MÓRA FERENC

A FELE SEM TUDOMÁNY

A SZÖVEGET GONDOZTA VÉSZITS FERENCNÉ

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár

Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindlevarázs készítette (szerkesztette: Kalmár Csilla),

további PRC könyvek a Kindle Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,

azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2011

Tartalomjegyzék

- FÖLKAROLOM KOPERNIKUSZT

- EGY ÉSZRE NEM VETT MILLENNIUMRÓL

- JUBILEUM

- A NÖVÉNYEK CSODÁLATOS ÉLETE

- UTAZÁS GRAMMATIKÁBAN

- A CSODAA HAMLET-ELŐADÁS BEVEZETÉSE

- AZ ELSŐ OKTÓBER 6.

- FODOR JOZEFA

- MAGAS VENDÉGEM VOLT

- TÁRSASÁGOS VÍG MULATSÁGOK

- KÖZÉPISKOLA

- ENYHEGES, BELÖRMÉSZ ÉS EGYÉB ALTISZT

- IJEDŐS EMBEREKNEK

- JÓ GYEREKEKRŐL ÉS NEM JÓKRÓL

- CONSISTORIUM CALVINISTORUM

- MIKOR A FÉNY BETEG VOLT…

- NYELVTANÓRA

- USUK-PUSUK, AVAGY ATYAFIAK FÖLTEKINTÉSE

- SZERETNÉM MEGNYUGASZTANI AZT A SZEGÉNY SPENGLERT!

- HOGY KÉSZÜLT AZ AKADÉMIA?

- BORT ISZIK A MAGYAR EMBER.

- A MAGYARSÁG VIRÁGAI

- RÉGI SZÁMOK

- A KRÁK

- MAGYAROK SZIMFÓNIÁJA

- NYELVRONTÁS

- LEGKEDVESEBB KIRÁLYAIMRÓL

- FATA NUMMORUM

- NAGI MAGIAROSODÁS HONUNKBAN

- AZ ELSŐ AKADÉMIKUSOK

- AZ ÚT AZ ICHÓRIG

- A HÁLA AZ AKADÉMIA NAPIRENDJÉN

- ROSSZ CSILLAGOK JÁRNAK

- NÉPIES NÖVÉNYEK A KISKUNSÁG FLÓRÁJÁBAN

- RÉGI PESTI „INTÉZETEK”-RŐL

FÖLKAROLOM KOPERNIKUSZT

Hosszú útra indulok. Kilométerben nem tudom mennyi, nem is nagyon érdekel, nem tartozom a kilométergyűjtő férfiak közé. Különben sem hiszek a kilométereknek, mióta a kunágotai nagyutcán kipróbáltam őket. Az olyan hosszú utca, hogy amint mondják, egyszer elindult az innetső végiről egy fiatal lány, és mire a túlsó végire ért, nagymama lett belőle. Hát én a túlsó végéről indultam el nagypapának, de nem lett belőlem fiatal legény, mire elvonszoltam magam az innetső végére.

Ahogy az úti marsallom állítja, most még ennél is hosszabb útra húzom fel a bocskort. Kezdődik itt a Tiszánál és odafelé tart a Gibraltárig vagy még azon is túl egy lépéssel. De nem bizonyos, hogy odáig érek. Lehet, hogy már sokkal előbb levetem a bocskort, beállok Milánóban angyalnak a temetőbe vagy Montecarlóban akasztott embernek, vagy Marseille-ben gályarabnak, ami mind nyugalmas életpálya ahhoz képest, amit most űzök. Az ilyen útnál, aminek nincs egyéb célja, mint messzire menni, könnyen megeshet, hogy már a végállomás előtt levackol az ember.

Hiszen mondhatnék én ennél okosabbat is, tudom. Például azt, hogy megkeresem Hamilcar Barcas nyomait Barcelonában: ha lehet, előkerítem őt magát is, és megtudakolom tőle, milyen stádiumban volna most a népszövetség, ha annak idején Zámánál nem Scipio hagyja helyben Hannibált, hanem a karthagói kultúra vágja el a római kultúra nyakát. Vagy hogy összehasonlító tanulmányt akarok tenni a magyar szélmalmok és a manchai síkságon található szélmalmok közt. Vagy hogy interjút akarok kérni az utolsó török majomtól a gibraltári sziklák közt, és megmondani neki, hogy az ő becsületes neve magyarul kucsmás farkagonc, aminek bizonyosan az lenne a nevezetes zoográfiai következménye, hogy az utolsó európai majom fejest ugrana a tengerbe, átúszna a szerecsenek közé, és meg se állna a párducteve nyakorjánig.

Hát ez mind nagyon szép kitalálás lenne, de egyik sem volna igaz. Nem akarok én a világon semmit sem, csak menni messzire, messzire, messzire. Nem a menés a fő, hanem a messzi. Messzire a tintapocsolyától, az ólomszérűtől, az iktatókönyvtől, a postakönyvtől, a telefontól, a torokfájástól és szívfájástól, a grippszin teától és az autogram adástól, a reggeltől és az estétől, az igazgató úrtól és az író úrtól, a muszájoktól és a „legalább most az egyszeriektől. Szóval idült Wertheritisz? No, már olyan csúffá mégsem teszem magamat. Nagyon szittya vagyok én ahhoz, annak is kiskun. Csak szeretnék egy irgalmatlan nagyot aludni, ennyi az egész. Tíz-húsz esztendőre valót, nem eljövendő, hanem kiszolgált évtizedekre szólót. Azt sem egészen magamért, hanem az édes szülikémért. Mostanában még többször gondolok rá, mint ezelőtt. Egyszer csak megjön a paléta odaátról, a fekete kapun túlról. „Gyere, Fercsikém, egyetlen kis szívem, jól szolgáltam az Úristennek, a nevemre telekkönyveztetett egy csillagot, itt akarom én most már az örökkévalóságig az ölemben ringatni a kisfiamat.” Mármost hogy lesz az akkor, ha én oda hazaérek? Szülikém megkérdezi, nem szúrtam-e meg a tejúton valami csillagkavicsban a lábamat? Arra én ásítva rázom a fejemet. Aztán kérdez az otthoniakról. Megint csak ásítok. Mutatja a drága szép palástokat, amiket csak azért szabatott magának a legdrágább angyal szabókkal, hogy tapsikoljak örömömben, ha elém jön bennök. Ásítok. Kérdezi, hogy melyik kispárnát gurítsa a fejem alá? Galambpehelypaplannal takarjon-e be, vagy elég, ha csak a kötőcskéjét takarja rám? Eloltsa-e a csillaglámpást vagy csak a keszkenőjét borítsa rá, ahogy régen szokta? Ásítok, ásítok, ásítok – ó, de csúf kis Fercsike leszek! És szülikém, ahelyett hogy kinyitná a mennyország ablakát, és féllábamnál fogva kilógatna rajta egy kicsit az abszolút zéruspontra, ami, gondolom, mínusz kétszázhetvenhárom, Celsius szerint, kisírja mind a két drágakő szemét, és az Úristen aranyasztalát verdesve fogja számonkérni, hogy ki cserélte így ki az ő kisfiát?

Hát ezért kell nekem magamat még az innetső világban kialudnom, s ezért kellett most egy hétig még arról a kis alvásról is leszoknom, amit eddig kiporciózhattam magamnak.

Mielőtt elindul az ember hetedhétország ellen, előbb rendben hagy mindent, amiért ő a felelős. A család felett való impériumot átadja ifj. Ferencnek, akiről tudja, hogy részrehajlatlanul fog uralkodni, mindenkit abszolút terror alá görnyesztvén. Az intézeti pókhálókat egyenkint átolvasom Jánosnak, akinek az elérzékenyedett tekintetéből megnyugvással látom, hogy egy szál híja sem lesz a pókhálóknak, legföljebb többet találok, mint amennyit itthagytam. A csontvázaknak, akiket a múlt esztendőben hazahordogattunk a határból, lelkükre kötöm, hogy ne szökjenek vissza a föld alá, mert az egyrészt hűtlenség, másrészt oktalanság volna. Utóvégre, aki már csontváz, az igazán kibírhatja az életet a föld felett is.

Azt hiszem, mindent elintéztem, ami eszembe jutott. Az elintézetlen leveleim százával összekötözött csomagjain megtágítottam a kötést, így tán az én szívszorongásom se lesz akkora. A hivatali helyettesemet megkértem, hogy a kultúrpalota tetején elsejétől ötödikéig gyászlobogót engedjen át a szelek játékának; a hónap hatodikától kezdve rendes boltos már úgyse küld számlát.

Mára, az utolsó napra már csak közügy maradt, igaz, hogy ez nagyon súlyos. Karl Neupertnek a könyve: Harc a kopernikuszi világkép ellen. Körülbelül esztendeje lesz, hogy gyötör engem ez a német zseni, aki miszlikbe vágta Kopernikuszt az összes törvényeivel. Elég a könyvnek a tábláját látni, hogy az embernek elálljon a szívverése. Semmi sem igaz abból, amit eddig tudtunk a kozmoszról. Nincs világegyetem, nincsenek naprendszerek, tejutak, csillagködök, fényévek, elkápráztató távolságok. Földgömb, az van, más nincs is. Csakhogy ez a gömb belül üres. Egy óriási sütnivaló tök, amelynek a belső kérgén van az emberi világ: a kontinensek és a tengerek. A tök óriásnak az üregében van a világegyetem. Már az, amit eddig annak hívtunk. Középen az éggömb, a csillagos ég. Tulajdonképpen egy rádiumgömb, amelynek a kérge sok helyen ki van lyuggatva. Ezeket a lyukakat, amelyeken kisugárzik a rádium, nevezzük mi csillagoknak. Ezt a rongyos kis éggömböt veszi körül a naprendszer: a nap a bolygóival. Illetve a napocska a bolygócskáival. Mert az csupa merő kitalálás, hogy a nap olyan óriás tömegű tűzbolygó, s hogy olyan fölfoghatatlan távolságra van tőlünk. Rossz útra tévedt, nagy tudósok évszázadok óta bolondítják ezekkel a dajkamesékkel magukat meg az emberiséget. Egy szó sem igaz belőlük. Az édesanyám többet tudott, mint Galilei, Kepler, Kopernikusz, Newton meg Kövesligethy Radó, nekem is szeretett csillagász tanárom valamikor. Az édesanyám sohasem mondta másképp, csak úgy, hogy: napocska.

Mondom, körülbelül esztendeje, hogy megvettem ezt a könyvet, s azóta mindig készülök az ismertetésére. De egyrészt sohasem értem rá, másrészt meg nem is tudom, szabad-e azt nekem megtennem. Mert hátha ez új orientációra vezet a magyar bel- és külpolitikában? Hiszen mihelyst kisebb a világegyetem, azonnal nagyobbnak érzi magát az ember, és egészen másképp kalkulál, mint eddig. Hogy többet ne mondjak, azt is mindjárt meg lehet érteni, hogy mért nem találtak még most sem hőforrást Lillafüreden? Azért, mert mi tulajdonképp belülről kifelé fúrunk. A jó meleg földből fúrunk ki a hideg semmibe. Nem is tudom, nem azért volt-e olyan cudar az idei tél, mert a Bükkben átlyukasztották a tökhajat, s azon dudált be a szél a semmiből?

Ha ilyen hosszú útra nem készülök, valószínűleg most sem teszem szóvá a dolgot. De most megszólalt bennem a lelkiismeret. Mégsem hagyhatom itt tájékozatlanul a fajtámat, ha már a szakemberek figyelmét elkerülte a diadalmas neuperti világnézet.

Most írás közben figyelmeztetnek rá, hogy nem is kerülte el. Nemrégiben olyan kitűnő szakember foglalkozott vele, mint Karinthy Frigyes, a capillariai utazó. Most sejtem már, hogy alighanem ebben az ügyben keresett, mikor a múltkor itt járt Szegeden. Ha akkor szót érthettünk volna egymással, akkor most talán nem nyomná még ez a gond is a fejemet. Nem tudom, Karinthy mire ment vele. Nem is akarom tudni. Magam akarok szemébe nézni a kérdésnek, mint macska a királynak. Még egyszer átlapozom a tudós könyvet. Csupa matematika, csupa képlet, csupa levezetés. Gyökvonások, hatványozások, logaritmusok. Nem hiszem, hogy Kopernikusz akkora matematikus lett volna, mint Karl Neupert. Ijesztő nagy elme, ha igaza van, ha nincs. Azt látom, ha emezt eldönteni nem tudom is. Hogy is tudhatnám? Hiszen a hatszorhéten túl már az egyszeregyben is akadozom egy kicsit.

Hanem nini, megálljunk csak! Mi van itt az Erdphysik című fejezetben? Hogy Kopernikusz még az évszakok változását sem tudta kielégítően megmagyarázni? Az, hogy a nap hatezer kilométerrel közelebb van-e vagy távolabb, százötvenmillió kilométeres méretnél nem játszhat szerepet. Hát ez igaz. Bizony, szegény Kopernikusz pocsékká van téve. Hiszen még arra a kérdésre sem tudna felelni, hogy télen mért nem lehet a gyújtólencsével pipára gyújtani?

No, végre valami, ami nekem is a szakomba vág. Hogy én ezt már előbb észre nem vettem! Hoci csak azt a zöldpaklis, finom magyar kapadohányt meg azt a lupét.

Egy, kettő, három, négy, öt… Mire eddig számolok, akkora füstmacska pöffen ki a pipámból, hogy beárnyékolja az egész neuperti kozmoszt. Szédíthet már engem akármilyen fantasztikus, levezetésekkel és matematikai képletekkel! Ha ezt az egyetlen tételét ilyen könnyen megdönthettem, akkor nincs miért birkóznom a többivel.

Nyugodtan indulok el a hosszú útra. Távollétemben nem lesz semmi zavar, megmentettem a kopernikuszi világképet. Ha esetleg nem térnék vissza, például a spanyolok ott fognának az esetleg megüresedő diktátori állásra, amire nemigen találhatnának nálam alkalmasabb embert, legalább erről emlegessen meg a hazám.

Sokat vétettem ugyan a tekintélyek ellen, de megvédtem a thorni kanonok tekintélyét.

EGY ÉSZRE NEM VETT MILLENNIUMRÓL

Nem veszem rossz néven senkinek se, ha nem tud róla. Én se vettem volna észre, ha márciusi ifjú nem lettem volna a héten, már csak úgy a magam öreges módján. Nem volt szívem sem Petőfit idézni, sem azt elmondani, mit kíván a magyar nemzet… A régi március tizenötökről beszéltem, amiket nem mert a törvény a kalendárium pirosába öltöztetni, s a nemzet átengedett a népnek. A szűrös, subás parasztoknak, a hetipiacos ténfergőknek s a csizmadiáknak, kalaposoknak, szűcsöknek, takácsoknak, szóval azoknak, akiket az úri humor iparoskeblű honfitársaknak nevezett. Ők voltak azok, akik kifényesedő szemmel hallgatták meg a piactéren a feltörekvő fiatal fiskálisokat, a kucsmás jogászokat, vagy ahol ezekből nem futotta déli harangszóig, a pápaszemes filozoptereket is. Az úri renden levő nemzet se tette, se vette az esztendő ibolyakoszorús hónap leányát. Pesten még igen, mert ott néha szeleskedett az ifjúság, és nemcsak a szabadságot éltette – az nem volt tilos, mert a március tizenötödikén éltetett szabadságtól még soha nem tört csontja senkinek –, a pesti ifjúság néha a zsarnokokat is emlegette, sőt az ég villámaival is összeköttetésbe hozta őket. Ilyenkor kellett józanítólag közbeszólni a rendőrkardnak, és így lett néha pirosbetűs nap március ártatlan idusából. Végre is Pesten felelős államférfiak laktak, akik elsősorban azért voltak felelősek, hogy a gyerekek lármája el ne halljék Bécsig. Vidéken azonban csak tekintetes urak vigyáztak a népekre, és ők nem idegeskedtek, mert tudták, hogy a mérges Dobos bakter, ha kiáll a városháza kapujába, egymaga is megregulázza a piacon Petőfi Sándort, Kossuth Lajost és az egész negyvennyolcat. Ők maguk, a tekintetes urak elpipázgattak a népek feje fölött a városháza ablakában, ráandalodtak a vadludakra, amelyek lomhán húztak az ólmos ég alatt, s találgatták, hogy esőt hoznak-e vagy napot, s ásítozva lesték a toronyórát, hogy mennyi híja van még a déli sörözésnek. Legfeljebb akkor szólaltak meg, ha valamelyik fiatal nagyon szabadjára eresztette a hangját, és megrezzentette vele a városháza ablakait. De akkor is csak ennyit mondtak:

– No, ebből is jó panorámakikiáltó lett volna, ugyan ki fia-csikaja?

Egyik-másik öreg tekintetesnek talán eszébe is jutott, hogy ő is volt márciusi ifjú valaha. Mindjárt el is legyintette magától a gondolatot, önmagának megbocsátó mosolygással:

– Eh, fiatalság, bolondság. Mindnyájan a március tizenötön kezdtük, és mindnyájan a reálpolitikán végeztük.

A reálpolitika az volt, hogy „éljen a hatvanhét”. A nemzet reálpolitikát követett, és a szabadság, egyenlőség, testvériség éltetését rábízta a népre. Ha a nemzeten állt volna, a piros sapkás március tizenötöt tökéletesen kigumizta volna a könnyen hámló magyar közéletből az április tizenegy, amely nemzeti díszül a kétfejű sasos hálósapkát viselte. Hogy a március tizenöt rámaradt a háborút követő korra, amely noha megfontolt lelkesedéssel és kellő óvatossággal törvényes gyertyát gyújt neki hivatalos oltáron, az nem a nemzet érdeme, hanem a népé. A ködmönös és szűrös, subás parasztoké, az iparos keblű honfitársaké és a kucsmás jogászoké, akiket némely alföldi városokban Maxiknak neveztek. Mert szégyen, nem szégyen, de minden kortársamnak be kell ismernie, ha becsületesen szolgál a memóriája, hogy a március tizenöt se osztó, se szorzó hitvallóinak, a ráérő parasztoknak és lelkes csizmadiáknak gyakran valamelyik Mitetszik boltos jogászfia tolmácsolta a magyar nemzet tizenkét kívánságát, és harsogta el a Talpra Magyart.

Ilyen gondolatokat forgatván magamban a régi márciusokról, rájöttem arra, hogy negyvennyolc előtt is volt már nekünk egy március tizenötödikénk, amelyik pirosbetűs volt – ó, de mennyire az! A honfoglaló magyarok második nemzedékének vére öltöztette pirosba, éppen most ezer esztendeje.

933 március 15-én volt a merseburgi csata, amelyben kelet magyarjai először szenvedtek vereséget Európa nyugatán. A harcos nomádok itt kapták az első figyelmeztetést, hogy olyan világba kerültek, amelynek élettörvényei már mások, mint amilyenekhez őket az őshazák füvellő mezői szoktatták. Úgy is lehet mondani, hogy itt kaptuk az első reálpolitikai leckét…

*

Az esemény és a dátum biztos – a részletek mind bizonytalanok. Még az is kétséges, hogy csakugyan a szászországi Merseburg volt-e a csata színhelye, ahogy Liutprand cremonai püspök, a szabad szájú és minden udvari pletykán mohón kapó kortárs krónikázza, aki különben emigráns gyanánt került az Alpeseken innenre, és mint írástudó csinált karriert a németek közt, akik maguk nemigen törték még a tudomány tollát. A történetírók sokkal megbízhatóbbnak tartják Widukindot, a corveyi barátot, aki szerint Riade folyó mellett volt a nevezetes ütközet, s azért azt mostanában inkább riadei csatának tanítják az iskolában. Csakhogy ezzel a folyóval meg az a baj, hogy most már se helye, se neve. A német historikusok azt hiszik, hogy valahol a Saale jobb partján lehetett az öldöklés, Hallétól keletre, ahol a mai Reidenburg nevében a Riadeé lappang. Ugyan Schlechtewitz falu is azt tartja magáról, Merseburgtól délre, hogy ő is a nagy csata emlékét őrzi. Tudniillik a magyarok vezére a csata után elkáromkodta magát:

– Hier ist mir viel Übles und Schlechtes widerfahren!

Hát hogy ebből lett volna Schlechtewitz, az viccnek elég rossz vicc.

Abban nem illik kételkedni, hogy a riadei csata magyar vezére csakugyan elkáromkodta magát, de nem szelíd németül, hanem olyan pogány szittyául, hogy azt se püspök, se barát le nem kottázhatta. Meg is volt rá minden oka, hogy végigkáromkodja az ősmagyar minden szentek litániáját. Az egyik krónika szerint majd negyvenezer embere veszett oda. De ha ez nincs is krónikás lódítás nélkül, a szégyen letagadhatatlan volt: a németek először verték meg a magyarokat, akiknek hadifortélyát végre kitanulták, igaz, hogy harminc esztendő kellett nekik hozzá.

Az ezredik évfordulón már beszélhetünk a dologról szégyen nélkül. Nemcsak arról, hogy a forgandó hadiszerencse ellenünk szegődött, hanem arról is, hogy mi keresetünk volt ott, ahová senki se hívott bennünket. Nagyon valószínű, hogy igenis hívtak. A mai Európa akkor még csak kialakulóban volt, s az országot bizonytalan határaikon belül is testvérharcok tartották állandóan rengésben. Az antantokat nem az újkor találta ki, az elhelyezkedést és állandósulást kereső népek akkor is szövetségeseket kerestek, s a harcos magyarság kapós szövetség volt a németnek – német ellen is. Nem bizonyos, hogy a magyar nyilasokban mindenütt ördögöket láttak a jámbor keresztények: akik segítségül hívták, azok testvérek gyanánt is fogadták őket, s egy kupából itták velük az áldomást.

A cremonai püspök, az udvari íródeák, természetesen úgy beszél róluk, mint a sátán ivadékairól, de nagyon respektálja az ördögfiúk vitézségét. S tekintve az ezeresztendős távolságot, nem is lehet tőle kívánni, hogy finomabban nyilatkozzék róluk, mint ahogy a franciák nyilatkoztak a háború alatt a boche-okról. A haditudósítások stílusa a hieroglifáktól a szedőgépekig nem változott semmit.

Az ám, hogy el ne felejtsem, az idei március tizenöt nemcsak a merseburg-riadei csata millenniuma volt, hanem egy magyar szóé is. Liutprand haditudósításában fordul elő először a sokat idézett szállóige, az „ördögi huj-huj”. Szó szerint ezt írja a püspök:

– A csata rögtön megkezdődött; a keresztények részéről felhangzott a szent és csodatevő Kyrie eleison dallama, amazok részéről pedig a folyton ismétlődő, undok és ördögi huj! huj! kiáltás.

Némely kései magyar írástudók szerint ez a huj! huj! tulajdonképp hajrá!-nak hangzott, s ebből lett a nemzetközi hurrá! Akárhogy volt, ennek az ördögi huj! huj!-nak sokat köszönhet a Kyrie eleisonos Európa. Mert a Szent Istvánnal kezdődő évszázadokon át ezzel az ördögi huj! huj!-jal épült a magyar testekből a bástya, amelyen a Nyugatot ostromló Kelet hullámai megtörtek. A Nyugat leányai csak azért fonhatták évszázadokon át csendes meseszó mellett a kendert, s a Nyugat férfiai azért hasogathatták évszázadokon át a teológia szőrszálait, mert itt évszázadokon át virrasztott és huj! huj!-ozott a magyarság.

*

A merseburgi dómban őriznek egy ezeréves jellegzetes magyar nyílhegyet, és Keuschbergben, Merseburg mellett még most is minden esztendőben Tedeumot mondanak a magyar veszedelem elmúlásának örömére. Talán nekem is szabad ezt a hamarjában összefércelt gyászfátyolt az ismeretlen magyar katona sírjára odatennem, aki ezer évvel ezelőtt elesett Merseburgnál, haldokolva emelte föl fejét a visszavonulás távolodó kürtszavára, és aztán visszazökkent a lekaszált emberfüvek közé, ezzel a végső sóhajtással zörgetvén meg a pogány magyar isten márciusi csillagokkal kivert kapuját:

– Hej, teremtő öreg isten, minek hoztad te ki az én fajtámat apáink végtelen mezejéről ebbe az ellenséges, idegen világba?

JUBILEUM

Hogy el ne szalajtsuk, idejében szólok. Annyi szép jubileumot csináltunk a feljebbvaló esztendőkben, hogy már az idén se maradjunk anélkül. Legalább egy ódapályázatot meg egy szoborpályázatot írjunk ki. Az ódát a centiméterről kell szerkeszteni, szobrot meg a liternek állítani. Ennek különösen az kedvezne, ha egy kis választásos időt is hozna ránk mostanában a jó Isten. Legalább az ihlet is kéznél volna.

Ebben az esztendőben jubilál Magyarországon a méterrendszer. Most hatvan éve, hogy a szittya nemzet befogadta ezt a jakobinus találmányt; és ezzel is utat nyitott a destrukciónak. No már amennyiben az új divat a nemzeti mértékek feladását jelentette.

A nemzeti mértékrendszer alapja – a bécsi öl volt. Amilyen magas szokott lenni egy jól megtermett bécsi ember, olyan hosszú ércrudat öntöttek, azt betették a bécsi levéltárba, és ilyen hosszúra kellett venni az ölet Budán is meg Lembergben is meg Jásztatárszentgyörgyön is. Az ölnek hatodrészét elnevezték lábnak, mert körülbelül ilyen hosszú szokott lenni a bécsi ember lábafeje. A láb tizenkettedrésze volt a hüvelyk, mert nagyjában egy hüvelykujj szélességének felelt meg, s ennek tizenkettedrészét hívták vonalnak. Ez bizonyosan nagyon szemléltető mértékrendszer volt, csak az elképzelhetetlen, hogyan tudtak vele mérni. Azt megértem, hogy Napóleon karrierje Toulon ostromakor kezdődött, mikor kiszámította, hogy hány ember holtteste elegendő a sáncárok betömésére. Ha az ember kutyákkal végez ilyen számtani műveletet, akkor azt mondjuk rá, hogy pecér, Napóleonra azonban kénytelenek vagyunk azt mondani, hogy lángelme. Pedig neki könnyű volt, mert ő már köbméterekben számított. Az én szememben sokkal nagyobb világtörténelmi rejtély, hogy hogyan csináltak költségvetést a régi világban, ha például egy szobát ki akartak padolni a vármegyeházán. Hiszen annyit tudott az alispán is meg az asztalos is, hogy a hosszúságot meg kell szorozni a szélességgel, de annak az ördöggel kellett cimborálni, aki a három öl, két láb, négy hüvelyk hosszúságot meg tudta szorozni a két öl, egy láb, kilenc hüvelyk keskenységgel.

És hozzá még a hosszúságmérésben nem is egészen az ölé volt a hatalom. Aggatott neki némi ellenzék is, az egyik vidéken rúd, a másikon kötél, a harmadikon nyilas és az egész világon rőf formájában. A többi mértékek közt tán még nagyobb volt az összevisszaság. A pint, a verdung, az icce, a messzely, az mind űrmérték volt, nem is szólva a szapuról, vékáról, csöbörről, kupáról, ejtelről, ficsórról, finakról és egyéb ősi találmányokról. Akó kettő is volt, a nyolcvaniccés bécsi akó és a hetvennégy iccés magyar akó, de például a Hegyaljának egyik se kellett, mert ott gönci hordóval mértek, csakhogy abból is kettő volt, az egyik száznyolcvan iccés, a másik százötven. Tán még legkönnyebb volt eligazodni a súlymértékek közt. Ha más nem, a patikáros bizonyára tudta, hány szemer tesz egy latot, hány lat egy fontot, és hány font van egy mázsában. Itt legföljebb az okozhatott egy kis kavarodást, hogy volt bécsi font és vámfont, s más-más mázsával mért a posta, a vasút és a vám. Persze csak az ország területén belül. A gránicon túl megint más mértékrendszerben üdvözültek a népek, és valószínűnek tartom, anélkül hogy akadémiai tagságra törekednék, hogy ezzel függhetett össze a parókaviselés európai divata. Az emberek belekopaszodtak a mértékszámításba, a fináncminiszterek az udvarnál, a professzorok a katedrán, a dámák a piacon. Tessék elgondolni, micsoda lélekveszedelem lehetett abból, mikor a „Zöld kutyáról” nevezett boltos lemérte a nádmézet a dáma számára, és ezt mondta neki:

– Éppen két bécsi font meg hat és fél lat.

Madame Curie egy új teremtés alapjait rakta le a rádiummal, de azért azt hiszem, a nádméz árának a kiszámításába ő is belebukna, még ha tudná is, hogy harminckét lat esik egy bécsi fontra.

Most már azt gondolhatná az ember, hogy a mértékeknek ebben a babiloni zűrzavarában mindenütt örömmel kaptak az olyan egyszerű és józan mértéken, mint a méterrendszer. Pedig dehogy! Éppen úgy felhördültek ellene, mint ahogy most tusakodnának egy egységes európai valuta ellen.

A magyar országgyűlés, most hatvan éve, 1874-ben iktatta törvénybe az új mértéket, de kimondva, hogy csak 1876-tól teszi kötelezővé, időt akart adni, hogy addig falu, város összeszokhasson vele, s ez alatt a két esztendő alatt elárasztották az országot népszerűsítő füzetekkel. De hát azokkal nem sokra mentek. Először, mert a nép nagy része írástudatlan volt, másodszor, mert a népszerűsítő füzeteket írástudók csinálták. Tudniillik a kormány írástudói, akik akkor is azt hitték, hogy valami nagy szégyen volna az, ha ők nemcsak hivatalosul tudnának, hanem magyarul is.

