, hogy ez a szikla változtatja folytonosan a helyét, mert majd nyugati meredek szélét, majd ismét a keleti oldalra eső, vadul egymásra halmozódott kőtömegeket mutatja. Valami megmagyarázhatatlan szemkáprázat folytán az egész tömeg tényleg körben látszott forogni, a szögekhez képest, melyet a »Clorinda« menetiránya a sziget egyes részeivel képezett.
Az áramlat és az ellenkező szél daczára a vitorlás mégis csak előbbre jutott lassanként. A mint nyugaton, Mull legvégsőbb csúcsán túlevezett, a tenger elég erősen megrázta, bár tulajdonkép csak vigabban tánczolt a nyilt tenger felől hömpölygő hullámok tetején; a legközelebbi fordulónál - vagy a legközelebbi »csapásnál«, a mint a bolyongásnál csipkealakban megtett útszakaszokat nevezik - ismét csendes vizbe jutott, mely oly gyengéden ringatta, mintha gyermekbölcső lenne.
Tizenegy óra felé a »Clorinda« elég magasra ért északon, hogy most már egyenesen mehessen Staffa felé. A csomókat megoldották tehát, a szélfogót leeresztették és a kapitány készülni kezdett a horgony kivetésére.
Öble, kikötője nincs ugyan Staffának, de azért akármilyen szél fuj is, a keleti oldalon, a hajdani földalakulások folytán szeszélyesen szétszórt sziklákon belül - a mi valóságos fövenyövet képez - nem nehéz a szigetet megközeliteni. Igen nagy vihar alkalmával persze, a csak némileg nagy tonnatartalommal biró hajó nem igen merne itt megmaradni.
A »Clorinda« tehát átvergődött e fekete bazaltövön; engedelmesen követte a kapitány vezetését és az egyik oldalon a Bouchaillie sziklatömböt hagyta el, melyből a most még mindig alacsony vizállásu tenger az alsó, csomókba egyesült nyeleket befödetlenül hagyta, a másik oldalon, balról pedig azt az utat, mely a part hosszában vonul el. Itt van a sziget legjobb kikötőhelye és itt szálltak fel ujra a gőzösökre a turisták, kik Staffába jöttek és aztán a sziget látnivalóit megnézve, sétájukat bevégezték.
A »Clorinda« egy egészen kis öbölben, a Clam Shell barlang közvetlen közelében vetett horgonyt. A felső vitorlát leeresztették, a nagy vitorlát lazára kötötték és a horgony zörögve hullt a mélységbe.
Egy perczczel később, miss Campbell társaival együtt a hires barlang baljától eső bazaltlépcsőfokokon állt már. Karfával ellátott falépcsőzet vezetett tovább, mely a parttól a sziget gömbölyü hátáig nyult el.
Mindnyájan ezen a lépcsőn haladtak fel, a felső síkra.
Megérkeztek végre Staffába, a hol ugy elszakadtak az emberek által lakott világtól, mintha a vihar a Csendes óczeán legpusztább szigetére vetette volna őket.

TIZENNYOLCZADIK FEJEZET.
Staffa.
Ha mindjárt Staffa semmi egyéb is, csak sziget, a természet mégis a Hebridák csoportozatának legkülönösebb alkatrészévé tette. A hosszukás gömbölyü alakkal biró, egy mértföld hosszu és fél mértföld széles e nagy sziklatömb bámulatos és bazaltkorbeli eredetü barlangokat rejteget mélyében. A geologusok és turisták egyforma érdeklődéssel csődülnek ide. Tisztán csak véletlenül történt az, hogy sem miss Campbell, sem a Melvill-testvérek ide még soha el nem látogattak, de Sinclair Olivér ismerte csodáit. Magától érthető tehát, hogy a társaság vezetését tüstént rábizták e szigeten, mely különben csak pár napi tartózkodási helyül fog mindnyájuknak szolgálni.
Ez a sziklatömeg kizárólag egy oly óriási bazalttömeg jegeczesedésének köszönhető, mely a föld kérge képződésének első idejében itt megmerevedett. Ez az időpont azonban a roppant messze multba esik. Helmholtz kutatásai szerint - melynek eredményével Bischof tanulmányai is egybehangzanak, a bazalt lehülésére vonatkozólag, mely csak 2000 foknyi melegben olvadhatott meg - annak tökéletes lehülésére legalább is háromszázötven millió év kellett. Ezek szerint földgömbünk megállapodása, miután az gáznemü, majd cseppfolyós tüzes állapotban is volt, a mesével határos messzeségbe vezethető vissza.
Ha Ursiclos Aristobulus itt lett volna, bő alkalma nyilt volna, hogy a földalakulás történetének egyes részeiről szép értekezéseket tartson. De ő távol maradt; miss Campbell alig gondolt rá és az történt, mint Sam testvér mondá Sib testvérnek:
- Ne kergessük el a legyet a czukorról!
Skót közmondás ez, melynek eléggé érthető jelentése az, mit a francziák igy fejeznek ki: »Ne keltsük fel a macskát, a mikor alszik.«
Most mindnyájan egymásra, aztán a szomszédságban körülnéztek.
- Első sorban, kezdé Sinclair Olivér, ajánlatos, hogy uj területünket elfoglaljuk és birtokba vegyük.
- Nem feledve el természetesen azt sem, hogy mi czélból jöttünk ide, jegyezte meg miss Campbell mosolyogva.
- Persze, hogy nem feledve el! felelt Sinclair Olivér. Kikeresünk tehát egy alkalmas megfigyelési pontot és megnézzük, miféle szemhatár szegélyezi szigetünk nyugati oldalát.
- Inditványát elfogadom, mondá miss Campbell, csakhogy az időjárás ma egy kicsit ködös és nem hiszem, hogy a nap leszállása kedvező körülmények közt menne végbe.
- Ugy hát várni fogunk, miss Campbell, - ha kell, várni fogunk a napéjegyen rossz időjárásáig.
- Igen, igen, várni fogunk, mondák a Melvill-testvérek... mig csak Ilona el nem határozza, hogy tovább menjünk.
- Ó, hiszen bennünket nem üz, nem sürget senkisem, kedves bácsik, felelt a leány, ki Jónától való eltávozása óta egész boldognak érezte magát, - nem, nem sürget senki és én e szigetecskét elragadóan szépnek találom. Oly villában, melyet ezen, finom szigethez hasonló rét közepére épitenének, rendkivül élvezetes és kellemes lakás esnék még akkor is, ha a viharok, melyekkel Amerika oly bőven lát el bennünket, Staffa alapszikláin törnének is meg!
- Hm! vélekedett Sib testvér, hisz itt e legszélső, az Oczeán felé legközelebb eső határon szörnyü módon dühönghetnek!
- Ugy is van, felelt Sinclair Olivér. Staffa, a tengerről jövő összes szeleknek ki van téve és csak a keleti oldalán, ott, a hol a mi »Cloridánk« horgonyoz, nyujthat némi védelmet. A rossz időjárás különben az Atlanti tengernek e vidékén teljes kilencz hónapig tart el.
- Ugy hát mindjárt érthető az is, mondá Sam bácsi, hogy miért nem lehet itt egyetlen fát sem látni. A fensikon a növényvilág minden termékének, ha csak pár lábnyira emelkedik is ki a földből, okvetlenül tönkre kell mennie.
- Szép dolog, az igaz, de két-három nyári hónapot mégis csak érdemes volna e szigeten eltölteni? kérdé miss Campbell. Staffát okvetlenül meg kell szereznetek, kedves bácsik, ha Staffa egyáltalán eladó.
Sam és Sib testvér máris a zsebe felé nyult, mintha a vétel árát ki akarnák fizetni. Páratlanul jó bácsik, kik huguk legbolondabb szeszélyét is teljesitették volna.
- Kié tulajdonkép ez a Staffa? kérdé Sib testvér.
- A Mac-Donald családé, felelt Sinclair Olivér. Évi tizenkét font sterlingért (120 frt) adják bérbe, de nem hiszem, hogy a világ minden kincseért eladnák.
- Nagy kár! mondá miss Campbell, ki, már természeténél fogva is könnyen lelkesedvén, most meg épen nagyon is alkalmas kedélyhangulatban volt.
Staffa uj vendégei ily beszélgetések közt haladtak a sziget egyetlen földén, melyből itt-ott kisebb és gyepes dombocskák emelkedtek ki. A mai napon a gőzhajózási társaságnak semmiféle jármüve sem hoz vendégeket a kis Hebridák látogatására; miss Campbellnek és társainak tehát nem kell attól tartaniok, hogy a lármás turisták esetleg megzavarhatják őket. Egyedül voltak a puszta és az emberektől elhagyatott sziklán. Néhány apróbb ló és egyes fekete tehenek legeltek a fensik sovány füvében, melyek vékony humus takaróját több helyen lávaszerü tömegek törték át. Pásztor nem őrizte azokat és ha egyáltalán őrizte valaki a négylábu szigetnyájat, ez csak a távolból történhetett, Jónából talán, ha ugyan nem a tizenöt mértfölddel messzebb, keleten eső Mull sziget partjáról.
Lakóház nem volt seholsem; csak egy kunyhó romja mutatkozott, melyet a napéjegyen alkalmával, márcziusban és szeptemberben duló viharok pusztithattak el. Tizenkét font sterling évi bér tényleg nagyon is elég néhány hold rétért, melynek füvét ugy lerágták a marhák, hogy már az alapszálakig elkopott bársonyhoz hasonlitott.
A sziget felületének megszemlélésével tehát mihamar elkészültek és most kizárólag a szemhatár megfigyelésével foglalkoztak.
Az tisztára felismerhető volt, hogy ez este, a nap lementétől nem sokat lehet várni. A változatosság folytán, mely a szeptemberi napokat jellemzi, a még tegnap egész tiszta eget ma már pára boritja. Esti hat óra felé néhány pirosos felhő simult el nyugatról, melyek a légkörnek közelálló megzavarodásait szokták megelőzni. A Melvill-testvérek, legnagyobb sajnálatukra, szintén azt észlelték, hogy a »Clorinda« Aneroid barométerje »Változó« felé ment vissza és ebből az állásából nem is készült kimozdulni.
Miután a nap, a hullámjárás által a nyilt tengeren vont reczevonal mögött elmerült, mindnyájan visszatértek a hajóra. Az éj nyugodtan mult el a kicsiny és a Clam-Shell barlang kiszögellései által képezett öbölben.
Másnap reggel, szeptember 7-én, elhatározták, hogy a szigetet előbb pontosan szemügyre fogják venni. A felső rész után most már az alsó került sorra. Nem kell az időt mindenkép felhasználniuk, miután most igazi - Ursiclos Aristobulusnak rovására nem irható - balsors eddigelé meghiusitotta a vágyva várt tünemény megfigyelését? Egyébként senkinek sem volt oka megbánni, hogy meglátogatták a barlangokat, melyek a Hebrida-csoportozat ez elveszett szigetét hiressé tették.
A mai napot arra forditották, hogy megvizsgálják a »pinczét« Clam-Shellben, mely előtt a vitorlás horgonyzott. A szakács, Sinclair Olivér buzditására, már a második reggelit ott készült tálalni. Az asztal vendégei ott azt képzelhették, hogy egy hajó alsó helyiségeiben vannak. A negyven-ötven láb hosszu prizmák, melyek a boltozat bordáit képezik, tényleg nagyon hasonlitanak egy hajó belső szerkezetéhez.
A mintegy harmincz láb hosszu, körülbelől tizenöt láb széles és száz láb mély barlangba igen könnyü a bejárás. Csak kelet felé lévén nyitva, a legrosszabb szelektől megmenekül és a rettenetes hullámok sem hatolhatnak be oda, melyek viharos időben, a sziget egyéb barlangjaiba behömpölyögnek. Ép ezért Staffa barlangjai közt olyannak tartják, mely kevésbé érdemli meg, hogy az emberek felkeressék.
Mindamellett a bazaltivek elhelyezése, mely inkább emberi kéztől látszik eredni, mint a természettől, a szemlélők osztatlan bámulatát kelté fel.
Miss Campbellt ez a látogatás teljesen elragadtatta. Sinclair Olivér előzékeny, kedves módon magyarázgatta neki Clam-Shell szépségeit, kétségkivül kevesebb tudományos czafranggal, mint Ursiclos Aristobulus, de annál müvésziesebb és finomabb érzékkel.
- Clam Shellben tett látogatásunkról emléket szeretnék birni, mondá miss Campbell.
- No azt könnyü szerezni! felelt Sinclair Olivér.
Néhány, de biztos irónvonással vázlatot hevenyészett a barlangról, felvéve azt a szikláról, mely a nagy bazaltlépcső végében emelkedik. A barlang előnyilása, hasonlóan egy óriási emlőshöz, melynek csontváza képezi falait, - a sziget csúcsafelé vezető karcsu lépcsőzet, az oly nyugodt és meglepően tiszta viz a bejárásnál, mely alatt a hatalmas bazaltalapzat ragyogását látni, mindez nagy müvészettel és igen gyorsan mutatkozott Ilona albumának egyik oldalán.
A festő e szavakat irta alá:
»Miss Campbellnek ajánlja Sinclair Olivér.
Staffa, 1881. szeptember 7.«
A reggeli befejeztével, John Olduck kapitány a Clorinda két csolnakja közül a nagyobbat leoldatta; utasai helyet foglaltak benne és a festőileg szép sziget körül a »Hajóbarlang« felé mentek, melyet azért neveznek igy, mert a tenger annak fenekét egészen elfedi és gyalog egyáltalán nem is lehet ott járni.
Ez a barlang a sziget délnyugoti részén fekszik. Csak kissé erős hullámjárásnál is roppant nagy oktalanság volna oda behatolni, mert a hullámverés benne nagyon is erős; aznap azonban, az ég fenyegető jellege daczára, a szél még nem támadt fel és igy a barlang meglátogatása nem volt semmiféle veszélylyel összekötve.
Abban a pillanatban, a mikor a »Clorinda« csolnakja a mély barlang torkolata előtt megállt, a turisták által megtöltött obani gőzös a sziget előtt horgonyt vetett. Ez a két óráig tartó idő, mely alatt Staffa, ugyszólván a »Pioneer« utasaié volt, miss Campbellnek és a többieknek nem okozott kellemetlenséget. Ők észrevétlenül maradtak a hajóbarlangban, mig az idegenek szabályszerü sétájukat végezték, mely csak a Fingalmagaslatig és a sziget felületére terjed. Nem volt tehát alkalmuk, hogy ezzel a kis csoporttal, mely elég zajosan szokott fellépni, érintkezésbe lépjenek, a mi oly szerencsés körülmény volt, melynek több okból is örültek. Mert például miért ne használta volna fel Ursiclos Aristobulus is a Jonán rendszerint kikötő gőzöst, hogy Obanba visszatérjen, a mikor a kis társaság hirtelen eltünését észrevette? Már pedig a vele való találkozást mindenkép ki akarták kerülni.
Bármint volt is azonban a dolog, ott volt-e az elcsapott jelölt a szeptember 7-iki turisták közt, vagy sem, annyi tény, hogy a hajó eltávozása után senki sem maradt vissza. A mikor miss Campbell, Melvill-testvérek és Sinclair Olivér ismét kijöttek a hosszu tömlőből, a kijárás nélküli alagutból, mely szinte mesterséges módon látszik a bazaltrétegbe behajtva lenni, ismét csak azt a mély nyugalmat találták, mely Staffán, az Atlanti Oczeán határára került e szigeten, rendszerint uralkodik.
Sok, nevezetes földalatti üreg létezik a világ különféle tájain, de jobbára a vulkanikus működés területén belől; mindannyian eredetük szerint különböznek egymással, mely vagy neptuni vagy plutói.
Ez üregek némelyei ugyanis földalatti vizek folytán keletkeztek, melyek az évezredek folyamán még a kemény gránittömegeket is kivájják, feloldják, elsöprik, a mig azok helyén gyakran óriási üres területek támadnak, ilyenek a crozei barlangok Bretagneban, a Bonifacio barlang Corsikán, a morghaltei Norvégiában, a Szent-Mihály barlang Gibraltárban, a sarachthelli a Whigt-sziget partján, a touranei a cochinchinai meredek esésü márványpartban.
A többiek, az egészen más eredetüek, a granit, vagy bazaltfalaknak az ezelőtt tüzes-cseppfolyós közetek lehülése folytán beállott hátrább szorulása által keletkeztek és ezek alakzatán meglátszanak az erőszakos tünetek nyomai, melyek a neptuni eredeti barlangoknál teljesen hiányzanak.
Elveihez hiven, a természet az egyeseknél az erő, a többieknél az idő hatását használta fel.
A barlangok közé, melyek épitési anyagát a földalakulási korszakok őstüze olvadt állapotban őrizte, tartozik a hires Fingalbarlang - »Fingal-pincze«, mint a hogy a szerfelett prózai angol elnevezés mondja.
A földgömb e csodája közelebbi megvizsgálásának lesz szánva a legközelebbi nap.

TIZENKILENCZEDIK FEJEZET.
A Fingalbarlang.
Ha a »Clorinda« kapitánya az utolsó huszonnégy óra alatt a Háromegy királyság valamelyik kikötőjében állomásozott volna, tudomása lett volna a meteorologiai jelentésről is, mely az Atlanti Oczeánon uszó hajókra nem ép a legkedvezőbb kilátással kecsegtetett.
Sürgöny utján ugyanis nagy vihart jeleztek New-Yorkból. Miután az Oczeánon nyugatról és északkelet felé átrepült, Irland és Skóczia partvidékét fenyegette teljes erejével, hogy aztán Norvégia belsejében veszszen el.
De e táviratot nem is tekintve, a vitorlás légsulymérője is közelgő légköri zavart jelzett, melylyel az óvatos tengerésznek akarva, nem akarva, számolnia kellett.
Szeptember 8-án, reggel, John Olduck ép ez okból kissé nyugtalankodva ment a sziklapartra, mely Staffát nyugatról határolja, hogy az ég és a tenger képét pontosabb megfigyelés alá vehesse.
Meglehetősen határozatlan alaku felhők, azaz inkább csak párafoltok mint felhők, már most is nagy sebességgel száguldottak tova. A szél mindinkább fokozódott és nemsokára valóságos viharrá kell fejlődnie. A habzó tenger ott kint már egészen fehér és dörögve törtek meg a hullámok a bazaltpilléreken, melyek - mint a sziget alapkövei - kiemelkednek.
John Olduck egy cseppet sem találta ezt a dolgot biztatónak. Habár a »Clorindát« eléggé védte is a Clam-Shell barlang, tényleg megbizható kikötőhely még sem volt az, még ily kisterjedelmü hajónak sem. A viz ereje, melynek itt, a szárazföldi út és a sziklatömegek közt nagyon is észrevehetővé kell válnia, rettentő hullámtörést okozott, mely nem kevésbé veszélyeztette a vitorlás biztonságát. Határozni kellett tehát, még pedig elébb, mintsem hogy a keskeny utak teljesen járhatatlanokká válnak.
A mint a kapitány visszatért a hajóra, ott találta utasait, kikkel aggodalmait közölte és kik előtt annak szükségességét fejtegette, hogy innen mihamarább távozni kell. Csak pár órai késedelem árán is annak a veszélynek lehetnek kitéve, hogy a viz a lehető legzajgóbb állapotban lesz, abban a tizenöt mértföld szélességü tengerszorosban, mely Staffát Mull szigettől elválasztja. Ez utóbbi sziget mögött kell menedéket keresni, különösen pedig az achnagraigi kis kikötőben, a hol a «Clorindának« a tengeri szelektől nem kellett félnie.
- Elhagyjuk Staffát? kiáltott miss Campbell, elveszitsünk ily pompás, szabad szemhatárt?
- Azt hiszem, igen veszélyes lenne, ha Clam Shell előtt maradnánk, felelt John Olduck.
- Ha mindenkép meg kell tennünk, kedves Ilona, mondá Sam testvér.
- Igen; ha okvetlenül meg kell tennünk! tette hozzá Sib testvér.
Most Sinclair Olivér is belevegyült a beszélgetésbe, miután észrevette, hogy ez a hirtelen elutazás mennyire elkedvetlenitette miss Campbellt. Azt kérdezte:
- Mit gondol, Olduck kapitány, mennyi ideig tarthat el ez a vihar?
- Ebben az évszakban legfölebb két-három napig, felelt a kapitány.
- És azt hiszi, hogy okvetlenül el kell innen vitorláznunk?
- Okvetlenül és nagyon sürgősen.
- Mi volna tehát az ön szándéka?
- Hogy még ma reggel felszedjük a horgonyokat. A friss szellő mellett még az est leszállta előtt eljuthatnánk Achnagrayba és aztán onnan, ha majd a vihar ismét lecsendesül, visszatérnénk Staffába.
- Miért nem akar Jónába visszaevezni, a hová a »Clorinda« egy óra alatt eljuthatna? kérdé Sam testvér.
- Nem... Nem... csak Jónába nem! kiáltott miss Campbell, ki már feltünni látta képzeletében Ursiclos Aristobulus árnyékát.
- A jónai öbölben alig lennénk nagyobb biztonságban, mint itt, szólt John Olduck.
- Akkor hát, kapitány, mondá Sinclair Olivér, induljon, vitorlázzék haladéktalanul Achnagrayba, bennünket pedig hagyjon itt Staffán.
- Staffán? kérdé John Olduck elámulva, - itt, hol még egy védő kunyhót sem találhatnak?
- Hát a Clam-shelli barlanggal nem érhetjük be pár napra? felelt Sinclair Olivér. Mi bajunk lehetne ott? Semmi! A hajón van elegendő élelmiszerünk, ágynemünk, ruhánk, - ezt gyorsan kihordhatjuk mind és a szakács kétségkivül szivesen itt marad majd velünk.
- Igen... igen... felelt miss Campbell és örömében tapsolt, utazzék csak el, kapitány, vitorlásával evezzen haladéktalanul Achnagrayba és bennünket hagyjon Staffán. Számüzöttek gyanánt fogjuk magunkat érezni a puszta szigeten, önkéntes hajótöröttek módjára fogunk élni. A »Clorinda« visszaérkezését ama Robinsonok izgatottságával fogjuk várni, kik szigetük közelében hajót pillantanak meg. Mi czélból jöttünk ide? Hogy regényt játszunk, ugy-e bár, Sinclair ur és lehet-e valami regényesebb, mint ez a mi helyzetünk, ugy-e, kedves bácsik? Én egész életemen át mindig szemrehányásokkal illetném magam, ha ily fenséges látványt elmulasztanék, ha nem figyeltem volna meg a vihart, a dühöngő és a sziget felett elszáguldó szelet, az északi tengeréhez hasonló hullámzást, a felszabadult elemek ossiáni küzdelmét. Csak menjen ön, Olduck kapitány! Mi itt maradunk, a mig visszajön.
- De azért... hebegtek Melvill-testvérek, kikből az aggódás e szava egyidejüleg tört ki.
- Mintha az én bácsiim valami kifogást tettek volna, vágott közbe miss Campbell hirtelen, de azt hiszem, van egy módom, melylyel őket a magam pártjára terelhetem.
És ezzel mindegyiknek megadta a megszokott reggeli csókot.
- Igy ni, ez a tied, Sam bácsi, és ez meg a tied, Sib bácsi. Most már fogadni mernék, hogy egy szót sem fogtok szólni.
Eszük ágában sem volt valami kifogást tenni.
Ha egyszer unokahuguknak Staffán tetszik maradni, miért ne maradnának ők, és egyáltalán miért nem támadt nekik eleitől fogva ez az egyszerü és természetes gondolatuk, mely leginkább megfelelt az összes érdekeknek?
Az inditvány azonban Sinclair Olivértől eredt, és miss Campbell ugy vélte, hogy különös köszönettel tartozik neki érte.
Miután tehát a megállapodás létrejött, a matrózok kirakták a több napra szükséges tárgyakat. Clam-Shellből Melvill-House elnevezés alatt ideiglenes tartózkodási helylyé lett, a hol legalább is oly jól ellehetett az ember, mint a jónai korcsmában. A szakács azonnal alkalmas helyet igyekezett találni az ő teendői számára és fel is fedezett ilyent, a barlang bejárása közelében, a sziklafalaknak, látszólag ily czélra teremtett fülkéjében.
Erre aztán miss Campbell és Sinclair Olivér, Melvill-testvérek, Besz asszony és Patridge kiszálltak a »Clorindáról« és átvették a John Olduck által rendelkezésükre bocsájtott kis csolnakot, melynek az egyik szikláról a másikra átmenet, esetleg nagy hasznát vehették.
Egy órával később, a »Clorinda«, mely kettesével feszitette ki vitorláit és bevonta a szélfogót, felhuzta horgonyát és a Mull sziget északi hegye felé fordult, hogy a sziget és a szárazföld közt eső keskeny vizi uton juthasson Achnagrayba. Utasai Staffa bérczeiről, tekintetükkel követték menetét, a mig a csinos kis hajót láthatták. Meg-meghajolva a szél ereje alatt, sirályhoz hasonlóan, mely szárnyaival ép a viz szinét érinti, alig egy félóra multán eltünt Geometre sziget mögött.
Habár fenyegetőnek látszott is az időjárás, az ég egyelőre elég tiszta maradt még, ugy hogy a nap igen gyakran átkandikált a felhőnyilásokon, melyeket a szél tépett fel a tetőponton. A szigeten sétálni lehetett és körüljárhatták a bazalt partot. Miss Campbell és a Melvill-testvérek első óhajtása az volt, hogy Sinclair Olivér vezetése mellett a hires Fingalbarlangba menjenek.
A kéjutazók, kik Obánból jönnek, ezt a barlangot rendszerint az obani gőzös csolnakaival szokták felkeresni, a legtávolabb eső hátterébe is el lehet azonban jutni ugy, hogy a jobb felén eső szikláknál történik a kikötés, a hol járható partféle létezik.
Igy akarta Sinclair Olivér is az ő turistáit vezetni, a »Clorinda« csolnakainak igénybevétele nélkül.
Ott hagyták tehát mindnyájan Clam-Shellt és az utra tértek, mely a sziget keleti oldalán nyulik el. A függélyesen besülyedt oszlopalap felső vége, mely azt a gondolatot ébresztette az emberben, mintha épitész sülyesztette volna el oly módon, szilárd és száraz talajat képezett. A csak pár perczet igénybe vevő uton csevegve haladtak el, mialatt mindnyájan bámulták a sziget szépségeit, melyeken a hullámok megtörtek és melyeken tul, a világos zöld vizben, a sziklák fenekéig lehetett belátni. Szebb utat ama barlang felé képzelni sem lehetett, mely magában véve is méltónak látszik arra, hogy az ezeregy éj valamely hőse lakja.
A sziget délkeleti felére érve, Sinclair Olivér nehéz, természetes lépcsőket mászatott meg turistáival, melyek bármely palota lépcsőivel mérkőzhettek volna. E lépcső végében emelkedtek a legszélső oszlopok, melyek a barlang falának hosszában állanak, mint Vesta kisebb templomában, Rómában, csak közelebb egymáshoz, mintha a nyers fal elfedésére állitotta volna oda valaki. Ezek fejére támaszkodik a hatalmas kőréteg, mely a sziget e részét képezi. E szikláknak ferde irányban elmosódó repedései, melyek egy belső boltivezet mintája szerint látszanak elrendezve lenni, sajátságos ellentétben állnak az oszlopok függélyes irányával, melyek azokat hordozzák.
Ama lépcsők lábánál emelkedett és sülyedt a viz, mintha mélyen lélegzenék, kissé már erősebben is, a nyilt tenger hullámainak visszahatása folytán.
Itt visszatükröződik a kőtömeg egész alapja, melynek feketés árnyéka a hullámokon ingott.
A felső lépcsőfokra érve, Sinclair Olivér balra fordult és miss Campbellnek egy keskeny partformát, vagy inkább természetes járdát mutatott, mely a fal hosszában, a barlang széléig huzódott.
Vasrudakból készült vékony rácsozat, mely a basaltba volt erősitve, szolgált támaszul a fal és a járda éles széle közt.
- Ó, mondá miss Campbell, ez a rácsozat egy kicsit eltorzitja Fingal palotáját.
- Igaza van, felelt Sinclair Olivér, az emberi erőnek a természet müvébe való behatolása zavarólag hat némikép.
- De ha valamikép használni lehet, használjuk is, jegyezte meg Sam testvér.
- Megteszem! fejezte be Sib testvér.
A Fingal-barlangba belépvén, a látogatók, vezetőjük tanácsára megálltak.
Előttük, titokzatos homályba burkolt magas és mély, templomhajószerü csarnok nyilt meg. A tenger szinén, ez a tér a két fal közt körülbelül harmincznégy lábnyi volt. Jobbról és balról, a sürü egymás mellett álló bazalttámaszok, mint az utolsó góth időszak egynémely templomában, elfedték, illetve elrejtették az alapfalak tömegét. Ez oszlopok fejeire támaszkodott egy óriás, reczézett boltozat tömege, mely a zárókövek alatt ötven lábra emelkedett a közepes vizállás felé.
Bámulattal határos csodálkozásuk daczára, az első látványosságnál, miss Campbellnek és kisérőinek végül mégis csak meg kellett tőle válniok, hogy az egyik fal mellett befelé vezető járdán haladjanak tovább.
Itt, a legtökéletesebb rendben, de változó nagyságban, száz és száz hatszögü oszlop emelkedik, egy óriási jegeczesedés eredményéhez hasonlóan. Finom széleik oly tisztán válnak el egymástól, mintha szobrász vésője faragta volna a vonalakat. Az egyiknek hátrafelé eső szögeihez a másiknak előrenéző szögei csatlakoznak a legpontosabban. Némelyiknek három siklapja van, a másiknak négy, öt, hét, sőt nyolcz is, a mi aztán a styl egyformasága mellett kellemes változatosságot szül, a természet művészének finom érzékéről nyujtván a legszebb bizonyságot.
A kivülről beható fény megtörik az összes síma sarkokon. A vizet alant érve és mintha tükör által veretnék vissza, egyformán ragyog a vizalatti köveken, a zöld, sötétpiros vagy világossárga vizi növényeken és ezer villámot szór a bazalt kiszögelléseire, mely szabálytalan beosztással fejezi be e hypogeum boltozatát, melynek párját az egész világon sem lehet találni.
Alatta zajló csend honolt - ha ugyan szabad e két szót egymással összekötni - a föld mély vájásainak az a sajátszerü csendje, melyet a látogatók itt sem mertek megzavarni. Csak a szél vonult keresztül hosszura nyujtott akkordokban, melyek búskomor sorozatát ébresztik az egyszer nekiduzzadó és aztán félig elhaló septimeknek, akárcsak az aeolhárfa húrjain. Nem az a csodás hatás az, melyből az »An-Na-Vine«, vagyis a harmonikus barlang elnevezés származott, a mint a barlangot a régi kelták nyelvén hivták?
- És mely név illenék rá inkább, mondá Sinclair Olivér, miután Fingal volt apja Ossiánnak, a kinek géniusza a költészetet és zenét egy művészetbe olvasztotta?
- Kétségkivül, felelt Sam testvér helyeslőleg; de mint Ossián maga is dalolta: »Fülem mikor hallja majd a bárdok énekét? Atyáim tetteinek dicsőitésénél mikor ver majd szivem? Oh, Sebora erdeiben a visszhang nem ébreszt többé hárfát dalra!«
- Igen, folytatta Sib testvér, »Pusztán áll most a ragyogó palota, régi idők dalaiból nem hangzik már semmi!«
A barlang egész mélységét körülbelül százötven lábra becsülik. A templomhajó hátterében orgonakar-féle tünik fel, melyen bizonyos számu oszlopok emelkednek, kisebb átmérővel ugyan, mint a bejárásnál, de azért az arányok kifogástalan tisztaságában.
Sinclair Olivér, miss Campbell és a bácsik itt egy pillanatra megállhattak.
E pontról elragadóan szép, a szabad ég felé nyitott kilátás nyilt, a fénytől áthatott vizben fel lehetett ismerni a tenger alatti fenék elrendezését, mely négy-hétoldalas oszlopnyelekből állt, melyek mozaikburkolat gyanánt, sürűn feküdtek egymás mellett. Az oldalfalakon a fény és az árnyék csodaszép játéka váltakozott. Kialudt minden, a mint egy felhő, a szinpadi fátyolfüggönyökhöz hasonlóan, a barlang torkolata előtt elvonult. De annál szebben ragyogott minden és a szivárvány hét szinében tündökölt, a mikor a fenék kristályáról visszavert napsugár hosszu, világitó sávokban a boltozatig emelkedett.
Kissé távolabb, a tenger tört meg a rengeteg bejárás íveinek első pillérein. E keretben, mely oly feketének látszott, mintha ébenfából lenne faragva, az egész pompa még annál jobban érvényesülhetett. A még messzebb távolban az ég és a viz vakitó fényben tünt fel, egész messze pedig Jonának fehér kolostorromjai ragyogtak.
A tündéri fény és pompa bűverejének behatása alatt, a látogatók egyike sem birt érzelmeinek kifejezést adni.
- Mily bűvös palota! kiáltott végre miss Campbell, és miféle prózai lélek lehetne az, ki nem hinné, hogy Isten ezt nem a vizi tündérek és nymphák számára teremtette! Kinek szólnának a szél leheleténél e nagy aeolhárfa hangjai? Nem ez az a földöntúli zene, melyet Waverley álmaiban hallott, Selmának az a hangja, melynek akkordjait regényköltőnk feljegyezte, hogy azokkal hőseit altassa el?
- Igaza van, miss Campbell, mondá Sinclair Olivér; Walter Scott, a mikor képleteit a felvidék költői multjában kereste, kétségkivül Fingal palotájára gondolt.
- Ó, itt idézném fel Ossián szellemét! folytatta az ifju és ábrándos leány. A láthatatlan bárd, ezerötszáz éves álmából miért ne ébredne fel az én hangom hivására? Ugy szeretem elképzelni, hogy a boldogtalan, ki ép oly vak volt, mint Homér és ép oly költő, mint az, a mikor korának nagy hőstetteit énekelte meg, gyakran e palotába menekült, mely még ma is az ő apjának nevét viseli. Fingal visszhangjai itt bizonyára gyakran ismételték szellemének hős és lyrai ömlengéseit, a legtisztább gaëli tájszólással. Mit gondol, Sinclair ur, a vén Ossián nem ülhetett esetleg ép ezen a helyen, a hol mi vagyunk most, hárfájának hangjai nem folyhattak itt egybe Selma hangjával?
- Már miért ne lehetne az igaz, miss Campbell, a mit ön oly kifejezésteljes meggyőződéssel mond.
- Hát ha felidézném? suttogá miss Campbell.
És üde hangján ismételten hívta a vén bárd nevét a szél rezgésében.
De miss Campbell legforróbb vágya daczára, bár háromszor is szólitotta, csak a visszhang felelt neki. Ossián szelleme nem jelent meg az apai hajlékban.
Időközben sürű ködben szállt le a nap. A barlang komor árnyakkal telt meg, kint pedig mind zajosabb, nyugtalanabb lett a tenger; hosszu hullámai már az utolsó bazaltoszlopokon kezdtek megtörni.
A látogatók tehát visszamentek a keskeny és a viz habja által már félig ellepett járdára; gyors léptekkel kerülték meg a szigetnek a szél által hevesen támadott sarkát, melynek a vihar a tenger felől pokoli zajjal iramodott neki; tovább menet, egyelőre védve voltak a másik oldalon elnyuló partgát által.
A rossz idő hét óra óta még észrevehetőleg rosszabbra fordult; a dühöngő szél már Skóczia magas partjába ütközött és teljes orkánná készült fejlődni.
A part bazaltfala által védve azonban, miss Campbell kisérőivel együtt még kényelmesen elérhette Clam-Shellt.
Másnap a szél, a légsulymérő oszlopának ujabb esése mellett, borzasztó erővel tört ki; még sürűbb, kékesszürke felhők bontották az eget és meglehetős alacsonyan száguldottak el a föld felett. Az eső nem esett még ugyan, de a nap láthatatlan maradt; hosszu időközökben legfölebb egyszer kandikált ki.
Miss Campbellt ez az undok idő sokkal kevésbé hangolta le, mint azt róla feltenni lehetett volna.
A vihar által korbácsolt szigeten eltöltött ez az élet teljesen megfelelt az ő természetének. Walter Scott valamelyik hősnőjéhez hasonlóan élvezetet talált abban, hogy Staffa sziklái közt, a legkülönösebb gondolatokba elmerülve és teljesen egyedül bolyongjon, a mikor nem is tolakodott fel senki kisérőjéül.
Ismételten tért vissza a Fingal-barlangba is, melynek költői sajátossága élénken vonzotta őt. Itt ábrándozott, álmodozott órákon át és sohasem jutott eszébe az intés, hogy elővigyázatlanul be ne térjen e földalatti palotába.
Másnap, szeptember 9-én, a depresszió maximuma Skóczia partjáig jutott. Ez örvény központjában a légáramlatok hihetetlen gyorsasággal mozogtak - ez már valóságos orkán volt. A sziget felületén lehetetlen volt erejével szembeszállni.
Esti hét óra felé, ép a mikor az ebéd készen várta őket, Sinclair Olivért és a Melvill-testvéreket rémitő aggodalom fogta el.
Miss Campbell, ki már három órája távozott el, nem mondva meg, hogy hová, még eddigelé sem tért vissza.
Eleinte mindannyian fokozódó türelmetlenséggel vártak hat óráig... miss Campbell nem mutatkozott.
Sinclair Olivér több izben is felment a sziget fensíkjára... nem látott egy lelket sem.
A vihar most rettentő erővel dühöngött és a rémitő hullámhegyekké tornyosuló tenger ott dörgött szüntelenül a szigetnek délnyugatra eső részén.
- Szerencsétlen miss Campbell! kiáltott Sinclair Olivér hirtelen; ha még most is a Fingal-barlangban van, segitségére kell sietnünk, mert különben menthetetlenül elveszett.