Így aztán az új mértékek közül olyan forradalmi zűrzavar támadt az országban, hogy arról érdemes volna külön kortörténeti tanulmányt írni. Hebehurgya volt egy kicsit a törvény is, amit csak a kilencvenes években helyeztek hatályon kívül, s ennél is nagyobb baj volt az, hogy a régi mértékeket eltiltották, mielőtt újakat készítettek volna. A rendőrség természetesen feladata magaslatán állt, razziázott a boltokban, s ahol iccét, rőföt, fontot talált, azt elkobozta. Budán majd a Dunába hajítottak egy Bojisics nevű városbírót, aki nagy ügybuzgalommal ténykedett e téren. A gabonatőzsdén is nagy volt a riadalom. A búzakereskedők nem vállalták mértékegységnek a kilogrammot, mert kicsinyellték. Napokig tartottak az izgalmas tanácskozások, míg végre valaki kitalálta a métermázsát, ami egyszerre véget vetett a tőzsdések forradalmának. Attól fogva már csak azon panaszkodnak a pestiek, hogy az új rend mindent megdrágított. Tudniillik a nemzet akkor is kerekített, mint mikor a mi időnkben a pengőt behozták.

A vidéken természetesen még tovább tartott a zűrzavar, s hónapokig küldik a mértékfrontról a hadijelentéseket a vidéki boltosok. Kecskeméten például beverték a fejét annak a kocsmárosnak, aki az új renddel meg akart szabadulni a kontóra ivóktól, s elsőnek krétázta ki az ajtóra:

– Bejött a liter, elmúlt a hitel!

Ebből a szentenciából szállóige lett, s a mértékváltozás népköltészeti termékeiből körülbelül csak ez maradt az utókorra. Ellenben feledésbe ment az a szélsőbali kuruc, aki ezekkel a rigmusokkal tüzelte a nemzeti ellenállást:

Szaladj Andris, szaladj Péter!
Haragosan jön a méter,
Nyomában lityeg a liter,
Az is mérges kutyaliter,
A grammok is ott ügetnek,
Az istenit a németnek!

Persze a labancokat is megrúgta a Pegazus. Föltétlen hivatalos ihlet érzik abból a törvénytisztelő tankölteményből, amely így kezdődik:

Régi mérték mit sem ér már,
Új mértékkel mér a kalmár,
Két fontot tesz a kilogramm,
Négy latot meg hét dekagramm…

A költő egy kicsit keverte a műfajokat, s a tanköltemény ódái lendülettel végződik:

Ezt elfeledni nem szabad
S aki igen, szamár marad.

Ettől félt az a Keskeny Péter nevű magyar is, akit a borsodi Hejőszalontán egyhangúlag bíróvá választottak, noha kézzel-lábbal kapálózott ellene. Végre sírva fakadt, és kimondta, hogy miért nem vállalja a nagy tisztséget.

– Miért akarnak engem öreg koromra megrontani a bírósággal? Hiszen nem tudok én franciául. Szent Pétert tisztelem, becsülöm, de mit tudom én, kiféle, miféle volt ez a francia Szent Méter? Pedig most azzal lesz a bírónak legtöbb dolga.

Igaza is volt neki, mert mindenfelé összekeverték az új mértékeket nemcsak a régiekkel, hanem egymással is. A komáromi főjegyzőné elküldte a székbe a cselédjét egy kiló húsért, a lány azonban métert kért, mire a mészáros megnézvén az átszámítási táblázatot, beletett négy borjúlábat a kosárba, mondván:

– Egy méter ugyan csak három és fél láb volna, de már csak ne csúfoskodjunk azzal a fél lábbal, vigye el mind a négyet.

A kolozsvári székely cselédlány meg úgy könnyített a lelkén, mikor a méterrendszer másnapján beállított a boltosukhoz:

– Istálok alásan két fityinget, három fittyfiritty borsot, oztég kérek fotogémet és belestül vaj egy fél métejt; tuggya a varasbéka, hogy és vegyünk már valamit ebben a pettyentős velágban.

Az új rendnek különben sokáig mételyrendszer volt a neve az egész országban, és a nyelvészek számára jegyzem fel, hogy a faddi dohánybeváltó hivatalnál a nép egy hét alatt a következő változatokat csinálta az akkor először hallott kilogramm szóra:

– Kilográf, kiliger, kalager, kilográt, tilogram, kiugróm, geográf, kiogresz, kilogrász, gelográf, kalográf, koligram, filigran, pilugram, puligram, koligráf, koligrád, koligran, kinogram, guligrim, kurigra, fuligram, kirugom, ilegráf, kiágrász, dilegron, diligra, kiágrány, poligrány.

Csak egynek nem mondta tévedésből se senki: kilogrammnak.

Valamelyik minisztérium levéltárában tán még most is megvan a tordai tanács következő furfangos felirata:

– Tekintve az öl hosszúságát és a méter rövidségét, méltóztassék a nagyméltóságú kormánynak megengedni, hogy Torda városa addig kizárólag a régi mértékeket használhassa, míg az újba belejön, mert különben a célirányos újításból is nagy veszedelmek leendenek.

De hát nem lett semmi veszedelem se, alig félszáz év alatt egészen jól beleszoktunk a mételyrendszerbe. Igaz, hogy mifelénk a tanyákon még most is sukokban és collokban mérnek, és – a szó köztünk maradjon – magam se vagyok mindig biztos benne, hogy a méter családfáján merre van a felfelé és merre a lefelé. Ezt a jubiláris emlékezést is így írtam meg, hogy vannak némi kétségeim afelől, a grammnak a dekagramm-e a kisöccse vagy a decigramm. De tapasztalataim szerint az is a dolog rendje, hogy akik jubilálnak, azok sohase legyenek egészen tisztában a jubilálttal.

A NÖVÉNYEK CSODÁLATOS ÉLETE

Ezt a címet az a csodálatos növénybiológiai könyv viseli, amelyet egy fiatal barátom, Greguss Pál főiskolai tanár írt, s amely pár hónapja ijesztgeti a könyvkedvelő magyarokat a kirakatokban. Csakugyan szittyaijesztgetésre való könyv, nyalábos negyedrét, majd hatodfélszáz oldalas, s négyszáznál több illusztrációja miatt – az is majd mind a szerző kezemunkája – húsz pengőn felül van az ára. Ez bizony detektívregénynek is sok volna, hát még tudománynak! S méghozzá botanikának, amitől minden rendes embert úgy elriaszt az iskola, hogy még álmában is beleizzad, ha nem tud előle elszaladni!

Nos, ha a Greguss Pál könyve csak tudomány volna, akkor én se tenném egy napilap vasárnapi asztalára. Se jussomat nem erezném hozzá, se bátorságom nem futná annyira. Csakhogy ebben a könyvben a tudománynak lelke is van, olyan mint a Raoul Francéénak, s az mindnyájunknak szól, akik lelket érzünk magunkban. Sőt úgy érzem, Greguss Pál nem annyira a pályatársak szűk körének szánta a hol ámulatba ejtő, hol megborzongató titkoknak ezt a könnyű kézzel felpattantott wertheimszekrényét, mint inkább nekünk, szegény tudatlanoknak. Mit akar tőlünk? Miért állít meg bennünket, aszfalton rohanókat, országúton vágtatókat, ingoványok bukdácsolóit, sehová nem vezető sínek ténfergőit, parttalan óceán hajótörötteit, mai embereket? Tud valamit adni, amiben meg lehet kapaszkodni, ami elvisz valahová, ami olyan világosság a sötétben, hogy nincs hatalom, ami kiolthassa?

Talán. Azt a nagy gondolatot, hogy az ezerarcú Élet csak egy, mert egy az Erő, amely kigyújtja a nap protuberanciáit és a szerelmes szemét, pirosra festi a rózsa szirmát és a gyermek száját, gyárakat építtet a moszattal, és az emberi elmét képessé teszi arra, hogy a Kozmosz minden karajában felismerje ugyanazt az erőt.

Ez világosság, ez törvény, ez fix pont, olyan magasan, mint a sarkcsillag. De kinek a kapaszkodó karja éri el a csillagokat?

*

Én valamivel többre vittem annál, hogy a rózsában csak szépet lássak, a spenótban csak kellemetlent és a cserfában csak jó tűzrevalót. Fűt, fát, virágot hamarább megszerettem, mint az embereket, és nyilván tartani fogom velük a barátságot egész addig, míg egyéb tennivalóm nem lesz, mint kékszemű vadlent és pirosat nevető pipacsot üzengetni fel a föld alól. Mikor más nem látja, ma is a szerető puha kezével simogatom meg a jegenyefa bőrét, és jellemét érzem a méltóságos, fekete derekú tölgynek, amely még a makkot is oly halkan potyogtatja, mint született főrend a szót. Nekem kedélyes öreg kanonokok a füzek, széllel bélelt bohémek a juharok; pusztuló, vén betyárok a forradásos testű, bozontos fejű fekete nyárfák, esküvőre készülő menyasszonyok a virágzó galagonyák, háziállatok a tanya eperfái, és várjobbágyok a gyümölcsfák. És ahogy ebben a szigorú pénteki alkonyatban kinézek az utca fáira, tudom, hogy most már visszatérőben van beléjük a lélek, amely télire lehúzódott a földbe a gyökereken keresztül, fölkereste a szénné vált erdőket, s megelevenítette odalent a halott sigillariákat és lepidodendronokat.

Igen, én gyerekkoromtól fogva tudom, hogy a fáknak és virágoknak, az eleven nádaknak és a halott nádtetőkön élő kislibaszín moháknak van lelkük. Greguss Pál könyve a tudomány minden komolyságával arra tanít meg, hogy a növényeknek értelmük is van, régibb, mint az emberé. Én azt teszem hozzá, hogy nyilván azért is tökéletesebb, mint az emberé. Nekik jó néhány millió esztendővel több van a hátuk mögött, mint nekünk.

*

Akinek nem esik is jól, visszaemlékezhetik rá az iskolából, hogy a növények a legnagyszerűbb kémiai gyárosok – panamák nélkül –, nekik van a legtökéletesebb vízvezetéki rendszerük, ők a legügyesebb szerelők és a legzseniálisabb építészek, s már akkor traverzekkel dolgoztak és pillérekkel, mikor az embermag még el se volt vetve a tengerek iszapjában. Greguss Pál könyve példák és képek százaival bizonyítja, hogy az emberi technikának és mechanikának alig van olyan találmánya, amelyiknek az alapgondolata meg ne volna a növények világában. A rajzok pedig arról győznek meg, hogy sokszor még a forma is kísértetiesen azonos, csak az anyag más. A növény nem szorul importra, maga terem meg magának téglát, maltert, vasat, fonalat, szúró-vágó szerszámot és sebtapaszt. Az a cserép jácint, amely itt a kezem fejénél beletavaszodik az írásomba, sokkal tökéletesebb autarchia, mint aminőt korunk legnagyobb államférfiai el tudnak képzelni, akik, fájdalom, alighanem mind elbuknának botanikából.

Válogatás nélkül jegyzek ide néhány „emberi” találmányt, aminek a növények régebb utódai, mint mi vagyunk: locsoló, csíptető, cukorfogó, paprikaszóró, álarc, csirkeitató, hurkatöltő, kefe, liszteszsák, zuhany, Pravazfecskendő, csapóajtó, szenteltvíztartó (csak a növény mézet tart benne), kaszatokmány, fúró, véső, feszítővas, húzócsavar, jégszekrény, pányva, támasztópózna, esernyő, termosz, lift, ék, parfümszóró, kanál…

Aki azt hiszi, hogy ez mese, az nézze meg a képeket. S aki esetleg primitíveknek ítéli ezeket a találmányokat, az vegye tudomásul, hogy a pitypang ejtőernyős repülőgéppel rendelkezik, a lósóska magja vitorláscsónakkal viteti magát a vízen, s a gyékény hidroplánt eszelt ki termése terjesztésére. Tessék megérteni, itt nem elméskedésről van szó, hanem a legszárazabb mechanikáról és fizikáról. A vízvezetéki csövek Mannesmann módszere szerint vannak összerakva, s ezt a módszert követi a búza szára is, a nádszál is, csak nem tudjuk, ők minek hívják. Nem beszélek a növényi fénygyűjtő lencsékről és fényszűrőkről, mert az optika nagyon komplikált tudomány. De például a sarkantyúka virágnak háziszerelvényei közé tartozik a Bramah-féle hidraulikus sajtó és a Papin-fazék. A fenyvek háztartásába pedig be van vezetve a Junkers-féle automata melegvízszabályozó gumihártyás szelepe.

*

– Különös bogár az ember… – hallottam a minap valakit, amint megsóhajtotta a tulajdon szerelme csodáját.

A növények szerelmi csodái amelyekben nagy szerepet visznek a házasságközvetítő pillék, méhek, mindenféle bogarak, elég ismertek, s egyik legnagyobb és legérdekesebb fejezetét teszik Greguss könyvének írásban és képben. Itt lehet aretinóskodni és giulioromanóskodni, csak fantáziával nem lehet győzni. Mármint emberi fantáziával nem. A növények fantáziája sokkal nagyobb. Mindent kitaláltak, csak – az erkölcsöt nem. Hogy a zsályák, a jázminok, az orgonák szerelme szebb-e, mint az emberé, azt nemigen lehet eldönteni, de biológiai különbség nincs köztük. Hőmérővel ki lehet mutatni, hogy a fehér liliomokat is elönti a forróság, mikor szerelmesek. Hogy legitim vagy illegitim szerelem esetén mutat-e többet a hőmérő, arra nem ad feleletet a könyv.

Az ellenben kétségtelen, hogy a növények csecsemőgondozása olyan tökéletes, amilyenre az ember csak sóhajtva gondolhat. Nincs az a fejedelmi sarj, aki annyi és oly finom pólyákba volna takarva, mint amilyennel a legutolsó gyom is védi a maga szülöttét. Némelyik még a csecspipáról is gondoskodik. A kókuszdió pedig annyira megy a gondosságban, hogy sűrű tejét felvizezi, nehogy ártalmára legyen a babának.

*

Greguss Pál azt hiszi, ha az ember évtizedekkel ezelőtt hozzáfogott volna a növényi élet tanulmányozásának, ma sokkal előbbre volnánk, és az emberi értelem sokkal többet meghódított volna a Kozmoszból. Én azonban majdnem azt hiszem, hogy az ember sohase hozhatja be azt a különbséget, amely őt a növénytől elválasztja – nem az ő javára. Nem tagadom, hogy az emberi értelem is produkált egyet-mást, de mintha az emberi boldogság szempontjából mindannak nem volna különösebb jelentősége. Van emberi értelem, hogyne volna, de mit ér az, ha – az embernek nincs magához való esze? Mert amit ma csinál magával az ember, azért igazán nem volt érdemes emberré válni.

UTAZÁS GRAMMATIKÁBAN

Grammatika, ahová rossz éjszakákon az álmok kormányozhatatlan léghajója szokott elvinni, Katekizmus és Matematika közt fekszik, száznyolcvan fokra a Vidámság délkörétől, s a legrémesebb országok egyike, amelyek Pedagógiában találhatók. Ha Dante járt volna valaha Grammatikában, akkor bizonyosan bevette volna a Pokolba, annak is a kilencedik körébe, ahol Ugolinót kergetik a vadászkutyák. De azt hiszem, akármennyire kedvelte Dante a skolasztika labirintusait, Grammatikában nem volt járatos, sőt nyilván Kolumbusz Kristóf és Magellán is elkerülték ezt a sötét tartományt, ahogy a helyesírásukból következtetni lehet. S azt gyanítom, Napóleon is anélkül halt meg, hogy valaha bemutatták volna neki azt az emberevő ogret, akinek a neve állítmánykiegészítő alanyeset.

Igen, az élet olyan furcsán van berendezve, hogy nem a nagy, markos, erős embereket birkóztatják a birtokos jelzővel és nem az akadémikusokat csíptetik a célhatározó és véghatározó harapófogójába, hanem a kisgyerekeket internálják Grammatikába, akiknek nincs egyéb vétkük, mint hogy piros az arcuk és nevet a szemük eleven drágaköve. Én is olyan vagyok, mikor álmomban beteszem a lábam az árnyaknak eme birodalmába, ahol ijedten és tétován bolyonganak az áldozatok elsoványodott lelkecskéi, fehér ingben és kezükben gyertyával, mint régi fametszeten az inkvizíció máglyáira menők.

– Mit kerestek, angyalbáránykák? – furakszom közéjük. – Gyertek, futkorásszunk inkább a gyepen.

Persze Grammatikában veszélyes a gyepen futkározni. Mindenütt kígyózsombékok nyüzsögnek: ajakhangok, foghangok, ínyhangok, nyelvhangok, s aki rálép valamelyikre, mindjárt tartozik megmondani a nevét.

– A bennható igéket keressük – válaszolják nyöszörögve a lelkecskék. – Nem találkoztál velük valahol?

Nagyot dobban a szívem, és végigborzongat a hideg, mert eszembe jut, hogy Baksay tanár úr meghúzta a hajamat a fülem fölött, ahol legjobban fáj, és megígérte, hogy a jövő órán addig húzza fölfelé, míg csak tíz bennható igét nem találok.

Erre nem lehet azt mondani, hogy keresse, aki elvesztette őket, mert a Grammatikában ez igen nagy vétek, és rögtön megbüntetik érte az embert azzal, hogy megkérdezik, milyen mondatot mondott most. Tőmondatot, hiányos mondatot, egyszerű bővítettet, összetettet? Főmondatot, mellékmondatot? Jelentőmondatot, kérdőmondatot, óhajtót, parancsolót? (Mintha Grammatikában egyéb is volna, mint panaszkodómondat!)

Mivel álmomban még nem vagyok annyi éves, ahány fajta mondatot ismernem kellene, nem szólok semmit, csak szügyembe vágom a fejemet és keresem a bennhatók csodáját, mint Saul kereste apja teheneit az ótestamentumban.

Persze Saulnak könnyű volt, mert ő már akkor nagy fiú volt, ismétlőiskolás korú, és különben is csak a mezők liliomai közt sétáló, öreg próféták állították meg nyájas szóval. De a szegény kis hüvelykpicire hurokkal lesnek a határozószók, tőrt vetnek neki a melléknévi igenevek, és azt se tudja, hova meneküljön az alanyi ragozás egyes szám harmadik személye sündisznójától, mikor rátátja a száját egy rettenetes csúnya medve:

– Hamm, hamm, hadd kapom be ezt a rossz gyereket, aki azt se tudja, hogy énelőttem féllábra kell állni, mert én vagyok az állapothatározó.

Mire a bújócskázó bennhatók közül ötöt összeszedek, akkorára rendesen elérek egy nagy, fekete házhoz, amelyből rettenetes lárma, sírás, jajgatás hallatszik ki. A kapujában egy főigazgató áll, tetőtől talpig vörösben, az egyik kezében van egy pallos, a másikban egy olvasókönyv, és a pallossal odamutat a kapu fölött levő címerre. A címer egy oroszlánt ábrázol, amelynek a szájából cédula lóg ki, és arra az van írva:

ELEM-E-Z-Z-ÜNK

Mikor idáig érek, mindig fölsikoltom magam álmomból, és a feleségem megszid, hogy az este a legális porción kívül bizonyosan még egy csésze feketét adattam be a Julissal, és végül megesküszik a lelkem üdvösségére, hogy ezután legföljebb medvecukrot feketézhetek elevenítőnek.

Hát az én lelkem üdvössége már aligha veszendőbe nem megy, hanem az unokám lelkét talán már nem fogják gyötörni Grammatika rémes víziói. Valaki, aki félig pszichológus, félig költő, csupa meleg szív és világító értelem, rájött arra, hogy Grammatikába más úton is el lehet érni, mint amelyiken Arisztotelész óta járnak, és aki ezen a más úton jut el bele, az az öröm és vidámság országának találja.

Nemesné M. Márta, a naphegyi családi iskola igazgatónője ennek az ismeretlen tartománynak a magyar fölfedezője, aki Nyelvtanmesék és víg nyelvtanórák című könyvében az elemi nyelvtanítás új módszertanát adja a pedagógusok kezébe. Tanítvány ő is, Ottó Bertholdtól tanulta a nyelvtanítás felfedeztető módszerét, amely a lélekkínzó formalizmussal szakítva a konkretizmus alapján építi fel a nyelvtant, de úgy, hogy azzal együtt egy logikus világkép is kiépül a gyermek lelkében. Azonban az az elmésség, az a megvesztegető furfang, az a puha és gyengéd és mégis biztos kézfogás, amivel a nyelvtan virágos ösvényein és napos tisztásain végigvezeti Nemesné a pirosképű és csillogószemű utasokat úgy, hogy az arc az út végén is piros maradjon és a szemek csillogását könny be ne harmatozza: az egészen ezé a jó és okos asszonyé.

Hol volt, hol nem volt, azaz hogy hol nincs egy rossz Jancsika, aki nem tud a nyelvtanórán figyelni, ámbár ki merné azt mondani, hogy Jancsika a rossz, és nem a nyelvtanóra? Hát ezt a Jancsikát álmában kézen fogja a nyelvtantündér, akinek puha és gyöngéd és mégis biztos a kezefogása, és elvezeti éjszakáról éjszakára Nyelvtanországba, az értelmes beszéd országába, ahol a hangmanókák laknak, pajzán, vidám, huncutkodó teremtések, akik le is vannak rajzolva ebben a boszorkányos könyvben: Betűruhákban laknak ezek a manókák, ünneplő nagybetű ruhákban és hétköznapló kisbetűruhákban. Vannak köztük felnőttek, akiknek egyedül is szabad kilépni az utcára a száj kapuján, mert ezek meg tudnak állni a maguk lábán is (magánhangzók), de vannak kis gyerekek is, akik még csak másnak a segítségével tudnak járni (mássalhangzók).

Ez a bemutatója a Grammatika liliputi emberkéinek, akik a második osztályban még keveset járnak ki a házból, nem mennek messze, legfeljebb dísztornát tartanak és bemutatják a kötélhúzást (szavak elválasztása), a harmadik osztályban már a mondat utcákban szaladoznak, moziba mennek, ahol az alany és állítmány viszik a főszerepet a filmen, a szóraktárban kikeresik a főneveket, a laboratóriumban fölfedezik a mellékneveket, és végre a névmásokkal nagytakarítást is játszanak, ami álomban sokkal szebb játék, mint ébren. A negyedik esztendőben aztán már olyan nagy legények a manókák, hogy a mondatszerkesztés palotájában is nagyon otthon érzik magukat, ragokkal és képzőkkel csinálnak mindenféle varázslatokat, és mivel itt király van, természetesen háborúnak is lenni kell, és a hadirendbe sorakozott igék igen keményen megvagdossák egymást, de azért az ikes huszárokat nem vezetik neki az ágyúk torkának. A végén aztán észretérnek a manók, akik utóvégre mégiscsak álombéli lények, tehát azoktól még ez is kitelik, s az utolsó éjszaka már összebékülten mutatják be az alanyi és tárgyi ragozás díszszemléjét.

És mire ideér az ember, akkorra szívből kívánja, hogy most már ha karácsonyra eljön a Jézuska mint a gyerekek barátja, inkább ne hozzon nekik semmit, de mind-mind-mind szedje össze az iskolai nyelvtankönyveket, vigye el magával messze-messze-messze, hajítsa bele őket a tengerbe, és tegye rájuk nehezéknek az Ararát hegyét, hogy föl ne merülhessenek…

U. i., Föntebb azt írtam, hogy az unokám már örömmel fog utazni Grammatikába, amelytől nagyapját a borzadás törte. De nem tudom, hogy mikor lesz unokám, és a Nemesné módszere olyan emberséges, olyan magakedveltető és olyan bölcs és annyira a jövő messzi iskolájából való, hogy talán azt merítik a tengerbe, és ezt nyomtatják le a bánomisén-ség Ararát hegyével.

A CSODA
A HAMLET-ELŐADÁS BEVEZETÉSE

„Nemes közönség, hölgyek és urak” – ha szabad a Shakespeare-prológok nyelvén köszönnöm –, egyformán volnék szerénytelen és balga, ha azzal a szándékkal álltam volna ide, hogy valami újat mutassak a Shakespeare-tengeren. Mint Anatole France regényében a pingvinek, úgy nyüzsögnek a kritikusok és esztéták ennek a tengernek a partján, hogy kis kanalakkal kimeregessék, besűrítsék és elpárologtassák, méricskéljenek és vegyelemezzék, áteső és sarkított fényben nézegessék és sok-sok cédulácskán szétporciózgassák. Senki nálam jobban nem méltányolhatja e derék vízenjárókat és kétkezi munkásokat, akiknek munkája „őrültség ugyan, de van benne rendszer”, mint Polonius mondja, és akik nélkül, nem tudom, a Shakespeare-tenger nem volna-e már holttenger, melybe rég nem jár fürdeni az élet. Olyan papok ők, akik nem mindig az igaz istent oltározzák körül, mert az elvész a cédulácskák mögött, amivel teleaggatják, de kultuszát igaz és meghatott szívvel terjesztik és ápolják a profanum vulgusban[1], amelynek egyik hallgatagon hivő tagjánál magam sem vagyok több. Semmi rendű fölszerelésem, semmi kanalam és lombikom nekem nincs Shakespeare-hez, én csak azon a jusson beszélhetek róla, amint mindenki, aki úszómesterek instrukciói nélkül, szabadon és közvetlenül vetette bele magát a Shakespeare-óceánba, hogy vigye a vízár, amerre neki tetszik. Nekem nem a kommentárok adták őt, nem is a színpadok, melyeken különben is csak kisebb részét éli halhatatlanságának, nekem az ifjúság sanyarú évei adták, mikor téli éjszakákon a pesti diákkvártélyon kezemet a petróleumlámpán, lelkemet Shakespeare-en melegítettem. Én nem tudok magyarázója lenni neki, én csak alázatos hitvallója vagyok a Csodának, mely Shakespeare-nek neveztetik.

Tudom, hogy ez egy csöppet sem tudományos álláspont, de egy csöppet sem szégyellem magamat érte. Bizonyos az, hogy a cambridge-i csillagász, aki a Nap protuberanciáit mesterségszerűleg leméri, jobban megérti e nagy Világító Állatot, mint a napimádó inka megértette, aki csak leborult előtte? De mikor Shakespeare-csodáról beszélek, nem azt értem, hogy az emberiségnek a legnagyobb világítóját valami légüres, metafizikai térben kell elképzelni. Hiszen soha senki biztosabban és erősebben nem állott a földön, mint ez a csillagok fölött nézelődő Atlasz, aki derülten és könnyen hordja vállain a maga teremtette glóbuszt. Amilyen csoda a rubinkristály Posthumus gyűrűjében vagy a rutavirág Ophelia csokrában, vagy a haliotisz-csiga pávafénylésű háza, melyhez hasonlóan úszott Kleopátra gályája Antonius elé a Cydnuson: olyan csoda Shakespeare, se több, se kevesebb annál. Mikroszkóp alá hiába teszed, atomjaira hasztalan bontod, azt megtudhatod, miből van összetéve, milyen tengelyek szerint rendeződnek el a kristályszemcsék, színek és illatok milyen kis vegyi műhelyekben készülnek, de valami mégis mindig elillan, valahol mégis odaérsz az ignoramushoz: sohase tudod meg, mi tette rubinná a rubint, rutává a rutát, haliotisszá a haliotiszt és Shakespeare-ré Shakespeare-t.

Mondják, hogy az angol reneszánsz az élet ünneplésének gyorsan elcsillámlott csodálatos kora, melyben a pogány istenek utoljára jártak a földön, s az emberek fiai utoljára házasodtak össze az Olümposz leányaival, a magától való vidámsággal és a megbánástalan örömmel – de ez nem sokkal jelent többet, mint mikor azt mondják, hogy tavasszal nyílnak a virágok. Shakespeare-ben megtalálni az angol reneszánszt, de az angol reneszánszból nem lehet jobban kihozni Shakespeare-t, mint a talentumoknak vele egyidejű aszteroid raját, melyek szétpattogtak és elhamvadtak, és egyikükből sem lett naprendszer, mint őbelőle. Mondják, az teszi a rejtéllyé a stratfordi kesztyűs fiát, hogy jóformán semmit sem tudunk az életéről annak, akinek egyedül köszönhetik a Richard királyok és Henrik királyok, hogy túl fogják élni a föld minden dinasztiáját. Én azt hiszem, épp az teszi őt csodává, ami keveset tudunk róla, de fátyolát szét nem foszlathatná százannyi adat sem. Jelent az valamit, hogy dióbarna szemű volt, jótartású és kedves beszédű férfi, a Hableány kocsmába járt, írók, színészek és a „közjólét efféle hernyói” közé, szeretett kuglizni, és nem szerzett doktori diplomát az oxoniai egyetemen, amit bizonyára föl is hánytorgatott néhány szamárfejű Zuboly? Következik abból valami, hogy a pezsgő vérű fiatal suhanccal elvétette magát egy almaszagú majoroslány, aki előbb került a matrikulába anyának, mint feleségnek, hogy e házasság elől a serdületlen apa Londonba bujdokolt, hogy ott lovászinas volt és lordok barátja, hogy mint kigazdult színigazgató tért haza városkájába, melynek rétjei illatoznak a Szentivánéji álom-ban, s melynek nyárspolgárai most már bizonyára respektálták master Williamet, mert kissé pocakot eresztett, házat ragasztott és földeket szerzett? Háromszáz év után végre megtalálták a British Museum Harleianái közt az első Shakespeare-kéziratot, és hogy annak apró betűiben csakugyan semmi törlés és javítás nincs, mint azt a kortársak följegyezték róla – de ilyen adatok ezrei is adhatnak-e kulcsot ahhoz a lélekhez, mely Rómeó szerelmével szerettet, Othello féltésével féltett, Shylock gyűlöletével gyűlölt, Hamletul töprengett, és Falstafful nevetett a világ minden nyomorúságain és dicsőségein?

Divináció – itt nincs egyéb magyarázat e homályos szónál, és e szó még úgy nem illetett meg földi embert, mint e kövérkés képű, ám bérces homlokú szaxon nyárspolgárt, akinek lelkén olyan viharoknak kellett keresztül dörögniök, amilyenek a genezis óta nem ismétlődtek. Mint a föld számára az Isten, úgy teremtette ő meg az irodalom számára az élő embert, akit előtte nem látott meg senki, őutána pedig mindmaiglan senki se látott jobban. Isteni munkát végzett, és azt úgy végezte, mint az Isten: az a föld agyagába lehelte a halhatatlanságot, ő a gazdátlan mesék úton-útfélen fekvő göröngyeibe, s mint ahogy az Isten nem válogatott az agyagban, neki is jó volt minden mese, amihez hozzáért, a leglelketlenebb anyag is fölkelt és járt. Amorális, mint a természet: napja egyként süt jókra és gonoszokra, „nincs a világon se jó, se rossz, csak a gondolat teszi azzá” – mondja Hamlet, és lelke kráterében együtt forr minden bűn és minden erény, amit – belülről kifelé dolgozván – teremtvényei közt elosztogat az Isten bőségével és a gyermek meghatottságával. Kitől tanulta, hogy végezte ezt a munkát, hányszor ujjongott fel és hányszor mardosta a kétségbeesés az önmagával való birkózás közben, azt soha senki meg nem mondhatja nekünk, mint ahogy senki nem látta a világteremtő könnyeit és mosolyát.