HUSZADIK FEJEZET.
Miss Campbellért.
Pár másodperczczel később Sinclair Olivér már elsietett a partgát hosszában és ott, hol a bazaltlépcsőzet a magasba visz, elérte a barlang bejárását.
Melvill-testvérek és Patridge nyomban követték.
Besz asszony szörnyü aggodalmak közt maradt Clam-Shellben, de mindent elkészitett, hogy Ilonát visszatértekor fogadhassa.
A tenger oly magasan járt most már, hogy a felső lépcsőfokot mosta; sőt a vasrácsozaton is túlcsapkodott és a belső oldaljárdán lehetetlenné tette az előmenetelt.
Abból, hogy gyalog lehetetlen volt a barlangba jutni, okszerüen következett, hogy ép oly lehetetlen onnan kikerülni. Ha miss Campbell bent van, ugy ő fogoly. De mint lehessen ezt megtudni, mint lehessen hozzájutni?
- Ilona! Ilona!
A hullámok őrjitő zajába orditott e nevet meg lehetett-e hallani? Köröskörül szüntelenül dörgött a szél és a viz és bóditó zajgása megakadt a barlangban. Sem a hang, sem a szem át nem hatolhatott rajta.
- Miss Campbell talán egyáltalán nincs itt, mondá Sam testvér, ki saját megnyugtatására kapaszkodott e reménybe.
- Hát hol lehetne? kérdé Sib testvér.
- Persze, hol lehetne másutt? kiáltott Sinclair Olivér. Nem hiába kerestem őt a sziget fensíkján, a part sziklái alatt és mindenütt? Nem tért volna hozzánk vissza, ha erre képes lett volna? Ő itt van és csakis itt lehet!
Eszükbe jutott most a leánynak ismételten kifejezett lelkes és nagy bátorságot tanusitó óhajtása, hogy a Fingal-barlangban vihart szeretne látni. Elfeledte tehát azt, hogy a tenger e barlangot ily esetben gyakran a tetejéig megtölti és börtönné változtatja át?
Mit lehetett most egyebet megkisérteni, hogy hozzá lehessen jutni és meg lehessen őt menteni?
Az orkán hatalmának engedve, mely a sziget e részét rémitő erővel érte, a hullámok akárhányszor már a boltozat csúcsáig emelkedtek. Ott aztán süketitő ropogással törtek meg. Az akadály folytán összetorlódott viztömegek a Niagara vizeséseihez hasonlóan, habzó örvényekben hulltak alá; a hullámoknak, a felkavart tenger által korbácsolt alsó része pedig a benső területet lepte el a hegyi folyam zugásával, melynek gátja hirtelen engedni volt kénytelen. Csak a barlangnak legvégső hátterében tört meg a tenger a sziklafalon, forrongó örvényhez hasonlóan.
Hol találhatott volna miss Campbell menhelyet, a hová a hullámok el nem juthattak volna? A barlang felső vége ezek rohamának közvetlenül volt kitéve és ugy az oda-, mint a visszaömlésnél, a viz okvetlenül és ugy eláraszthatta a járdát, hogy azon senki meg nem állhatott.
És mégis védekezni akartak a feltevés ellen, hogy a rettenthetetlen fiatal leány egyáltalán itt volna. E zsákutczában mikép is állhatott volna ellen a dühöngő tenger hullámárjának? Megcsonkitott, darabokra szaggatott testét nem röpitette volna még ki a kavargó örvény? Az áradat, az ép most jelentkező dagály alkalmával nem ragadhatta volna már rég el a partgát és Clam-Shell bérczei mellett?
- Ilona! Ilona!
A szél és a hullámok őrült zajába ujra és ujra kiáltották e nevet.
Nem felelt e hivásra senki, nem is felelhetett.
- Nem, nem, ő nincs e barlangban! ismétlék Melvill-testvérek kétségbeesetten.
- De mégis bent van! makacskodott Sinclair Olivér.
Állitásának mintegy igazolásául egy darab szövetre mutatott, melyet a visszatorlódó hullám ép most vetett oda a bazaltlépcsők egyikére.
Sinclair Olivér odarohant.
A »Snod« volt, a skót szallag, melyet miss Campbell mindig a hajában szokott viselni.
Lehet és szabad-e még tovább is kételkedni?
És mégis, ha e szallagot a viz elragadta tőle, képzelhető-e, hogy ugyanaz a szörnyü hullámverés egyidejüleg nem nyomta oda miss Campbellt is a sziklához, hol aztán súlyosan megsérült?
- Mindjárt megtudok mindent! kiáltott Sinclair Olivér.
Felhasználva a pillanatot, a mikor a visszafolyó viz a karzatot félig szabadon hagyta, megragadta a rácsozat legelső, hosszu vasrudját; de ugyanakkor már egy ujabb, óriási hullám rohant ugyanoda és odaszoritotta őt a lépcső aljához.
Ha Patridge saját élete koczkáztatásával nem vetette volna magát rá és vissza nem tartotta volna a fiatal embert, Sinclair Olivér okvetlenül lecsúszott volna a legalsó lépcsőig és a tenger menthetetlenül magával ragadta volna.
Sinclair Olivér felegyenesedett; elhatározása, hogy a barlangba behatol, távolról sem ingott meg.
- Miss Campbell ott bent van! ismétlé, miután testét nem mosta ki a viz ép ugy, mint e szallagot. Meglehet tehát, hogy valamelyik falmélyedésben védelmet talált. Ereje azonban el fogja hagyni; nem fogja addig kibirni, mig ismét apály áll be. Hozzá kell tehát jutnunk, akárhogy is!
- Én bemegyek! kiáltott Patridge.
- Nem!... Én megyek! felelt Sinclair Olivér. 
A végső eszközhöz akart nyulni, hogy miss Campbellig hatolhasson, habár az az eszköz nem valami kedvező eredménynyel kecsegtette.
- Várjanak engem itt, uraim, mondá Melvill-testvéreknek. Öt percz mulva ujra itt leszünk. Jöjjön Patridge!
A bácsik ott maradtak a magas part védelmében, a szigetnek egyik legszélsőbb és leginkább kiszögellő sarkához közel, oly helyen, melyet a tenger el nem érhetett, - mig Sinclair Olivér és Patridge gyors lépésekben sietett vissza Clam-Shellbe.
Félkilencz volt most. Öt perczczel később a fiatal ember és a vén szolga ujra feltünt és a part mentén a »Clorinda« kis csolnakát vonszolták, melyet John Olduck kapitány hagyott nekik.
Sinclair Olivér csakugyan a vizi utat merné választani, miután a gyalogutat elzárta előtte az ár?
Igen, meg akarta kisérteni. Igaz, hogy életét koczkáztatta. Jól tudta ő ezt, de azért nem habozott.
A csolnakot, a hullámtörés ellen védett helyre, a lépcsőzet aljához, a bazalt lépcsők egyike mögé tették.
- Önnel megyek, mondá Patridge.
- Nem, Patridge, felelt Sinclair Olivér, nem! E gyenge jármüvet hiábavaló módon nem szabad tulterhelnünk. Ha miss Campbell még él, elég, ha egyedül megyek.
- Olivér! kiáltottak a bácsik, kik már nem birták zokogásukat visszafojtani. Olivér, mentse meg leányunkat!
A fiatal ember kezet szoritott velük, aztán beugrott a csolnakba, odaült a középső padkára, megragadta a szijakat és két evezőcsapással ügyes módon jutott az örvény közepébe, hol bevárta egy rengeteg hullám visszafolyását, mely ép a Fingal-barlang bejárása előtt érte őt.
Itt a csolnak magasan felrepült, de a bátor fiatal ember, ügyes intézés által, egyenes irányban birta megtartani; ha oldalt fordul, menthetetlenül felborul.
A haragvó tenger most majd a boltozat tetejéig dobta a törékeny jármüvet, azt lehetett volna hinni, hogy e dióhéjnak a sziklafalon kell szétzuzódnia, - a mint azonban a hullám visszaesett, ellenállhatatlan erővel ujra visszavitte a barlang külső oldalához.
Háromszor érte e sors a csolnakot, háromszor repült ki és be, - de a bejárás előtt összetorlódó viztömegeken keresztül nem juthatott. Sinclair Olivér a leghiggadtabban tartotta magát a szijak segélyével.
Végre még egy magasabb hullámnyereg ragadta meg a csolnakot; egy pillanatig ott ingott a folyékony szörnyeteg hátán, ugyszólván egyforma magasságban a sziget fensikjával; aztán egyszerre mély örvény tátongott és Sinclair Olivér, ferde irányban, mint egy vizesés hirtelen eső faláról, lerepült.
A jelenet szemlélői nagyot kiáltottak. Ugy látszott, hogy a csolnaknak a baloldalt álló bejárás pillérein mulhatatlanul szét kell zúzódnia.
A rettenthetetlen fiatal ember azonban, egy erőteljes evezőcsapással megforditotta a csolnakot és miután a bejárást elérnie sikerült, nyilsebességgel tünt el a barlang bensejében, mielőtt még a viz óriási hegygyé dagadhatott volna.
Egy másodperczczel később a hullámok megint betörtek és a sziget felső széléig csapták fel habos tarajukat.
Szétzuzódik-e valjon a csolnak a barlang hátterében és két áldozat lesz-e egy helyett? Szerencsére, nem.
Sinclair Olivér gyorsan és a nélkül, hogy beleütközött volna valamibe, elsiklott az egyenetlen boltozat alatt.
A kiálló oszlopszögletekbe ütközést csak ugy kerülhette ki, hogy teljesen meglapult a csolnakban. Egy másodpercz időtartama alatt ismét az ellenkező oldalfalhoz repült és csak attól félt, hogy az ár ujra kilódithatja, mielőtt még valami kiálló támponthoz juthatna a háttérben. A csolnak most, az önmagában szétáradó hullámmozgás következtében, csak gyöngén ütközött ugyan ama orgonakar pilléreibe, mely a Fingalbarlang hajójában emelkedik, de azért mégis ketté tört a közepén; Sinclair Olivér azonban szerencsésen megragadhatott még egy bazaltdarabot, ereje teljes megfeszitésével kapaszkodott belé és ugy emelkedett a viz felé.
Csak egy másodperczczel később már, a visszatorlódó hullám ragadta meg a csolnak romjait, melyek ki is repültek és Melvill-testvérek, valamint Patridge azokat meglátván, végtelenül elszomorodhattak a gondolatnál, hogy a merész mentőnek el kellett vesznie.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET.
Teljes erejü vihar egy barlangban.
Sinclair Olivér ép és egészséges és egyelőre legalább teljes biztonságban volt. A nagy sötétség miatt eleinte semmitsem különböztethetett meg. Az esti szürkület bágyadt fénye csak két hullám közt hatolhatott be némileg, a mikor a viz a barlanghoz való bejárást csak félig töltötte meg.
Sinclair Olivér felfedezni igyekezett, hogy miss Campbell hol talált menedékhelyet... hasztalan igyekezett.
Hangosan kiáltozott:
- Miss Campbell! Miss Campbell!
Ki irhatná le a benne támadt érzelmeket, a mikor egy hangot hallott, mely igy felelt:
- Olivér ur! Olivér ur!
Miss Campbell még élt.
De a rohamosan előretörő hullámok elől valjon hová menekülhetett?
A járdán mászva, Sinclair Olivér átkutatta a Fingalbarlang hátsó részét.
Ott, a baloldalon, a bazaltnak hátratolulása fülkéhez hasonló zugocskát alkotott. A sziklapillérek itt jobban elváltak egymástól. Bár az elején elég tágas volt, a mélyedés itt már annyira megszükült, hogy csak egy ember férhetett el benne. A monda ezt a lyukat a »Fingal karszéke« elnevezéssel ruházta fel.
A növekedő tenger által megrémitett miss Campbell e fülkébe menekült.
Pár órával elébb, a barlanghoz vezető bejárás, az apály idején teljesen szabad volt és teljesen gyanutlanul akarta ott megszokott látogatását tenni. Ábrándjaiba merülve, nem is gondolt a veszélyre, melyet a dagálynak kell felidéznie és mily nagy volt rémülete, a mikor ismét ki akart menni és arról győződött meg, hogy a betóduló viz elvágta minden utját!
Miss Campbell azonban nem vesztette el fejét; fedezetet keresett, a mennyire azt tehette és több, hiábavaló kisérlet után, melylyel a szabadba jutni igyekezett, - kitéve persze a veszélynek, hogy a viz huszszor is elragadja, - legalább Fingal karszékét érte el.
Sinclair Olivér ott találta őt beszorulva, de a hullámok horderején kivül.
- Ó miss Campbell! mondá, hogy lehetett annyira elővigyázatlan, hogy a vihar kezdeténél ily veszélynek tette ki magát? Már elveszettnek hittük önt.
- És ön mégis eljött, hogy megmentsen, Olivér ur? felelt miss Campbell, kit jobban meghatott a fiatal ember bátorsága, mint a mennyire a veszélyektől félt, melyek még fenyegethették.
- Eljöttem, hogy veszélyes helyzetéből kiszabaditsam, miss Campbell és Isten segélyével ez sikerülni is fog nekem. Nem fél?
- Nem félek, igazán nem!... Miután ön itt van mellettem, már semmitől sem félek... És különben is, érezhet-e az ember egyebet, mint végtelen bámulatot ily fenséges látvány iránt?... Győződjék meg róla maga.
Miss Campbell egészen visszahuzódott a kis mélyedés hátterébe. Közvetlenül előtte állva, Sinclair Olivér tőle telhetőleg megvédeni igyekezett őt, a hányszor a dühösen felcsapkodó hullámok elragadással fenyegették.
Mindketten hallgattak.
De kellett-e Sinclair Olivérnek beszélnie, hogy megértesse magát? És minek is kellett volna a szó mindannak a kifejezésére, a mit miss Campbell most érzett?
A fiatal ember azonban, nem önmagát, hanem csak miss Campbellt féltve, helyzetének mind rosszabbra fordultát észlelte. A szél üvöltése, a tenger zúgása nem azt jelezte-e, hogy a vihar ereje még mindig fokozódik? Nem látta-e saját szemeivel, hogy a viz a dagály behatása alatt mind magasabbra emelkedett és a barlangot még jobban megtöltötte?
Hogy itt most nem volt a legsürübb sötétség, ez csak onnan eredt, hogy a hullámok nyergei kivülről beszivott fényt hoztak magukkal. Villanyos kisugárzáshoz hasonló, széles, villódzó sávok világitottak, megtörve a bazalt sarkain, ellepve a jegeczlapok széleit és bizonytalan derengést szülve.
E fényvillámok rövid ideig tartó fellobbanásainál, Sinclair Olivér miss Campbellhez fordult. Oly izgatottsággal nézett az arczába, melyet nem tisztán a veszély okozhatott.
Miss Campbell örömmel nevetett a látvány magasztosságánál - a barlangban duló viharnál.
Most egy végtelenül nagy hullám csapott fel Fingal karszékének mélyedéséig. Sinclair Olivér azt hitte, hogy a viz őt is, a leányt is kiragadja a menhelyből.
Karjaival fogta tehát körül, mint valami zsákmányt, melytől a tenger meg akarja fosztani.
- Olivér! Olivér!... kiáltott miss Campbell oly rémülettel, mely felett nem birt uralkodni.
- Ne féljen semmitől, Ilona, felelt Sinclair Olivér. Meg fogom önt védeni, Ilona... én...
Úgy mondta, hogy oltalmazni, megvédeni akarja! De mikép? Mint vonhatja el a hullámok dühe elől, a mikor ez még mindig fokozódik, a mikor a viz még mindig emelkedik és a mikor már ez az utolsó menhely is tarthatatlanná válik? Hol találhat oly helyet, a hová az őrjöngő, önmagából kikelt tenger el nem érhet? Mindez eshetőségek egész borzasztóságukban vonultak el lelki szemei előtt.
Mindenekelőtt hidegvér!
Sinclair Olivér megfogadta, hogy legalább önmagán igyekszik uralkodni.
Erre annál nagyobb szüksége is volt, mert a leánynak testi ereje mihamar elfogyhat, ha lelkileg még tovább is erős marad. A hosszu küzdelemtől kifáradván, a visszahatásnak minden pillanatban be kell állnia. Sinclair Olivér már érezte, hogy mint gyöngül mindinkább. Meg akarta nyugtatni, bár benne is mindinkább megfogyott a remény.
- Ilona... édes Ilona! suttogott aztán, Obánba visszatértemkor... hallottam... hogy kegyed... hogy én önnek köszönhetem a corryvrekani örvényből történt kiszabadulásomat.
- Olivér!... Ön tudja!... felelt miss Campbell szinte elhaló hangon.
- Igen... és ma meg fogom hálálhatni... kimentem önt a Fingalbarlangból.
Hogy beszélhetett Sinclair Olivér szabadulásról, menekülésről, most, a mikor a viztömegek már az ő menhelyük lábánál törtek meg! A leányt alig birta azok ereje ellen megóvni. Kétszer, háromszor, őt magát is elragadták volna... és ha még ellentállt is, ezt csak emberfeletti erőmegfeszitéssel tehette, mert miss Campbell karjait a dereka körül érezte és felfogta, hogy a tenger őt vele együtt fogja kimosni.
Esti fél tiz körül lehetett. A vihar ez időtájt érte el tetőpontját. A növekedő viz áradat erejével tört be a Fingalbarlangba. A hátsó és az oldalfalakhoz ütődése bóditó recsegést okozott és ereje, hatalma oly nagy volt, hogy a falakról levált bazaltdarabok hulltak alá, melyek sötét lyukakat vágtak a villódzó habba.
A bazaltpillérek kövei nem engednek-e majd sorra e támadásnak és nem hullnak-e le egymás után?
Sinclair Olivér mindentől tarthatott. Már őt is legyőzhetetlen érzéketlenség kezdte elfogni, mely ellen hiába küzdött. Ezt persze részben az is okozta, hogy időnkint teljes hijával voltak a levegőnek és ha ez a hullámokkal behatolt is, a viz felszivni látszott azt, a mikor a visszár ismét kifelé ragadta.
Teljesen kimerülve és elerőtlenedve, miss Campbell közel volt az ájuláshoz.
- Olivér!... Olivér!... rebegett és az ő karjaiba rogyott.
Sinclair Olivér a leánynyal együtt, a mennyire csak lehetett, a kis kőbarlang hátterébe szorult. Érezte, hogy teste hideg, látszólag élettelen. Fel akarta melegiteni, bele akarta önteni minden életerejét, a mi még ő benne megmaradt. De a hullámok már is derekáig csapkodnak fel és ha most elveszti eszméletét, vége mindkettőjüknek.
A rettenthetetlen fiatal emberben volt azonban annyi erő, hogy több órán át ellehetett igy. Miss Campbellt tartotta, védte a szilaj hullámverés ellen, küzdött ellene, mialatt csak karját szoritotta a bazaltkiszögellésekhez. És mindez oly sötétségben ment végbe, mely a villódzás szünetelésekor igazán áttörhetetlen volt, a falba ütköző zúgó viz szüntelen dörgése és az üvöltő vihar zaja mellett. Ezuttal nem Selma hangja volt többé, mely a Fingal-palotában visszhangzott. Bóditó ugatása volt ez Kamcsatka kutyáinak, melyek - mint Michelet mondja - nagy, ezerszámra menő csapatokban felelnek a hosszu éjeken az ujjongó hullámoknak és versenyre kelnek az északi oczeán dühével!
Végre a kezdődő apályt lehetett észrevenni. Sinclair Olivér meggyőződött róla, hogy a viz apadásával a szabad tenger is elcsendesedett egy keveset. Most már oly teljes sötétség volt a barlangban, hogy kint még aránylag nappali világosság látszott derengeni. E félárnyékban, a barlang nyilása, melyet a felcsapkodó tenger már nem zárt el, kisérteties arányokban mutatkozott. Nemsokára már csak egyes habpelyhek csapnak fel Fingal karszékéig. A hullámok nem képeznek most már pányvát, mely körülveszi áldozatát és magával ragadja. Sinclair Olivér szivébe lassankint ujra bevonult a remény.
A tenger állása szerint feltételezhető volt, hogy éjfél elmult. Még két óra kell és akkor, előreláthatólag, a hullámok nem érik többé a karzatot és akkor ott járni lehet majd ujra. Sinclair Olivér persze alig láthatott valamit e sötétségben, végül mégis meggyőződött arról, hogy végre elérkezett a várva várt időpont, a mikor a barlangot elhagyhatják.
Miss Campbell is magához tért ezalatt. Sinclair Olivér karjaiban tartotta az ő teljesen élettelen testét; óvatosan csuszott ki Fingal karszékéből és a keskeny ösvényen kezdett haladni, melynek vasrácsozatát a dühöngő hullámok részben elhajlitották, részben kitörték.
Ha egy-egy vizhegy még eléréssel fenyegette őt, megállt, vagy hátrált egy lépést.
Még utoljára is, a mikor már Sinclair Olivér egész közel volt a barlang kijáratához, egy hatalmas viztömeg rohant el felette... Félt, hogy miss Campbellel együtt a falhoz szoritja őt és aztán az örvénybe ragadja, melynek lábai alatt fel kell nyilnia...
Erejének végső megfeszitésével állt ellen és mikor a viz visszaszorult, felhasználta a kedvező alkalmat, hogy a barlangból gyorsan kijusson.
Pár másodpercz alatt odaért a part éles sarkához, hol Melvill-testvérek várták egész éjjel, Patridgeal és Besz asszonynyal együtt, ki időközben szintén idejött.
Mindketten megmenekültek.
Most Sinclair Olivért is elhagyta a testi és lelki erő, melyet már eddig is alig birt fentartani és miután még miss Campbellt odatette Besz asszony karjaiba, eszméletlenül rogyott össze a szikla lábánál.
Az ő bátorsága és áldozatkészsége nélkül miss Campbell nem került volna ki elevenen a Fingalbarlangból.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET.
A zöld sugár.
A friss levegő behatása alatt, miss Campbell pár perczczel később, a Clam-Shell barlangban ujra felnyitotta szemeit, mintha valami álomból ébredne, melyet Sinclair Olivér képe élénkitett és töltött be, annak minden egyes részében.
A veszélyekre, melyeknek oktalan módon kitette magát, alig emlékezett már.
Beszélni még nem tudott: Sinclair Olivér láttára azonban a hála könnyei gyültek szemeibe és kezeit nyujtotta megmentője felé.
Sam bácsi és Sib bácsi szótlanul, de annál hevesebben zárták karjaikba a fiatal embert. Besz asszony ismételten meghajtotta magát előtte és Patridgenak is nagy kedve lett volna, hogy szivéhez ölelje.
De végre is valamennyiükön erőt vett a fáradtság és miután a tenger és az éj által egyformán átáztatott ruháikat felváltották, elaludtak és az éj hátralevő része zavartalan békében mult el.
Az a benyomás persze, mely az érdekeltekben, valamint a Fingal barlangban lejátszódott jelenet tanuiban megmaradt, kétségkivül sohasem fog többé egészen elenyészni.
Mialatt miss Campbell másnap a Clam-Shell barlangnak hátterében, a részére fentartott helyen pihent, a Melvill-testvérek karonfogva járkáltak a partgát szomszédos részén. Nem beszéltek ugyan semmit, de nem is érezték szükségét, hogy teljesen megegyező gondolataiknak szóbeli kifejezést is adjanak. Mindketten egy és ugyanazon pillanatban mozgatták fejüket felülről lefelé, a mikor valamit helyeselni akartak és balról jobbra, ha valamit elleneztek.
És mit helyeselhettek a tényen kivül, hogy Sinclair Olivér saját élete koczkáztatásával mentette meg az elővigyázatlan fiatal leányt? És mit tagadtak? Hogy korábbi terveik most már végrehajthatatlanok. E néma társalgás közben sok olyanfélét is elmondtak, a minek bekövetkezését Sam bácsi és Sib bácsi a legközelebbi jövőben fogja látni. Az ő szemükben Olivér már nem volt Olivér. Ő most egy cseppel sem volt kevesebb, mint Arnim, a gaëli mondakör legkiválóbb hőse.
Sinclair Olivér pedig a maga részéről a nagyon is természetes tulizgatottság zsákmánya volt.
Kiméletes gyengédség utalta arra, hogy a többiektől távol tartsa magát. Elfogultnak érezte magát Melvill-testvérek előtt, mintha jelenlétével azt akarná kifejezni, hogy áldozatkészségeért jutalmat vár.
Igy hát már korán eltávozott a Clam-Shell barlangból és egyedül bolyongott a sziget fensikján.
Gondolatai persze maguktól is miss Campbellhez siettek. A veszélyekre, melyekkel szembeszállt és melyeket megosztott vele, bizonyára nem gondolt többé, az ő emlékében ama borzasztó éjből csak a boldog órák maradtak meg, melyeket Ilona mellett töltött el, a mikor ama sötét fülkében karjaival fogta körül, hogy a hullámok rohama ellen megvédje.
A villódzó fény mellett, képzeletében még most is látja a szép, fiatal leányt, ki inkább kimerültségből volt halvány, mint félelemből, a mikor a vihar géniuszaként a dühöngő tenger láttára felegyenesedett. Még most is hallja, a mint reszkető hangján kérdezte: »Hogyan, ön tudja?...«, a mikor azt mondta neki: »Tudom, hogy mit tett értem, a mikor közel voltam hozzá, hogy a Corryvrekan örvényében elpusztuljak!«
Ismét ama kis mélyedés fenekén, abban a fülkében képzeli magát, mely inkább egy kőszobor felállitására látszott rendeltetve lenni, a hol két szerető, fiatal lény oly hosszu, rémes órákat töltött el és egyik a másik oldalánál harczolt. Ott nem voltak ők már Sinclair és miss Campbell, ott Olivér és Ilona néven szólitották egymást, mintha abban a pillanatban, a mikor a halál fenyegette őket, uj életet akarnának együtt kezdeni.
Ilyen gondolatok keringtek a fiatal ember agyában, a mikor Staffa fensikján bolyongott.
Bármennyire vágyott is miss Campbellhez visszatérni, valami ellenállhatatlan erő mindig és akarata ellenére visszatartotta, mert az ő jelenlétében talán beszélt volna, holott hallgatni akart.
Időközben, mint az a légkörnek hirtelen és erőszakkal történt megzavarása után gyakran elő szokott fordulni, az idő meglepően szépre fordult és csodálatos tisztaságában ragyogott az éj. Hiszen itt akárhányszor, a leghevesebb délnyugati viharok sem hagynak nyomokat hátra, sőt inkább páratlanul átlátszóvá teszik a levegőt. A nap tulhaladt már legmagasabb pontján és a szemhatáron még eddigelé nem mutatkozott a legkisebb gőzfoltocska sem.
Sinclair Olivér forró fejjel járkált a keleti fénysugarakban, melyeket a sziget fensikja tükrözött vissza. Valósággal fürdött a meleg kisugárzásban teli tüdővel szivta magába a jótékony hatásu tengeri szellőt és ott edzette magát a vakitó légkörben.
Hirtelen egy gondolata támadt most, - oly gondolat, melyet most a többiek mellett, melyek reá hatoltak, majdnem elfeledett volna - a mikor a remek, tiszta szemhatárt megpillantotta.
- Óh, a zöld sugár! kiáltott fel. Ha az ég csak valaha is kedvezni akar megfigyeléseinknek, ugy ma ez az eset beállt! Se felhő, se gőzréteg! Sőt nagyon valószinütlen az is, hogy akár az egyik, akár a másik megjelennék még ma, miután a tegnapi hatalmas vihar, okvetlenül messze keletre üzte el. És miss Campbell bizonyára nem is gondol arra, hogy a nap még fényes naplementét is hozhatna neki. Nekem kell... igen... nekem kell őt értesitenem!
Örvendve a szerencsének, hogy ily természetes ürügy alatt mehet Ilonához, Sinclair Olivér visszatért a Clam-Shell barlangba.
Pár másodperczczel később ott állt miss Campbell és a bácsik előtt, kik szeretettel nézték a leányt, mig Besz asszony a kezét tartotta.
- Miss Campbell, mondá, jobban érzi magát?... Látom... ujból megerősödött?
- Igen, Olivér ur, felelt miss Campbell és a fiatal embert megpillantva, kissé összerezzent.
- Azt hiszem, jó hatással lenne kegyedre, szólt Sinclair Olivér tovább, ha felmenne a fensikra és ott a vihar által megtisztitott levegőt élvezné. A nap pompásan ragyog és fel fogja önt melegiteni.
- Sinclair urnak igaza van, mondá Sam testvér.
- Igen, teljesen igaza, tette hozzá Sib testvér.
- És ha már mindent el szabad árulnom, ha sejtelmem nem csal, szólalt meg ujra Sinclair Olivér, ugy azt hiszem, hogy néhány óra mulva egyik legforróbb vágya fog teljesedni.
- Vágyaim legforróbbja? rebegett miss Campbell, mintha csak magában beszélt volna.
- Igen... az ég bámulatosan tiszta és minden valószinüség szerint az várható, hogy a nap teljesen felhőtlen szemhatáron fog leszállni.
- Lehetséges-e! kiáltott Sam testvér.
- Lehetséges-e! ismétlé Sib testvér.
- Van okom feltenni, tette hozzá Sinclair Olivér, hogy kegyed ma este láthatni fogja a zöld sugarat.
- A zöld sugarat!... felelt miss Campbell.
Ugy látszott, mintha kissé zavaros emlékezetében előbb kutatnia kellene, hogy mi is van tulajdonképen azzal a zöld sugárral.
- Ah, igaz!... mondá aztán rövid szünet után. Hisz mi eredetileg azért jöttünk ide, hogy a zöld sugarat lássuk!
- Nos hát, előre! mondá Sam testvér, ki örült, hogy alkalom kinálkozik, melylyel kiragadhatja a leányt érzéketlenségéből, mely már-már állandóvá kezdett benne válni. Menjünk a sziget túlsó felére.
- És majd csak akkor ebédelünk, ha visszajövünk, tette hozzá Sib testvér.
Délutáni öt óra volt most.
Sinclair Olivér vezetése mellett az egész család, Besz asszonyt és Patridget beleértve, ott hagyta a Clam-Shell barlangot, felmászott a falépcsőkön és azzal a fensík szélére értek.
Milyen örömük volt a bácsiknak, a mikor a csodaszép eget meglátták, melyen lassan haladt lefelé a nap.
Talán ma túloztak egy keveset, de még soha, soha sem mutattak ennyi lelkesedést a várva várt tünemény iránt. Ugy látszott, mintha csak a saját kedvükért és nem is miss Campbell kivánságára vándoroltak folytonosan és szenvedték el a sok kényelmetlenséget, melynek Ilonavárból történt elutazásuk óta az Obanba vezető úton és Jonától Staffáig, ki voltak téve.
De a mai naplenyugta tényleg oly pompásnak igérkezett, hogy a legérzéketlenebb, legjózanabb és legprózaiasabb londoni kalmárnak vagy nagykereskedőnek is meg kellett volna bámulnia azt a tengeri panorámát, mely itt mindnyájuk szeme előtt elterült.
Miss Campbell nemsokára ujjászülöttnek érezte magát a sógőzzel telitett légkörben, melyet a könnyed szellő hozott magával.
Nagyra nyiltak szép szemei, a mint az Atlanti óczeán viztükrére kitekintett. A kimerüléstől elsápadt orczáira visszatértek skót szinének rózsái. Mily szép is volt ő! Mily ellenállhatatlanul bájos volt a megjelenése!
Sinclair Olivér közvetlenül mögötte haladt és szótlanul nézte őt. És ő, ki máskülönben a legelfogulatlanabb szivvel kisérte a leányt hosszu sétáin, mostani kedélyállapotában alig merte szemeit rá emelni.
A Melvill-testvérek, a szó szoros értelmében, ép oly ragyogóknak látszottak, mint maga a nap. Lelkesedéssel beszéltek hozzá, felkérték, hogy a tiszta, gőzmentes szemhatáron szálljon le és e pompás nap befejezéséül ne vonja el tőlük utolsó sugarát.
Egyidejüleg ismét eszükbe jutottak a szép ossiáni versek és el is mondták azok néhány szakát.
- »Te, ki elgördülsz fejeink felett, oly gömbölyü alakban, mint hajdanában őseink pajzsai, mondd meg nekünk, honnan erednek sugaraid, honnan van örökszép fényed?«
- »Fenséges szépségben lebegsz tova! A csillagok elrepülnek az égboltozatról, a halvány, hideg hold félve búvik el nyugaton, csak te maradsz, ó Nap!«
- »Ki kisérhetne utaidon? A hold eltünik az égen, Te, csak Te, mindig egyforma vagy és mindig mosolyogva, ragyogva járod be messze utadat.«
- »És a mikor a menny dörög, a kék villámok czikkáznak a felhők harczi zajában, te változatlan szépségedben lépsz fel és változatlanul neveted a vihart!«
Különösen emelkedett hangulatban haladtak mindnyájan Staffának ama végpontja felé, mely a szabad tengerre néz. Ott leültek a legszélső szikladarabokra és előttük oly szemhatár terült el, melynek az ég és a viz érintkezési pontjába eső körvonalát semmi sem látszott megzavarhatni.
Ez egyszer még a szerencsétlen Ursiclos Aristobulus sem ékelhet be Staffa és a naplementének helye közé valami vitorlát és nem üzhet fel tengeri madarakat sem.
A szél estefelé teljesen elcsendesedett, az utolsó hullámok is szétoszoltak a sziklák lábainál, a gyöngéden ringatódzó árban.
Messze távolabb, a tenger síma volt, mint a tükör és azt a szinte olajszerü felületet mutatta, melyen a felette elsimuló legkisebb árnyékot is észre lehetett volna venni.
Minden feltétel megvolt tehát, a mi a tünemény megfigyelésének kedvezhetett.
Fél órával később azonban Patridge hirtelen dél felé nyujtotta kezét és igy kiáltott:
- Vitorla!
Vitorla! Ma megint ép abban a pillanatban vonulna el a nap előtt, a mikor az a viz alatt eltünik? Ez mégis csak csunya szeszélye lenne a sorsnak!
A kérdéses jármű a szűk útról jött, mely Jona szigetét a vele szemben fekvő Mull szigetnek csúcsától elválasztja. Inkább a dagályon simult, mintsem a szellő hajtotta, melynek utolsó lehelete alig lett volna képes vitorláit megdagasztani.
- Ó, az a »Clorinda«! kiáltott Sinclair Olivér, és mert az kétségkivül Staffa keleti része felé igyekszik, mögöttünk fog elhaladni és megfigyeléseinket nem fogja megzavarhatni.
Tényleg a »Clorinda« volt, mely Mull déli felét körülevezvén, most ismét a Clam-Shell öbölben készült horgonyát kivetni.
Minden szem ismét a nyugati szemhatár felé fordult most.
A nap most már oly gyorsasággal sülyedt, mely a tengerhez való közeledténél még fokozódni látszik. A viz felületén, messzire elnyuló ezüstsáv rezgett, mely a ragyogó korongból indult ki, de a melynek kisugárzását a szem még nem birta elviselni. Az ó-arany szinből, melyet leszálltában vett fel, izzó vörös aranyba tért át. Ha a pillákat erősen lecsukta valaki szemei felett, piros, ferde négyszögeket és sárga keresztecskéket láthatott villogni, melyek a kaleidoszkop röpke képeihez hasonlóan metszették egymást. Könnyü, finom hullámsávok ékitették még ez üstökösfark-félét, melyet a visszatükröződés alkotott a viz felületén. Ezüstcsillám pehelyhullásához hasonlitott, melynek fénye a parthoz való közeledés arányában fogyott.
A szemhatár egész területén felhőnek vagy még oly csekély gőzrétegnek nyoma sem látszott.
Semmisem zavarta e körvonal tisztaságát, melyet körzővel sem lehetett volna egy papirlapra pontosabban leirni.
Mindannyian mozdulatlanul, de azért nagyon is izgatottan nézték a világitó, ragyogó gömböt, mely ferde irányban haladt útján a szemhatár felé és mintha egy örvény felett meggyökeredzett volna, egy pillanatra megállni látszott.
Aztán - a sugártörés következményekép - mindinkább elváltozott a gömb alakja; függélyes átmérője rovására kiszélesedett és az etruszk nagyhasu edényekre emlékeztetett, melyek alsó része vizben áll.
Hogy a tüneménynek ma mutatkoznia kell, ahhoz kétség sem férhetett többé.
Semmi sem zavarja a sugárzó csillagzatnak bámulatosan szép leszállását! Misem tartóztathatja fel utolsó sugarait!
Nemsokára már a nap felerésze eltünt a szemhatár vonala alatt. Kiröpitett arany nyilakhoz hasonló egyes fénycsóvák érték Staffa első szikláit.
Kissé távolabb, Mull meredek partját és Ben Moore ormait izzó pir futja be.
Végre már csak egész keskeny körszelet nyulik ki a viz tükrének felső ivéből.
- A zöld sugár! A zöld sugár! kiáltottak Melvill-testvérek, Besz asszony és Patridge, kiknek szemei egy negyedmásodperczig a cseppfolyós nephirit szinének páratlanul szép behatását szivták magukba.
Csak Olivér és Ilona nem látott semmit a tüneményből, mely végre, oly sok hiábavaló fáradozás után, mégis csak mutatkozott.
Abban a pillanatban, a mikor a nap utolsó sugarát küldte a földnek itt látható részére, a fiatalok tekintete találkozott és mindketten elmerültek egy és ugyanazon szemlélődésbe.
Ilona a sötét sugarat látta, mely a fiatal ember szemeiben villant fel; Olivér pedig a kéket, mely annak, a leány szemeiből jött eleibe.
A nap most már teljesen leszállt!...
Sem Olivér, sem Ilona nem látta a zöld sugarat!