Hölgyeim és uraim, csak annyit akarok még mondani, hogy ez a költő, akire mindenkinél jobban ráillik a napkirály arany louisdorainak körirata: solus sibi similis (egyedül magához hasonló), a leggazdagabb minden költők közt, akik valaha bírták a földet vagy a holdat, s királyoknak és koldusoknak egyformán meg tudja adni azt, amit el tudnak venni tőle. Őhozzá ugyan senki sem hasonlíthat, de őbenne mindnyájunkból van valami, mint ahogy véges dolgokból áll a végtelenség, azért mindenféle lelkek nyáját meg tudja itatni az ő kútja. A legnagyobb egyszerűséget csakúgy meg lehet benne találni, mint a legnagyobb komplikáltságot, az analitikus regényíró csakúgy belemerülhet, mint a szerelmes varrólány, az ő asztalához a szárazfényű értelem csakúgy odaülhet, mint az együgyű szív; azt hiszem mégis, isteni lakomájának teljes élvezéséhez kell valami sajátos fogékonyság. Ez a kevély és szilaj oroszlán harmatcsöppeket ráz ki a sörényéből; ez a hasonlíthatatlan anatómusa az emberi léleknek a leggyöngébb kedély a világon; ez a mindenkinél élesebb szemű tudós, aki felfedezte az embert mint világenergiát, és elsőnek bizonyította be az ember és világ összetartozását: ez a Shakespeare a világon a legnagyobb álmodó! Aladdin csodalámpája nem rendelkezett úgy a szellemekkel, mint az ő mindig fehér izzásig hevük fantáziája, és halandót a szépségek és rettenetek olyan szféráiban még nem hordozott a láttató képzelet, mint e józan és praktikus életű filisztert, a foresti fenyértől Oberon szentjánosbogaras erdejéig. Jágó lelkétől Imogén lelkéig. A stratfordi Prospero mindenkire ráteríti varázsköpönyegét, aki röpülni akar, de röpködni mégiscsak az tud benne, akinek magának is szárnya van. Álmodni kell tudni annak, aki Shakespeare-nek akar útitársa lenni – ez az egész.

Hölgyeim és uraim, a szeszélyes hasadások közt, melyekben a csoda mélyébe látni, a Hamlet-et tartják olyannak, amelyen a legtöbb árad ki Shakespeare önfényéből. Mondják, hogy a dán királyfi nagy monológjában Hamlet lelkét Shakespeare fájdalma marcangolja, hogy maga látta ilyen alacsonynak és gonosznak a világot, hogy legkomplikáltabb hősének felsőséges és passzív, érzékeny és cselekvésre nem termett, nemes és nem e világra való lelke az ő lelke.

Mondják, hogy az ifjúság lírája után – a szonettekre gondolok, e páratlan elefántcsontfaragványokra – a meglett férfikor lírája, e drámai önvallomás, többé-kevésbé mindnyájunk tragédiája. Ellenkezésbe jutnék önmagammal, ha instrukciókat akarnék adni önöknek a darab élvezésére, és az én pár szál gyufámmal próbálnék belevilágítani a Hamlet mélységeibe, melyeket könyvtárak máglyafénye homályban hagyott. Én nem merészelem ezt – én merészebbet tettem ennél. Mint több Shakespeare-darabnak, valószínűleg a Hamletnek is volt pár soros prológja, amelyet az előadás megkezdése előtt az egyik színész elmondott, a darab ismertetése gyanánt. A Hamlet prológja nem maradt ránk – én, íme, megpróbáltam rekonstruálni a darabból:

Ma zord világot ábrázol színünk,
Vér karminába mártott az ecset,
S egy-két napos foltot ha rávetünk,
Az is Hekáte színével szegett.
Ez estén minden csillagzat setét,
Amely virrasztja szörnyű végzetét
Ködös Helsingör ifjú hercegének,
Kit bölcs Hamletnek mond egy régi ének.
Bölcs Hamlet itt önlelke tükribe
Vizsgálva annyit nézeget bele,
S magát gyötörve oly mélyen kutat:
A tört lap végre őrültet mutat.
És akkor seprű és királyi bor
El nem választhatóan egybe foly,
És bűnhődvén a bíboros bitor,
Bűnné lesz az erény, mely bűnt torol,
Mert rongy világunk rongy törvénye ez:
Önterhitől rogy sírba a nemes.

AZ ELSŐ OKTÓBER 6.

Rosszul ismeri a magyar pszichét, aki azt hiszi, hogy az október 6. mindig olyan országos ünnepe volt a nemzeti kalendáriumnak, mint a mi időnkben. Története van ennek, nem is minden tanulság nélkül való. Érdemes megírni, mint ahogy érdemes volna összeszedegetni a március 15-ék hiteles történetét is.

A Bach-korszakban természetesen ki se lehetett hangosan mondani a tizenhárom nevét. Hiszen különösen kezdetben a Miatyánk-ot se volt tanácsos fönnhangon imádkozni. Pesten becsuktak valami ájtatos polgárt, aki a templomban nyomatékosabban találta elfohászkodni az Úr imájából azt a passzust, hogy „jöjjön el a te országod!” Az elfogulatlan bíróság megállapította, hogy Kossuth Lajosra célzott vele a megátalkodott rebellis.

Vadnay Károly meséli az emlékei közt, hogy ők mint cserepárok megülték az első évfordulót, 1850-ben, valahol Verona körül, egy mocskos csapszék különszobájában. Míg a padrone kint fülelt az utcán, hogy nem szaglásznak-e arra a Radetzky kopói, addig tizenhárom fiatal magyar baka – egy esztendővel ezelőtt mind honvédtiszt – hallgatta villogó szemmel a tizennegyedik szavalatát:

Van bosszú a felhők felett,
áll a villámos ég!

El lehet hinni Vadnaynak, hogy nem öreg korában találta ki ezt a visszaemlékezést, hanem csakugyan így ültek zomotort. Hiszen forrófejű fiatal gyerekek voltak, akikre még a szánakozó szívű cseh főhadnagy is azt mondta: „Maguknak még igazság szerint iskolába kellene járni.” Ki sejtette volna még akkor Kossuth kis katonái közül, hogy az egyikből közös ezredes lesz, a másikból hatvanhetes képviselő, a harmadikból hatvanhetes lapszerkesztő!

Idegenben, a kétfejű sas szárnya tövében, cserepár bakáknak meg lehetett ülni október 6. első évfordulóját, annak azonban sehol sem találom nyomát, hogy itthon szerencsétlenkedtek volna ilyen istenkísértéssel. Magának is volt kit siratni mindenkinek, s különben is elevennek élő, holtnak holt a barátja. A vértanúkat meggyászolták az özvegyeik – a gyászév letelte előtt egy se ment férjhez közülük –, Damjanichné gyászmisét is mondatott az ura lelkeüdvéért, itt-ott, félve, szőlőhegyekben, szüreti torokon egy-két bujdosó honfi tán könnyet is ejtett értük az új borba, de azt is félrefordulva, hogy meg ne lássa senki, mert „nem elég, hogy mint tölgy kivágatánk, a kidűlt fában őrlő szú lakik, honfi a honfira vádaskodik”. Persze, ezt csak az elfanyarodott Tompa mondta, mert a költők mindig hóbortosak voltak, és sohase akartak beletörődni a konszolidációba. Ellenben a józan hazafiságnak az volt az elve, hogy fátyolt a múltra – és ezt a fátyolt nem volt opportunus emelgetni akkor se, mikor az abszolutizmus már enyhülni kezdett. Mert minden okos ember előtt ott meredezett a kérdés: mit szól hozzá Bécs?

Amikor a királyi pár az országgyűlés által koronázási ajándékul fölajánlott százezer aranyat 1867-ben a rokkant honvédeknek adta, akkor nyilvánvaló lett, hogy most már senkit se állítanak az auditor elé, ha hangosan kimondja a negyvennyolcat. És ekkor mondták ki először a nyilvánosság előtt a tizenhárom tábornok nevét úgy, hogy aradi vértanúk.

1867 augusztusában országos dalverseny volt Aradon – akkor dalár-ünnepélynek mondták –, s a félig-meddig felszabadult lelkek országában ez csakugyan országos esemény volt. Nemcsak a dal kultusza gyűjtötte össze az embereket az ország minden részéből: az aradi vértanúk szobrára szánták a három napos ünnep jövedelmét. Ezt a célt szolgálta az az egyfelvonásos is, amit Rákosi Jenő Az aradi vérnap címmel írt az ünnepi alkalomra.

Az történt azonban, hogy valamelyik dalárküldöttségnek az jutott eszébe, milyen szép lenne kivonulni a vesztőhelyre, s fölébreszteni a mély álmú vértanúkat azzal, hogy „megfogyva bár, de törve nem, él nemzet e hazán”. (Noha a vértanúk alighanem úgy találták volna, hogy a nemzet inkább megtört, mint megfogyott.) Az aradi rendezőséget egy kicsit zavarba ejtette ez a műsoron kívüli szám. Kiderült, hogy bár szobrot akarnak állítani a vértanúknak, már nem emlékeznek rá, hogy hol végezték ki őket. Ebből látható, hogy semmi alapja sincs annak az azóta keletkezett legendának, mintha valami ismeretlen kéz már 1850-től kezdve virággal hintette volna be a szentelt hantokat. Csak a jó Isten növesztett rajtuk szép kövérlevelű lapukat, és ültetett föléjük vérző csillagokat termő tüskerózsákat, amitől még nehezebb volt őket megtalálni. (Különben a legtöbb holttetem már akkor régen nem is volt ott. Vécseyt, Damjanichot, Lahnert, Leiningent még a kivégzés éjszakáján elszállították hozzátartozóik. Damjanichot hatszáz forintért, Leiningent tizenhárom aranyért adta ki a hóhér. Dessewffyt egy esztendő múlva a családja könyörgésére egy osztrák őrnagy ásta ki a sáncárokból, hogy elszállíthassák Felső-Magyarországra, a családi sírboltba. Ez a rémtörténet még a mai ember edzett idegeit is próbára teszi. A holttestet nem merték koporsóban szállítani, nehogy Haynau másodszor is főbelövesse, hanem ládában helyezték el. Csakhogy a láda kicsi volt, és a holttestet fel kellett darabolni, hogy beleférjen…)

Néhány öreg szélmolnárt találtak az aradi dalárok, akik tizennyolc évvel azelőtt szemtanúi voltak a kivégzésnek, s azok segítségével meg is találták a dudvával, gazzal benőtt helyet, ahová aztán délután óriás tömeg vonult ki. Soha többet ilyen megkapó gyászünnepet nem tartottak Aradon. Pedig nem volt se díszmagyar, se ünnepi szónok – csak nagyon sok hivő magyar. Abból telt ki az egész ünnep, hogy a Barabás Béla apjának az udvarából elültettek a vesztőhely földjébe egy kiszáradt eperfát, amelyiknek éppen tizenhárom ága volt. Aztán elénekelték a Szózat-ot meg a Himnusz-t, és mindenkinek tele volt a szeme könnyel. A múltért meg a jövendőért…

Hanem a kiszáradt eperfa nehezen akart megeredni.

1867. október 7-én mondatta az első rekviemet az aradi tizenháromért a pesti honvédegylet, s bár a ferenciek temploma zsúfolva volt közönséggel, a fővárosi lapok nem írnak többet az első gyászmiséről nyolc-tíz óvatos sornál. Tömérdek honvéd a padokban, sok csonka-bonka hős, mellén a 48-as érdemrendekkel, többnyire névtelen hősök, de vannak köztük ismert pesti polgárok, tekintélyes vidéki földbirtokosok, képviselők, sőt néhány mágnás is. A cserkoszorúkkal borított katafalkon tizenhárom koponya. Több asszonyt ájultan vittek ki a templomból. Kinek apja, kinek mátkája, kinek gyermeke juthatott eszébe. Hiszen még húsz év se telt el azóta, s még nem enyhült szokványos kegyeletté minden fájdalom.

Viszont a cenzúra is friss emlékezetben volt még, s az újságokat pártállásukra való tekintet nélkül tartózkodásra késztette az a gyászlap, amit a templom portikusában rokkant honvédek osztogattak:

„Október 6. Néma, de annál meghatottabb emlékezés rázza fel a honvédet, sőt az összes nemzetet e napon. A véres csaták áldozatainak emlékét, ha ki nem téphetjük is a szívünkből, de beletemethetjük, ám a fegyverletétel után szükségtelenül kivégzettek vére átszivárog a feledés fátyolán…”

Körülbelül minden későbbi októberi szónoklatnak őse ez a gyászlap, amely a Deák-pártot se érintette kellemesen, de a klerikális-feudális hívőket meg egyenesen felbőszítette. Szócsövük, a Pesti Hírnök nem átallotta így kommentálni az első október 6-ot:

„Kétségkívül minden magyar kebel fájdalmas részvéttel van örökké megtelve azon szerencsétlenek iránt, akik a forradalomban akár mint győzők, akár mint legyőzöttek elvérzettek. De egyet ne felejtsünk el: hogy mindazon vér, amely a fegyverletétel után megtorlásul ontatott, a Kossuth Lajos fejére és lelkére súlyosodik, aki a detronizálást dekretálta, s az így egymaga által elkövetett bűnnel a megtévesztett becsületes honvédeket is felségsértési komplicitásba keverte. Egyébként is mártírok minden oldalon vannak – vajon a forradalom által megölt Latour halálát megünneplik-e gyászmisével?”

Nem csoda aztán, hogy mikor egy év múlva megint rekviemet mondat a honvédegylet, a lapok beszámolója már csak ennyi: „A kegyeletes megemlékezők száma nem tölté meg a templomot. Jelen voltak Damjanichné, Schweidelné és Pest megye részéről az alispán.” – Vidéken is nagyon lassan terjed a vértanúk kultusza, amitől a hivatalos körök lehetőleg távoltartják magukat. Hazafias áldozatkészség címmel még 1870-ben is ezt írja a Magyar Polgár: „B. H. makói esperes az októberi gyászmiséért a makói honvédegylettől 7 forint 30 krajcárt követelt, amit az elnök sietett már október 5-én nyugta mellett lefizetni az esperes úrnak.”

Beletelt tíz év, mire országszerte bevett ünneppé tette az október 6-ot a függetlenségi párt, azonban az aradi vesztőhelyen a száraz eperfát még akkor se lehetett emlékszoborral kicserélni. Még 1867-ben kibocsátott a szoborbizottság 988 gyűjtőívet, abban a hitben, hogy a nemzeti kegyelet szinte varázsszóval felépíti az ércmonumentumot azoknak az eszmévé finomult hősöknek, akiknél ártatlanabb vértanúkat még ennek a saját vérével vakolt országnak a története se ismer. Hiszen verset írtak is róluk sokat, beszédeket is mondtak szívszaggatókat, fogadalmakat is tettek megrendítőket – csak éppen hogy tíz esztendő alatt mindössze 33 333 forint gyűlt össze 275 gyűjtőíven, és a nem is egészen ezer ívből 713 darab sohase került vissza a szoborbizottsághoz. Kerek húsz év telt bele, mire összegyűlt a százezer forint, akkor is csak úgy, hogy a városok polgármestereitől beszerzett bizalmas információk alapján külön-külön instálólevelet küldtek minden törvényhatósági tagnak, akiről föltehették, hogy ha nagyon szépen megkérik, nem sajnál egy pengő forintot az aradi tizenháromtól…

Szépek a versek, szíveket tüzelők a beszédek, megrázók a nagyszerű fogadalmak, de azért nem ártana az október 6-i ünnepeken az október 6. hiteles történetét is elmondani ebben a hazafias világban.

FODOR JOZEFA

Száz esztendővel ezelőtt élt, és most találkoztam először a nevével egy olasz éremkatalógusban. „Giuseppina Fodor” – ez a körirata egy ezüst emlékéremnek, amelyet 1819-ben vertek Velencében. Azt is mondja a katalógus, hogy ez az érem igen ritka. Ebből ki lehet találni azt is, hogy nem vesszük meg, mert kellene érte legalább két hízott disznó.

Hanem azt olcsóbban is meg lehetne tudni, ki volt az a Giuseppina Fodor, akinek a nevével érmet verettek a nobilik. És illene is tudni, mert akárki volt, ezzel a névvel csak magyar lehetett. De hát mi lehetett? Kémnő vagy kurtizán? (A Szent Szövetség idején mind a kettő hálás mesterség.)

Megnézem a magyar lexikont, és nagy meglepetésemre megtalálom benne nyolc-tíz sorban, hogy Fodor Jozefa nagyhírű énekesnő volt a múlt század elején, egy magyar huszártiszt unokája, az Opera Comique tagja; hogy mikor halt meg, nem tudni, mert a harmincas évektől nyoma veszett. Könyvet is írt az énekművészetről, afféle gyakorlati tanácsadót. A lánya, Endichetta Mainvielle, berlini primadonna volt a negyvenes évek végén.

Most már hát tudom, ki volt Fodor Jozefa, de nem tudom, mért vésték a képét az ezüstbe. Megnézem a Reinmann Musik Lexikonát – hát az is éppen csak azt tudja róla, amit a magyar lexikon. Csak annyival többet, hogy bizonyos Karl Unger 1823-ban könyvet is írt Fodor Jozefáról.

A kezem ügyébe eső szakirodalomban aztán nincs is több nyom Fodor Jozefáról, akit világhír dolgában azóta se ért utol magyar énekesnő, s aki tán Európa minden országába elment a hódolat adóját beszedni – kivéve Magyarországot. Nevét együtt emlegették a Catalaniéval, s a Rossini Sevillai borbély-át Párizsban ez a magyar énekesnő mentette meg a bukástól.

Hogy honnan tudom én ezt, ha a magyar szakirodalom nem tud róla? Hát a Kultsár István táblabíró uram nevezetes folyóírásából, a Hasznos Mulatságok-ból. Meg lehet találni abban a világon mindent, ha az ember jól keresi. Hol a lósoványodás orvoslásáról okosítja ki az embert, hol a lakedaimoniaknak táncaikról, de még a dromedár tevéről is találhatott benne vezércikket a magyar nemesember. Jó volt ez így nagyon, mert így egyrészt hasznosan mulatott az olvasó, másrészt nem csukták be az írót. Már miért is csukták volna, mikor a találós kérdésekben is a mívelődést terjesztette?

Amiből lett, azt üldözi,
Mást sem szokott kémélni;
Sőt az annyát mindég veri,
s’ Bírótól nem tud félni.
Mi az?

Hát biz az csak a vaskalapács. Ebbe még Metternich herceg se köthetett bele. Neki is el kellett ismernie, hogy ez nagyon elmés kitalálás egy magyar táblabírótól.

A Hasznos Mulatságok 1823-as évfolyamában találtam ezt a keresetlen charádát. De megtaláltam azt is, amit kerestem, a Fodor Jozefáról való írást. Úgy kezdődik, mint valami óda:

„Európa éjszaktól délig, nyugattól keletig el vagyon telve Fodor Jozefina hírével, mert őtet, mint igen jeles Énekest, Szt.-Pétervár, Nápoly, London, Páris, Velence fővárosok egyaránt tsudálták. Most Béts bámulja bájoló énekét és mint új Euterpét tiszteli. Valamint a drága gyémántnak fényét és bötsét tsudáljuk, a nélkül, hogy igazi hazáját tudnók, úgy ezen elragadtatásig gyönyörködtető Énekest felkapta a ditső hír, noha valóságos eredete kétséges volt mindaddig, míg nagy attyának szülőföldéhez most közel járván, kedves örömének tartotta igaz eredetét és szerentse forgásait igaz valóságban előadni.”

Az igaz valóság az, hogy a művésznő nagyatyja, Fodor Károly magyar huszártiszt volt, aki mért, miért se, Hollandiába emigrált 1750 körül. („Hollandiába tette le magát” – ahogy Kultsár István írja.) Ott három fia született, aki mind a három zenére adta magát. Különösen József vált ki közülük, hegedűművész kamarazeneszerző, a berlini Franz Benda tanítványa. Harmincéves korára már olyan hírre kapott, hogy Montmorency herceg meghívta Párizsba udvari karmesterének, Montmorency hercegnő pedig feleségül adta hozzá a frajját, Marment Genovéve kisasszonyt. Ebből a házasságból született Fodor Jozefa 1793-ban, a franciák „rettenetes év”-ében, s már pólyás korában megkezdte a vándoréletet.

A terror ugyanis földönfutóvá tette nemcsak a herceget – aki pedig a nemzetgyűlésen azon a bizonyos augusztus 4-én a nemesi jogok eltörlését megindítványozta –, hanem a muzsikusát is. A herceg Svájcba menekült, a karmester pedig Moszkvába, s ott lett „musikaigazgató” Kurokin herceg udvarában. A kis Jozefa együtt nevelkedett a nagy úr gyerekeivel, s ennek köszönhette, hogy tízéves korában egyforma könnyűséggel beszélt és írt oroszul, franciául, olaszul, németül és angolul.

Zeneileg is csodagyerek lehetett, mert tizenhárom éves sem volt még, mikor apjának egy hangversenyén föllépett, s „a pianón és hárfán oly ritka tehetséggel játszott, hogy azt egy gyenge gyermekben kiki bámulná”. A tüneményes zongoraművésznőt 1810-ben már mint szoprán operaénekesnőt ünnepli az orosz arisztokrácia. Ugyanis „Sándor Tsászár a nagy hírbe jött Jozefinát a Fő Kamarássa által az ő theátromára meghívatá, a mit ő Szülőinek helyben hagyásával el is fogadott s így, mint nagy Énekes, az orosz theátrumon mindenkori tapsolással tiszteltetett meg”.

Egy év múlva Jozefinából már asszony lett: Tharaud Mainvielle-né. Ez a monsieur francia színész volt, híres aktor a maga idejében, akit a cár vendégszerepelni hívott meg Pétervárra. „A köz megkedveltetés a két hírest egymás eránt is figyelmességre gerjesztette, s ebből nem sokára barátság, utóbb házasság következett. Ezen házasságból született Martialis nevű fiok.”

Jött azonban Napóleon nagy éve, az 1812, és Sándor cár szélnek eresztette a francia színészeit. Mainvielle összeszedte a jobb erőket, s azokból „bujdosó társaság”-ot szervezvén, Stockholmban, Koppenhágában, Hamburgban próbált szerencsét. A háromévi vándorlás nagyszerű iskola volt Fodor Jozefa számára, 1815-ben már úgy vonult be a párizsi Opéra Comique-ba – a Hasznos Mulatságok Feydau Theatromnak nevezi –, mint európai nevű művésznő. „Itt olly tűzbe hozta a Párisi közönséget, hogy néki az olasz Theátromon az első személy rangja ajánltatnék, melly akkor az Odeonban tartatott.” A Théâtre Italient akkor majd válságba sodorta primadonnájának, Barilinak, a párizsiak kedvencének távozása. Fodor Jozefa azonban, aki Paernek, Napóleon karmesterének egy operájában, a Griseldá-ban lépett föl először, hamar elfeledtette Párizzsal az olasz primadonnát. Versenytárs nélkül uralkodott addig, míg a restauráció a politikai inkvizíciót ki nem terjesztette a színházakra is. XVIII. Lajos a régi direkciót elmozdította a Théâtre Italien éléről, s rábízta az igazgatást Catalanira, aki korban és hírben tizenhárom évvel előzte meg Jozefát. A két művésznő nem tudott összeférni, s Fodor Jozefa „szerentsésnek tartotta magát, hogy Catalanitól kármentésül 14 ezer frank lefizetésével megmenekedhetett”.

1816-tól 1818-ig Londonban „gerjesztett közönséges bámulást”, s onnan ment Velencébe 1819-ben. Itt érte az a szokatlan tisztesség, hogy mikor a Fenicében harminckilencedszer játszotta az Elizabetta operát, a színpadon megkoronázta a közönség. Ekkor vertek a tiszteletére emlékérmet is, nemcsak ezüstből, hanem aranyból és bronzból is. Az érem aversén a művésznő képe és neve van, reversén pedig borostyánkoszorúban ez a hódoló felírás: „Te nuova Euterpe Adria plaudente onora 1819.”[2]

Velencéből újra visszahívta Párizs, s most már három évig tagja maradt az olasz operának. S itt aratott talán még a velenceinél is nagyobb sikert a Sevillai borbély-ban, mindjárt megérkezése után. A párizsiak nem tudtak megbarátkozni Rossini muzsikájával, úgyhogy a darabot a harmadik előadás után le kellett venni a műsorról, s helyette Paisiello régi Sevillai borbély-át kitűzni. A Fodor Jozefa kedvéért azonban, aki a Rosina szerepét vállalta, még egyszer elővették a Rossini operáját – aztán nyolcvanszor adták egymás után, mindig telt ház előtt.

1823-ban „Barbaja úrhoz állott” Fodor Jozefa. Ennek a Barbaja úrnak még Beöthy Lászlónál is több színháza volt, mert övé volt egyszerre a bécsi Kärtnertor Theater meg a Theater an der Wien, a milánói Scala és a nápolyi San Carlo, s neki dolgozott Rossini, Bellini és Donizetti. Így lehet aztán megérteni, miből tudott olyan nagy honoráriumot fizetni. Fodor Jozefának például tízezer forintja volt, két jutalomjátéka és „szabad kotsizása”.

Fodor Károly világjáró unokája, aki mint Mainvielle-né is megőrizte a magyar lánynevét, és mindig magyarnak vallotta magát, sohase jutott el nagyapja hazájába, amely kiröpítő fészke volt ennek a nagy muzsikus családnak. Mit is keresett volna itt akkoriban? Aki szittya úrnak művészi zene és ének kellett, az úgyis Bécsben lakott.

A mostani lexikonok azt mondják Fodor Jozefáról, hogy bécsi szereplése után többnyire Nápolyban élt, s 1833-iki bordeaux-i fellépte után nincs róla semmi hír. Érdekes, hogy az Újabbkori Ismeretek Tára az ötvenes években többet tud róla. Azt is tudja, hogy Henriette Sontag tőle tanult énekelni, s azt is, hogy Fodor Jozefa Fontainebleau-ban telepedett meg, mikor visszavonult a nyilvános szerepléstől. Lehet, hogy ott is van eltemetve. Megérdemelné, hogy a hozzáértők legalább az emlékezetét kiássák a felejtés tüskebokrai alól, s nevét beiktassák a valaha világon fénylett magyar nevek közé.

MAGAS VENDÉGEM VOLT

Lehet annak vagy hét esztendeje, hogy helybeli postával irkatáblára rajzolt térképet kaptam. Az volt föléje írva: Európa centrifugális népei a babiloni torony összedűlése óta. Alul pedig így volt megnevezve a kartográfus: Szellemlátásból rajzolta Kiskos József, Szellemi Ember. Cédula is volt ráerősítve gombostűvel, s az a Szellemi Ember arra kért a szellemek nevében, hogy küldjem el a centrifugális térképet a békekonferenciának. Nem vagyok éppen szívességtelen ember, de ezt az egyet nem tehettem meg. Láttam, hogy a békekonferencia anélkül is eléggé meg van keveredve, hát nem mertem a lelkemre venni, hogy még jobban megbolondítsam ezt a nagytekintetű céget.

Két hét múlva megint kaptam a Szellemi Embertől egy érdekes küldeményt. Tizennégy soros értekezés volt benne arról, hogy a Torontál megyei Kübekházát nem Kübeck grófról nevezték el, aki száz évvel ezelőtt valami császári pedinter volt a Délvidéken. Ezt csak a történetkönyvcsinálók találták ki. Az igazság az, hogy Kübekházát Árpád apánk idejében Tibetházának hívták, mivel azt egy Tibet nevű valódi herceg alapította, akinek Ázsiában még most is hatalmas birodalma van. Persze ezt is szellemlátásból tudta a Szellemi Ember, aki most megint csak a szellemek nevében arra utasított, hogy a tizennégy soros memorandumot; küldjem el Pekár Gyulának. Sajnos, megint udvariatlannak kellett lennem. Turánizmussal elvi okokból nem foglalkozom, és Pekár Gyulát különben is kímélnem kell mint elnökömet a Petőfi Társaságban. Így hát be kellett érnie a memorandumnak azzal, hogy betettem a térkép mellé a Kultúrpalota aktái közé. Kissé szokatlan ügydarab ugyan, de a Kultúrpalota teljes című igazgatóságának volt címezve, s a közvagyon kezelésében sohase lehet elég óvatos az ember.

Azóta sok esztendő elmúlt, s a Szellemi Akták száma igen megszaporodott. A szellemek nem érzékenyek, nem vették rossz néven, hogy nem tettem eleget a kívánságuknak, s tovább is küldözgették az Értekezlet-eket és Térképezett-eket. Most már azonban minden használati utasítás nélkül, csak úgy privát gyönyörűségemre. Ami azt illeti, találtam is én bennük sok gyönyörűséget, de hasznukat egyszer se vettem. Nem vagyok gyakorló politikus, a szellemek pedig leginkább aktuális politikai kérdésekben adtak kéretlen nyilatkozatokat. Például a királykérdésre is nagyszerű kádenciát tudtak. Megoldódik az magától, mint a Szellemi Ember tudatta velem, csak éppen Rudolf trónörököst kell kiszabadítani a budai vár titkos pincéjéből, ahova be van falazva. Annak pedig nagyon egyszerű útja-módja van. Csak az kell hozzá, hogy a miniszterelnök Szentgyörgy nap éjszakáján hintse meg a titkos pince falát olyan vízzel, amit kilenc hajnalon kilenc csodakút vizéből szedett. Ez pedig Budapesten tudvalevőleg nagyon könnyen keresztülvihető. Persze a titkos pince bejáratát is ösmerni kell, s én abban a szerencsés helyzetben vagyok, hogy erről is felvilágosítást adhatok, a megküldött tervrajz alapján, de majd csak akkor, ha a kérdés aktuális lesz. Most tudvalevően ki van kapcsolva, s bennem van annyi hazafiság, hogy idő előtti leleplezéssel nem komplikálom a helyzetet.

El lehet ezek után képzelni, milyen nagy volt az örömem, mikor valamelyik nap végre személyesen is megismerhettem a Szellemi Embert. Nagyon európai formák közt vizitelt. Nem ajtóstól rohant a házba, hanem beküldte a névjegyét. A névjegye egy tenyérnyi nagyságú deszkalap, nyolcágú csillagnak kifaragva. Azért nyolcágú, mert a szellemektől kapta, azok pedig nyolcágúak, sőt az emberek is mind nyolcágúakká válnak, ha megtisztulnak.

A Szellemi Embernek azonban egyelőre csak két ága van, még pedig két kurta, tömzsi lába, amely nem ér le a földre, ahogy az íróasztalomnál álló, nagy székbe beletessékelem. Szemre egészen normális adóalanynak látszik, s az is hamarosan kiderül róla, hogy fiatalkorában asztalossegéd volt.

Kiváló eszmetehetségén kívül ennek köszönhetjük, hogy Szellemi Ember lett belőle. Mert ha csizmadia lett volna, akkor korunkban valószínűleg inkább politikai pályára lépett volna, amelyen több csizmadia csinált már szenzációs karriert. A sikongató gyalu különös eszméket sugallt neki a műhely csöndjében, s a gondolatai lassankint olyan csavarmenetesek lettek, mint a gyalu nyomán lehulló forgácskígyók. Amit a gyalu kezdett, azt bevégezték a könyvek, az asztaloslegény agyának csavarmeneteiben eleresztették egymás kezét a betűk, s egészen másképp fogództak össze, mint ahogy azelőtt voltak. Így állt elő a Tökéletes Szellemi Ember, aki most elérkezettnek látja az időt arra, hogy a cselekvési térhatásokat kiarányítsa magának.

Ezek saját szavai Kiskos József Szellemi Embernek, s aki talán érthetetlennek találná őket, az ne felejtse el, hogy az akadémiai értekezéseket, sőt az adótörvényeket se mindig lehet megérteni. Egyébként azt tapasztaltam, hogy addig, míg bele nem melegszik, a Szellemi Ember se mond különösebb szamárságokat, mint a szalon okkultisták. Például mikor azt mondja, hogy minden ember két ember, egy költői meg egy prózai ember, ez egészen elfogadható dualisztikus álláspont. S talán még abban is van valami akceptálható, mikor azt fejtegeti, hogy Ádám idejében a költői embert, vagyis a lelket huszonnégy láb és három coll vastag ördögi burok fogta körül, azonban már azóta sokat haladtunk, mert most már az ördögi burok csak öt láb. (Őnála ugyan csizmástól sincs három.)

Hanem mikor kijelenti, hogy az én szellemi órám egynegyed hetet mutat, és egy perccel se többet, akkor kénytelen vagyok kijelenteni, hogy ezt nem értem.

– Egyszerű pedig ez – mondja fölényesen, és ahogy előadja, valóban egyszerű.

A szellemi világ fövényórájának számlapján tizenkét számjegy van. Ha a mutató eléri a tizenkettőt, akkor beáll a szellemi világ. Egyelőre azonban ettől messze vagyunk, mert még eddig csak a Kossuth apánk órája mutatott pont nyolcat. Ő, Kiskos József ugyan már ezt is meghaladta nyolc perccel, de a többi halandók még meg se közelítették. Például Bethlen István miniszterelnök órája csak negyednyolcat mutat. De azért ne nyugtalankodjék Bethlen István, mert Gömbös Gyula még a hetet se érte el, sőt van olyan politikus is, egyelőre mandátum nélkül, akinél nincs ki a három fertály – hatra.

Ha már így belejöttünk a politizálásba, megkérdeztem magas vendégemet, hogy a társadalmi békét helyre lehetne-e valahogy kalapálni.

– Annál semmi se könnyebb! – legyintett a nagy gondolkodók fölényes nyugalmával. – Nem kell hozzá egyéb, csak előállítani a szellemi zsidót.

– No? – nézek rá meglepődve. – Hogy gondolja? Minden zsidóból szellemet szeretne csinálni? Vagy csakugyan kedveli maga a zsidókat?

– Nem – csóválta mosolyogva a fejét. – A mai izraelitákat nem szeretem, mert elhagyták a kiválasztott nép útját, és nagyon elgrófosodtak. A szellemi zsidó, az egészen más. Azt úgy kell létrehozni, hogy a test keresztény legyen, de az eszmei szellem mózeshitű. Ha ez megtörténik, akkor hazánk még négyszázhetvenkét esztendeig fog virágozni.

– Mért éppen addig?

– Mert akkor vége lesz a mostani világnak. Az emberiség huszonnégyszáz esztendeig él, mert huszonnégy betűből áll az ősi magyar ábécé.

– Biztos?

– Mint vasárnap a mise. Maga az Úristen adta ezt nekem tudtomra, aki matikailag a Napban lakik, azért van ott akkora fényesség, hogy nem bírja ki más szem, csak az enyém.

Olyasmit sejtettem, hogy ez a matikailag annyit tesz, mint matematikailag. Ez a tudomány pedig nekem gyönge oldalam, azért elejtettem ezt a témát. Inkább megkérdeztem a Szellemi Embert, tulajdonképp mivel lehetek szolgálatára.

Kivett kebeléből egy csomó irkalevelet.

– Majd megtudja uraságod, ha ezt elolvassa.

Ürgetem-forgatom az üres lapokat, aztán visszaadom neki.

– Nem látok én ezeken semmit, barátom.

– Azt elhiszem – kacsint ravaszul. – Ez szellemténtával van írva, mert a próza-ténta nem fogja a szellemi eszméket. De ha ezt a könyvet kinyomatom, akkor Magyarország visszakapja a nemzetek közt a vezérséget. Nem kell hozzá más, csak egy becsületes könyvkiadó, s azért jöttem uraságodhoz mint ténybeli szakoshoz, hogy ajánljon nekem ilyent.

Kicsit gondolkoztam, aztán megkérdeztem, sűrűn szoktak-e szellemlátásai lenni.

– Ojjé, minden vasárnap vecsernye után. Most vasárnap is várom az Urat.

– No, hát akkor legjobb lesz attul kérdezni egy becsületes könyvkiadót.

Ebben váltunk el, s most már várjuk ki türelemmel, megjelenik-e az a könyv, amelyik Magyarországot a nemzetek vezérévé teszi. Attól függ, a jó Istennek milyen tapasztalatai vannak a könyvkiadók körül.

TÁRSASÁGOS VÍG MULATSÁGOK

Czövek István nemzetes úr a múlt század elején világért sem volt olyan csiribiri ember, ahogy a nevéről gondolni lehetne. Sőt inkább nagyon is tekintetes ember volt. Egy darabig teológiai tanár vidéken, azután tabuláris prókátor Pesten, és halálos holtáig szorgalmas művelője „a honni irodalom”-nak. Könyveket írt Bonapartéról, az európai híres zsiványokról és a polgári magános törvényről, amik hogy egymáshoz nagyon közel vagy nagyon távol eső provinciái-e tudományának, azt döntsék el a szakemberek. Amellett egy kazal színdarabot is írt, amelyekre hol rátette, hogy „Kotzebue után”, s ebből megint látszik, hogy nagyon emberséges és előrelátó ember volt a spektábilisz. Gondolta magában, hogy legalább lesz mit találgatni a messze jövendőben annak a lelkes fiatal tudósnak, aki akadémiai koszorúra törekszik önálló kutatásokra felépített tanulmányával, amelynek címe: Kotzebue hatása a magyar irodalomra. Ha aztán a Kotzebue hóna alatt így maga is fölökörszemkedik az Olümposzra, annál jobb. Az a fő, hogy ott legyen az ember.

Nem hiszem azonban, hogy a széles oeuvre-jű öreg írótársnak akkor is olümposzi ambíciói lettek volna, mikor 1816-ban A’ mágyiás ezermester-t kiadta Pesten, „Trattner Ján. Tam. költségével és betűivel.” Megmondja ő maga már az egész oldalt kitevő címben, hogy miért szedegette össze az Ezermester-t Eckhartshausenből, Philadelphiusból, Wagner János Mihályból és az ördöngösségnek más jeles klasszikusaiból. „A társaságos víg mulatságnak, s idő töltésének okából.”

Szóval azt lehet megtudni a Czövek István könyvéből, hogy mit csináltak száz esztendővel ezelőtt a polgári rendű magyarok, ha vacsora után összejöttek egy kis felejtkezésre, kormányszidásra, mire, asszonyostól, lányostól, minden háznépestől.

Hát nagyjában azt csinálták, amit most. Először is ittak, csak nyilván többet és jobbat, mint most, aztán utoljára is ittak, meg közben is ittak. Az ital általában sokkal kényesebb tartozéka volt akkor az életnek, mint ma, amiben az az érdekes, hogy azért ma az emberek semmivel sem józanabbak, mint akkor voltak. A költészetben is ekkor kezdődött a bordal-korszak.

A mágyiás ezermesternek is abban áll a fele tudománya, hogy lehet kiinni a bort a pohárból, anélkül hogy hozzányúlna az ember, miképp lehet egy pohár bort úgy megfordítani, hogy ki ne fusson, miről lehet egyszerre megismerni, hogy meg van-e a bor keresztelve stb. Ilyesmivel még az én gyerekkoromban is igen szerettek eljátszogatni az öregurak, és sokkal tovább éltek tőle, mintha annak a találgatásával mulatták volna magukat, hogy melyik ember hogy van megkeresztelve, és miképpen lehetne kifuttatni a világból.

Öregurak számára valók a fortélyos számvetések is, például a tizenkét görög esete. A tizenkét görög megalkuszik a fogadóssal, hogy ők mindennap odamennek ebédre azzal a feltétellel, hogy közös asztaluk lesz, s akörül a vendéglős mindennap más-más sorrendben ülteti őket egymás mellé – fizetni csak akkor fognak, mikor már nem tudják úgy változtatni az ülés rendjét, ahogy még ne lett volna. Az a kérdés mármost, hány ingyen ebédet alkudtak ki így maguknak a huncut görögök? (Ebben az országban mindig kellett valakinek huncutnak lenni…) Ez elég közönséges permutációs példa, akármelyik deákgyerek elbánik vele, de az ezermester borzasztó fogós kérdésnek tartotta. Biztosan az ördög segítségével számította ki, hogy a görögöknek 4 001 600 ingyen ebédhez volt jussuk, s a traktéros csak 1 311 434 esztendő múlva látott tőlük pénzt, ha el nem unta kivárni. Hozzá is teszi a mágyiás mester, hogy „így jó volna ám kosztot fogadni, kivált ebben a drága időben”. (Került pedig akkor egy kenyér két petákba, vagyis huszonnyolc fillérbe, egy pár pulyka egy forintba és egy font cukor huszonöt garasba.)

Persze nemcsak az urak számára kellett mulatságról gondoskodni, hanem a dámák számára is, ha kifogytak az emberszólásból. Mert a legkedvesebb társasjáték ez volt abban az időben is, ez nincs a divat változásainak alávetve. De valamilyen formában igencsak megtalálni a többi társasjátékokat is, amikkel a vendéglátó ház úrnője most szokta feleleveníteni a társaságot, mikor már a hölgyek és urak akkorát ásítanak, hogy majd kiesik a szájukon a fejük. A fedőpörgetés meg a szembekötősdi és az élőképalakítás éppoly elmeélesítő foglalkozás volt akkor is, mint most, s különösen el volt terjedve az orrosdi. Valakinek bekötött szemmel ki kellett találni, hogy ki rántotta meg az orrát. („Csak nem kell igen erősen megrántani, mert meg tanál haragudni” – figyelmezteti a fogékony lelkű olvasót Czövek mágus.) Ahogy a La Garçonne-ból tudom, előkelő párizsi körökben most is játsszák ezt, csakhogy természetesen kifinomodottabb formában. Egy bekötött szemű fiatal úrnak fiatal hölgyek ülnek az ölébe, s addig csókolgatják, míg az rá nem ismer valamelyik ártatlankára a szájáról, ősi formában, mint orrmegrángatás, már csak diplomata körökben maradt fenn az orrosdi, de így gyakori európai társasjáték.

Elmés mulatság volt az is, amelyiknek ez a címe: „valakinek a fejét egy kis gyűrűn által szúrni.” De ehhez kellett „a jádszó társaságokban egy ollyan szelíd, együgyű bárány – aminthogy szokott is lenni minden társaságban – aki azt elhinni nem akarná, hogy az ő együgyű fejét egy kis gyűrűn által lehetne szúrni”. Az ilyennel fogadni kell, aztán „tedd azt a kis gyűrűt a nyaka csigájára, nagy tarjászkodással tettetvén előtte, hogy már azt a nagy munkát véghez akarod vinni. Ő szegény tartani fogja, te pedig a gyűrűn által egy tűvel szúrd meg a nyakacsigolyáját, csak hogy ne igen, mert azonkívül, hogy magát el fogja szégyenlni, meg is találna haragudni”.

Még nagyobb mulatságuk lehetett az uraknak és dámáknak az, ha valakit „kidanoltak a kosárból”. Ez úgy történt, hogy azt a bizonyos szelíd, együgyű bárányt, akit a most való magyarok velős rövidséggel palinak mondanak, beleültették a szalon közepén „a szemetet hordó nagy kosárba”, rácsukták a tetejét, és azt mondták neki, hogy addig fognak körülötte danolni, míg csak ki nem ugrik a kosárból. Akkor aztán összefogódzott a társaság, és elkezdett keringeni a kosár körül, addig danolván a sárban járó, sárga csizmás Miska nótáját, míg valaki a kosár tetején keresztül egy jó fazék vizet nem loccsantott a bent kuksoló együgyű bárány fejére, amitől az esze nála nélkül csakugyan kiugrott a kosárból. Hogy a gaudium nagyobb legyen, azt ajánlja az ezermester, hogy „ne szánd tőlle a vizet, nem törik abban össze a’ csontja”.

Ezek igen férfias mulatságok voltak, s noha a Szépek is örömüket találtak bennük, az ő kedvükért finomabb időtöltéseket is találtak ki. Föltették például, hogy X. consiliárius úr, aki már javakorabeli ember, elveszi Y. szeptemvir hozzáillő özvegyét, akinek a lányát a consiliárius bátyja bírja nőül, sőt már egy fiacska is született ebből a frigyből. Ilyenformán a szeptemvir özvegye a saját sógorához mén nőül, sógorasszonya lesz a saját lányának és nagynénje a tulajdon unokájának, viszont a consiliárius, aki a bátyja anyósát veszi el, mostohaapja lesz a sógorasszonyának, apósa a bátyjának és nagyapja az unokaöccsének. Ez idáig egészen rendes atyfiságos viszony, hanem most már azt mondják meg a dámák, hogy ha a consiliárius úrnak lánya születik a szeptemvir özvegyétől, kinek lesz az az ángyikája? Aki ezt a dámák közül ki tudja találni, az megérdemli, hogy ő is ángyikája legyen valakinek a jövő farsangon.

Nem panaszkodhattak azonban azok se, akik hazánk szebblelkű lányaihoz számítván magukat, inkább kedvelték a költészetet, mint a genealógiát. Az ilyenek udvarlására szolgáltak a mindenféle tréfás versezetek, mint például a következő Rejtett vers a’ tsókról:

Szrlmkv, ólsznnyiepv?

Ez a legmodernebb költészetnek látszik annyiban, hogy magyarázat kívántatódik hozzá. De mégse az, mert magyarázattal meg lehet érteni.

Íme: „ezen versjátékban az I-ső betű sz, mintha volna esz; a második r, mintha volna er, a 3-ik l, mintha volna el, stb. És így minden betűt a’ maga természeti hangzásába vévén, ilyen hexameter lesz belőle:

E’ szerelem kávé, ó, e’ leszen ennyi epévé?”

Ezekből pedig láthatja mindenki, hogy Czövek István csakugyan ezermester volt, azonban hol van ezek közt a kellemes enyelgések közt a mágia? Van ez is bőven. Az ezermester megtanít rá, hogy lehet a jégcsapot meggyújtani, az égő gyertyát megenni, tüzet okádni, a szobában mennydörgést csinálni, a tele butellát egy szalmaszállal felemelni, a halottakat feltámasztani, a lelkeket megidézni, a tejet vérré változtatni, és azt megcselekedni, hogy valaki nyitott szemmel se lásson.

No, ami ezt az utolsót illeti, ehhez a politikusok jobban értenek ma is, mint a néhai tabuláris prókátor. Sőt tán még a tojásvicceket is utána tudják csinálni. Például azt eleget látni mostanában is, hogy „az üres tojás magától felemelkedik a’ magasba”, meg hogy „az üres tojások, akikbe kényesítő vagyon eresztve” – higany értendő alatta – „a tűzben összeveszekszenek egymással”.

Van azonban a mágyiás ezermesternek olyan varázslata is, ami valóságos nemzetgazdasági szenzáció. Megtanít rá, hogyan lehet „a lóval is tiktojást tojatni”, mégpedig olyant, hogy aki nem akarja elhinni a csodát, „annak a kezében is odaadhatod, hogy elhidje, sőt megfőzvén, meg is eheti és az áldomást rája megihatjátok”.

Hanem ezt a titkot mégsem ütöm itt dobra, mert nem a tojás lenne tőle olcsóbb, hanem a ló lenne drágább. Ellenben, ha ráérek, megírom a földmívelésügyi miniszternek, előre kijelentvén, hogy mint önzetlen hazafi, az áldomást elengedem.

KÖZÉPISKOLA

Tavasz ébredése. Ez ennek az írásnak az igazi címe. De nem mertem azt biggyeszteni ide, mert még valami szégyenlős olvasót elriasztanék magamtól. Azt hinné, Wedekindet akarok játszani. Pedig inkább meg akarom cáfolni minden morális lelkek örömére. Nem úgy ébred a tavasz, ahogy a színpadon mutogatják.

Hiszen nem mondom, ha jól körülnéz az ember a ligetben, olyant is látni. Egy piros mundéros katonabogár – a bodobács nevet is viseli ez az istenbogárkája – nagyon utána iramodott egy másik piros hátúnak, amelyik úgy tesz, mintha sietne, de egyre visszaforgatja a pont szemét. Nem is hiszem én, hogy ezt bodó bácsinak szólítanák a bogárkorzón. Se azt nem hiszem, hogy ha utolérik egymást, a négyhatalmi egyezményről cseréljenek eszmét. Nincs az az ízeltlábú barom, amelyik a júniusi napsütésben respektálná az erkölcsvédelmi törvényt.

No dehát utóvégre is felnőtt bogarak, leginkább pedig oktalan állatok, nem tudják, mi végre vannak a földön, tehát örülhetnek az életnek úgy, ahogy akarnak. Mink, erkölcsi lények, csak úgy örülünk neki, ahogy lehet.

A harsogó zöld gyepen három térdig nadrágos kislegény. Kettő könyökre támasztott állal hallgatja a harmadikat. Éppen arra érek oda, mikor azt mondja: – Aurea prima sata est, quae vindice nulla…[3]

– Nullo – igazítja helyre az egyik bajtárs. – A vindex, vindicis masculini generis.

A harmadik azt is tudja, miért. Szépen versbe szedte azt valami okleveles latin-magyar költő:

Ha az x végbetűt egy e
Előzi meg, ez hímnemre
mutat; nőnemű csak lex, nex,
Supellex, forfex és a prex…

Istenem, milyen furcsa, hogy ezt minden tíz esztendős gyereknek tudni kell, holott Ovidius bizonyosan nem tudta, pedig annak olyan híre van, hogy igen értett a nemi viszonyokhoz. Lám, pedig milyen keveset tudott a kétezer éves vén csacsi egy mai kisgyerekhez képest. Biztos, hogy ez a szép vers a fejébe nem menne neki, ha tintába mártogatnák is érte.

Ahogy tovább haladok, látom, hogy másik két kis surculus egy padnak a karfájára rajzolgat valami krétával. Bizonyosan szamaraznak. Nagy tudomány az, több ész kell hozzá, mint például két ország összeveszejtéséhez. (Ugyan lényegében az is szamarazás.) Magamat is a házi fenyítés hathatósabb eszközeiben való részesítésre hozott javaslatba egyszer Mihalovics tanár úr, mikor a bizonyítványom hátát szamaraztuk tele piros plajbásszal. De milyen szép karminpiros volt az! Azóta is hiába keresek olyan szép plajbászt.

De úgy érzem, ezek nem úgy játsszák az elmepróbát, ahogy mink játszottuk.

Írjad csak – diktál egyik a másiknak –, a plusz b, per x…

Hű, ez szublimior matézis, innen már igazán szaladjunk, mert ha ilyent látok, még most is rosszat álmodok tőle. (Máshol ugyan nem is találkoztam vele harminchat esztendő óta se égen, se földön, csak álmomban.)

No, tán amott ébred a tavasz, ahol két gyerek szorongatja egymást a tölgyek alatt. Ezek bizonyosan Toldi Miklóst meg a csehet játsszák.

– No, feszítsd ki a karod! Húzd össze! Fordítsd a kezed fejét balra! Vissza! Látod, ez a musculus rotatorius. Így hanyintás, amúgy meg borintás. Supináció és pronáció.

Lassanként rájövök, hogy ezek az állattant tanulmányozzák egymáson. Magam is tanulnék tőlük, de két diáklány kocog el mellettem. Formásak, rangosak, takarosak, olyan se nem kicsik, se nem nagyok. Ha még az én nem nagyon villogó szemem is észreveszi őket, egészen illendő dolog, hogy ez a két serdülő kamasz itt a keresztútnál utánuk tátsa a száját. Persze, azért nem volna muszáj kinyújtott karral kapadozni utánuk, ti fittyfirittyek! Dehát a gyerek mind azt hiszi, hogy a csillagokat is el lehet érni. (Mint okos emberek, már tudják, hogy míg hosszú a karunk, addig borzasztó messze vannak a csillagok. Mire elérhető távolságba kerülnek, akkorára már nemigen bírja az ember emelni a karját.)

– De nézd, olyan egyszerű ez – magyarázza lelkesedve a két kamasz közül a legényebbik. – Könnyű őket megkülönböztetni egymástól. Az a réteges felhő, az a cumulus cumulostratus, az a tömzsibb, az már cumulonimbus nivosus.

Ezt már szeretem, ezek nagyon derék fiúk. Nem a lányokat tanulmányozzák, hanem a felhőket. Ez se könnyű stúdium. A felhők majdnem olyan kitanulmányozhatatlanok, mint a nők. Én sem tudok rajtuk eligazodni még ma sem. (Maradjon homályban, hogy melyikeken.)

De mármost a két leánydeáknak eredjünk utána. Csak úgy csöndes ballagással, ahogy a korunkkal járó illendőség kívánja, meg így kihallgathatjuk a beszélgetésüket is. Ezt ugyan nem nagyon kívánja az illendőség, de rózsás gyermekajkak gyermeteg titkaiban akarom élvezni a női szív örök költészetét. (Ejnye, de szépen sikerült ez a mondat, nem is olyan, mintha én írtam volna. Nem is. Egy nőegyleti szónok hatása alatt állok, akitől a napokban hallottam, hogy „a nők a társadalmi össztényezőknek erkölcsi rugpontjai”.)

Igen, hát a nőszív örök költészete rózsás gyerekajkakon. Ez az, ni:

– A szénhidrátok három fő csoportra oszlanak, monosaccharidok, például a galaktóz meg az inozitglikózok; dissaccharidok, például a maltóz, és polisaccharidok, mint a… mint a… te, Iza, ezt muszáj lesz még egyszer átvenni.

Szívesen segítenék neki, de ehhez aztán igazán szamár vagyok. Sok minden tücsköt-bogarat összeszedtem már úton-útfélen, de e szép tavaszi nap nélkül úgy halok meg, hogy soha hírét se hallottam a diszakkarideknek. De hát azért nem szégyenlem magam. Mussolini is nagyon okos ember meg MacDonald is, de azért mégis nagy zavarba jöttek volna, ha tegnapelőtt Hitler hirtelen azt mondja nekik:

– Megálljunk csak! Addig nem írom alá a kontraktust, míg a kolléga urak egy példát nem mondanak nekem a poliszakkaridokra!

…Most már menekülök a gyerekek elől, akik mind többet tudnak, mint én, a díszdoktor meg az igazgató úr meg a főigazgató úr meg az alsó-, felsőház együtt, s majd ráhágok egy amorettfejű kis emberfiókra, aki a galagonyák alatt könnybe lábadt szemmel hadarja:

– Ez alatt Ardarik, a vízigótok királya, Ulfilas püspök tanítványa…

Az útszélen egy nagy fa merészkedik, kegyetlenül megnyesték, a levelei még csak most kezdenek kigöngyölődni a pólyából, a közepe táján, a kopasz ágvillában varjúfészek, a fa alatt két hókaképű fiú.

– No, ezt mondta a tanár úr?

– Ezt.

– Nyárfa?

– Az.

– Biztos?

– Biztos. Populus alba Linné. Osztály: dicotyledoneae. Alosztály: archichlamydeae. Rend: salicales. Család…

No, ez már csak ismeri a nyárfát, ámbár ez véletlenül platánfa. Meg is mondom neki, hogy ha már annyit tud, ezt is tudja. A kis Linné rám ölti a nyelvét, és elszalad.

Hála Istennek. Ez legalább az élet gesztusa. Az egyetlen, amihez mindig ért az ember, még akkor is, mikor már régen elfelejtette, hogy x-végű szavak és Ardarik királyok is voltak valaha a világon.

ENYHEGES, BELÖRMÉSZ ÉS EGYÉB ALTISZT

Az ilyen csurgós, csepegős téli nap, mint a mai, mindig eszembe juttatja Szigvárt klastromi történeté-t, szépanyáink szívet nemesítő olvasmányát. A háború alatt vettem az ócskapiacon, amelyet mifelénk szögénypiacnak neveznek, meg kukucskapiacnak is mondanak, mivel oda vevőszándék nélkül, inkább csak a sarokról kukucskál az ember. Ugyan oda is megy, de csak olyankor, ha valami nagyon testhez álló dolgot vagy különös tengeri herkentyűt vesz észre a ponyván.

Például nekem se volt semmi vevő szándékom, mikor Szigvárttal összetalálkoztam az élet útjain. Ahogy haladtam a ponyvák között, egy veréb ütődött a térdemnek, ami ritka dolog, mert a veréb a sportnak ezt a nemét nemigen szokta gyakorolni, ha ösztönét szabadon követheti. Igen, csakhogy Istennek ezen jeles madara ezúttal nem rendelkezett szabad akarattal, mert zsinegre volt kötve, és a zsineg másik vége egy keshedt félcsizma fülébe volt hurkolva, amely, mint párjavesztett gerlice, a csizmáknál szokatlan mélabúval foglalt helyet a ponyván. A félcsizmában nem félláb tartózkodott, hanem egy rozsdás böllérkés, az előtérben egy dohányvágó, egy törött halbicska és egy egész csörgemetélő, mert ez még a háború elején volt, amikor a rézcsörgemetélőket nem kellett a haza oltárára tenni. A fenékszínt egy kisszéken kuporgó nénike töltötte be, aki nagyon barátságosan mosolygott rám, mikor a térdemhez csapódott verébkét megsimogattam.

– Vögye mög, tésúr, magának olcsón mögszámítom.

– Jaj – mondom –, nem szoktam ám én már verébbel játszani!

– Hiszön nem is azt, hanem a csizmát, galambom – mulatott együgyűségemen a szüle.

De hát nem könnyű az ilyen úrfélét kiokosítani.

– Hát hogy gondolja azt, lelkem? Félcsizmát? Ki az ördög veszi azt meg?

– Nézze, mai világban az okos embör mindönre gondol. Magának is ellűhetik még a szervök a féllábát a csatában, oszt milyen jó lösz az akkor, hogy maga mán előre mögvötte a félcsizmát.

Hát ekkora előrelátást természetesen honorálni kellett. Ha már a nagyvezérkarba be nem ültethetem a szülét, legalább a félcsizmát megveszem tőle.

– No – mondom –, majd kiküldök érte valakit.

– Jó lösz, galambom – bólintott rá a szüle, s azzal kezdi a csizma füléből kibogozni a zsineget, amin a veréb csapkolódott.

– No? Hát azzal mit akar?

– Mit-e? Hát ezt most mán majd rákössük a dohányvágóra.

– Hát a veréb nem jár vele a csizmával?

– Hát hogy járna? Hiszön az csak a lekrám, nézze. Maga se a csizmát vötte észre, hanem a verebet.

– Az mindegy. A veréb nélkül nem viszem el a csizmát.

A szüle szemmel láthatóan megijedt. Nem bízott benne, hogy másik bolondot kap a félcsizmára, de a kipróbált reklámtól se akart megválni. Mintha Velencétől a Márkus templomot kérnék!

– Hallja-e? – nézett rám hirtelen ötlettel. – Tud-e maga olvasni?

– Ha nagyon muszájítanak rá.

– Nohát, akkor nincs hiba – húzott ki a lába alól egy disznóbőrkötésű, öreg könyvet, és mindjárt el is magyarázta, hogy azért tartja ott, mert azon nem fázik föl a lába. – Hát jó lösz-e, ha ezt adom magának a veréb helyött?

– Jó lesz, no.

– Olyan röttentő szép Szentbiblia ez, tudja, hogy majd möghasad bele az embör szűve. Adja az Isten, lelke üdvösségire az úrnak!

Így kebeleztem birtokállományomba Szigvárt klastromi történeté-t. Ezt pedig azért mondom el ilyen töviről hegyire, mert aki eddig elolvasta, az most már tán elolvassa a többit is. Én nem tudom másképp rámuszájítani a nyájas olvasót az olyan komoly dologra, mint ami itt következik.