HUSZONHARMADIK FEJEZET.
Befejezés.
Másnap, szeptember 12-én, a »Clorinda« elég nyugodt tengerben és kedvező szél mellett szedte fel horgonyait és a Hebridák szigetcsoportozatától délnyugat felé evezett. A nagy sziget partja mögött csakhamar eltünt Staffa, Jóna és Mull sarka.
Szerencsés átkelés után a vitorlás utasai az obani kis kikötőben szálltak partra, aztán vasuton tértek vissza Obanból Dalmalyba, innen Glasgowba menve tovább, a skót felvidék legremekebb részén keresztül Helenbourgh-telepig.
Tizennyolcz nappal később a glasgowi Szt.-György templomban fényes ünnepély ment végbe, melyről aligha kell külön megjegyeznünk, hogy nem Ursiclos Aristobulusnak miss Campbellel való egybekelési ünnepélye volt. De habár most már Sinclair Olivér töltötte is be a boldog vőlegény szerepét, azért Sam és Sib bácsi sem volt kevésbé megelégedett, mint az unokahuguk.
Felesleges hosszabb időt eltöltenünk annak megemlitésével, hogy az ily rendkivüli körülmények közt létesült frigynek meg voltak az állandó boldogság biztositékai is. A helensbourghi kastély, a glasgowi palota, a West-George-Street, sőt az egész világ is alig lett volna elég mindama gyönyör befogadására, mely a Fingalbarlangban virult legelőször.
A staffai fensikon eltöltött utolsó estét, Sinclair Olivér maradandó alakban merte megörökiteni, bár ő maga az oly nagyon üldözött tüneményt nem látta. Egy napon különös szinezetü »napnyugtát« állitott ki, melyen mindenki kiváltkép egy csodálatosan intenziv zöld sugarat bámult, mely olyan volt, mintha megolvadt smaragddal festették volna.
Ez a kép az elismerésen kivül, melyet aratott, élénk vitákra is alkalmul szolgált. Sokan azt állitották, hogy pompásan festett, természetes hatás, mig mások ugy vélekedtek, hogy a természet maga ily hatást sohasem képes teremteni.
A bácsik, kik e sugarat saját tapasztalatukból ismerték és természetesen a fiatal festőnek adtak igazat, nem keveset bosszankodtak az ellenzékeskedők miatt.
- Igen, sőt sokkal kellemesebb is, mondá Sam bácsi, a zöld sugárt festve…
- Mint igazában látni, folytatta Sib bácsi, mert a naplementénél gyorsan váltakozó szineket nézve, az ember szeme könnyen megromolhatik...
És igazuk volt a derék Melvill-testvéreknek.
Két hóval később a fiatal házasok és a bácsik a Clyde partján lévő kastély parkja előtt sétáltak, a mikor egész véletlenül Ursiclos Aristobulussal találkoztak.
Az ifju tudós, ki érdeklődéssel kisérte a folyamszabályozási munkálatok haladását, ép a helensbourghi pályaház felé indult, a mikor a régi obani társaságot észrevette.
Tulzás lenne, ha azt mondanánk, hogy Ursiclos Aristobulust miss Campbell elvesztése valami nagyon fájdalmasan érintette. Ép oly kevéssé hozta őt zavarba az, hogy most mistress Sinclairral állt szemben.
Kölcsönösen köszöntették egymást és Ursiclos Aristobulus udvariasan üdvözölte a fiatal házasokat.
Melvill-testvérek e békés megoldás láttára nem titkolhatták, hogy mily boldogokká tette őket e frigy.
- Oly boldoggá, szólt Sam testvér, hogy gyakran, ha egyedül vagyok, rajtakapom magam a nevetésen...
- És én a siráson, szólt Sib testvér.
- Nos, uraim, jegyzé meg Ursiclos Aristobulus, ez az első eset, hogy önök közt nincs teljes egyetértés; az egyik sir, a másik nevet...
- Kérem, Ursiclos ur, mondá Sinclair Olivér, alapjában véve ez mégis csak egyre megy.
- Tökéletesen, szólt a fiatal asszony és kezét nyujtotta a bácsiknak.
- Hogyan, mikép megy egyre? kiáltott Ursiclos Aristobulus a szellemi fensőbbségnek hozzá oly nagyon illő hangján, - nem... távolról sem! Mi a nevetés? Önkéntes és sajátságos müködése az arczizmoknak, melyhez a légzési processusnak ugyszólván semmi köze, mig a könyek...
- Nos, a könyek?... kérdé mistress Sinclair kiváncsian.
- Nem egyebek, mint a szemgolyó simán tartására szolgáló nedvesség, vegyüléke a chlornatriumnak, foszforsavas mésznek és chlorsavas natronnak!
- Vegyi szempontból tekintve, önnek igaza van, uram, felelt Sinclair Olivér, de csakis e szempontból.
- Én az ilyen különbséget nem értem, felelt Ursiclos Aristobulus érzékenykedve.
Igazi földmérői merevséggel köszönve, kimért léptekkel folytatta utját a pályaház felé.
- No nézze meg az ember azt az Ursiclos Aristobulust, kiáltott mistress Sinclair. A sziv dolgaiban is ugy mer okoskodni, mint a zöld sugár ügyében.
- Az igazat megvallva, drága Ilonám, felelt Sinclair Olivér, mi azt a sugarat, melyet oly nagyon hajhásztunk, nem is láttuk.
- De láttunk helyette valami jobbat, suttogott a fiatal asszony. Láttuk magát a boldogságot - melyet a monda e ritka tünemény megfigyelésével összeköttetésbe hoz... És mert azt megtaláltuk, édes Olivér, érjük be vele, bizzuk a zöld sugár keresését és megtalálását azokra, kik még nem ismerik, de vágynak utána, hogy megismerjék.