*

Aki irodalomtörténetet tanult, annak illik tudni, hogy Szigvárt klastromi történeté-t nemes, nemzetes és vitézlő Barczafalvi Szabó Dávid uram fordította át germánból magyarra, s a műv nyomtattatódott füskuti Landerer Mihály költségével és betűivel az Úr 1787-ik esztendejében Posonban, ami is olyan hosszú „s” betűvel van írva, hogy a mai elfajzott világban a szó inkább Pofonnak olvastatódik. S mivel némineműleg más tekintetben is változtak azóta a világi erkölcsök, nemes Barczafalvi Szabó Dávid mindazóta egyedül áll a műfordítás mezején szigvárti tekintetekben. S a papirosa is olyan elsőrangú az érzelmes történetnek, hogy olyan nem csinálódik többet e világon. Sok nemes úrnak és kisasszonyok ráhulló könnye csakúgy nem ártott meg neki, mint öreg padlások pora, füstje és ódon pincék penésze.

Szép könyv ez nagyon, majdnem olyan, mint a Kártigám kisasszony volt, de ezt inkább elhiszem neki, mintsem elolvassam. Erre majd ráérek akkor, ha új magyar fordításban kiadják. Mert biztos, hogy sor kerül rá, ha elfogynak a Dumas-regények meg a Montepin Xaverek, amelyek most megint divatba jöttek, noha tizenöt évvel ezelőtt szégyen lett volna ilyen könyvet a kézbe venni. (De hát a könyvekkel is csak úgy vagyunk, mint a ruhával. Ha az én gyerekkoromban úriember ködmönben ment volna végig az utcán, arra az úri társaságban azt mondták volna, hogy nincs ki a négy kereke. Most fölkapott, úri viselet a bőrkabát, pedig ha az nem ködmön, akkor az eb se kutya. Csak éppen hogy addig szebb volt, míg ködmönnek hívták, és magyar szűcsök költöttek rája tulipán- és rozmaring-költeményeket.)

Félreértés ne legyen belőle, nem akarom én megbántani se Dumas-t, se a bőrkabátot. Én is olvasok Dumas-t, meg bőrkabátom is van. Haladni kell a korral.

*

Hanem maradjunk csak a Szigvárt-románnál, amit az ilyen pocsék tél mindig eszembe juttat, noha még sose olvastam el. Hanem szeretek lapozgatni a szómagyarázó függelékben, amely a nemes fordító nyelvcsináló hajlandósága miatt a románhoz van ragasztva. Ebből aztán megtudom, hogy másfélszáz évvel ezelőtt a commissio magyarul annyit tett, hogy bizottalom és a leibgardistát úgy mondták magyarul, hogy belörmész. (Pedig nem a meszet őrzötte belülről, hanem a fejedelmet. Ennek a szónak meg Dugonicsnál van nagyon furcsa etimológiája. Azt mondja, azért fejedelem, mert megfeji a népeket.)

Legtöbb örömömet találom azonban a klastromi történetben, ha azokat a magyar neveket nézegetem, amiket a hónapoknak adott Szabó Dávid írótársunk, ennyit akceptálván a francia forradalomból. A januárból lett: Zúzoros, a februárból Enyheges, a március: Olvanos, az április: Nyilonos, a május: Zöldönös, a június Termenes, a július: Kalászonos, az augusztus: Hévenes, a szeptember: Gyümölcsönös, az október: Mustonos, a november: Gémberes, és a december: Fagyláros.

Mármost, hogy nevessünk-e ezen, így zúzoros havában, amelyik olyan enyheges, cseppgenyes és csurgonyos, hogy utálat az ablakon keresztül is? Én bizony nem nevetek. Először azért, mert az öregeket nem illik kinevetni. Másodszor azért, mert ha nekem nyelvészeti nevethetnékem van, akkor én mindig a magyar állam hivatalos lapján mulatom ki magamat. Rendeletet ugyan még sohase olvastam el benne, mert azt úgyse értem meg, de a kinevezéseket mindig megnézem az utóbbi években. No, nem kell rosszra gondolni, csak úgy nézem meg, mint a kukucskapiacot. Csak a rovat végét, ahol a szegény emberek tartózkodnak, köztük az „egyéb altiszt”.

Mikor először láttam, azt hittem, sajtóhiba. Később aztán fölokosítottak a szakemberek, hogy nem sajtóhiba az, hanem állami rang. Aki nem ilyen vagy amolyan altiszt, az egyéb altiszt, s az a kinevezési okmányában így van titulálva.

Hát ezen nem győzök eleget mulatni, mert nekem nagy gyűjteményem van régi nyelvészeti csodabogarakból meg a közigazgatási stílus furcsaságaiból, de ehhez foghatót még nem pipáltam.

A napokban is láttam a hivatalos lapban, hogy Mityók Mátyást valamelyik miniszter úr kinevezte „egyéb altiszt”-té. Mármost tessék elgondolni, hogy ennek a szerencsés Mityóknak fia születik, akiből valaha nagy költő lesz vagy nagy miniszter, vagy nagy csizmadia, szóval olyan valaki, aki belekerül a történelembe. (Azt hiszem, legjobb, ha a csizmadiánál maradunk. Ahogy a világ fejlődését látom, a jövő század számára csak a nagy csizmadiák neve fog fönnmaradni.)

Tehát mikor a nagy Mityók százéves jubileumát fogják ünnepelni, akkor születését az ihletett ajkú szónok így fogja emlegetni:

– Hősünk apja egyéb altiszt volt, szegény, de becsületes ember…

Szinte hallom, hogy fog ezen derülni az ünneplő közönség. A szónoknak percekig kell várni, míg beszédét folytathatja és kimagyarázhatja, hogy ő nem felelős azokért az időkért, amikor a magyar állam hivatalos nyelvét arról lehetett megismerni, hogy nem lehetett megérteni.

Nem folytathatom tovább, mert már megint kellemetlenkedik a tüdüterem, és nyakficdagom is támadt az éjszaka. Különben is jön a kéziratért a szerkesztői küldnök.

Írásomat most már csak futtában ajánlom a belügynök, a közoktatásügyér és titoknokaik szíves figyelmébe.

IJEDŐS EMBEREKNEK

Két ijedős embertől kaptam mostanában levelet, akiknek kénytelen vagyok a nyilvánosság előtt felelni, mert nem tudom a címüket. Ugyan az egyiknek a nevét sem tudom. Ezt ugyanis úgy megijesztette az öröm, hogy ijedtében nem merte a becsületes nevét közölni velem, pedig talán van neki az is. Magára vessen, ha most már nem tudom másnak titulálni, csak Emeletes Mókusnak.

Hát ezt az öcsém Mókust azért lelte ki örömében a hideg, hogy végre sikerült neki engem is bűnön kapni. Úgy látszik, régen lesekszik már rám, ez neki a passziója, mint pulinak a légykapkodás. Határozott szerencséje van az illetőnek, hogy embernek született, nem pulinak. Mint puli, nem állná meg a helyét, s régen szélnek eresztette volna a gazdája.

Azt veti a szememre ez a névtelen jegyző, hogy az én híres kiskun magyarságom is megszeplősödött már. Hát hogy híres-e, nem-e, azt nem tudom, hanem az bizonyos, hogy én sohase híreszteltem. Nem találok benne különös érdemet, hogy magyar író létemre tudok magyarul, s ha van benne érdem, az sem az enyém, hanem az anyámé, apámé, akik beszélni tanítottak. Hogy a Daru utcában jobban tudtak magyarul, mint a Burgban, az valószínű, s ha én nem kerültem volna el a Daru utcából, akkor bizonyára tisztább maradt volna a magyarságom is, mint amilyen most. De hát sokfelé hányódtam-vetődtem, iskolákat is jártam, úri népek közt is megfordultam olykor, könyvek közt is járatos vagyok, természetes, hogy ez mind nyomot hagyott a Daru utcai nyelven, jót is, rosszat is. Az én nyelvtisztaságomnak, ha veleszületett szeplője kevesebb is, a ráhullott szemétje éppen annyi lehet, mint a másik emberének. S aki arra jószándékkal fogna söprűt, annak én azt meg is köszönném mint tisztességtudó ember.

A nyelvtisztaság fogadatlan prókátora azonban nem tarthat számot erre a fizetségre. Nem azért, mert nem a nyelvet félti, hanem engem akart bosszantani, ezt én nagyon méltányolom, mert belátom, hogy némelyik embertípusnak egyetlen őszinte öröme a káröröm. Azért kell barackot nyomnom öcsém Mókusnak a fejebúbjára, mert nagyon mellé kapott a légynek. Olyasmiért pirongat meg ez a nevét szégyellő, pesti magyar, amit én soha az életben el nem követtem. A Katona Józsefről írott cikkemben estem a magyartalanság égrekiáltó bűnébe, ahogy mondja. Amiben olyasfélét írtam, hogy „a költőt az egész vidék uralta”! Márpedig – ironizálja hozzá a tudákosság fölényével –, ha annyit forgatnám Melich és Gombocz nyelvtudományi munkáit, amennyit olvasatlanban hivalkodom velük, akkor bizonyosan tudnám, hogy az ural szónak ilyen használatáért a pokolban külön szurkot főznek az embernek.

Hát ebből látom én, hogy ez a névtelen mókus nem közönséges mókus, hanem emeletes.

Hiszen én nem írtam olyanfélét, mint amiért ő el akarja velem járatni a kutyakopogóst. Én azt írtam, hogy „a kecskeméti ember az Istenen kívül senkit nem ural”. Ohó, kacsint magára a tükörből a mókus, így még jobb, mert ez meg már kész istengyalázás! Hiszen ez azt jelenti, hogy a kecskeméti ember még az Úristent is haptákba állítja!

Pedig dehogy azt jelenti! Akkor volna ilyen értelme, ha azt írtam volna, hogy az Isten uralja a kecskeméti embert. A mókus szerint így kellett volna írni, s ilyenformán alighanem ő lesz az, akit a nagy vizsga után az extraszurokba mártogatnak. Keresztényi irgalmassággal ajánlom neki, hogy járasson ki magának egy kis ösztöndíjat, és menjen el tanulmányútra a kiskunok közé. Azoktól megtanulhatja, hogy sokall annyit tesz, mint soknak tart, kevesell annyi, mint kevésnek tart, és ural azt jelenti, hogy úrnak tart. Tehát nem „Isten uralja a világot”, hanem „a világ uralja az Istent”, vagy hogy a kisiskolás példát idézzem, nem a „hegy uralja a vidéket”, hanem a „vidék uralja a hegyet”. A hegy és az Isten nem ural, hanem uralkodik.

Ez minden nyelvtanban benne van, és minden héten benne van az újságok szerkesztői üzeneteiben is. Aki magától nem tudja, megtanulhatja ezekből is, ha olvasni tud. Melich Jánoshoz és Gombocz Zoltánhoz semmi esetre se kell értemenni, mert varrótűért nem szokás aranyművesekhez szaladozni. Ez a két kitűnő tudós nem a helyes magyarság törvényhordozója, hanem a nyelvtörténet tudósa, ami különböző két tudomány. S a nagy etimológiai szótár, amit ők szerkesztenek, nem nyelvhelyességi káté, ami különben szintén hasznos könyv. Ajánlom is Emeletes Mókusnak, hogy máskor nézzen bele, ha megint névtelen levélírásra szánja magát.

Ami pedig azt illeti, hogy én a két kitűnő tudóssal szédíteni szoktam az embereket, nem vélek rá, hogy levélborítékon kívül máshová is leírtam volna valaha a nevüket. De ha megtörtént volna, azért sem szégyenleném magam halálra. Azt is bevallom azonban, hogy gyönyörűségből mindig elolvasom az írásaikat, ha a kezembe kerülnek, de mikor írok, akkor nem rakom tele nyelvészeti munkákkal az asztalomat. Magyarán szólva: megette a fene annak az írónak a munkáját, akinek írás közben minden mondatnál tanácskozást kell tartania a nyelvtudósokkal.

*

A másik haragosommal már komolyan kell foglalkoznom, mert az komoly ember. Az ki meri írni nemcsak a nevét, hanem azt is, hogy ő látnok, s ebben a minőségében üzeni meg nekem a hadat. Hogy miért ijesztgettem én az embereket a világ végével már 1938-ra, mikor a dies irae csak 1945-ben következik el? Ő ezt a leghitelesebb forrásból tudja: azoktól a szellemektől, akiknek a főparancsnokát Ibburnak nevezik a démonológusok, s akik már forralják is a kénkövet az ilyen tudatlan és hitetlen lelkek számára, mint amilyen én is vagyok. Az igazság az, hogy most jön hét vizes esztendő, aztán hét tüzes esztendő, ezek leteltével egy Netumák János nevű úr Árpád nemzetségéből királyi méltóságra emeltetik, s az az egész világ turánjait egyesítve, el fogja törülni az adót. De már akkor későn lesz, mert az Ibbur, a démongenerális, ki fogja adni a parancsot a szolgálattevő szellemeknek, hogy robbantsák föl a Földet.

Hát én most már erre azt mondhatnám, hogy hogy higgyek én az olyan démonoknak, akik azt se tudják, hogy a bélyegezetlen levélért büntetésportót kell fizetni? De hát én ezt nem hánytorgatom föl, mert ezzel is teljesebb a mártíromságom. Hiszen olyan ártatlan vagyok én a világ végében, mint Vilmos császár a háború kitörésében. Én nem jósoltam semmit, csak egy német tudóst ismertettem, akit nagyon gondolkozóba ejtő prófétának találtam. De olyan ember vagyok én, aki szívesen tartom a hátam a próféták helyett is. (Hátha a világ vége után ez legfelsőbb helyen javamra íratik.) S most nemcsak szívesen tartom, hanem büszkén is. Mindig ambicionáltam azt, hogy ijesztgetős ember legyek, de még eddig az ördög se ijedt meg tőlem. Hála Istennek, hogy ezt is megértem egyszer. Több ambícióm most már nincs is arra a kis időre, ami még addig – akár 1938-ig, akár 1945-ig – hátra van.

Hanem hát, addig is legyünk egymással békességben. Énbennem megvan a jószándék, hogy akiket megijesztettem, azokat meg is nyugtassam. Szerény véleményem szerint a baj nem lesz olyan nagy, mint amilyennek az Ibbur generalisszimusz mondja.

Hajlandó vagyok elhinni, hogy a Földnek a rajta tevékenykedő emberek iránt való utálata nemsokára odáig megy, hogy az öreg kétfelé reped mérgében. A tudomány ezt úgy mondja, hogy a Földet egyszer a gyomrában fölhalmozódott gázok szétfeszíthetik. De aki látott már földgömböt, az bizonyára rájön arra a gondolatra, amire én: hogy ezt egy kis előrelátással meg lehet akadályozni. Egyszerűen erős vaspántokkal körül kell abroncsolni a Földet a délkörök irányában.

Azonban az a félős, hogy ebből olyan abroncsozási panama lesz a mai világi erkölcsök mellett, aminőt még nem pipált a kozmosz. Talán inkább úgy lehetne elejét venni a bajnak, hogy megtrokároznák a Földet, mint a marhát, mikor felfúvódik a sok lóherétől. Csatornákat kell ásni a Föld beleibe, hogy azokon keresztül idejekorán kiszuszogja magából a mérges gázokat. Ez nem az én ötletem, erre olyan tekintélyes tudós jött rá, mint Flammarion. Persze az ilyen tekintélyes tudósok nem gyakorlati emberek. Nem gondolnak arra, hogy ennek a nagy munkának az előkészítésére szakbizottságot küldenének ki, az pedig még akkor is ankétezne, mikor a Föld már repedőben volna, s az ülés a katasztrófa pillanatában elnapolná magát. (Hiszen sokan abban a véleményben vannak, hogy ha a jó Isten bizottságot küldött volna ki a világ megteremtésére, a világ még most se volna megteremtve.)

Azonban mielőtt akármiféle mentőakcióra kerülne a sor, speciálisan magyar szempontból felvetem a kérdést: olyan nagy veszedelem lenne az, ha az Ibbur ördögnek szót fogadnának a famulusai? Nézzük csak.

A nagy explózió a földtekét úgy vetné szét, hogy tanulhatnának belőle az összes ismert és ismeretlen tettesek. Minden ország különválna, és mint külön bolygó keringene a világűrben a nap körül. Anglia elvesztené minden gyarmatát, csak teleszkópon nézhetne India után, s a jobboldali világfelfogás a hazában és a nagyvilágban megállapíthatná, hogy ez mind a munkáskormány miatt van. Ez a nagy öröm maga megérné azt a kis ijedtséget, amivel első pillanatban járna a dolog.

Az antantok a szó szoros értelmében széthullanának. Ezt ugyan már tíz év óta rebesgetik az újságok, de úgy szokott az lenni, hogy akinek halálhírét költik, az kétannyi ideig él. Ellenben ha maga az anyaföld hajigálná szét őket, akkor az Isten se rakná többet össze a véd- és dacszövetségeket, mert az ő kedvükért nem változtatná meg Kepler törvényeit. Olyan kis aszteroidák lennének belőlük, amilyenek ezrével csavarognak a Mars és a Jupiter között, s kis legyek gyanánt bolyonganának a világegyetemben, amelyben sehová se tudnának odatapadni.

Mi ellenben konstatálhatnánk, hogy most már végre igazán megvan a magyar glóbusz. El volna intézve hadisarc, jóvátételi kassza, és külügyi talentumaink foglalkozás nélkül maradnának, ami ugyan nem okozna nagy változást életrendjükben és munkakörükben. No, de ezt majd akkor beszéljük meg, ha aktuális lesz, most nem gondolhatunk ilyen apróságokra. Azon se tanakodjunk, hogy kinek fizetjük akkor vissza a kölcsönt. Erre ráérünk akkor is, ha majd megkapjuk.

Sokkal nagyobb probléma lesz a világítás kérdése. A Nappal csak leszünk, ahogy leszünk – majd mindjárt kiderül, hogyan –, hanem a Holdra egyáltalán nem számíthatunk többet. Nemcsak a szerelmesek nem, akik utóvégre Hold nélkül is elvannak, hanem mi, öreg nyárspolgárok sem, akiknek a Hold már csak annyiban számít, amennyiben világít. A Hold pedig soha nem világít többet nekünk, ha egyszer megszabadul évmilliárdos fogságából, amelyben a Föld csak azért tarthatta, mert ő volt a nagyobb. Arra se fogja többet méltatni az összetört Föld cserepeit, hogy megvető pillantást vessen rájuk, hanem mint autonómiáját visszanyert bolygó, külön alkotmányos életet kezd, magával cipelvén az összes várakat, amelyeket mi magyarok beleépítettünk.

Lesz azonban ennél még nagyobb baj is, hogy semmit el ne titkoljak. Ha a Föld szétpukkan, természetesen a tengelye is az ördögé lesz. Márpedig tudnivaló, hogy a nap és éjszaka változását a tengely körül való forgás okozza. Ha nincs tengely, nincs forgás. Az új rezsimben az ország egyik felében örökös napsütés lesz, a másikban örök sötétség és fogak csikorgatása. Az a kérdés most már, ki lakjon az ország napos oldalán és kinek jusson az örökös sötét.

Ez azonban már politika, ahhoz pedig már igazán nem értek. Majd eldönti ezt az országgyűlés többsége, amelynek bölcsességére még a legmorcosabb Ibbur generálisnak is azt kell mondani, hogy vivát!

JÓ GYEREKEKRŐL ÉS NEM JÓKRÓL

Én írtam ugyan föl az egész címet, de csak az első felét vállalom. Azt, hogy nem jó gyerekek is vannak, én nemcsak nem állítom, de el sem hiszem senki emberfiának. Abban sem vagyok egészen bizonyos, hogy rossz emberek vannak-e a világon. Az élet lehet rossz, de az emberek csak tökéletlenek, gyöngék, betegek és leginkább ostobák. Nem azért nem jók, mintha rosszak akarnának lenni, hanem mert nem tudnak mások lenni, mint amilyenek. Azt hiszem, minden akácfa szeretne egyenes lenni, de aki a szelek járásában áll, meg kell annak görbülnie, ha tetszik neki, ha nem. A mi öreg szőlőnkben, mikor én kisgyerek voltam, minden fa olyan egyenes tartású volt, mint amilyennek az apámra emlékszem abból az időből. Csak a puszta földünk végében, a vakdűlőn volt egy magányos, vén akácfánk, akit görbére neveltek a szelek. Olyan volt, mint egy tántorgó ember, aki a karjaival egyensúlyozza haza magát a kocsmából. Úgy is hívtuk, hogy emberfa. De akármilyen görbe fa volt az emberfa, este csakúgy álomra szegte az apróka leveleit, mint az egyenes fák, s csakúgy tányérjukkal fordította őket az égnek, mint azok, mikor a reggeli nap etette a fákat. S a virágját is csakúgy kihozta, mikor az ideje eljött, néha még fehérebben is, mint a rendes fák. És mikor a szél kicsavarta, és felvágtuk tűzre, senki se mondta volna meg a hamujáról, hogy no, ezen nem kalácsot kellett volna sütni, hanem kukoricapogácsát, mert ez csak egy züllött, görbe fa volt.

S ha ilyen a fák törvénye, miért lenne másforma a virágoké? Márpedig addig, míg nekem csúnya virágot nem mutatnak, azt is hiába mondják, hogy rossz gyerek is van a világon.

Mondják pedig, mégpedig igen tekintetes helyről, amellyel a laikus oktondiságnak nem is volna szabad pört kezdeni. De hát nem is volt még nekem senkivel pöröm az életben – csak a magyar állammal lett volna vagy tíz esztendeje, de aztán a magyar állam is gondolt egyet és elnevette magát. Most sem pörlekszem én, csak alázatosan kopogtatok a tanári szobák ajtaján, melyekben én is nostras voltam valaha:

– Kollégák, emberek, apák: adjátok vissza a többi apáknak a jó gyerekeket…

Ülök a hotel reggelizőasztalánál, és igyekszem olyan barátságos arcot vágni a kávéhoz, mint körülöttem a többi gróf. A hátam mögött csoszogást hallok. Bizonyos, a sánta verebem csúszolja a keramithoz a fél zsemlyéjit. Megfordulok segítő szándékkal, hát egy szandálos, kis pesti gyerek néz rám ijedten a virágszemével.

– Bácsi kérem, nem tetszik haragudni?

Nem, a bácsi nem szokott haragudással foglalkozni, s most különösen örül, hogy az Óperenciás-tenger mellett is megsimogathat egy drága kis gyerekfejet.

– Mi kell, kis pajtás?

– Bácsi kérem, szabad autogramot kérnem?

Hogyne volna szabad. Tessék. A Jancsinak is? Annak is. Akkor a Juci is kérne, de az nem mert idejönni. No, akkor a Jucinak adunk kettőt. Iskoláslány az a Juci? Hogyne, gimnáziumba jár ő is. Helyes, akkor a második autogramot mint Marcus Tullius Cicero adom, ilyen bizonyosan nincs a Juci barátnőinek.

Jól nevelt, szerény, illedelmes fiú a kis pajtás, úgy megszerettem, hogy még a nevét is megkérdeztem. Kis Dezsőnek hívják, ügyvéd az apja. Vele az ebédnél ismerkedem össze, odajön az asztalomhoz, engedelmet kér, hogy a gyerek háborgatott.

– Örültem néki – mondom, és nem udvariasságból mondom. – Helyes, rendes fiú, azt hiszem, nagyon jó gyerek lehet.

– Dehogy – mosolyog egy kicsit fanyarul az ügyvéd úr –, csak olyan szabályszerű.

– Szabályszerű?

– Igen, egyből bukott, és van három hármasa. Tetszik tudni, az ilyen tanuló nem kaphat egyest magaviseletből, ha olyan jó is, mint az angyalok.

Igen, most már rémlik, hogy tíz esztendővel ezelőtt, mikor kezdtünk feltápászkodni a nagy esésből, és megint kezdtek értesítőt nyomatni a magyar középiskolák, két dolog lepett meg az értesítőben. Az egyik a tornaszőnyegek beszerzéséről szóló jelentés volt. Ennek nagyon örültem, mert ebből láttam, hogy nincs már ott baj, ahol tornaszőnyegre is telik. Bizony mink annak idején csak úgy pokróc nélkül vetettük a bukfencet, no, majd akik miutánunk jönnek, azok nem lesznek olyan keményfejű emberek, mint mink voltunk. (Őrizze is az Isten őket attól, hogy annyit hányják ők is a bukfencet, amennyit mink hajigáltuk – ugyan még hajigáljuk most is. Holott nekünk mintha benőtt volna már a fejünk lágya, hiszen minket már csak az a vezényszó illet, hogy „szaladjatok, kopaszok, lobogjon a hajatok!”.)

A másik tanügyi reform azonban nem vidámított fel ennyire. Az, hogy a magaviseletből való osztályzást modernizálták. Én, aki pedig nem is vagyok egészen modern ember, a magaviseletből nem osztályoznék. Ugyan másból se, de abból különösen nem. Vagy ha igen, minden gyereknek egyest adnék belőle, s hogy sérelem ne érjen senkit, az olyan gyerekeknek, akiknek a szeme az unokáméra emlékeztet, két egyest adnék.

A pedagógia szerencséjére nincs szavam a pedagógiában. Nem is szóltam akkor semmit, csak próbáltam megtanulni az új magaviselet divatot. A magaviseletnek az én időmben is négy jegye volt. Az egyes volt a jó; a kettes a szabályszerű; a hármas a kevésbé szabályszerű; a négyes a rossz. Ami régen jó volt, az most példás; a szabályszerű a jó; a kevésbé szabályszerű: szabályszerű. Ami régen rossz volt, az most kevésbé szabályszerű, s ezt nagyon emberségesnek tartom. Azonban a névnél is fontosabb a valuta. Sok legyen benne a pengő és kevés a kongó.

Hanem éppen a valuta az, ami ijesztő. Most minden osztályban ritkaság az egyes magaviseletű gyerek. A kettes kétszer, háromszor annyi, négyes, igaz, alig akad, de hármas ijesztő sok van. Aki az én időmben ilyent kapott, annak már malomkő volt a nyakán, csak még irgalomból nem merítették a tenger mélyébe. Már a kettes magaviselet is kellemetlen repedés volt a tenger sima tükrén, és csúnya szeplő a jeles bizonyítvány ragyogó arcán is. Ilyenkor az anya sírva fakadt, az apa pedig elkáromkodta magát, és azzal ijesztgette a szabályos magaviseletű gentlemant, hogy ha így halad, muszáj lesz kadétiskolába adni. Persze, a magamformájú isten szegénykéjét csak a kötélverői pálya perspektívájával rémítgették volna, ha szükség lett volna rá. De nem volt. A magaviseletből majd mindnyájan egyesek voltunk, még azok is, akiket minden tárgyból kisszékre ültettek. S nagyon bölcs elrendezés volt ez, mert egy kicsit lehiggasztotta a boldogtalan szülő felkavarodott epéjét is. Azzal békíthette magát, hogy jó gyerek az ő fia, ha nagy szamár is, amiről utóvégre nem tehet. (Mert ebben az egyben nem változik a divat: mindig a tanár a hibás.) Azért, hogy nem tudja a gyerek, hol vannak az Andamani-szigetek, meg hogy minek hívták Hannibál másodunokatestvérét, lehet még abból ember. Aminthogy lett is, hála Istennek. No, megjárná vele a kormány, ha csak attól kérne főtanácsot, aki meg tudja mondani, milyen rendszerben kristályosodik ki a gálickő.

Nem is nyugodtam én akkor bele abba, hogy rendén van az a sok „szabályszerű” magaviselet. Azzal biztattam magam, hogy azt az értesítőt, amit én láttam, bizonyosan valami zugnyomdában szedték, ahol kevés volt a betűszekrényben az egyes, hát raktak helyette hármasokat. Hanem aztán több értesítőt is megnéztem, s az arány mindenütt ugyanaz volt. A példás gyerek meg a jó gyerek csak olyan rari nantes in gurgite vasto[4], mint szegény ember tejbekásájában az aprószőlő. (Ezt a kulináris hasonlatot is kevesen értik már meg.) Láttam, hogy ez véletlen nem lehet. Se összebeszélés négy-öt város tanárai közt. Mi lehet hát?

Elpanaszoltam a dolgot néhány tanár barátomnak, hogy mit csináltatok már megint, ti szőrösszívű hóhérok? Hát nem féltek ti attól, hogy a jó Isten is így osztályoz majd benneteket az utolsó konferencián?

– Hja, a jó Isten messze van, de a kultuszminiszter közel van – vont vállat a barátom.

– Nem értem.

– Én sem értem, barátom, de ez kultuszminiszteri rendelet. Magaviseletből csak annak lehet adni egyest, aki a tanulásban is egyes.

Hát én ezt nem hittem, ámbár négy tanár barátom is megerősítette a magyarázatot. Csak az ötödik mondta, hogy nem egészen úgy van a rendelet.

– Hát hogy van?

– Úgy, hogy a magaviseletből lehetőleg csak az kapjon egyest, akinek az előmenetele is kifogástalan.

Hát én ebben is tamáskodtam már akkor is. Azt a rendeletet félremagyarázták. Még ha így mondta volna is a miniszter.

– Bizony isten nem tudom, ki volt akkor a kultusztárca kegyelmes ura – akkor sem így értette. Mi köze a magaviseletnek az előmenetelhez? Miért nem lehetne az példás jó gyerek, akinek a feje nem veszi be a gabonaüszög zygospóráit? Aztán micsoda igazság az, hogy aki el tudja fújni a semi-deponens igéket – vagy ezeket nem is tanítják már, tekintettel gyanús nevükre? –, az akkor is példás magaviseletű lehet, ha radírgumit tesz a kályhára, ami ősidők óta a legelvetemedettebb gonosztettek közé tartozik? Ellenben az elégséges Trifurcifer akkor is csak szabályszerűig vihesse fel, ha úgy ül az iskolában, mint az Isten báránya.

Kegyelmes uram, mostani kultuszminiszter úr, ön valószínűleg nem is tudja, hogy van ilyen rendelet. Nem vagyok én annyira naiv, hogy ezt tartanám korunk legsúlyosabb problémájának. Lausanne esetleg súlyosabb, bár például én sok embert látok, aki átlapozza Lausanne-t az újságjában. Én nem, én elolvasok minden lausanne-i bölcsességet, tiszteletből a kor iránt, amelyben éltem. (Nem sok csuszamlás a múlt idő; sokszor az az érzésem, hogy mi már rég nem élünk, se MacDonald, se Herriot, sőt még Hitler se, csak még nem jöttünk rá, hogy mi már rég nem vagyunk, mert mindnyájunkat eltemetett a háború.)

Kegyelmes uram, én sok anyát ismerek, akiknek a számára a világpusztulás minden problémái közt az a legfontosabb, hogy neki jó gyereke van – minek ezt az egyetlen hitet elvenni tőlük? S oly sokan vagyunk rossz magaviseletű öregek ebben a kis országban, akik már sohase fogunk megjavulni – kegyelmes uram, tessék visszaadni a jó gyerekeket a holnapnak!

CONSISTORIUM CALVINISTORUM

Mikor az a bizottság, amelyet József nádor az Akadémia szervezetének a kidolgozására válogatott össze, tisztelegni ment Rudnay Sándorhoz, a bíboros hercegprímáshoz, az egyházfejedelem minden kertelés nélkül kimondta a róla való véleményét.

– A tekintetes deputáció majdnem olyan, mint a tengerbe vetett gyalom; no mindegy, a fő az, hogy mindnyájan hazafiak vagyunk.

Természetes, hogy a hercegprímás nem a parasztok nyelvén beszélt, hanem az urakén: latinul. Hiszen ha magyarul mondta volna azt, hogy gyalom, azt nyilván nagyon kevesen értették volna meg az akadémiacsinálók. De azt, hogy sagena, mindnyájan megértették. Ez az a háló, amelyhez Máté evangéliuma azért hasonlítja a mennyek országát, mert „mindenféle állatot bétakarít”.

Pedig a bizottság nagy körültekintéssel volt összeválogatva. Akárki segített benne a nádornak, volt gondja rá, hogy csak Berzsenyi Dániel, Kölcsey Ferenc, Kisfaludy Károly és Vörösmarty Mihály maradjanak ki belőle. Egyébként azonban benne volt minden öreg költő és minden öreg tudós, akikről föl lehetett tenni, hogy nem nagyon fognak velük szaladni a lovak. (Nem is szaladtak, mert többnyire gyalogjáró férfiak voltak; Kövyt, a híres jogászt, Vitkovicsot, az epigrammaírót és Kulcsár Istvánt, a táblabíró szerkesztőt elvitte ugyan a Szent Mihály lova még az Akadémia igazi megalakulása előtt, de az nem tartozik a szaladós paripák közé.)

A szépirodalmat Kazinczyn, a „szent öreg”-en kívül Kisfaludy Sándor, a Himfy költője, Kiss János szuperintendens és Szemere Pál Pest megyei alügyész, Kazinczy barátai meg Pázmándi Horváth Endre, a fóti plébános képviselték a bizottságban. (Talán Döbrentei Gábor másodtartománybiztos urat is ide lehet számítani a Szerelem kellemei révén, amely verskötet volt, és tsinos hangzatkák találtattak benne, mint címéből is látnivaló.) A tudományokat sokkal többen képviselték. Bartal György ítélőmester, Bene Ferenc és Schedius Lajos pesti univerzitásbeli professzorok, Fejér György prépost, az egyetemi könyvtár főőre és Horváth István, az első magyar turánista, Jankovich Miklós, a híres műgyűjtő, Guzmics Izidor pannonhalmi bencés és Bitnitz Lajos szombathelyi nagyprépost, Budai Ézsaiás, Ercsey Dániel debreceni kollégiumi tanárok, Mednyánszky Alajos, az aranykulcsos medgyesi báró és Dessewffy József gróf, a konzervatív radikális publicista, végül Horváth János apátkanonok, később székesfehérvári püspök. Hogy ki közülük milyen tudományt képviselt, azt most már nyilván énnálam tudósabb emberek sem tudnák könyv nélkül megmondani, de az nem is nagyon fontos. Fő az, hogy mindnyájan hazafiak voltak, ahogy a kardinális mondta.

A bizottságnak természetesen tagja volt az a négy főrend is, aki az 1825-ös diétán elültette a mustármagot. Nem valószínű, hogy a hercegprímás őket is beleértette volna a tengerbe vetett gyalomba, amely mindenféle állatokat betakarít. Kikre vonatkoztathatta tehát az egyházfő ezt az igen szemléletes bibliai metaforát?

A bizottság hivatalos jegyzőkönyvei, amelyek 1828. március 15-től április 17-ig huszonnégy ülésről szólnak, arra nézve nem adnak semmiféle felvilágosítást. Azokból csak az tűnik ki, hogy a passzív rezisztenciát nem a mai destruktívek találták ki; ismerték azt azok a kedves jó öregek is, akik az Akadémia alaprajzolatán fáradoztak. Kezdetben mindenki ott volt, úgyhogy a bizottság praktikus jegyzője nem is a jelenvoltakat írta bele a jegyzőkönyvbe, hanem a távolmaradtakat. Az utolsó hetekben azonban ez a módszer már nem fizette ki magát. Akkor már sokkal könnyebb volt a megjelenteket lajstromba szedni a Tres faciunt collegium[5] alapján.

Egy ember volt, aki a négy hétnek minden ülését végigülte: Bitnitz Lajos, a szombathelyi premontrei tanár. (Igen hasznos munkatársa és buzgó kutatója amaz egykori híres vandalusoknak, akiket a dunántúli vincellérek igen istentelen káromkodások közt szedegettek ki a földből, ha tetemeik ásójuk alá kerültek. Meg is érdemelték, miért nem mentek ki Afrikába ők is a többivel, minek maradtak itt jámbor keresztények szőlőfordítási akadályának.) Ez a derék professzor naplót vezetett az Akadémia-csinálásról, s abban sok mindenféle intimus dolgot elpletykált. Márpedig a világ úgy van elrendezve, hogy a tudományok elmúlnak, de a pletykák megmaradnak. A főtisztelendő tudománya elporladt a kiásott vandálokkal együtt, ellenben a pletykákból, amiket följegyzett, ma is okulhatunk.

A Bitnitz krónikájából derül ki, hogy a hercegprímás – a protestánsokat sokallotta a gyalomban. Nemcsak ő volt vele úgy, hanem a bizottság katolikus tagjai is. Jankovich Miklós négyszemközt azt mondta Bitnitznek, hogy „ha így megy a dolog, az egész Akadémia nem lesz egyéb, mint kálvinista konzisztórium”. Jankovich valami lehetetlen nevű franciára hivatkozott, mint akitől ő ezt a megjegyzést hallotta. A teljes szállóige, amit akkoriban katolikus körökben mondogattak, persze latinul, magyarra fordítva így hangzik:

„Az Akadémia kálvinista kollégium, amelyben a katolikusokat kegyelemből, a lutheránusokat irgalomból tűrik meg.”

Voltak azonban a bizottságban egyéb ellentétek is, nem kevésbé mélyek és kiegyenlíthetők. Az egyik párt jottista volt, a másik ipszilonista. Kazinczyék voltak a jottisták, ők azt írták, hogy „mondja, tudja”. Az ipszilonisták ezt így írták: „mongya, tuggya”. A vezérük Horváth István volt, aki hatvan régi könyvet föl tudott sorolni, amelyben egyetlen j betűt se lehetett látni. Sok violancia volt amiatt is, amit most stilizálásnak nevezünk. Az alapszabályokat először latinul dolgozták ki, s ezt a szöveget fordították azután magyarra. Mind a két munkát a dunántúli papok végezték, Bitnitz csinálta a latin szövegezést, Guzmics Izidor a magyar fordítást. A kálvinisták, akik érezték, hogy görbe szemmel nézik őket, most visszaadták a kölcsönt, és belekötöttek minden szóba. Pedig Bitnitz főtisztelendő szerint lett volna nekik mit söprögetni a maguk háza előtt is.

Egyszer az egyik debreceni professzor, Ercsey Dániel azt találta mondani:

– Itt, mint veszem észre, az akaródik értődni…

Kazinczy rögtön felugrott, és odasúgta két főtisztelendő barátjának:

– Látjátok az ebadta boiótiaiját!

Ez magyarul annyit tesz, hogy ebadta paraszt, csakhogy a finom Kazinczy természetesen nem mondhatott ki ilyen goromba fogalmat magyarul. Lehet, hogy az „e…á”-t is csak így kipontozva mondta, mint ahogy a szemérmes Bitnitz is írja. Ettől fogva aztán a Kazinczy-párt négyszemközt mindig boiótiaiaknak csúfolta a debrecenieket, akik így beszélnek magyarul: tudós társaság, partfogó.

A bizottság elnökét, Teleki József grófot, aki nagyszerű könyvtárával megvetette az akadémiai könyvtár alapját, noha egy hiten volt a debreceniekkel, nem tartották boiótiainak. Az Akadémia legnagyobb alapítóját és a Hunyadiak korának történetíróját nehéz is lett volna kinézni a „gyalom”-ból. Azt azonban neki is fölrója Bitnitz, hogy az első tisztelgésnél „bennünket kezét nadrágzsebében tartva fogadott és úgy is eresztett el”. Más baj is volt már az első tisztelgésnél is. Horváth püspök megharagudott, miért nem őt választották szónoknak, hanem Dessewffy grófot, azért el sem ment a tisztelgésre. Sőt másnap, amikor Széchenyinél tisztelegtek, mint első alapítónál, akkor sem állt be a megbántott püspök a „gyalom”-ba, hanem külön ment vizitába Fejér préposttal.

Sok vita volt amiatt is, hogy egy-egy fogalomnak milyen magyar nevet adjanak, s néhány ma már rég bevett magyar szó ezeken a bizottsági tárgyalásokon keletkezett. Például ekkor kanonizálták a megalapít szót, s ekkor keletkezett a latin feriá-ra a magyar szünidő. (A Szily-féle Magyar Nyelvújítás Szótára csak 1832-ből ismeri.) Ekkor csinálták a contra-agens-ra az ellenőr szót is, amelyet Szily egy évvel későbbről ismer egy vadászati könyvből. Ezt a szót Kisfaludy Sándor csinálta.

– Sokféleképp próbálgatták – jegyzi föl Bitnitz –, míg végre Kisfaludy Sándor azt monda: „Az ellenőr, melyet ajánlottam, szintén megfelel, s amellett jól hangzik.” Azért Kisfaludy Sándor eme szülöttét elfogadták.

Kisfaludy Sándornak még egy kérdésben volt döntő szava. A pestiek azt követelték, hogy az Akadémia rendes tagjai – akkor dolgozó tagoknak mondták – leginkább pestiek legyenek. A vidékiek fölzúdultak, és Kisfaludy Sándor kijelentette, hogy „ha a dolgozó tagok csak pestiek lesznek, akkor ő oppozíciót kezd”. Az ő álláspontja győzött, mégpedig annyira, hogy a vidéki tagok számát többen állapították meg, mint a pestiekét.

Ennek azonban nyilván más magyarázata is van, mint a Himfy költője iránt érzett respektus. Száz évvel ezelőtt Budapesten nem volt annyi író, hogy kitelt volna belőlük egy Akadémia…

MIKOR A FÉNY BETEG VOLT…

Nézegetem a pesti sörházban az angol képes újság fotográfiáit a dél-amerikai tűzokádóról, és találgatom alattuk, amit a szöveg találgat. Hogy ugyan elér-e Európa fölé a vulkánhamu, és csinál-e olyan szép tűzijátékot az égen, mint amilyenre egy-két öregember még most is emlékszik gyerekkorából.

– Hetvenhétben volt – mondja egy fehér bajuszú söröző a mellettem levő asztalnál. Nyugdíjas lehet, igen lecsökkentve a haza üdvére, mert már vagy félórája szivar nélkül szívja a szipkát.

– Nem – tolja föl homlokára a szemüveget egy másik nem mai gyerek, akinek a tarkójáig szaladt a homloka. – Nyolcvanban volt, kérlek, mert akkor írattak be Makón iskolába, oda menekültünk Szegedről a víz elül. Karakata, vagy mi volt a neve annak a hegynek, még arra is emlékszem.

– Krakataka – igazítja helyre a másik. – Nekem legalább úgy rémlik.

A névben végre sikerült megegyezni. Karakatna! ragyog föl az egyiknek a képe. A másik rábólint. Az ám, csakugyan Karakatna, lám, hogy elbicsaklik az ember nyelve. (Pedig nem elbicsaklik, hanem rábicsaklik a rég elfelejtett iskolai ismerősre. A Karakatna nem tűzokádóhegy, hanem egy fekete köpönyeges, fehér mellényes halászmadár. Az én hálóvackom fölött is az gubbaszt otthon a könyvespolcon, úgy is mint kipróbált molytenyésztő intézmény.)

De hát ez igen mindegy a tűzokádó hegynek is meg a halevő madárnak is. Nagyobb baj ennél az, hogy az esztendőre nézvést nem tudnak békét kötni a kortársak. Itt muszáj fogadni, öt darab operászba. Döntőbírónak pedig, ők tudják miért, fölkérnek engem. Majd ha a legközelebbi garasos gőzössel leruccannak Szegedre.

Sietek elbújni az újság mögé, ki ne tudódjon véletlenül, hogy éppen kéznél van a minden lében kanál. (Ex omnibus aliquid, ex toto nihil. „Mindenből valamit, de a többől semmit.”) Ennyi bizalomnak emberül meg kell felelni. Márpedig én kívülről csak annyit tudok, hogy a vulkánnak Krakatau volt a neve, s magam is láttam azt a nagy tüzet, amit kigyújtott az égen. Sőt még most is látom, mint egyik legrégibb gyerekkori emlékemet. Állok az udvarunkon, tavaszi napszálltakor, ijedt kis emberbogár, és ijedten szorítom az édesapám kezét. Vérszínű fejünk fölött az egész égboltozat. Különös színe van a hosszúra nyúlt árnyékunknak is. Az enyém majd az egész udvart végigéri, apámé el se fér benne, fölkúszik a le-fölvéges ház nádtetejére. Kettőnké közt egy harmadik árnyék izeg-mozog, hegyes báránybőrsapkával a fején, mint egy óriás kucsmagomba. Ez Híves András bácsi, a házicimboránk, akinek az a szavajárása, hogy „a gólyáját neki”. Most is azt csikorogja a rongyos kis öreg ember, ahogy meresztgeti a nyakát az égre.

– A gólyáját neki, Márton, megint Párizs ég.

A porosz-francia háború idején északi fényt láttak a kiskunok, s a Daru utca világi dolgokban jártasabb emberei egyszerre tisztában voltak vele, hogy Párizst felgyújtották a burkusok, s az olyan éktelen nagy város, hogy Félegyházáig ellátszik a lángja. S ehhez a tudományos felismeréshez ragaszkodott Híves András bácsi még tízegynéhány esztendő múlva is. Az apám nem volt egészen bizonyos a dologban, megvonta a vállát.

– Majd eloltják, ha ég.

De nem oltották el, a nagy tűz hetekig lobogott az égen, s én minden este úgy bújtam a dunnácskám alá, hogy kilelt a félsz-hideg. Az oktalan gyerek még közelebb van a kozmoszhoz, mint a felnőtt ember, s megborzongatja az az ösztön, ami a nagyokban már elfásodik.

…Ennyi, amire emlékszem. A többit már úgy kellett kiásnom egykorú újságokból, régi természettudományi közlönyökből. De nekem megéri, hogy helyébe küldjem az ítéletet két öreg úrnak, akik már nagy fiúk voltak, mikor én még kisfiú voltam, de mint igyekvő kiskun, utolértem őket.

Igaz, hogy most meg azt kell eldönteni, ki szívja el most már az operászokat?

*

1883. augusztus 26-ról 27-re virradó éjszakán tört ki a Szunda-szorosban a Jáva és Szumátra közt levő Krakatau sziget vulkánja, amely hosszú időkön át alvónak tettette magát. Talán ez volt a legnagyobb vulkáni erupció, amit a geológiai jelenkor embere följegyzett. A természeti erők szörnyű játéka inkább tengerrengés volt, mint földrengés, s roppant területekre árasztotta az utolsó ítélet borzalmait. Maga a sziget nagy részben elsüllyedt. Jávát egész a belsejéig harminc méter magas hullámokkal öntötte el a tenger, s vagy százezer ember temetődött víz és hamu alá. Az explozió dübörgését ezermérföldes körzetben lehetett hallani, s a sziget elsüllyedésétől olyan hullámot vetett a tenger, amely majd az egész földet megkerülte; a tengeri kikötők hullámjelző készülékei egyfelől az afrikai partokig, másfelől a Panama-szorosig megérezték. A vulkán olyan tömegben okádta a hamut, hogy a környéken negyven óráig tartott az éjszakai sötétség, amelybe csak pillanatokra világítottak bele a villámok, s a levegőben hulló csillag módjára repülő, izzó, vulkáni bombák. Batávia lakossága – a kitörés színhelyétől majd annyira, mint Szeged Budapesttől való távolsága – másnap egész nap didergett az egyenlítő alatt, mert a hamufelhők teljesen eltakarták a napot. S mikor a hamu lehullott, a buja tropikus vidék havas sarki tájnak látszott.

Félszázaddal ezelőtt a telefon még csak pólyás csecsemő volt, távíródrótokkal se volt sűrűn behálózva a földgömb, s a Szunda-szigeteken a legnagyobb világlapok se tartottak tudósítót. Az Apokalipszisről, amely meghaladta a pathmoszi látnok vízióit, az Egyetértésben, amely az időben szép nagy lap volt, s vidéki szerkesztőségekben ágyazás céljaira szolgált mint cserepéldány – csak szeptember derekán jelenik meg egy pársoros távirat. Pedig a természet maga mindjárt az első órában elküldte a táviratot egy óriási levegőhullám képében, amely a hang terjedési sebességénél háromszorta gyorsabban futotta körül a földgömböt. A hullám elvonulását a meteorológiai állomások barográfjai mindenütt följegyezték, a derék Schenzel Guidó Budapesten is észlelte, be is jelentette az újságokban, hogy valahol baj lehet a levegőben. De hát kit érdekelt volna az minálunk, akiknek sohase kellett bajért a levegőbe mennünk. Akkor meg éppen az eszlári pör himlőjét vakartuk, s ha Scharf Móric miatt verhettük be egymás fejét, hogy hallottuk volna mink azt meg, hogy a természet is mondott valamit?

A természet azonban nem hagyta magát negligálni. Mintha érezte volna, hogy most valami egészen különöset produkált, erővel rákényszerítené az embereket, hogy tudomást vegyenek róla.

Mintha valami fantasztikus regénytől izgulna az ember, mikor a régi följegyzéseket olvassa.

Augusztus 27-én tombolt a vulkán. Sokszáz kilométeres körzetben másfél napig abszolút sötétség volt. Augusztus 29-én az Indiai-óceán szigetein már lehetett látni a napot, de az emberek borzadva vették észre, hogy a fény beteg, a fénynek valami baja van. A fölkelő és lemenő nap nem piros volt, hanem zöld, ellenben az ég szokatlanul fényes-piros volt este is, reggel is, mintha a nap vére ömlött volna ki raja.

Szeptember 1-én és 2-án már Afrikában látták a zöld napot. Fokvárosban az angol holdnak nézte, nagyon beteg holdnak. Szeptember 3-án Dél-Amerika északi partjain estek ámulatba az emberek. Trinidadból ezt a jelentést küldték Londonba:

– Különös idő jár mifelénk. A nap kék gömbnek látszik. Leáldozása után meg azt hittük, tűz van a városban, az egész égboltozat lángvörös.

Szeptember 5-én a Sandwich-szigetekről írja egy utazó:

– A nap kék színben nyugodott le, és másnap kék színben lángolt fel a tengerből. Hajószobánk kék fényben úszik.

Szeptember 10-én a kelet-indiai Madras ad hírt:

– A nap ma kék színben kelt fel, s az egész világot kékbe öltöztette. A folyók habjai mintha indigóval lennének befestve, füvek, fák lombjai mind kék színűek.

Hicks pasa, a szudáni háború nagy tábornoka, szeptember 24-én Egyiptomból írja haza Londonba:

– Láttak Angliában nagy, fekete foltot a napon? Ma halványzöldben kelt fel. Ugyan mit jelenthet?

A generálisnak nem jót jelentett. Nem telt bele két hónap, hogy a máhdi tönkreverte, seregével együtt maga is ott maradt a csatatéren.

Akkorára már Európába is ideért az egész földet megkerülő tünemény. Talán előbb is itt volt már, de a borult októberben nem lehetett az eget látni. Európában az első ember, aki bejelentette a nyilvánosságnak az ijesztően szép csodát, magyar ember volt, Pitroff István vistuki plébános. Ő közölte elsőnek a Természettudományi Társulattal, hogy november 1-én szokatlanul pirosan ragyogónak találta a hajnalt. Egy hét múlva már az egész európai sajtó tele van a tünemény leírásával, amely 1884 tavaszáig tartott.

Mire a nagy tűzijáték ideért Európa fölé, akkorára már gyógyult a nap. Zöld színe naptámadáskor és napáldozáskor csak egy pillanatig tartott, mint Verne Zöld sugár-ja, s csak gondos megfigyelő láthatta. Az ég káprázatos színein azonban mindenki elámulhatott. Délután négy óra felé a nyugati ég a nap körül a kékből átment almazöldbe, aztán opálsárgába, maga a nap halvány rózsaszínben fénylett. Mikor aztán lecsúszott az ég pereméig, az narancssárgára sötétedett, ez fölfelé fehéreszöld övbe ment át, amelyet rózsaszín szegett be, s ez a piros minden árnyalatán keresztül bíborba ment át, s végül gyöngéd ibolyaszínben halt bele a zenit elmosódó kékjébe.

Az egek színjátékának ez az első felvonása, amely alatt idelent is megváltoztak a színek s elmosódtak az árnyékok éles szélei, körülbelül háromnegyed óráig tartott naplemente után. Akkor az ég visszakapta szokott színét arányló csillagaival, tíz-húszpercnyi felvonásköz után azonban a horizont újra izzani kezdett, most már kevesebb színnel, de intenzívebben. Az átmeneti színek hiányoztak, de annál elevenebben ragyogott a piros.

A színek játéka napkeltekor megismétlődött, de természetesen fordított sorrendben és a keleti égboltozaton. Négy hónapon keresztül mindennap kétszer hasadt a hajnal Európa felett, amely nem tudta, mit lásson a soha nem tapasztalt tüneményben. A nép nem volt zavarban, mert az ilyenkor mindig tudja, hogy „itt a világ vége”. Győrben egy öregembert láttak, aki kis koporsót vitt a hóna alatt. Ebben ugyan semmi különös sincs, de volt, aki nemcsak látta az öregembert, hanem beszélni is hallotta. Azt mondta, hogy azért kell elveszni a világnak, mert nincs benne több igaz ember, mint amennyi a kis koporsóba belefér. Tiszaalpáron egy harcsa kisétált a vízből a partra, ott felágaskodott a feszületen az Úr Krisztus lábáig, háromszor meghajtotta előtte a fejét, és akkor trombitaszó harsant meg a vérszín magasokban. Csépán, ahol a híres szent takács léleklátóskodott abban az időben, nem mertek kimenni az utcára a népek, mert addig, míg a pirosság tartott, egy hordó gungorgott végig magától a kocsiúton, s abból valaki azt kiabálta, hogy „tartsatok bűnbánatot”. Mindenfelől jelentettek ilyen csodákat az újságoknak, annak azonban semmi nyomát sem találom, hogy az emberek bűnbánatot tartottak volna. Legföljebb annak a pesti végrehajtónak szolgált a szívére a világ várható vége, aki a hátralevő kis időre való hivatkozással kiegyezett a budai adóalanyokkal a rájuk rótt sarc felében, s azzal elbárkázott Amerikába a vízözön elől.

A célszerű szegény emberek tehát hamar találtak magyarázatot, hanem a tudósok sokáig nem tudtak biztosat. Beszéltek meteorgyűrűről, amelybe belekerült a Föld, emlegettek sarki fényt, állatövi fényt, de a spektrálanalízisen minden elmélet megdőlt, amely kozmikus okokat keresett. A tünemény spektruma azt mutatta, hogy az okot nem a csillagok közt kell keresni, hanem a Földön. Norman Lockyer, a nagy angol csillagász meg is találta. Ő mutatta ki először, hogy az egek káprázatos pompájával a Krakatau százezer halottját gyászolja a természet. Elmélete abból a világszerte ismert jelenségből indult ki, amelyet a nép véreső néven könyvel el a természeti csodák leltárában. Napfényes égbolt mellett hirtelen valami furcsa, száraz eső permetez a földre, amely lassanként megvörösödik. Lockyer spektrum-kutatásokkal bebizonyította, hogy ez a poreső távoli földrészek vulkanikus rengéseinek a kilökött hamva, amely Krakatau esetében oly sűrűn borítja el ezer meg ezer kilométerre a föld légkörét, hogy a nap fényhatásait megtöri, megváltoztatja. Ezek a törések magyarázzák meg a zöld napot, a kék napot, az alkonyi és hajnali ragyogást.

Ez az elmélet olyan rettentő természeti erőket tesz fel, hogy sokan nem akarták elfogadni a szakemberek közül sem. De valószínűbb magyarázatot senki sem tudott adni – s ehhez megkerültek a bizonyítékok is. Madridban és a holland Wageningenben olyan port találtak a frissen hullott hóban, amiről a mikroszkopikus elemzés azt derítette ki, hogy a javai vulkán hamujából való. Különben egy késhegynyi hamu jutott a Magyar Nemzeti Múzeumnak is. Mégpedig arról az Elisabeth nevű német hadihajóról, amely a kitörés idején a Szunda-szorosban járt, és – 289 tengeri mérföldet szaladt a legsűrűbb hamufelhőkbe burkolva.

Ez az adat tán legjobban mutatja, milyen démoni erők laknak a föld alatt. Igaz, hogy amelyek az emberi agyban bujkálnak, azok az utolsó évtizedekben több kárt tettek az emberiségnek, mint a földkerekség minden tűzhányói.

NYELVTANÓRA

Nem szívesen fogok bele, mert nem szeretem, ha laikusok nyelvészkednek, nem véve ki magamat sem. Azaz hogy addig rendben van a dolog, sőt örülni is kell neki, míg az ember csak tudni szeretne valamit, de nem akar tanítani tudatlan létire. Például, ha beszélgetés közben megüti a fülét vagy olvasás közben a szemét valami szokatlanság, és annak megpróbál utána járni. Sőt, ha elkáromkodja magát valaki a nyelvnek goromba meggyalázásán, azt jó néven veszem tőle, vele tartok magam is. Csak azt nem szeretem, mikor a magamforma tudatlan ember el akarja hitetni velem, hogy ő nyelvtudós, ennél fogva a hibát bűnnel igazítja helyre, és aki a csalhatatlanságában kételkedni mer, abba legalább a szeme bicskáját vágja bele.

Eleve s menten kijelentem, hogy én semmiben sem vagyok csalhatatlan, s annyi nyelvtudósi minőséget sem érzek magamban, hogy a famíliámbelieket kiigazítsam, ha nem az én nyelvemen mondanak valamit. De nagyra tartom a nyelv tudósainak sok ágú-bogú munkáját, szívesen tanulok tőlük, ha szerit ejthetem, s nagyon szeretem azt a nyelvet, amin élek, s amin az apám beszélt nekem, és én beszélek az unokámnak. De azért még nem jutna eszembe ide kiállni nyelvtanórát tartani, ha rá nem volnék kénytelenedve.

Levelet kaptam Kaszás Bernát nyugalmazott MÁV-főfelügyelő úrtól, aki megtisztel annak az elismerésével, hogy én tudok magyarul, és fölszólít arra, hogy fogjak össze azzal a néhány magyar íróval, akik szintén tudnak még magyarul. Többjüket meg is nevezi, mostanában szokatlan becsületesen, világnézeti megkülönböztetés nélkül. Attól félt bennünket, hogy ha rá nem neveljük tiszta magyar beszédre a kortársainkat, száz év múlva éppen minket nem fognak megérteni az akkori magyarok.

Gondolom, ez a jószándékú levél megérdemli, hogy a nyilvánosság előtt kapjon választ. Amit annál célirányosabbnak vélek, mert úgy látom, a főfelügyelő úr nemigen boldogul a kézírásommal. Egy régebbi levélre küldött rúnáimat is csak úgy fejtette meg, írja, hogy akadt egy irgalmas szívű ember, aki rááldozta magát erre a munkára.

A magyar nyelvnek félreértésből való gazdagodásáról a nyelvészek több esetet tudnak. Legismertebb a föveg szó esete. Ilyen szavunk egész addig nem volt, míg egy múlt századbeli szótárban föl nem bukkant. A szótárszerkesztő egy régebbi könyv söveg, vagyis süveg szavát olvasta félre, amikor még divatban volt a hosszú s betű, amelyik csak abban különbözött az f betűtől, hogy nem volt nyakravalója. Azért olvastam én is gyermekkoromban valami Mária Terézia idejéből való könyvben Pozsony nevét Poffonnak, s el is határoztam mindjárt, hogy abba a városba soha el nem megyek.

Ilyen félrelátásból azonban nem sokat gazdagodik a nyelv – annál többet félrehallásból. A példák százai közül itt van a szemtelen szó. Megesküdne rá az ember, hogy az annyi, mint a „szem nélkül való”. Aminthogy mondják is az arcátlan emberre, hogy „nincs annak szeme”. Pedig a két szónak eredetileg semmi köze se volt egymáshoz. A szemtelen-nek az volt az ősi alapja, hogy szenttelen. Ez volt az ellentéte a szentes-nek, mint a bűntelen a bűnösnek. A kimondásban lassanként kikopott belőle az egyik t betű, lett belőle szentelen. Ennek persze semmi értelme sincs, s éppen azért értelmesítették szemtelenre, holott éppen az ilyen quidam[6] szokott szemes lenni.