(Vége.)

FÜGGELÉK:

TIZ ÓRÁN ÁT VADÁSZATON.
CSEVEGÉS

I.
Vannak emberek, kik a vadászokat nem szeretik és talán némileg igazuk is van.
Onnan eredne ez talán, hogy ez urak nem irtóznak attól, hogy sajátkezüleg ölik meg a vadat, mielőtt elfogyasztják?
Vagy talán inkább onnan ered, hogy a nevezett vadászok, minden illő és nem illő alkalommal, bámulatos hőstetteiket szeretik elbeszélni?
Én az utóbbi nézethez hajlom.
Most huszonöt éve annak, hogy én magam elkövettem ama gonosztettek egyikét. Vadászni voltam! Igen, vadásztam!... Hogy ezért önmagamat büntessem meg, itt állok azzal a szándékkal, hogy a másik bünt is elkövessem, mert töviről hegyire elmondom önöknek ama vadászat összes kalandjait.
Ez őszinte és igazságos leirásnak embertársaimra - kiváltkép azoknak nem oly vérszomjas fajtájára - legyen meg az a hatása, hogy örökre elmenjen kedvük attól, hogy a kutyák nyomait követve, a vadásztarsolyt hátukra vetve, a tölténytartót övükhöz kötve és kezükben fegyverüket czipelve, barangoljanak hegyen-völgyön.
De bevallom, nem sokat várok tőle, mindamellett hozzáfogok.

II.
Valami rendkivüli képzelő tehetséggel megáldott bölcs azt mondta valahol és valamikor »Sohase kivánjatok magatoknak falusi jószágot, kocsit, tüzes lovakat, vagy pedig - vadászterületet! Mert mindig találkoznak majd jó barátok, kik a ti vagyonotokat a maguké gyanánt tudják használni!«
E bölcs mondás alkalmazása czéljából engem is meghivtak, hogy első hőstettemet a Somme kerület fentartott területén, - a nélkül, persze, hogy tulajdonosa lennék - mutassam be.
Ha nem tévedek, 1859. augusztus vége felé jártunk. A hivatalos hirdetés a legközelebbi napra tüzte ki a vadászat kezdetét.
A mi jó Amiens városunkban, a hol nincs egyetlen szatócs, nincs egyetlen kisiparos, a kinek nem volna valami régi puskája, melylyel az utakat bizonytalanokká teszi, ezt az ünnepélyes határnapot már hetek óta türelmetlenül várták.
A foglalkozásukra nézve sportmennek, kik azt hiszik, hogy a vadakat az Isten csak az ő számukra teremtette, ép úgy, mint a harmad- és negyedosztályu lövészek, az ügyesek ép úgy, kik találnak, a nélkül, hogy valóban czéloznának is, - mint az ügyetlenek, kik nagyon gondosan czéloznak, de nem találnak, - végül a par excellence kontárok, mindannyian egyforma buzgósággal készültek erre a nagy napra, szervezkedtek, élelmi czikkeket gyüjtöttek és gyakoroltak, minden gondolatuk csak »túzok« volt, beszélgetésük egyetlen tárgya »nyul« és egyébről sem álmodtak, mint a »fürjekről«. Feleséget, gyermeket, családot, jó barátot - mindent elfeledtek! A politika, művészet, irodalom, földmivelés, ipar - mind háttérbe szorult e nagyfontosságu napra való előkészületek mellett, a mikor e rajongók annak az élvezetnek készültek hódolni, melyet a halhatatlan Prudhomme József »barbár élvezet«-nek vélt leghelyesebben elnevezhetni.
Megesett, hogy kevés barátom közt egy szenvedélyes vadász is volt az Urban, a ki hivatalnok volt ugyan, de nagyon kedves gyerek. Bár azt állitotta, hogy a csúz bántja egy kicsit, a mikor az irodába kellett mennie, mégis mindannyiszor kitünően érezte magát, a mikor nyolcz napra szabadságot kapott és a vadászat megnyitásában részt vehetett.
Ezt a jó barátomat Bretignot-nak hívták.
Pár nappal a nagy határidő előtt egyszerre csak Bretignot toppan be hozzám, ki semmi rosszat sem sejtettem.
- Ön még sohasem volt vadászaton? kérdé a szellemi fenség bizonyos tudatával, a miben csak két tizedrész jóakarat esett nyolcz tizedrész megvetésre.
- Soha, Bretignot, feleltem én, még sohasem jutott eszembe, hogy...
- Nos, hát akkor jőjjön velem a közeli megnyitáshoz, vágott közbe Bretignot. Herissart községben kétszáz hektár elkülönitett területünk van, a hol a sok vad valósággal hemzseg. Vendég bevezetésére fel vagyok jogositva. Ezennel meghivom tehát és be fogom önt vezetni.
- Igen, de... mondám habozva.
- Nincs puskája?
- Nincs, Bretignot, nem is volt soha.
- Azzal ne törődjék! Majd kölcsönzök én önnek egy kétcsövüt; igaz, hogy gyutacsos puska még, de azért nyolczvan lépésről is lelövi a nyulat.
- Feltéve, hogy az ember eltalálja a ficzkót, feleltem én.
- No persze, az mindig jó lesz.
- Nagyon is jó, Bretignot.
- Kutyája nincs, az igaz.
- Minek az, ha kakasom van a puskán, az majd kétféle szolgálatot is teljesithet!
Bretignot barátom kissé mosolyogva, kissé boszusan nézett rám. Az az ember nem szereti, ha valaki oly dolgok felett tréfálkozik vele, melyek a vadászathoz tartoznak. A vadászat szent és sérthetetlen előtte.
Homlokán a redők ujra elsimultak.
- Nos eljön? kérdé.
- Ha kivánja!... feleltem én, de nem lelkesedtem valami nagyon.
- Igen, igen, persze!... Az ilyesfélében legalább egyszer életében vegyen részt az ember. Szombaton este indulunk. Számitok önre!
Igy késztettek rá engem erre a kalandra, melynek szomoru emléke még ma is üldöz.
Szivesen beismerem, hogy a szükséges előkészületek a legcsekélyebb gondokat sem okozták nekem. Még egy órát sem töltöttem éjjel álmatlanul. És mégis, ha már egész őszintének kell lennem, a kiváncsiság ördöge mégis bántott egy keveset. Hát oly nagyon érdekes a vadászat kezdete? Azt mindenkép megfogadtam, hogy ha már cselekvőleg nem működöm is közre, mégis mint kiváncsi néző fogom a vadászokat megfigyelni, ép ugy, mint magát a vadászatot. Ha már beleegyeztem, hogy lőfegyverrel terhelem meg magamat, ez csak azért történt, hogy ne legyek nagyon is szomoru szereplő e Nimródok közt, a kiknek hőstettei megbámulására Bretignot engem meghítt.
Meg kell itt jegyeznem, hogy, habár Bretignot kölcsön is adott nekem kétcsövü puskát, lőporszarut, tölténytartót, vadásztarsolyról szó sem volt. Ezt a felszerelési darabot tehát magamnak kellett beszereztem, pedig hát a legtöbb vadász ezt igen könnyen nélkülözhetné. Olyan tarsolyt igyekeztem tehát alkalmilag szerezni. Igen ám, de azoknak az ára most nagyon felrugott. Elkapkodták mind. Akarva, nem akarva, ujat kellett vennem, határozottan fentartottam azonban, hogy ötven százalék veszteséggel vissza fogom adni, ha tulajdonképeni czéljára nem kell majd igénybe vennem.
A kereskedő tetőtől talpig végigmért, mosolygott és elfogadta a feltételt.
Ezt a mosolygást nem vettem nagyon valami kedvező előjelnek.
- Mindamellett, gondoltam magamban, ... ki tudja?
Ó te hiuság!

III.
A meghatározott napon, a felvonulás előestéjén, megjelentem a Bretignot által kijelölt találkozási helyen, a Perigord-téren. Ott - a kutyákat nem számitva - mint nyolczadik szálltam be a dilizsánczba.
Bretignot és vadásztársai - én még nem mertem magamat közéjük számitani - pompásan festettek hagyományos jelmezeikben. Kifogástalan példányok és szép látványt nyujtók; némelyek a bekövetkező nap várásában komolyak, mások jókedvüek és fecsegők, mialatt - persze szájukkal - Herrisart egész vadállományát elpusztitották.
Picardia fővárosának legalább féltuczat leghiresebb golyószórója került össze. Birtokosaikat alig ismertem. Bretignot a legnagyobb formaságok figyelembevételével mutatott be.
Ott volt első sorban Maximon, egy hosszu, rideg ember, rendes életkörülmények közt a legszelidebb ficzkó, de valóságos tigris, ha puskát foghatott a hóna alá - egyike ama vadászoknak, kikről azt mondják, hogy inkább a mellettük álló hajtót puffantják le, mintsem üres tarsolylyal térjenek haza. Ő, Maximon, nem beszélt semmit, fontos gondolatokba volt elmerülve.
E nevezetes személyiség mellett egy bizonyos Duvauchelle ült.
Mily ellentét!
Duvauchelle kicsiny, vastag, ötvenöt és hatvan év között, oly süket, hogy saját puskája lövését is alig hallaná, de azért a legmakacsabb módon mégis magának igényli az összes kétes lövéseket. Igy már sokszor megtették vele, hogy egy vaktöltésü fegyverrel lövették egy döglött nyulra - a mi egyike ama vadásztréfáknak, melyek felett minden társaságban és minden Table d'hôte-nál hat hónapig nevetnek az emberek.
El kellett türnöm Matifat préserejü kézszoritását is, a ki nagy elbeszélője a legkétségesebb hőstetteknek. Sohasem beszélt egyébről, de mily lelkesedéssel, mily képletesen tette azt! A fürj kiáltását, a kutya ugatását, a puska ropogását - mindezt egyaránt alkalmazta. »Pang! Pang! Pang!« Három »Pang« egy kétcsövü puskából! - Hát még a kisérő mozdulatok? - Az egyik keze ide-oda tévelyeg, hogy a vadnak futását jelezze; lábai, melyek egymás felé hajolnak, mig a háta meggörbül, hogy biztosabban czélozhasson, bal karja, mely előre nyulik, mig a jobb kar melléhez huzódik, hogy a fegyver helyzetét tegye érthetőbbé! Ó jaj, a tollas és szőrös vadak csak ugy fetrengenek! Hány nyulat ejtett ő már el futásközben! - A sarokban, a hol meghuzódtam, egy ily kézzelfogható mutatványnyal majd agyonfojtott.
Hát még, a mikor Matifat az ő Pontcloué barátjával beszél! Egy kéznek két ujját képviselik. De azért a legbarátságtalanabb kifejezéseket vagdalják egymás arczába, a mint az egyik a másiknak az utjába kerül.
- Hogy én milyen nyulakat puffantottam le a mult évben, mondá Matifat, mialatt a rozoga szekér a Herissart felé vezető uton döczögött tova, igen, hogy én miféle nyulakat ejtettem el, azt számokkal ki sem lehetne fejezni.
- Igen, igen, szóról-szóra az én esetem, gondoltam magamban.
- És én, Matifat, felelt Pontcloué. Emlékszel még a legutóbbi aryveuvei hajtóvadászatra? Ihaja, ott voltak aztán a foglyok!
- Még én mindig csak az elsőt látom, mely oly szerencsés volt, hogy az én puskám elé került. 
- És én a másodikat, melynek tollait oly alaposan lefujtam a testéről, hogy csak a tiszta bőre maradt meg csontjain.
- Hát az, melyet az én Partout kutyám meg nem találhatott az árokban, a hová menthetetlenül beleesett!
- Hát az, melyre én száz lépésről voltam szerencsés lőhetni és melyet mégis kétségkivül eltaláltam!
- Hát az a másik, melyet az én két lövésemmel a luczernában puffantottam le, de a melyet a kutyám felfalt!
- Hát az a raj, mely ép felrepült, a mikor ujra töltöttem fegyveremet! Brr! Brr! Ó, az volt a vadászat, uraim, az volt a vadászat!
Mindebből tulajdonkép csak azt értettem ki tisztára, hogy Pontcloué és Matifat összes foglyaiból egyetlenegy sem vándorolt az ő tarsolyukba. De nem mertem ezt kimondani, mert természetemnél fogva félénk vagyok oly emberekkel szemben, kik valamihez többet értenek, mint én. És mégis, ha csak arról volt szó, hogy egy vadat ne találjak el, - igazán, e téren ép annyit végezhettem volna!
A többi vadászok neveit már elfelejtettem, ha nem tévedek, az egyiket Baccara gunynéven ismerték, mert ő a vadászaton »mindig lőtt és sohasem talált.«
Nos, ki tudja, nem-e szerzem meg én is ezt a diszes melléknevet? Nem, még sem! A becsvágy ösztönzött. Igazán vágyva vártam már a másnapot.