Az sem érdektelen dolog, miért hívják a tejgyertyát tejgyertyának és a bicskát tollkésnek. Nem azért, mert az egyik olyan szép fehér, mint a tej, a másikkal meg pennát faragtak valamikor a lúdtollból. A gyertyának nincs több köze a tejhez, mint a késnek a tollhoz. Félreértés csinálta mind a két kifejezést. Milly volt a neve annak az angol gyárosnak, aki a gyertyát megreformálta. A Millyből csináltak a dunántúli svábok Milch-et, s ez tejesedett el a magyar fordításban. A bicskából pedig úgy lett „tollkés”, hogy a Federmesser féder-ét nem rugónak, hanem tollnak fordították magyarra.

A nyelvészek százszorozni tudják ezeket a példákat, a Csefkó Gyula, Horger Antal, Kertész Manó szófejtő és szólásmagyarázó munkái, amilyen tanulságos, olyan szükséges olvasmányok. Persze vannak olyan elvetélt kísérletek is, amelyek nem kerülnek bele a nyomtatott világba. Az én városomban, Félegyházán, gyermekkoromban voltak olyan kiskunok, akik azt tartották, hogy a pétermacska annál jobban szolgál, mentül büdösebb. Tudtommal csak a galambosi szőlőhegy ötödik dűlőjében uralkodott ez a világnézet. Igenis világnézet, mert a „pétermacska” a világ világítására szolgált. Ezt a különös macskafajt még kuriózusabbá teszi az, hogy üvegben tartózkodott belőle, mert igen drágán mérték.

Mink, kiskunok különben a telet is telecskének mondjuk meg a napot is napocskának, sőt az Istent is Istenkének, tehát minden jussunk megvolt hozzá, hogy a kőolajat is petróleumocskának becézzük. (Olyan emberrel nem beszéltem az életben, aki kőolajnak mondta volna.) Ez a becenév azonban hosszú egy kicsit, azért Borbás keresztapám lecsökkentette petrómocskára, Borbás keresztanyám csinált belőle petrómacskát, s Kis Eszik Imre szomszéd száján abból lett a szép értelmes pétermacska, amit már csakugyan nem lehet tovább magyarosítani.

*

Hogy mit akarok mindebből kihozni? Azt, hogy a nyelv örök mozgásban van, folyton változik, de nem a logika, hanem a pszichofizika törvényei szerint, amiket elvi meghatározásokkal nemigen lehet szabályozni. Nagy élő víz a nyelv, amit nem kell nagyon félteni, mert amennyit öregszik, annyit fiatalodik, mindig frissíti magát, s ha giz-gaz szemét hull bele, néha annyi, hogy a színét is alig látni tőle, elbánik azzal is. Vagy kiöblögeti magából a partra, ahol elszárad és nyomtalan elporlik, vagy fölveszi magába, s addig formálgatja, gömbölygeti, míg lekopik róla az idegen bélyeg, s fölveszi az övét, a nagy-élő vízét. Újítja magát nemcsak azzal, amit felszed, hanem azzal is, hogy amit maga termett, azt lehullatja a fenékre, a szavak és szólások nagy temetőjébe. Vagy úgy forgatja, hogy egészen más lesz az értelme, mint századokon keresztül volt, s az új nemzedékek egészen másképp élnek vele, mint akitől örökségbe kapták. A nyelv éppen úgy változik, mint azok, akik beszélik, s mint ahogy pillanatnyi változások se jobbá, se rosszabbá nem teszik az embercsordát, lényegében a nyelv is ugyanaz marad. Él: ebben benne van a jó is, a rossz is.

A rovar képtelen szó volt akkor, amikor Bugát Pálék kieszelték az insectumra ebben a formában, hogy robar. – Ami abból van összeállítva, hogy „ro(vatékolt)bar(om)”. – Száz év se telt még el azóta, s már rég nem ütközik meg rajta senki, éppen úgy, mint ahogy nem érzik az idétlenség az elnökön. (Én ugyan most is sajnálom, hogy a vicepraesesből alelölülő nem lett. A sárgarigó nemzet mindjárt megállapítaná, hogy a magyarok őbelőle eredtek.) S ki gondol arra, hogy a hős egészen mást jelentett valaha, mint ma? akinek melege volt, hője volt, az mind hős volt – ugyan Göcsejben vagy hol még most is hősnek mondják az olyan legényt, aki házasodni készül, tehát bizonyosan majd szétveti már a nagy forróság. (Ámbár a mai értelemben is megérdemli a hős nevet az ilyen vakmerő ember.) A nyirbáláshoz se kellett valamikor olló, mert aki nyirbál-t, az csak nyirvákolt, rimánkodott; a cifrá-t ziffer-nek hívták német korában, s nem jelentett többet az semminél, mert a zérus-t jelentette magyar ifjúkorában is; s a bajnoknak másik ábrázata a bojnyik, ami nem éppen megtisztelő titulus. A szavak összecsaládosodnak és elözvegyülnek, megszaporodnak – és elárvulnak, s ezen művelkedéseikben éppoly szeszélyesek és nehezen regulázhatók, mint az emberek.

Aki azt hiszi, hogy ezek mind tudós ráfogások és kitalálások – s erre a hitre sok hajlandóság van az emberekben –, az próbálja meg magamagát rajtakapni azon, hogy ő is részes a nyelv megváltoztatásában, s nem mindig javító változtatásban. Figyelje csak meg, szokta-e azt mondani, hogy „nekem úgy tűnik?” – ha szokta, próbáljon meg leszokni róla, mert ez éppen olyan bűn, mint a bélyegcsonkítás, ha nem veszik is olyan szigorúan. Pedig a nyelv itt sokkal jobban megcsonkul, mint a bélyeg. A magyarnak eddig föltűnt valami, most már föl se tűnik, hogy az igekötő eltűnt, pedig anélkül a tűn-nek nem biztos az értelme. Vagy itt van az édes nemes kadar, most igen fölkapott borital. Legföljebb tíz esztendeje lehet, hogy először elnevettem magam rajta valami pesti kocsma ét- vagy it-lapján. Amióta Skutariból behozták a vesszejét, annak mindig kadarka volt a becsületes magyar neve, nem tudom, miért. (Úgy hallottam, a város régi nevétől, a Skodrából.) Valami jámbor bortermelő vagy bormérő úgy gondolhatta, hogy a kadarka kicsinyítés, s mivel nem akarta lekicsinyíttetni a borát, kinevezte kadarnak. Persze a konkurrencia nem engedte lepipáltatni magát, s csak azért is kadart mért ő is. Az új divat egyszerre szétszaladt az országban, s ma már a rókabögyösi duttyánban is kadarnak nevezik a kadarkát. És azt hiszem, hiába próbálnám meg jogaiba visszahelyezni a kadarkát, a kadarral ma már a törvény se bírna. A nyelv törvénye mindig életben van, s az az erősebb.

Világos, hogy ez korcs szó, de azért nem kell megijedni tőle, mert a nyelv törvénye nemcsak újít, hanem konzervál is. A kadar-ka megcsonkulhatott kadar-ra, de azért a sapkából nem lesz sap, se a bicskából bics.

Ezzel világért se azt mondom, hogy ne mentsük, védjük, tisztogassuk a nyelvet, ahogy lehet – csak ne féltsük azt. Addig, míg nemzet van, a nyelve is elpusztíthatatlan.

*

És hogy száz év múlva mi lesz? Azt csak az Istenke tudja. De ha lesznek még magyarok, attól tartok, azok nem nagyon fogják előszedni a mostani magyar írókat, mert meglesznek nekik a maguk írói a maguk problémáival. Mink mostaniak mindnyájan névtelen halottakul békülünk össze egy meszesgödörben, amely nem is lesz olyan nagy; negyven-ötven soros fejezet az irodalomtörténetben. Hogy a fejfán mi lesz, nem tudom, de alighanem rosszabb, mint „az elnemzetietlenedés kora”, ami különben is más korszak számára van már lefoglalva. (Lehet ugyan, hogy letörölték már róla ezt a bélyeget, ami nem is irodalomtörténetbe való. Miért a politika bűneiért az irodalmat meggyalázni?) De szakemberek számára semmi se érdektelen, s megeshetik, hogy az irodalomtörténet száz év múlva exhumálni fogja a tömegsír halottak, programértekezéshez, akadémiai székfoglalóhoz, mihez. Nos, akkor könnyen megtörténhetik, hogy némelyikünket csak szótárral lehet megérteni. Engem, ha bolondjában előkaparna valami elszánt fiatal, bizonyosan szótárakkal együtt kellene felfektetni. Hiszen hallom, most is vannak olyan irodalmi vasalt nadrágos úriemberek, akik azt mondják, hogy az érthetetlenségig elparasztosítottam a parnasszusi szalont. Igazuk is van nekik. Azoknak a finnyás européereknek is igazuk volt – az ördög tudja már a nevüket –, akiknek fölkavarodott a gyomra, mikor Petőfi így kezdte az Ebéd után-ját:

Úgy jóllaktam, hogy még!

Hát nem sokkal költőibb lett volna ezt kimívelt nyelven mondani? Például így:

Táppal telítém földi gyarlatom…

*

De azért nem bizonyos, hogy a jövő század nyelve az érthetetlenségig elfajzik a maitól. Például sokszor előveszem a Dugonics András Magyar példabeszédei-t – nagyon kedves könyvem, és inkább azt olvastatnám a gyermekekkel, mint az Etelká-t – s akárhol lapozok benne, majd mindenütt megértem, pedig már el is múlt száz esztendős. Igaz, van egy-két szava, amihez nem is hajazok, de azok felül a szótárakat is hiába vallatom. És nem a nyelvünk elmagyartalanodását sajgom én ilyenkor, hanem a nyelvünk elerőtlenedését – nem merem azt mondani, hogy elkaraktertelenedését, mert nem akarok dolgot adni a vármegyéknek. Még ezt is sietek kimagyarázni, amit bátor voltam mondani. Botorság volna azt állítani, hogy a mi korunk nyelve nem simulékonyabb, hajlékonyabb, kézhez állóbb, mint a Dugonics koráé, és nem hiszem, hogy volna, aki szeretné azt visszacserélni. Minden idegen nyelvet vissza lehet vele adni, és minden idegen nyelvre lehet fordítani – s ebben a dicséretben benne van az is, amit panaszlok. Az íze és a színe veszeget a nyelvünknek. Amennyit nyúlt, annyit vékonyodott, amennyit szaporodott; annyit hígult. Akinek van még türelme hozzá, annak mindjárt bizonyítok egy-két példával.

Nem mind arany, ami fénylik. Ennek a közmondásnak a lelkét a Dugonics idejében még negyvennégy közmondással tudták kifejezni. Szálfa nem erdő. Ez már kezd divatból kimenni, nem érti már meg mindenki – András főtisztelendő közmondásgyűjteményében még hatvankét változata van. Annak, hogy „ritka, mint a fehér holló”, száztizenkettő. Egy húron pendülnek – ezt ismeri mindenki. Nép közt forgolódó emberek, ha nagyon összetennénk az eszünket, tán még arra is emlékeznénk, hogy olyan, mintha három-négy variánsát is hallottuk volna már. A Példabeszédek-ben annyi fordulata van, hogy csak százharmincig győztem megolvasni. Egész kemencebél pogácsa, íme belőle egy tányérka kóstoló:

Egy szegen függnek.
Egy bakot nyúznak.
Egy szelen szelelnek.
Egy szérűn nyomtatnak.
Egy disznót pörzsölnek.
Egy gügyüt törnek.
Egy levet hörpölnek.
Egy kilincset rántanak.
Egy tányért nyalnak.
Egy tombácon faragnak.
Egy macskát simogatnak.
Egy kézzel tapogatnak.
Egy faluban zsidóskodnak.

Ezekért a szépségeiért kár a nyelvnek, hogy elhalva, megkövesedve lehullanak az élővíz fenekére. Mert ezek helyett a mai élet nem tud újakat teremteni.

*

(Helyreigazítás, ennélfogva zárójelbe teszem.) A Nyelvtanórá-ban az olvasók lelkére kötöttem, hogy akinek nem kenyere a nyelvészkedés, az ne nyúljon hozzá, mert könnyen megakad a torkán. Szomorú bizonyságnak és elrettentő példának itt vagyok én, aki sohase tartottam magam nyelvésznek, sőt nem is mondtam magam annak, mégis úgy kikaptam most a nyargalót, mintha céhbeli volnék. Pedig ebben a cikkemben még tiltakoztam is ellene, hogy nyelvésznek becsüljön valaki, hiszen nem a magam kitalálásait mondtam el benne, hanem olyasmiket, amiket jóravaló laikus módjára igazi nyelvészektől tanultam, ha jól, ha rosszul. Úgy látom, sem az intelemnek, sem a tiltakozásnak nem sok foganatja lett, mert azóta egyre kapogatom a nyelvészeti leveleket, gránicon innenről és túlról. Összevártam őket, és egy füst alatt felelek rájuk. Azaz hogy a magamformájú jószándékú laikusoknak majd külön-külön köszönök vissza – ha győzik kivárni. Itt csak Kardos Albert bátyámnak felelek, akit nemcsak nyelvésznek és irodalomtörténésznek becsülök – a magyar érettségin is azért dicsértek meg, amit ő írt a nagy Beöthybe –, hanem barátomul is szeretek, ha nem veszi rossz néven ezt a vallomást. Drága öreg barátom annyira túlbecsülte az én nyelvészkedésemet, hogy egész cikkben tiltakozik ellene, amelynek a kéziratában gyönyörködtem is, tanultam is belőle. Gyönyörködtem a temperamentumosságában, a friss hadakozó kedvében, s megtanultam belőle azt, amit eddig rosszul tudtam. Hogy Göcsejben nem a házasodó legényt hívják hős-nek, hanem az agglegényt. (Ugyan ahhoz nem kell annyi hősiesség, mint a házasodáshoz, s egy népszavazás alighanem nekem adna igazat.) Továbbá, hogy a magyar cifra nem a német ziffer-ből lett, hanem azzal együtt az olasz cifra-ból, de még hamarább a középkori latin iskolai cifra-ból. (Én tudok még egy vagy-ot: Georg Müller könyve szerint az arabon keresztül a hinduból kaptuk. A római számvetésnek nagy baja volt, hogy nem ismerte a nullát.) A legharagosabban azonban azért köti hátra a sarkamat Kardos Albert, mert én azt írtam, hogy a szemtelen szónak a régi magyar nyelvben szenttelen formája volt. Ezt én csakugyan írtam, de nem én találtam ki. Horger Antal barátomnak, akit bizonyosan Kardos Albert is elismer nyelvészeti tekintélynek, két igen elterjedt könyvében is benne van, s ezt olyan kitűnő nyelvész, mint Kardos Albert, bizonyosan tudja – ha akarja. Tehát ne nekem, a laikusnak, hanem nyelvészkollégájának magyarázza el, hogy ez a szófejtés se jelentéstanilag, se hangtanilag, se nyelvtörténetileg nem állja meg a helyét. Lehet, hogy Horger Antal tud rá mit felelni, de én nem tudok, mert hozzám mint laikushoz csak az illik, hogy higgyek. Aminthogy meg is írtam Kardos Albertnek, hogy engem meggyőzött, s azon nekem nincs mit szégyellnem, tekintve, hogy ő a tudósa a nyelvnek, én csak dúdolgatom kotta nélkül.

Azóta azonban, hogy Kardos Albert bátyámnak megadtam magam, történt valami. Megfogott az utcán harmadik tudós barátom, Mészöly Gedeon, szintén a magyar nyelv egyetemi professzora, akihez, nem tudom, szeretettel vagyok-e többel, mint tisztelettel, de mindig öröm vele lennem, mert magamvágású embernek érzem. Ő nem haragudott, hanem mosolygott, mert nem a sarkam kötötte hátra, hanem a gombom fogta meg, s ez a művelet mosolygással jár.

– Ohó, te ember, te elmaradtál a világtól. Én a Horger elméletét már régen megcáfoltam a Magyar Nyelv-ben. Nézd csak meg a februári füzetet!

Meg is néztem. S olvasom benne nagy elképedéssel, hogy nem a szemtelen lett a szenttelenből, hanem ezt gyártották amabból a XVII. században. Jelentéstanilag téves Horger magyarázata, ha hangtanilag megokolt is. Ejnye, a kiskésit neki! Hiszen Kardos Albert meg leginkább azzal vett le engem a lábamról, hogy hangtanilag képtelenség a Horger szófejtése, amiért ő engem tesz felelőssé! Mármost mit szóljon ehhez az ember? Van annyi szemem, hogy nem szólok semmit.

Hanem a kiskés dolgában aztán igazán szánom-bánom bűnömet. Itt minden igazság a Kardos Alberté, és minden eklézsiakövetés az enyém. Hát persze hogy nem a Federmesser félreértéséből lett a tollkés, hanem a latin penicilusból lett a tollvágó kés.

USUK-PUSUK, AVAGY ATYAFIAK FÖLTEKINTÉSE

Usuk-pusuk – ez vagy mundául van mondva, vagy maoriul, nem tudom kívülről, de gondolom, az mindegy az olvasónak, mikor úgyis minden mindegy már itt. A fő az, hogy szolgálhatok a jelentésével. Mikor a munda ember vagy maori ember usuk-pusuk, az annyi, mint mikor a magyar ember kipked-kapkod. Hogy mundáéknál vagy maoriéknál van-e most kipkedés-kapkodás, abba nem vagyok beavatva, de hogy minálunk még sose volt ekkora usuk-pusuk, azt a maga szemével láthatja mindenki, ugyan érezheti is a maga bőrén.

Mindazáltal a címbeli szép ikerszóból nem lesz politikai cikk, mert én nem tudok ködöt markolászni. Én reális ember vagyok, s úgy látom, az a bajunk, hogy mindig olyan fűhöz-fához kapkodunk, amelyiknek magának is segítség kell. Nekünk két-három gazdag rokont kellene találnunk, de inkább hármat, mint kettőt. Mert kettő arra kellene, hogy jobbrul-balrul támogatná roskadozó tetemünket, míg a harmadik etetne; mire aztán mink azt mondanánk az egyszeri székellyel, hogy nem kell mivelünk annyit bajlódni, jó lesz nekünk úgy is, ha egyen fognak, és ketten etetnek.

A közjót óhajtom szolgálni azzal, hogy nyelvtudományi alapon föltekintem legújabb rokonainkat, a mundákat meg a maorikat.

*

Vörösmarty Mihály még azt tartotta a magyar fajról, hogy „testvértelen ága nemének”. Lehet, hogy meg is tudta volna indokolni ezt az elméletét, de az csak olyan költői indokolás lett volna. Márpedig ez a kérdés a tudósok dolga, akik serénykedtek is benne eleget. Az nem baj, hogy ahányan voltak, annyiféleképpen vélekedtek, így legalább nagy atyafiságra tettünk szert másfél vagy harmadfél világrészben.

Budenzék szerint rokonaink a finnek. Vámbéry szerint a törökök, Bálint Gábor szerint a tatárok. Jules Marthe azt derítette ki, hogy az etruszkok voltak a Halbőr Förgeteg Jánosok ősei – nota bene a Halbőröket néhány nemzedékkel ezelőtt még Halbrohroknak hívták, valamint a Tóásó hunok nagyapja is Toaso névre hallgatott valahol Lombardiában, ugyanakkor mikor a Vadbakok még egész szelíd Wambachok voltak. A baszkokat is gyanúba vették már mint őseinket, s kultúrfölényünk még a szumirok idejéből származik, akik hogy milyen világ-eleje emberek voltak, abból is kitetszik, hogy a városukat is Úr-nak nevezték. Velics Antal a kínait ismerte fel testvérnemzetünknek, összeboronáltak bennünket a görögökkel is, s hogy ki legyen az atyafiság kereke, akadtak magyar tudósok, akik arra is találtak nyelvi bizonyságot, hogy a magyarok valaha – zsidók voltak. Ha a jó Isten tájékoztatva van mai közviszonyainkról, ezeknek most bizonyosan extraszurkot főzet odalent a Lucifer tartományában. Ámbár az is lehet, hogy kegyelmet találtak a színe előtt, tekintettel arra, hogy a zsidó-magyar rokonság tudós hitvallói leginkább magyar papok voltak, persze párszáz évvel ezelőtt.

A lelkes Horváth István száz esztendővel ezelőtt már egészen másképp csinálta a dolgot. Azt nem vállalta, hogy a magyarok zsidók lettek volna, hanem kimutatta, hogy a zsidók magyarok voltak, és az egész Ótestamentumban magyarul beszéltek. Igenis kimutatta, mégpedig olyan világosan, hogy azt az is megérti, aki soha tájékán se járt az összehasonlító nyelvészetnek. Nabukodonozor annyi, mint Nagybunkóvalhadonászóúr, a nebolondozzon-az-úr népszerű etimológiája, tudósan szólva, minden tudományos alapot nélkülöz. A Szalmanasszár nem lehet más, mint Nagyszalmaszár, amiből az is kitűnik, hogy a próféták félegyházi dialektusban beszéltek. (Ott még most is nasszára van a fölmagzott kukoricának.) Rebeka meg onnan kapta a nevét, hogy rebegett az ajka, mikor meglátta Jákobot, az apja pedig, a furfangos őstermelő, aki mindenáron fájósszemű lányát akarta előbb elsózni, olyan öreg volt már akkor, hogy alig állt a Lábán.

Én mindig kedveltem Horváth Istvánt, még most is elolvasom minden írását, ha kezembe kerül a száz évvel ezelőttről való Budapesti Szemle, amit akkor úgy hívtak, hogy Tudományos Gyűjtemény, s az is volt az a maga idejében. Abból tudom azt is, mégpedig éppen nagy érdemű, öreg kollégám tanulmányából – Horváth István is könyvtárigazgató volt –, hogy honnan ered a magyar eskü szó. Ideírom, hadd piruljon érte az Etimológiai Szótár, amely máshol kereskedett ezért, amit itt készen kapott volna.

Onnan ered biz az, hogy mikor az avarok kánja, Baján nevezetű, Singidunumban, vagyis Belgrádban békét kötött a bizánciakkal, nagy hitet tett rá a kutyahitű. (Igenis, kutyahitű, meg ne húzza érte a fülem valami kámok utódja, hogy ilyen kegyetlenül beszélek az onklijainkról. Úgy mondják a régi krónikák, hogy kultusz-állat volt náluk a kutya, és kettéhasított kutyára tették az esküt. Mindenesetre elmés dolog volt, mikor hűséget fogadtak, akkor a hűség szimbólumát trancsírozták föl. Nem is történt az huncutság nélkül, ahogy én a Baján úr históriáját ismerem.)

Elég az hozzá, hogy az avar fejedelem megdobbantotta a földet a fölkoncolt kutya tetemeinél, és fölnézett a Napisten felé, mondván:

– Ess kű, ha én ezt az ő császári felségével kötött véd-és dacszövetséget megszegném.

Hát innen származik az eskü szó. El is lehet hinni, mert az avarok unokái azóta is elég gyakran mondogatják, hogy „üssön meg a ménkü”.

Ilyeneket lehetett tanulni a régi tudósoktól, akik nem bíbelődtek a hangtannal, szóelemzéssel, mivel, hanem ihlettel dolgoztak, mint a költők. Amit nem tudtak, azt kitalálták, s oda se néztek neki, ha egy-két betű ott lábatlankodott, ahol semmi keresnivalója nem volt. Éppen az volt a derék dolog, hogy nem zavartatták magukat semmi grammatikai törvénnyel, ugyan még akkor nem is igen kellett kerülgetni őket, mert még nem keltek ki. (Milyen furcsa, hogy a régi öregek mégis jobban tudtak magyarul, mint mink!)

Minél több mulatságom telt Horváth Istvánékban, annál nagyobb az örömem, hogy néhány esztendő óta megint ott tartunk, ahol ők jártak. De tán még meg is előztük őket – hátrafelé. Már úgy értem, hogy a rokonkeresésben. Nem tesz semmit, hogy most már vannak nagyszerű nyelvtudósaink, akik megszerkesztették a magyar nyelv corpus jurisát, éles elmével és roppant felkészültséggel. Hiába látjuk, milyen nehéz tudomány az övéké, azért mindnyájan belekapaszkodunk, és mindent jobban tudunk, mint ők. A Fermat-tételhez nem szólunk hozzá, Einsteint nem akarjuk lepipálni; Hóman Bálintot nem akarjuk tanítani, és belátjuk, hogy Degen Árpád jobban ismeri az ajugákat, mint mink, akik néha a búzavetést se tudjuk megkülönböztetni a rozstáblától. Hanem a nyelvtudomány az más, az veleszületik minden emberrel.

– Tudod-e bátyám, miről kapta Mártély a nevét? – kérdezte tőlem tavaly egy úri barátom.

– Nem én – mondom –, nagyon érdekel a helynévtörténeti kutatás, de én nem értek hozzá, nehéz stúdium az nagyon.

– Ez nem nehéz – legyintett fölényesen. – Mikor Árpád apánk ideért a vezéreivel, elkezdett szállingózni a hó, s akkor azt mondta, hogy „már tél van, emberek”, azóta aztán úgy hívják ezt a helyet.

De én se olyan fiú vagyok ám, hogy mindjárt elhagyjam magamat.

– Persze – kaptam föl a fejemet –, most már emlékszem. Annak a bizonyos Doh vezérnek mondta ezt Árpád apánk, mert éppen az állt mellette mint szárnysegéd.

– Igen, igen, rémlik valami nekem is erről a Doh vezérről.

– Hogyne, itt ezen a tájon talált valami nagy levelű gizgazt, azt megrágta, rosszul lett tőle, és akkor a közbakák nevetve mutogatták egymásnak, hogy nini, Doh hány, és azóta hívják az ördög palántáját dohánynak.

No, de hát ez csak folklór, hozza-viszi a szél, s hol marad belőle, hol se, mint a gyékénybuzogány pihéjéből. Az ilyesmiről beszélni se érdemes, mikor olyan vastag könyv fekszik az ember előtt, mint énelőttem most. Majd ötszáz oldal, kottamellékletekkel, képes táblákkal, finom papíron, vászonkötésben, mindenféleképp elsőrangú kiállításban, ahogy modern angol könyvhöz illik. Mert angol a könyv, amely valóságos monumentum. Igenis, a munda-magyar-maori rokonság monumentuma. A címe is ez: Munda-Magyar-Maori, Londonban jelent meg jó helyen, Luzac et Comp.-nál, a Russel Streeten, de ahogy a bevezetésből kiderül, Párizsban írta a szerző, aki F. A. Uxbondnak nevezi magát.

Azt hallom, ez a név álnév. Mr. Uxbond előkelő magyar úr, akinek gazdagnak is kell lenni, ha ezt a drága könyvet ki tudta adni. Azt is el kell ismerni, hogy tömérdek idejébe és elképesztő fáradságába kerülhetett, míg ezt az anyagot száz forrásból összemerítgette. A jó szándékát meg szívtelenség volna kétségbevonni. Még a prófétai előrelátást se vitatom el tőle. Ő már két esztendővel ezelőtt megsejtette, hogy végképp az amenra jutottunk, s jó lesz a rokonság körét kitágítani, hátha akkor valami tehetős fokon fölkarol bennünket, és helyet protezsál ki számunkra a nap alatt. Éppen ezért örültem úgy neki a könyvnek, mert egyben sántikálunk. Nagy dolog az, amiről itt szó van. A mundák Indiában élik világukat, a maorik meg éppen a lábunk alatt, Új-Zélandban. Valamikor az antivilágban egy kenyeret ettünk, de valami ősvilági destruktív irányzat igen széthajigált bennünket egymástól. Annál jobb, mert ha összefogódzunk, minden a miénk lesz, ami közénk esik.

*

A maorikat veszem elsőknek, mert azokkal ismerős vagyok még kisdiákkoromból. Tanultam róluk, hogy az ötödik világrészbeli nemzetek közt ők a legintelligensebbek. Testi, lelki kiválóságuk nagyon meglepte azokat a fehér embereket, akik először rájuk találtak. Ezeket nem lehetett olyan könnyen bolonddá tenni, mint a többi vadakat, nem szaladtak szét ész nélkül, hanem megállták a sarat virtusosan, azon az elvi alapon, hogy „ide üss, testvér”, amiben határozottan van valami magyar vonás.

Igaz, hogy a hosszú disznót ők is megették, ha hozzájutottak – ilyen becéző neve van a kannibál kultúrában az emberhúsnak –, de sohase ették meg egymást. Ebből az ember hajlandó volna arra következtetni, hogy nem lehetnek nekünk valami nagyon közeli rokonaink ezek a maorik.

De a nagy cél érdekében erőt veszek az elfogultságomon, és mindenekelőtt szemügyre veszem a maori séfek fotográfiáit. Megdöbbenten látom be, hogy tiszta magyar arcok, eltekintve attól, hogy némelyikbe csigavonalak és meanderek vannak beletetoválva s kifestve pirosra, kékre, sárgára. Egyikben Borbás keresztapámat ismerem fel, másikban Beöthy Zsoltot, a harmadikban Kossuth Lajost, a negyedikben Bánffy Dezsőt, az ötödik meg Trefort Ágoston. Akárkinek mutatom őket, mindenki megmondja, kicsodák – persze Borbás keresztapámat nem, mert ő nem vitte annyira, mint a maorik; sohase fényképezte le senki, ugyan nem is engedte volna magát.

Mivel nem akadékoskodni akarunk, hanem új rokont találni, érjük be vele, hogy a maori arcok magyar arcok, s ne hozakodjunk elő azzal, hogy az én keresztapám feje egészen más fej volt, mint a Kossuth Lajosé, s Beöthy Zsolt éppoly kevéssé formázta Bánffy Dezsőt, mint az Trefort Ágostont. Ilyen aprólékos szőrszálhasogatással nem megyünk semmire. Inkább örüljünk annak, hogy a maorik is ismerik a vitézkötést – kár, hogy nincs megmondva, min, pedig ez fontos a rokonság szempontjából –, s keressük az igazságot a nyelvben.