IV.
Felvirradt végre az a nagy nap. De milyen éjszakát kellett a herissarti fogadóban eltölteni. Egyetlen szoba nyolcz ember részére! És az a nyomoruságos fekhely, a hol sokkal sikeresebb vadászatokat lehetett volna rendezni, mint a község elkülönitett területén. Csak ugy hemzsegtek az élősdiek, melyektől az ugynevezett ágyak mellett fekvő kutyáknak is kijutott a maguk részük, ugy hogy egész éjjel annyira vakarództak lábaikkal, hogy még a padló is belerengett.
És én, a gyanutlan teremtés, a kóczos haju vén fogadósnétól azt kérdeztem, hogy a hálószobában vannak-e bolhák!
- Dehogy vannak, felelt ő szemtelenül, valamennyit felfalnák a poloskák!
Erre aztán elhatároztam, hogy teljesen felöltözve maradok és ugy szundikálok majd az egyik görbelábu széken, mely minden mozdulatnál recsegett, ropogott. De mikorára megvirradt, csakugyan ugy éreztem magamat, mintha kerékbe törtek volna.
Persze, hogy én voltam az első, a ki talpon voltam. Bretignot, Matifat, Pontcloué, Duvauchelle és társaik még horkoltak. Én a szabadba vágytam, mint valamennyi tapasztalatlan vadász, kik már hajnalhasadtával, gyakran reggelizés előtt is, lesbe szeretnének állni. A mesterek azonban - kiket szép sorjában és tisztelettel felkeltettem - dörmögve mérsékelték lázas türelmetlenségemet. Ők, a ravasz ficzkók, jól tudták, hogy a foglyokat hajnalban, a mikor szárnyaik még a harmattól nedvesek, igen nehéz megközeliteni és hogy aztán ha egyszer elrepültek, nem igen vonzódnak a vadászterületre vissza.
Várni kellett tehát, mig a nap felcsókolja a hajnalpir összes könnyeit.
Végre, meglehetősen sommás természetü reggeli után, melynek az elmaradhatatlan »gugyi« képezte füszerét, a társaság, mely utólag még jól megvakarta minden testrészét, elhagyta a fogadót és a földekre mentünk ki, a hol az elkülönitett vadászterületek voltak.
Ép a mint a határhoz értünk, Bretignot félrehivott és igy szólt:
- Puskáját tartsa ferdén, csövét a földnek hajlitsa és vigyázzon, hogy senkit agyon ne lőjjön.
- Mindent el fogok követni, a mi tőlem telik, feleltem én, a nélkül, hogy e tekintetben biztositékot akarnék nyujtani, de ha elébb engem lőne meg valaki, akkor talán én is...
Bretignot megvetőleg vonta fel vállait és erre megkezdődött a vadászat - kinek-kinek izlése és tetszése szerint.
Utálatos egy darab föld ez a Herissart, mely általános jellegénél fogva, nevének nem igen válik becsületéré. De ugy látszik, hogy a mennyiben nem is oly dus vadállományu, mint talán Mont-sous-Vaudrey, de a sürübb részek azért elég népesek; hogy itt nyulak is vannak, azt Matifat bizonyitgatta és hogy »egy tuczatra tizenkettőnél is több esik«, azt Pontcloué jegyezte meg.
Ily bő zsákmányra való kilátással, a derék emberek mind, a lehető legjobb kedvben voltak.
Előre tehát.
Az idő - pompás. Az egyes napsugarak már áttörtek a reggeli ködrétegen, mely a távol szemhatáron ülepedett le.
Mindenfelé kiabálás, sipogás, turbékolás! Különféle madarak repülnek fel a barázdákból és egyenesen az égnek törnek, mint a helicopterek, melynek rugói hirtelen felpattannak.
Alig birtam magamon uralkodni és ismételten vállamhoz emeltem fegyveremet.
- Ne lőjjön, ne lőjjön! kiáltott Bretignot barátom, ki engem észrevétlenül szemmel tartott.
- Miért? Hát nem fürjek ezek?
- Nem, hanem pacsirták! Ne lőjjön!
Az természetes, hogy Maximon, Duvauchelle, Pontcloué, Matifat és a többiek nem csak egy rosszakaratu pillantással tiszteltek meg. Aztán nagy okosan félrehuzódtak kutyáikkal, melyek szimatolva járták be a luczernás és lóherés földeket; ugy lóbálván farkaikat, hogy ezek mindmegannyi kérdőjelet képeztek, melyekre én nem birtam volna megfelelni.
Ugy vélekedtem, hogy azok az urak semmikép sem hajlandók egy ujoncznak veszélylyel fenyegető közelében maradni, a kinek fegyvere bizonyos aggodalommal látszott őket eltölteni.
- Ezer millió kis kutya, tartsa hát azt a durrogtatót ugy, a hogy illik! ismétlé Bretignot mielőtt eltávozott.
- Ugyan no, én sem tartom a puskámat rosszabbul, mint akárki más! feleltem egy kissé sértődve, a miért olyan sok jó tanácscsal halmoztak el.
Bretignot még egyszer felvonta vállait, aztán balra fordult. Miután nem tartattam czélszerünek, hogy egész egyedül maradjak, én is meggyorsitottam lépteimet.
Utólértem vadásztársaimat; de hogy őket továbbra is el ne riaszszam, a fegyvert vállamra vetettem, agyát felfelé forditva.
Mily pompás látványt nyujtottak ezek a mesterségükre nézve, vadászok, - vadászruhájukban, fehér mellényükben, bő bársony nadrágukban, nehéz, szegezett czipőikben, melyeknek talpa kiállt a felső bőr alól, - vászon felső czipőikkel a gyapotharisnyák felett, melyek a czérna vagy pamutharisnyák felett előnyben részesitendők, mert ezek könnyen ránczokat képeznek, a mint azt csakhamar tapasztalnom kellett. Én egyáltalában távolról sem éreztem magamat oly jól alkalmi mezemben; de végre is egy mükedvelőtől nem lelhet kivánni, hogy egy vén szinész ruhatárával rendelkezzék.
Vadnak azonban nyomát sem láttam.
Hogy ezen a területen rengeteg sok fürj és szalonka, fogoly és januári nyul van, melyeket társaim »háromnegyed állatoknak« neveztek és melyekről roppant teli szájjal beszéltek, - azt el kellett hinnem, mert ők erősitgették.
- Tegye meg nekem azt a szivességet, intett Bretignot barátom és ne lőjjön anyanyulra. Vadászhoz nem méltó dolog az!
Anya-e, vagy sem, ezer ördög, csak tudtam volna a különbséget, én, ki a mókust meg nem tudom különböztetni a macskától, ha kocsonyának van is elkészitve mindakettő.
Végre Bretignot, a kinek nagyon érdekében látszott lenni, hogy becsületére váljak, megjegyezte még:
- Még egy utolsó tanács, mely fontos lehet, ha esetleg nyulra lő.
- Azaz, ha egy nyul erre találna jönni, jegyeztem meg kissé gunyosan.
- No, az mindenesetre be fog következni, felelt Bretignot hidegen. Nos tehát, az esetben ne feledje, hogy a nyul, már testi alkotásánál fogva is gyorsabban fut fel, mint lefelé. Ezt a lövés iránya miatt is figyelembe kell venni.
- Mily szép öntől, hogy engem erre figyelmessé tett, Bretignot, feleltem én. Ezt a jó tanácsot ne vesztegelte legyen hiába, a lehető legjobb módon hasznát igyekszem majd venni!
Azalatt persze azt gondoltam magamban, hogy a nyul valószinüleg mindenkép sokkal gyorsabban fut, mintsem az én gyilkos golyóm elérhetné.
- Vadászni! Vadászni! kiáltott most Maximon, nem azért vagyunk itt, hogy mükedvelőket és gyermekeket vezessünk!
Szörnyü egy ember; de nem mertem felelni.
Előttük most, a szemhatáron tulterjedőleg, jobbról és balról egyaránt, tágas, igen tágas sikság nyult el.
A kutyák már jó darabbal előre voltak. Uraik szerteszóródtak. Mindent elkövettem, hogy szem elől ne téveszszem őket. Kinzott a gondolat, hogy vadásztársaim, kik ravasz kópék mindannyian, talán valami tréfát akarnak velem elkövetni, a mire a nemes vadászmesterségben való járatlanságon is buzdithatta őket. Önkénytelenül is eszembe jutott egy ujoncz mulatságos esete, kit barátai rábirtak, hogy papirból készült nyulra lőjjön, mely egy bokor alatt ugrált és a legbékésebb módon veregetett egy kis dobot! Ha ilyen megszégyenitésnek esném áldozatul, belehalnék!
Ezalatt mindenki, szerencséjét keresve, bolyongott, a földek barázdái hosszában, a kutyák nyomában, egy kis magaslat felé igyekezve, mely két-három kilométerrel odább emelkedett és melynek tetejét fák fedték el.
Bármint igyekeztem is, a többiek, kik a rossz utakon és a barázdákon való járást már megszokhatták, gyorsabban haladtak, mint én, és igy, természetesen, mihamar elmaradtam.
Még Bretignot is, ki eleinte meglassitotta lépteit, hogy teljesen és védtelenül balsorsomra ne hagyjon, most elsietett, hogy a legelső lövéseket el ne mulaszsza.
Nem haragszom rád ezért, Bretignot barátom! Ösztönöd, mely tulemelkedett baráti érzéseiden, ellenállhatatlanul ragadott tova!...
És nemsokára már csak társaim fejeit láttam, melyek mindmegannyi fák gyanánt kandikáltak ki a bokrok közül.
- Igaz, hogy mostanáig, Herissartból történt elindulásunk óta két órán át, egyetlen durranást sem hallottam, - nem, egyetlenegyet sem! Szép kis duzzogás, káromkodás, szitkozódás lesz majd, ha visszatérésünk alkalmával a vadásztáskák csak oly laposak lesznek, mint a kivonuláskor!
Nos elhiszi-e valaki? én magam voltam az, ki a legelső lövéshez jutottam.
Hogy mily körülmények közt - azt szégyenkezve itt mondom el.
Bevalljam? Fegyverem még nem volt megtöltve! Az ujoncz vigyázatlansága folytán? - Nem, tisztán az önösség következményekép. Miután féltem, hogy e mütétnél esetleg nagy ügyetlenséget fogok tanusitani, addig akartam vele várni, mig egyedül leszek.
Tanúk jelen nem létében tehát felnyitottam lőportartómat és a bal csőbe egy töltésre valót öntöttem, a mire még aztán egyszerü papirdugasznak kellett jönnie; arra jó kis adag sörét, inkább néhány szemmel több, mint kevesebb. Ki tudja... az az egy szem, a mivel a kelleténél több volt, megmentett engem talán attól, hogy kudarczot ne valljak. Az egészet jól leszoritottam, ugy szoritottam, hogy a fegyver alsó csavarját is majd kipattantottam, és végre - ó te butaság! - a töltött cső pisztonjára még a szükséges gyutacsot is ráillesztettem.
Ennek befejeztével most a jobb cső került sorra, de mialatt töltését erősen szoritgatom - milyen durranás! Lövés dördült el!... az egész első töltés, elvillámlik a második mellett!... A balcső ravaszát elfelejtettem a gyutacsra leereszteni és a rázkódtatás elég volt felrobbantására.
Az ujonczok jól megjegyezzék ezt maguknak! A Somme-kerületben a vadászat megnyitását majdnem sajnálatraméltó balesettel vezettem volna be. A helyi lapoknak elég zsiros tárgyuk lett volna az »Egyveleg« rovat számára!
És mégis!
Ha abban a pillanatban, a mikor a lövés eldördült... ha... ez a gondolat tényleg felvillant agyamban - ha abban az irányban, a merre a sörét útját vette, ép valami szárnyas repült volna, kétségkivül elejtettem volna...
Olyan alkalom volt ez, mely talán soha többé vissza nem fog térni.

VI.
Bretignot és társai ezalatt felértek a kis magaslatra. A mint odaérkeztek, azon tanácskoztak, hogy mint fordithatnák a végzetet javukra. Ujból hozzájuk csatlakoztam, de ezuttal már a legnagyobb óvatossággal töltöttem meg puskámat.
E pillanatban Maximon szólitott meg, azaz oly hangon beszélt velem, a mint az egy mesterhez illik.
- Ön lőtt? kérdé.
- Igen!... azaz... igen!... lőttem...
- Fogolyra?
- Bizonyosan fogolyra!
És a világ minden kincséért el nem árultam volna ügyetlenségemet ez areopag előtt.
- És hol az a fogoly? kérdé Maximon, üres tarsolyomat fegyvere végével ütögetve.
- Elveszett! feleltem elég szemtelenül. Mit is gondol? Kutyám nem volt. Persze, ha kutyám lett volna!
Ilyen sokat igérő kezdet után bizony igazi vadász válhatik még az emberből.
Váratlan félbeszakitás mentett meg szerencsésen.
Pontcloué kutyája alig tiz lépésnyi távolban egy fürjet hajtott fel. Önkéntelenül, vagy ha ugy tetszik, puszta ösztönből megemelem fegyveremet és... Pang! mint Matifat mondá...
De akkor a pofot kaptam büntetésül a hibás fegyvertartásért, igen, pofot, melyért joggal senkit mást felelőssé tenni nem lehet. Fegyverem durranását nyomban egy másik, Pontcloué fegyverének durranása követte.
Szita módra átlyukasztva, földre hullt a fürj és a kutya odahozta urának, ki azt a legkedélyesebben tarsolyába rakta.
Még csak annak feltevésével sem tiszteltek meg, hogy nekem is részem lehetne e gyilkosságban. De nem szóltam semmit, nem mertem szólani. Hisz tudvalevő, hogy én természettől fogva félénk vagyok oly emberekkel szemben, kik valamihez többet értenek, mint én.
Istenemre, ez az első siker hatalmas étvágyat ébresztett a többi dühös vadpusztitóban.
Tessék csak elképzelni! Három órai hajtás után egy fürj hét vadászra! Hisz az tisztára lehetetlen, hogy a herissarti bőséges vadászterületen még legalább egy fürj ne volna és ha azt is sikerül elejtenünk, már majd egy harmad fürj esik minden résztvevőre.
A magaslaton átkelve, a társaság ismét frissen felszántott földre került. E barázdák, melyek az embert egyenetlen lépésekre késztetik, a göröngyök, melyek a czipőkhöz tapadnak, egy cseppet sem tetszettek nekem; a járdák aszfaltját igazán sokkal inkább szeretem.
Társaságunk, a kutyafalkával együtt igy vándorolt két teljes órán át, de nem látott semmit. A homlokokra máris redők kezdtek gyülni. Olyan vad izgatottságforma nyilvánult mindenki és minden iránt, akár ha valamelyik vadász megbotlott a kőben, akár az egyik kutya elhagyta a másikat. Egy szóval, rossz kedv mutatkozott mindenütt.
Végre, körülbelül negyven lépésnyi távolban tőlünk, egy czukorrépaföldről foglyok szálltak fel. Nem merem mondani, hogy »fogolycsapat«, mert az bizony a legszűkebb határra szoritott csapat lett volna.
Összesen ugyanis csak két darab fogoly volt.
Sebaj!
Belőttem a »rakásba« és most is azonnal két lövés követte az én lövésemet. Pontcloué és Matifat egyszerre szólaltatta meg puskaporát.
A szegény állatok egyike lefordult. A másik vígan elrepült és egy kilométernyi távolban, egy sáncz mögött ereszkedett le.
Ó te szegény fogoly! Milyen vitákra szolgáltattál alkalmat! Milyen veszekedés volt Pontcloué és Matifat közt! Mindegyik azt állitotta, hogy ő a gyilkosság szerzője. Ide-oda kiabáltak, huzalkodtak, sértő megjegyzéseket, sajnálatos czélzásokat tettek egymásra. És milyen kifejezések!... »Uzsorás!« ... »Mindent magának igényel!« ... »Az ördögbe az olyan emberekkel, kikben egy csepp szégyenérzet sincs!« ... »No, okvetlenül utoljára vadásztunk most együtt!« ... És még más kedves szavak és nyilatkozatok, melyek leirásától tollam irtózik.
Tényleg egyszerre dördült el a két ur lövése.
Igaz, hogy egy harmadik lövés előzte meg mind a kettőt. De - hisz erre kár lett volna egy szót is vesztegetni - képzelhető volna az, hogy én lőttem le azt a foglyot? Itéljenek önök... egy tanitvány!...
Matifat és Pontcloué vitájába elegyednem nem találtam czélszerünek, még a közvetités nemes ürügye alatt sem. Ha én magam nem követeltem a foglyot, csak azért történt, mert én természettől fogva félénk vagyok... a mondás többi részét ismerik.

VII.
Gyomraink legnagyobb örömére végre elérkezett az evés ideje.
Egy domb alján pihentünk, egy hatalmas tölgy árnyékában. A fegyvereket és a - sajnos - még üres vadásztarsolyokat félretettük. Aztán megreggeliztünk, hogy a virradat óta oly haszontalanul elfecsérelt erőinket kissé pótoljuk.
Szomoru lakmározás!
Ugyanannyi szemrehányás, mint a hány falat! Szörnyü egy világ!... Szépen rendezett és gondozott terület! A vadorzók elpusztitják, tönkreteszik! A gazemberek mindegyikét más-más fára kellene felakasztani és táblát kellene a mellükre akasztani, hogy gyalázatuk nyilvánvalóvá legyen... A vadászat lehetetlenné vált!... Két év mulva már nyoma sem lesz itt a vadnak... Nem lehetne a vadászatot végkép eltiltani?... Igen... Nem!... És igy hangzott végig a vadászok szomoru litániája, kik semmitsem lőttek.
Aztán ujra kitört a harcz Pontcloué és Matifat közt a fél fogoly miatt, melyet mindegyikük egészen igényelt magának.
A többiek belevegyültek a vitába... féltem, hogy még tettlegességre vetemednek.
Egy órával később ujra elindultunk, megedzve, »felöntözve«, mint itt mondani szokás. A tulajdonképeni ebéd előtt talán szerencsésebbek leszünk! Melyik igaz vadász az Urban nem remél mindvégig egy kicsit, a mikor a »foglyok« hivását hallja, a mikor azok egymást csalogatják, hogy együtt töltsék az éjet.
Ujból uton voltunk tehát.
A kutyák, majdnem ép oly rossz kedvben, mint mi, előttünk tipegtek. Uraik utánuk mentek és olyan szitkokkal káromkodtak, melyek az angol tengerészet parancsszavaihoz hasonlitottak.
Én habozva követtem őket. Már sántulni kezdtem. Bármily üres volt is a tarsóm, mégis nyomta a veséimet. Igazán hihetetlen sulylyal biró fegyveremet czipelve, sajnálkozással gondoltam sétabotomra. A lőportartót, a sörétzacskót, mind e nehéz tárgyakat legszivesebben valamelyik parasztkölyöknek adtam volna oda, kik gunyolódva futottak utánam és azt kérdezték, hogy hány »apró marhát« fojtottam már agyon. Csak csupa önzésből nem mertem odaadni.
Igy mult el két óra, két halálosan hosszu óra. Jó tizenöt kilométert jártunk már eddigelé. Egy dologgal mindinkább tisztában voltam, ebből az átkozott kirándulásból inkább bénaságot szerzek magamnak, mint egy tuczat foglyot.
De ni, miféle zaj az, mely engem ismét felriaszt?
Most tényleg fogolyfalka repült fel az egyik bokorból. Általános lövöldözés! Tetszés szerinti durrogatás! Legalább is tizenöt lövés hangzott fel, az enyémet beleszámitva.
Most nagy kiáltás hallik a lőporfüstből! Odatekintek. E pillanatban egy arcz tünik fel a bokorból. Paraszt volt, de oly nagyon megdagadt jobb pofával, mintha óriás diót tartana a szájában.
- Szép dolog! Baleset! kiáltott Bretignot.
- No még csak ez kellett nekem! jegyzé meg Duvauchelle.
Ebből állott mindaz, a mit ez a büntett »az előre megfontolt szándék nélkül való verekedés és megsebesités«, mint a büntető törvény mondja, bennük felidézett. És ez emberek, kiknek szivük sincs a keblükben, kutyáik elé futottak, melyek két, csak megsebzett fürjet hoztak és aztán czipőik sarkával adták meg a szárnyasoknak a kegyelemrugást! Én ugyanannyi rugást kivánok nekik, ha egyszer szükségük lenne rá!
A bennszülött azalatt még mindig ott állt, vastagon feldagadt pofával, de beszélni nem tudott.
Bretignot és a többiek ép most tértek vissza.
- No, mi baja e derék embernek? kérdé Maximon pártfogó hangon.
- Az ördögbe is, sörét van az arczában, feleltem én.
- Óh, ez nem baj! vélekedett Duvauchelle, épenséggel nem baj.
- De... mégis... igen... hebegett a paraszt, ki iszonyu torzításokkal igyekezett sebét fontosabbá, komolyabbá tenni.
- Ki volt az az ügyetlen, a ki ezt a szegény ördögöt meglőtte? kérdé Bretignot, kinek fürkésző tekintete legvégül rajtam akadt meg.
- Ön nem lőtt? fordult Maximon hozzám.
- De igen, lőttem, ép úgy, mint a többiek.
- Úgy hát megvan oldva a kérdés! jegyzé meg Duvauchelle.
- Ön ép oly ügyetlen vadász, mint I. Napoleon, mondá Pontcloué, ki a császárságot gyülölte.
- Én?... én? ... kiáltám.
- Senki más nem lehetett, csak ön, mondá Bretignot szigoruan.
- Úgy van! Ez az úr nagyon veszélyes ember! szólalt meg Matifat.
- És a ki ennyire kezdő, tette hozzá Pontcloué, vissza kell utasitani minden meghivást, származzék ez bárhonnan és bárkitől is!
Ezzel mindhárman tovább mentek.
Megértettem... a sebesültet az én költségemre és veszélyemre hagyták.
Véget vetettem a dolognak, kivettem erszényemet, tiz francot adtam a derék parasztnak, a mire a jobb arcza azonnal lelohadt. Bizonyára lenyelte a diót.
- Jobban van? kérdém részvéttel.
- Ó igen... egy kicsit... most megint itt kezdődik! mondá és most a bal arczát fujta fel.
- Ó nem, mondám, nem, ez egyszer az egyik félarcz is elég lesz!
És azzal én is tovább haladtam utamon.

VIII.
Mialatt én a ravasz és gaz picardiaival alkudoztam, a többiek már meglehetősen előre jutottak. Egyébként elég érthető módon adták tudtomra, hogy oly tökfilkó közelében, mint a milyen én vagyok, nem érezheti magát az ember valami nagy biztonságban és hogy a józan ész is a tőle minél távolabb maradást követeli.
Még a szigoru, de igazságos Bretignot is cserben hagyott, mintha én valami igéző tekintetü számkivetett lennék.
Nemsokára mindannyian egy kis sürüségben tüntek el.
Őszintén megvallva, a dolgok ilyetén fordulata engem egy csöppet sem bosszantott. Legalább most már csak saját tetteim felelősségét kell viselnem.
Egyedül voltam tehát, egyedül a nagy sikon, mely nem is akart véget érni.
Mit is tehettem volna itt egyáltalában; nagy isten, a vállaimra nehezedő e felszereléssel! Fogoly nem került a puskám elé! Egyetlen egy nyul sem, melyet üldözőbe vehettem volna! Mily kedélyesen ülhettem volna azalatt szobámban, a hol nyugodtan irhattam, olvashattam, vagy semmittevéssel foglalkozhattam volna!
Czéltalanul mentem tovább, de inkább a barázdákon jártam, mint a felszántatlan földeken. Tiz perczig csendesen pihentem, aztán husz perczig ismét mentem. Öt kilométernyi kerületben egyetlen nyulat sem lehetett látni, egyetlen torony sem mutatkozott a szemhatáron! Valóságos sivatag! Itt-ott egy-egy feliratos czölöp: »Külön vadászhelyek« zárta el a bejárást.
Külön? Vadak számára aligha, mert olyant itt nem lehetett látni.
Igy bolyongtam álmodozva, bölcselkedve, a puskát szijánál fogva czipelve.
Nézetem szerint a nap ma rendkivül lassan futja be pályáját. Valami ujkori Józsua tartóztatta fel talán utjában az én szenvedélyes társaim nagyobb örömére és a világ törvényeinek ellenére? A vadászat megkezdésének e nyomoruságos napját sohasem fogja már az éj felváltani?

IX.
De mégis, mindennek megvan a maga határa, még a külön vadászterületnek is. Már is látszik az erdő, mely a sikot beszegi. Még egy kilométer és oda kell érnem.
Igy bolyongtam tovább, de nem siettem valami nagyon. A kilométert megjártam; ott voltam az erdő szélén.
Távolról, egész távolról, ropogás hallik, a julius 14-iki tüzijáték rakétáihoz hasonlóan.
- No azok szép öldöklést vihetnek végbe! gondoltam magamban. Jövő esztendőre bizonyosan nem hagynak meg semmit sem.
Ekkor - de kérem ezt el nem árulni - az a gondolatom támadt, hogy az erdőben talán szerencsésebb lehetnék, mint a nyilt mezőn. A fák lombjaiban bizonyára ugrál néhány ártatlan veréb, melyek mezei pacsirták neve alatt kerülnek a legjobb vendéglők asztalára.
Igy hát betértem az egyik ösvényre, mely az országutra torkollott.
Való dolog! A vadászat démona megragadta az önök alázatos szolgáját! Igen, most már nem hordom a fegyvert vállamon, ismét megtöltöttem, lövésre készen tartom... szemeim jobbra, balra tekintenek.
Semmi!
A verebek kétségkivül nem sokat tudtak a párisi éttermekről és okos módon elrejtőztek. Egyszer-kétszer czéloztam is... csak levelek mozogtak a fákon, annyira pedig már csak nem alázhattam meg magamat, hogy egyszerü falevelekre lőjjek!
Öt óra volt. Negyven percz mulva, a megállapodáshoz képest, a vendéglőben kell lennem, a hol megebédelünk, mielőtt a kocsira szállunk, mely bennünket, állatokat és embereket, holtakat és eleveneket, Amiensbe visszajuttat.
Folytonosan és feszülten figyelve, az erdő főutján haladtam, mely ferde irányban vitt Herissart felé.
Egyszerre csak megálltam, mintha lábaim a földbe gyökeredztek volna... szivem hangosabban dobogott!
Egy bokor alatt, ötven lépésnyire tőlem, szeder- és egyéb bokrok közt, bizonyára van valami...
Fekete a szine, ezüstös a széle, élénkpiros a hegye, mint egy izzó szemgolyó, mely felém fordul.
Kétségkivül valami tollas, vagy szőrös vad keresett itt magának menhelyet. Nyul és fáczán közt ingadoztam. Miért is ne lehetne az? Társaim előtt fényesen rehabilitálnám magamat, ha tarsolyomban fáczánnal térnék vissza.
Óvatosan, a puskát lövésre készen tartva, előre mentem. Visszafojtottam lélegzetemet. Izgatott voltam, mint Duvauchelle, Maximon és Bretignot együttesen.
Végre, kényelmes lőtávolban, körülbelől husz lépésről, féltérdre ereszkedem, hogy biztos támasztó pontom legyen, jobb szememet kimeresztem, bal szememet leszoritom, a czélzót és a csövet összhangzásba hozom és - lövök.
- Megvan! kiáltottam. Ez egyszer senkisem fogja tőlem az eredményt elragadni.
Saját szememmel tollakat láttam felrepülni, ha ugyan nem szőrcsomók voltak.
Kutya hiányában magam futottam a bokor felé, rávetettem magamat a mozdulatlan vadra, melyből az élet utolsó szikrája is elrepült már! Felemeltem...
Ezüst paszomántos, kokárdás csendőrkalap volt és a piros gomb onnan nézett engem, mintha szem volna.
Szerencsére abban a perczben, a mikor rálőttem, nem volt tulajdonosa fején.

X.
E pillanatban egy hosszu alak egyenesedik fel, mely eddigelé a füben feküdt. Rémülten ismertem fel a fekete paszomántos kék nadrágot, az ezüst gombos, sötét kabátot, a sárga övet és a sárga szallagot, melyet az én szerencsétlen lövésem ébresztett fel.
- Ki az ördög parancsolta önnek, hogy csendőrkalapokra lőjjön? kérdé oly hangon, melyről nyomban az államhivatalnokra lehetett ismerni.
- Csendőr... azt hittem... nyul!... Tévedtem! Egyébként szivesen megtéritem a kárt.
- Igazán! Nos hát, egy csendőrkalap elég drága... kivált, ha vadászjegy nélkül lövi le valaki!
Elsápadtam. Minden vérem szivem felé szorult. Ez volt a legkényesebb pont.
- Van vadászjegye? kérdé Pandorus.
- Vadászjegyem?
- Igen, vadászjegye. Remélhetőleg tudja, hogy mi az a vadászjegy?
Sajnos, de nem volt jegyem. Azt hittem, hogy egy nap miatt nem kell megváltanom. De ugy véltem, hogy legjobb lesz ennek az embernek is azt mondani, a mit ilyenkor mondani szokás, hogy csak otthon felejtettem vadászjegyemet.
A csendőr arcza széles mosolyra nyilt.
- Úgy hát kénytelen vagyok jegyzőkönyvet felvenni, mondá oly gyöngéd hangon, melyet csakis a kecsegtető jutalom tehetett ilyenné.
- Miért? Holnap reggel majd megküldöm önnek a vadászjegyet, kedves csendőr úr, és...
- Igen, igen, már tudom, felelt Pandorus, de a jegyzőkönyvet okvetlenül fel kell venni.
- Jól van hát, vegyen fel jegyzőkönyvet, ha már mindenkép könyörtelen egy ujoncz kérelme iránt.
A csendőr, ki eziránt érzékkel birna, nem lenne többé csendőr. Az én csendőröm is tehát sárgás papirtáblába kötött jegyzőkönyvecskét vett ki zsebéből.
- Neve? kérdé.
Óh, azt már tudtam, hogy kényes helyzetében az ember rendszerint valamelyik barátja nevét szokta bemondani. Ha most tagja lettem volna az amiensi akadémiának, okvetlenül valamely tudós társam nevét használtam volna fel. Beértem azonban azzal, hogy egy régi bajtársamat, egy ismert párisi zongorajátszót neveztem meg. A derék fiu e perczben bizonyára otthon ül és a negyedik ujjat gyakorolja, nem is sejtve, hogy vadászati kihágás miatt jegyzőkönyvbe veszik őt.
Pandorus komoly arczczal jegyezte fel áldozata nevét, állását, korát, lakását. Aztán egész udvariasan felkért, hogy adjam át neki fegyveremet, a mit sietve meg is tettem. Legalább kevesebbet kell czipelnem; megkértem, hogy vegye el tarsolyomat, sörétzacskómat és lőportartómat is. Ezt azonban sajnálatos közönynyel visszautasitotta.
Most már csak még a kalap kérdést kellett rendezni és ez egy pénzdarab árán, a felek kölcsönös megelégedésére sikerült is.
- Nagy kár, mondám, a kalap oly kitünő karban volt.
- ...még ugyszólván uj volt, felelt Pandorus, még csak ezelőtt hat évvel vettem egy brigadérostól, a ki nyugalomba vonult.
Miután a butordarabot megint jól a fejébe igazitotta, a csendőr egy felé indult, én pedig másfélé.
Egy órával később a vendéglőbe értem, a mennyire csak lehetett, eltitkoltam puskám eltünését és az egész kalandból egy árva szót sem emlitettem.
Azt azonban nem hallgathatom el, hogy társaim, vadászzsákmánykép, egy foglyot és két fürjet vittek haza hét ember részéről. Egy nyul miatt, mely még most is vígan futkos kint, Maximon és Duvauchelle tettlegességre vetemedett, Pontcloué és Matifat pedig halálosan összeveszett.

XI.
Ennyi izgatottságot és fáradalmat kellett ama nevezetes napon elszenvednem! Egy foglyot megöltem talán, egy fürjet is elejtettem talán, egy parasztot is megsebesitettem talán, de egy csendőrkalapot bizonyosan átlyukasztottam.
Vadászjegyem nem volt, rajtakaptak és idegen név alatt jegyzőkönyvet vettek fel rólam. Megtévesztettem a hatóságot! Egy Anderson és Pertuiset pályájának kezdetén, több is történhetik még egy vadászujonczczal?
Magától értetődik, hogy barátom, a zongoraművész, kellemetlenül volt meglepetve, mikor beidézték, hogy a doullensi fenyitő biróság előtt megjelenjék. Azóta megtudtam azt is, hogy nem sikerült alibijét beigazolnia. Ezért tizenkét frank birsággal sujtották és a körülbelül ugyanannyit kitevő költségek megfizetésében is elmarasztalták.
Sietve jegyzem meg, hogy röviddel azután »Kártérités« megjegyzéssel ellátott és harminczkét frankról szóló postautalványt kapott, mely összes kiadásait visszatérítette. Persze, sohasem tudta meg, hogy ez honnan jött, de a folt, hogy egyszer már elitélték, örökre rajta ragadt és a szeplőtelen előélettel sohasem dicsekedhetik többé.

XII.
Mint már bevezetéskép is mondám, nem szeretem a vadászokat, különösen azért nem, mert oly nagyon szeretik kalandjaikat elbeszélni.
Nos, ép most irtam le az én kalandjaimat is. Bocsánatot kérek; sohasem teszem többé.
Ez a kirándulás első és utolsó kisérlete volt a szerzőnek, de van belőle oly emléke, mely már a rosszakarattal határos. A hányszor vadászszal találkozik, ki után kutya ballag és a vállán fegyvert czipel, azt kivánja neki: »Sok szerencsét a vadászathoz!« ... Pedig tudvalevő dolog, hogy ez biztos szerencsétlenséget hoz neki!

(Vége.)