Aki a szemivel vagy a fülivel nyelvtudós, az meg is találja. A magyar haza maoriul hawa, a falu – falea, az eső – ere, a táj – tai, a tutaj – tutotai, és igék, melléknevek, főnevek, kötőszók, ragok szálaival meg lehet alapozni a rokonságot –, ha kicsire nem néz az ember. Például bak, az maoriul puaka. Hát persze, hiszen van bakpulyka is. A vakar ige, az waruwaru. Ez is mindjárt megfelel egymásnak, mihelyst megállapítja az ember, hogy a vart szokás vakarni. Hát a mara-mara mi lehet? Az bizony dupla marha, vagyis „nagy-marha” – „a great person”, hogy valami félreértés ne legyen belőle. Az ugyan egy kicsit meghökkent, hogy a tiszta maoriéknál taszilo, ellenben az megnyugtat, hogy a túrú – tuturu. Az, hogy a kaláka a világ másik oldalán is megvan, s hogy a halászok merítőedényét, a cserpákot, odalent korapának hívják, inkább azt mutatja ugyan, hogy a régi jó világban a tótok Óceániába is eljártak drótozni, de ez nem veszi el a kedvemet. Ha azt olvasom, hogy a maori honfoglalást Kupe vezér vezette, aki éppen olyan nagy kópé lehetett, mint Kupa vezér, megint visszatér a bizalmam. De igazán kupán ütve csak akkor vagyok az igazságtól, mikor megtudom, hogy az antipódoknál is túlmén az adó az elégen: tulimanu. És mit csinál olyankor a maori nemzet? Persze, hogy a fene minden bizodalma szegénynek. Részben mint egyszerű fene, részben mint fania, fanoa, fenei és fenuun. (Ez bizonyosan akkor, mikor megduplázzák az adót.) Akinek ennyi fenéje van, azt gondolkodás nélkül vállalom magyarnak.

Azaz, megálljunk csak. A maorik, már az az egy-két maroknyi, aki még megvan belőlük, Új-Zélandon laknak. Az pedig a szocializmus mintaállama. Ajaj, úgy tessék venni, hogy egy szót se szóltam.

*

No, gyerünk azokkal a mundákkal, ott Indiában, azok közelebb is vannak egy kicsit. Kinyitom az egyeztető szótárt és olvasom, hogy ami magyarul finom, az mundául fini. Hm. Attól tartok, hogy ez inkább indogermán egyezés, mint magyar. No, de itt olyan óriási szótömeg van, hogy reggelig lehet benne böngészni. Ehol ni: buri – burgonya. Hiába, holtig tanul az ember. Én mindig azt hittem, hogy a krumplit Amerika adta Európának – előlegül a zsírunkra –, mégpedig nekünk magyaroknak Bourgogne-on keresztül. S lám, már a Gangesz partján együtt ettünk a hindukkal. Gyerünk tovább. Anhat, ez az ősmunda szó, értelemre is, alakra is egyezik a magyar önhitt-tel. Az ám, csakhogy ezt a magyar szót éppen most száz éve csinálta Döbrentei Gábor. A régi magyarok úgy mondták, hogy magahitt. No végre itt van valami, aminek nem lehet ellene vetni semmit. Aramin – arramenő. Ez már döfi. Most már legalább azt is tudjuk, hogy az Ármin merről jött.

Most már nem is kutakszom tovább, csak még azt nézem meg, ha már ennyit bajoskodtam velük, ki fia-csikai is azok a munda testvérek. Mert biz én eddig sose hallottam róluk. Nem csoda, roppant szegény népek, nagyon elbújnak még a lexikonban is. Munda-nyelvek l. Kol-nyelvek. Kol-nyelvek l. Monanami-nyelvek. Lássa a hólyagos himlő. Elég nekem az a pár sor, amit a mundák történetéről találok. Míg árják nem voltak a világon, addig ők voltak az urak Indiában. De ahogy az árják betették közéjük a lábukat, rögtön páriákká váltak, s már régen nem is tudnak mundául, csak hinduul.

Ha így áll a bál, semmi közünk hozzájuk. Eléggé páriákká tettek már minket az európai árják, azért nem kell Ázsiába mennünk.

*

De azért föl a fejjel, magyarok! Cikkzártakor hallottam, hogy van egy érdemes magántudósunk, aki nemrég mutatta ki, hogy a skótok a mi édestestvéreink, nem azok a kákabélű mundák és maorik. (Mert azok is kákabélűek azóta, mióta lemondtak a hosszú disznóról, és szocialisták lettek.) A skótok otthon maguk közt szkuthe-nek nevezik magukat. Ez pedig kielemezve szittye-nek hangzik, arról pedig a vak is láthatja, hogy nem egyéb, mint szittya. Mivel pedig a magyar is szittya, s ha két mennyiség egy harmadikkal egyenlő, egymással is az, a skót – magyar.

Mély tisztelettel köszöntöm a tudóst, és tárt karokkal az új rokont, a magyar szittya a skót szittyát. Igaz, hogy még senki a világon nem tudta kisütni, kik és mik voltak a szittyák, de ez engem nem zavar. Boldog vagyok, hogy végre a művelt Nyugaton is van egy hazánkfia, mégpedig előkelő, aki arról híres, hogy mikor gálában jár, mezítelen hagyja a térdét. Ez is bizonyítja a szoros rokonságot, még ad personam is. Az én édesapámnak is mindig mezítelen volt a térde, ha kutat tisztított, vagy szüretkor szőlőt taposott. Ezen a címen igényt is jelentek be valami vadregényes, skót kastélyra; ha halastó lesz benne, akkor a kísérteteket el is engedem.

Rajtam semmi esetre sem múlik a dolog. Csak attól félek, hogy hiába kapaszkodunk a skótokba, ha azok nem vállalnak bennünket, mint ahogy senki se vállal e keserves világon. Hiába, szegény rokonnak ez szokott a sorsa lenni.

SZERETNÉM MEGNYUGASZTANI AZT A SZEGÉNY SPENGLERT!

Nem mondom, csúnya, lágyszívű ember voltam én már az ántivilágban is, mikor még mindenkin találtam egy kis sajnálnivalót, csak magamon nem. Például még csak a múlt tavaszon is, pedig már akkor kezdett velem cickézni a nemjó, ha fölébredtem álmomból, órákig el tudtam tűnődni a Vilmos császár tragédiáján. Ugyan nem is az övén, hanem azon a rettentő nagy új-guineai kukacén, ami, ha jól emlékszem, van akkora, mint egy kopasztott veréb. Mármost ezt a kukacot a császárról nevezték el, mikor ő még úgy kitűnt a kukacok közt, mint Vilmos az emberek közt. Igen ám, de mifelénk, civilizált emberek közt az a szokás, hogyha valakire díszjegyzőkönyvileg ráíratunk egy utcát, és gondoljuk, hogy az már eléggé megszolgálta az illető dicsőségét, meg az is a mienket, akkor keresünk egy alkalmasabb illetőt, és annak ajánljuk fel az utcát. Mármost, ha ez a kukacok közt is így szokás – és ezekről az új-guineai kukacokról mindent fel lehet tenni.

Mármost el lehet gondolni, hogy ha egészségesen is ilyen betegesen érzékeny voltam a nagy emberek ügyeiben-bajaiban, mi lett belőlem, mióta valami olyan nyavalyába keveredtem, amivel úgy van az ember, mint az adóval: nem lehet tudni, hogy az elején jár-e vagy a közepén, csak az az egy bizonyos, hogy még a végétől nagyon messze van. Hát bizony, én most már odajutottam, hogy megesett a szívem még Spengleren is, mióta az utolsó könyvét elolvastam. Hiszen azelőtt is láttam, hogy nem úgy kell ránézni, mint más emberre, és lehetőleg nem ténferedni a szörnyű talpa alá ennek a bősz viking óriásnak, mert abban nem marad szusz, aki odakerül. De hát csak a megszállottaknak kijáró tisztelet volt, amiben a dolog természeténél fogva mindig van egy kis borzongás. Ez a mostani könyve azonban nagyon megváltoztatta hozzá való viszonyomat. Most körülbelül úgy nézek a tántorgó óriásra, mint a kukac a császárra. Bizony isten szánom, és szeretném felkarolni, de persze úgy, hogy ne vegye észre, és gőgjében kárt ne tegyek.

Arról nem is beszélek, hogy hálás is vagyok ennek a Spengler-könyvnek. Ámbár mért ne beszéljek, örüljön neki az ember, ha egyszer hálás olvasónak érezheti magát. Még decemberben olvastam a könyvet abban a szanatóriumban, ahol akkor próbáltak a jó útra igazítani. Éjfélig a legideálisabb hely volt, s aki az éjféli kuglit szereti, annak bizonyosan akkor is az volt. Tudniillik egy emelettel felettem olyan hölgyvendég lakott, aki éjfélkor kuglizni kezdett a parketten. Próbáltam ellene diplomáciai oltalmat keresni, nem sikerült, s mivel se elég hosszúnyelű mennyezetkeféket nem tudtam beszerezni, se annyi erőm nem volt, hogy cipőimnek a plafonhoz hajigálásával adjak kifejezést érdeklődésemnek, már úgy volt, hogy áldozata leszek elhagyatottságomnak. Akkor jött Spengler, s meg voltam mentve. Talán egyetlen fia voltam Nyugatnak, akin valaha is segített ez a fanatikusan kegyetlen ember. Néhány oldal után elkezdett rázni a düh az ágyamban, s mire a fejezet végére értem, kiugrasztott az ágyból, és odavágott a plafonhoz. És mivel a könyv olyan hallatlan érdekes, hogy nem lehet letenni, hanem harmadszor is újra kell kezdeni, én reggelre úgy össze voltam törve, mint az a rettenthetetlen Jankó, akinek a csontjaival egész éjszaka az ördögök gurigáztak a kísértetes várkastélyban. De aznaptól kezdve a kuglizás megszűnt a fejem fölött. Az ellenfél megszégyenülten hallgatott el, mit produkálhatott volna ő ehhez foghatót?

Amit Spengler állít, az se több, se kevesebb, mint az, hogy a nyugati világot a liberalizmus pusztítja ki, ami a XVIII. század közepetáján kezdődött azzal, hogy a csőcselék kirágta a tekintély aranyalmáját. A legeslegkezdete az volt, mikor egy éhenkórász francia skriblifex a Figaro lakodalmá-ban kifigurázta legmagasabb körök kódexbe foglalt illemtörvényeit, amik az egész társadalmat hordják mint felépítményt, és ezen a butaságon – hogy lehetne szépen kifejezni? – úgy röhögtek még a legmagasabb körök is, hogy rózsás és jószagú tenyerüket sem tették a szájuk elé. Attól kezdve két táborra oszlik az emberiség, és könyörtelen töri-marja és markolássza egymás nyakát mindmáig, amikor megközelítettük a sorsdöntő éveket. Hogy kik vannak a jobb oldalon, nem mondja meg. Fölösleges is, mert azt a született együgyűség is kitalálja. Ellenben aki a bal oldalon van, az kivétel nélkül csirkefogó ugyan, de azért külön kategóriát is találhat magának. Az írók mind itt vannak, persze csak a tehetségesek, itt vannak az ügyvédek, a kereskedők, a politikusok, az agitátorok, mindenki itt van, aki javítani akar az emberi nyomorúságokon. Nemcsak Rousseau volt csirkefogó, Cobden is az volt, a múlt század minden szabadsághőse az volt. Igazi államférfi csak egy volt, Metternich, korának egyetlen tiszta szeme, aki majd száz évvel előre megmondta, mire vezet a tekintélynek megingatása…

Nem Spengler az első lyuk, amelyikből ilyen szél fúj, s tulajdonképpen ő is csak teli tüdővel fújja most, amit eddig csak belefüttyögetett tulajdon viharókrusába. Nem is ez volt az, aminek tán életem utolsó dühét köszönhetem. Mért fájna nekem az, hogy én csirkefogó vagyok, ha Spengler szerint még Mommsen is az volt, aki liberális világnézetből az egész római történelmet meghamisította? Egészen más volt az, amiért én minden fejezet végén két marokkal estem neki a nem egészen árjafogású szakállának.

– Te ember, te Oswald, a kék Úristenre Bajorországban! Hát olyan koponya, mint a tied, csakugyan megtévedhet úgy, mint a Marat-é, a lovak sebészéé, vagy a császári főudvarmesteré? Hogy itt van ez a vonal, a világnézet vonala, és akik ettől jobbra állnak, azok mind arkangyalok, és akik ettől balra ácsorognak, azok mind csirkefogók? Hát te még sohase láttál konzervatív embert, aki tele volt emberi tökéletességgel, és nem ismertél még baloldaliakat, akiket a bélpoklosok közé kellett volna internálni? Te ember, az utolsó százötven év jobboldali hülyéi, gyilkosai, tolvajai mind az Isten szentjei voltak, csak azért, mert tisztelték a tekintélyeket? Nem gondolod, hogy a császár, aki egy lovat nevezett ki a római birodalom konzulává, Jucitatust, a saját paripáját, legalábbis ártott annyit a tekintély elvének, mint aki nem adta meg a lónak a konzulnak kijáró tiszteletet? Látod, ha szörnyű könyvedben lecsirkefogózod másfél évszázad ideáljait, csak egy fejbiccentésnyi célzást is tettél volna rá, hogy a bíbor is takart rothadtságot, és a bíbor cselédjei közt is akadt egy kis kártékony gyarlóság, akkor azt mondaná rá az ember, hogy nono, egyikünket se gyúrták se tiszta kaolinból, se csupa tapasztóföldből, elegyes agyagból vagyunk mindnyájan. De így, ennyi hamissággal vagy ennyi esztelenséggel, testvér, bizony nem sajnállak én téged annál a szép asszír szakálladnál fogva felcipelni a germán Walhallába, hogy most már tartsad szóval Odint, meg a régi isteneket, akiknek tekintélyével olyan csúnyán elbánt az Ács Fia…

Persze ennek most már másfél hónapja is elmúlt, és rég nem kapkodok én már senki szakállához, hiszen vannak napok, hogy a tulajdon hajamnak a fésűvel való végigkaristolásához sincs erőm. Nem haragszom én már Spenglerre se. Elég sok álommentes és fájdalommentes órám van az eszem jártatására – mikor annak is meg nem áll a kereke –, és belegyőződtem abba, hogy talán néhány évtized múlva Európa minden fővárosában szobrot állítanak Metternichnek mint a XIX. Század egyetlen tehetséges államférfiának, aki végre megtalálta méltó utódait is. Sőt Spenglerrel most már annyira kitestvéreskedtem, hogy kezére akarok neki járni a népek meggyőzésében és a tekintély megkedveltetésében, ha már csak ez támaszthatja fel halottaiból a világot. A kedvéért még egyszer elolvastam Beaumarchais-t – bizony nagyon mérsékelt mosolygással –, nem is hiszem, hogy ezzel mennénk valamire. Azt gondoltam azonban, sikerült megtalálnom azt a könyvet, aminek még Oswald testvér is örülni fog: a XVIII. század szétrombolt tekintély-kódexét. Itt van kiterítve az ágyam mellett tolóasztalokra a szép két nagy fólió-kötet, becsülöm súlyukat tizenöt kilóra, nekem most szemmel megemelni is nehezek, terjedelmük pedig lehet olyan hatezer oldal, nem is számítva az elenchusokat és regisztereket. (Mindenesetre be lehetne velük borítani levelenként a kapucinusok sírboltját, és az lenne a legstílusosabb szemfedél a világ egykori legnagyobb tekintélyei felett.) A címéből legyen elég annyi, hogy Theatrum ceremoniale historico politicum… oder Historisch- und Politischer Schauplatz aller Ceremonien…[7] összeszerkesztette pedig a művelt emberiség bölcs és szép szertartásainak ezt a kiskátéját J. C. Lünig, anno domini 1714. Lipsiában… Hogy kiféle, miféle ember volt ez a J. C. Lünig, azzal nem szolgálhatok, de hogy borzasztó hosszú életű ember volt, látnivaló ebből a két nagy salabakterből. Aki ezt leírta, annak nagyon sok ludat meg kellett enni, már csak a tolláért is, nem is szólva arról, hogy mennyi idejébe került neki a nagy tiszteletadás, amit bizonyára írás közben se tagadott meg a világ tekintélyeitől. Fel kell tenni a ceremóniák rendszerbe foglalójáról, hogy valahányszor ezt a szót kiírta, Császár, akkor mindig féltérdre ereszkedett, s a királyok tiszteletére meghajolt háromszor, a hercegekére kétszer. Aztán hogy pragmatikus elme is volt, akár Spengler, az kitűnik a bevezetésből, ahol oknyomozóan megállapítja, hogy miért fundáltatott annyiféle szertartás a világon. Azért, mert Ádám beleharapott az almába. Ha a paradicsomban maradtunk volna, akkor nem volna szükség semmi megkülönböztetésre, mindnyájan Isten egyforma gyermekei volnánk. Azonban mivel vétkeink miatt kicsapattunk a siralom völgyébe, az Isten mindenféle szép ceremóniákat rendelt az ember könnyebbségére; aki azokat ismeri, az sohase jön zavarba, megadja, ami jár neki, s éppen ebben különbözik az okos ember az oktalan állattól. A vaddisznó például nem tud különbséget tenni az angol király és a pármai herceg közt, de az egyik ember tudja, hogy az egyiktől két lépésre kell a térdét a földhöz ütögetni, a másiktól három lépésre kell derékszögbe bicsaklani.

Addig se voltak különös ambícióim, még eleven ember voltam, most még annyi sincs, de végre unokái is vannak az embernek, s míg köztük vagyok, addig is fölébredhetünk egy reggel a tekintélyek fokozott tiszteletére – szóval ne vegyék nekem rossz néven, ha nem ütök dobra mindent, amit a létesítendő új világ fundamentumaiból megtudtam. Nem mondom el, hogy milyen színű csizmát kellett húzni a pfalzi választófejedelemnek nagypénteken, s nem árulom el, milyen dekrétummal engedtetett meg a modenai hercegnőnek, hogy mind a két mellét takaratlan hagyja. Nem mondom el, milyen szertartások voltak előírva a princek és princesszék esküvőjénél éjfélig és éjfél után – mert a szeméremből, úgy látszik, én még kibetegedni se tudok. Nem mondom el, a magas uraságok milyen rangsorban állták körül a keresztelő kutat, ha Isten kegyelme törvényes utódot adott az uralkodó fejedelemnek, és hogyan változott meg a sorrend, ha Isten végtelen bölcsességének úgy tetszett, hogy a családfán fattyúhajtás fakadjon az alattvalók örömére. Nem árulom el azt sem, milyen színű pecsétviasz volt kötelező a császár testamentumán, milyen az egyik hercegi ágén, milyen a másikén, és hány collos gyertyák milyen különféle szisztémák szerint helyeztettek el a különféle ravatalokon. Mint százszorosan laikus, hallgatok a különböző Kriegsmanier-okról, amelyekkel a hadvezérek kimutatták egymás iránt való nagyrabecsülésüket, addig, míg népeik minden szertartás mellőzésével, rusztikusan halomra öldösték egymást, s nem szólok a parókák színéről és a copfok méreteiről, amelyeknek más-más regulája volt csata közben, csata előtt és csata után.

Ellenben találomra kijegyzek néhány passzust az udvari ebédek reguláiból, mert azok már mind csak álomképek a boldogtalan emberiség előtt, mint egy-egy – operabál.

– Nagy ebédek alkalmával spanyol divatba öltözött császári alkalmazottak hordják fel az ételeket, a főkonyhamester rendezi a tálakat, a főudvarnagy pedig jelenti a császárnak, hogy „tálalva van”. A császár most asztalhoz vezeti a császárnét, aki őfelsége bal oldalára ül, a kamarások pedig ezüst mosdótállal állnak eléjük. A császár spanyol kosztümben, parókásan jelenik meg és felhajtott karimájú, tollas kalapban, amit csak akkor szabad neki letenni, ha a császárnő poharat emel az ő legszentebb egészségére. Minden tányér, mielőtt a felségek elé kerül, huszonnégy kézen megy át, a legszigorúbban meghatározott sorrend szerint.

– Az ebédnél állva asszisztálnak a meghívott tábornokok és külföldi követek. A külföldi követek fenntartják kalapjukat, ellenben mikor a császár iszogatni kezd, szép csendesen távoznak.

– Ünnepélyek alkalmával, ha a császár őfelsége jelen nincs, mikor legmagasabb nevét kimondják, akkor térdre kell ereszkedni.

– Ha a császárnak egyik szobából a másikba méltóztatik menni, díszkíséret jár előtte és utána. A császárnét a főudvarmester vezeti, aki köpönyege szárnyát a jobb karjára teríti, a császárné a köpenyegre teszi rá a két ujját. Általános kézcsók alkalmával a felségek mögött egy kamarás jár egy doboz kesztyűvel, hogy a felségek minden öt percben tisztát húzhassanak.

A Tekintély élve azt is megkövetelte, hogy bár az udvari vadászatokra roppant sokan voltak meghíva, a császár jelenlétében senkinek se volt szabad puskát elsütni. A kíséret csak arra való volt, hogy gratuláljon a császárnak. Az udvari vadászok hordhattak vadásztőrt, de azt tilos volt a tokból kihúzni. Mikor Mária Terézia apját, Károly császárt egyszer ilyen hivatalos vadászaton egy neveletlen vaddisznó bejelentés nélkül és műsoron kívül megrohamozta, két jáger leszúrta a tekintélyrontó bestiát. Az etikett megsértéséért legmagasabb lehordásban részesültek.

Ezt intő például közli Lünig, aki nagyon lelkiismeretes ember, pontos dátumokkal, hiteles aktákkal dolgozik, de elméletileg is mindenre kiterjed a figyelme. Azt is előírja, hogy a tuniszi bej meg a sziámi király milyen tiszteletben részesítsék az európai követeket, bár arról nem szól, hogy ezek a magas uraságok tartották-e magukat a Theatrum Mundihoz. S azt se utolsó dolog lett volna látni, mikor a tripoliszi basa ürgette-forgatta azt a levelet, amit a császártól ezzel a szép címzéssel kapott: A illustre et magnifique Seigneur le Bacha de Tripolis. A megszólítás után háromujjnyi spácium. Európai hercegeknek hatujjnyi járt, királyoknak nyolc, s természetesen ehhez volt szabva a papír nagysága. A címzések, megszólítások fejezete pár száz oldalt tesz, kezdve a császárokon. A kodifikátornak fáj egy kicsit, hogy csak a régi római császárok voltak sógorsági és unokatestvéri viszonyban az istenekkel, s utódaik már kénytelenek a szentséges és istenes címmel beérni. Ezeket azonban nagyon szépen megindokolja, különböző egyházi és világi auktorokra hivatkozva. (A mi jó öreg Dugonicsunk persze nincs köztük, pedig annál találtam a legeredetibb etimológiát. Az öreg piarista azon erősködik, hogy a fejedelem csak a fejes szóból származhat.)

Hanem azért a címzések körül találtam egy kis bibit, s azt hiszem, éppen ezzel szerzek örömet Spengler testvérnek. Mária Terézia, mikor éktelen rossz francia levelet írt a vőlegényének, a Lotharingi Franciscusnak, akkor mindig szerkesztett egy kis utóiratot is, ezt már németül. S hiába rakja bele a francia szövegbe az összes ilyen alkalomra szokásos megszólításokat, az utóiratban már csak Mäuslnek nevezi a lotharingi herceg őfenségét. Arról pedig Lünig semmit se tud, hogy jól nevelt trónörökösnők egérkémnek nevezhetnék a vőlegényüket.

Íme, Oswald mester, itt kezdődik a tekintélyek destruálása, nem a hitvány borbély lakodalmán. Örülök neki, ha ezzel a felfedezésemmel futó enyhülést is szerezhettem az ön keserű szívének.

HOGY KÉSZÜLT AZ AKADÉMIA?

Kazinczy Ferenc azt mondja valamelyik levelében, hogy úgy készült, mint ama kis görögné vászna. Ez a szép hasonlat nagyon illett Széphalomhoz, de Fáy András nem találta elég stílusosnak. Neki a kőrösi szűcsöt juttatta eszébe az Akadémia, aki tíz esztendeig szabogatta magának a kaput-rokkot, akkor azután mezítelen maradt, mert mind elszabta a posztót.

– Úgy kellett az ebadtának – csúfolódott a meseíró –, mert minek akar az kaput-rokkban járni, akit az Isten ködmönre teremtett?

1825. november 3-án ajánlja fel Széchenyi az Akadémiához való posztót, s 1831. február 14-én lett kész a kaput-rokk: akkor alakult meg az Akadémia az első nagygyűlésen. Ez majd hat esztendő ugyan, de ha jól meggondolja az ember, nem is olyan hosszú idő, mint amilyennek látszik. Végre is nem háborút kellett csinálni, hanem Akadémiát, s az igen nagy különbség. A háborúhoz elég egy kancellár, de az Akadémiához igen sok okos ember kell és hozzá főbizottság, albizottság, elegyes bizottság, ahol az a sok okos ember kiveszekedje magát. (Ebből is látnivaló, hogy a hadüzenet jogát mért kell egy embernek a kezébe adni. Hiszen ha az is bizottságokra volna bízva, akkor talán sohase lenne háború, az pedig nem volna jó, mert akkor két nagy örömtől esnének el a népek. Az egyik az, mikor a háború megindul, a másik az, mikor véget ér.)

Kétségtelen, hogy ha csak a rendeken állt volna, akkor nem készült volna az Akadémia hat esztendeig. Dehát rendet kell tartani, szót kell érteni a főrendekkel, és végül megkérni „hazánk jó atyját, felséges királyunkat, hogy a Tudós Társaságnak létét artikulussal megengedni s kegyelmesen ápolgatni méltóztassék”.

Ez az idézet abból a nuntiumból való, amit a rendek 1826 januárjában intéztek a főrendek táblájához. A nuntium magyarul annyit tesz: üzenet; így hívták száz évvel ezelőtt azt, amit most képviselőházi határozatnak hívunk, s aminek remélhetőleg helyreállítjuk a régi divatját, mihelyst megint lesz főrendiházunk. Mert csak úgy lesz annak értelme, hogy visszafelé menjünk, ha meg se állunk száz esztendeig.

Hogy ment az az üzenet-váltás? Úgy ment, hogy a rendek megüzenték a szívük szándékát a főrendeknek. Például azt, hogy ezután a magyar országgyűlésen beszéljünk magyarul. Erre a főrendek visszaüzenték, hogy ilyen bolondokat nem kell beszélni, mert ez istentelen destrukció, és megrendíti Szent István birodalmát. Vagy a rendek azt üzenték, hogy be kell venni az alkotmány sáncaiba a jobbágyokat is, mert azok is magyarok, és azok is Isten teremtései. Amire a főrendek visszaüzenték, hogy ez a legelvetemedettebb rebellió, és aki ilyent kíván, az a gonosztevő jakobinusokkal cimborál. Persze a rendek nem hagyták magukat, és üzentek tízszer-hússzor, a főrendek ugyanannyiszor vissza, s ez a társasjáték addig tartott, míg a rendek bele nem untak. Akkor „az ügy letétetett”, amint az időben hivatalosan mondták. A legtöbb ügy a pokol fenekére tétetett le, ahonnan csak a forradalom hozta fel, egész rövid úton, minden diétai ügyrend mellőzésével.

Az Akadémia dolga nem került cigányútra a felső táblán se. A rendek üzenetét „a legnagyobb lelki örömmel” fogadták a főrendek is, s egy hónap múlva már össze is ült a két ház vegyes bizottsága az Akadémia terveinek megbeszélésére. Pest városát Boráros János képviselte ebben a bizottságban, amelynek tagja volt Széchenyi is. Ha tagja nem lett volna, ennek a bizottságnak a hathetes munkájáról nem is tudnánk semmit. Így is keveset tudunk, mert Széchenyi szófukar modorában csak annyit jegyzett fel, hogy „Nagy Pál és Vay hiúsága összeütközésben”. Aztán, hogy „Nagy Pál egész új fordulatot akar adni a dolognak, miáltal az ügy nyerne, de Bécsben elfogadhatatlanná válnék”.

A legnagyobb baj nyilván az volt, hogy a rendek is, a főrendek is igen lelkesedtek ugyan az Akadémiáért – de nemigen voltak vele tisztában: tulajdonképpen mi az az Akadémia. A legtöbben valami nyelvművelő társaságra gondoltak, de voltak, akik Nemzeti Múzeummal akarták összekapcsolni, sőt akadt, aki a katonatisztek nevelését is erre akarta bízni. Szepessy Ignác erdélyi püspök úgy képzelte, hogy az Akadémia főfeladata hittankönyvek íratása és kiadása és négy tanítóképző intézet felállítása. Valami ilyenfélére gondolhatott Rudnay hercegprímás is, aki azt ígérte a főrendi táblán, hogy a maga részéről hajlandó az Akadémia céljaira két gazdagon honorálandó hitoktatót tartani Pesten. Széchenyi nyilatkozataiból az tűnik ki, hogy ezek a naivságok nem is voltak olyan ártatlanok, mint amilyeneknek látszanak. A főrendek az igazi Akadémiát akarták velük elgáncsolni, és Széchenyi csak úgy tudta őket leszerelni, hogy ajánlata visszavonásával fenyegetődzött.

Szerencsére Széchenyi tudta, mit akar, s ebben nyilván része volt azoknak az eszmecseréknek is, amiket az Akadémiáról jószágigazgatójával, Liebenberggel folytatott.

„Nekünk legnagyobb szükségünk egy Academia Hungaricára van – írja urának és barátjának ez az okos és tanult német már az alapítás hónapjában –, amilyen az Académie Française, vagy amilyen az Accademia della Crusca volt… Nem lesz kellemetlen nagyságodnak most a Convers Lexikon-ból az Akademie című cikket elolvasni, sok igen érdekes dolgot tartalmaz, azért küldöm is a Conv. Lex. első kötetét. Továbbá a Dictionnaire de l’Académie Française élőbeszéde is igen érdekes e tárgyra.”

Meglátszik a gróf jószágigazgatójának és – Szász Károly gyanítása szerint – volt nevelőjének, Lunkányinak a keze nyoma azon a tervezeten is, amelyet végre elfogadott a két tábla vegyes bizottsága, s amely nagyjában körvonalazza a Magyar Nemzeti Tudós Társaság célját és szervezetét. Ennek a tervezetnek az a különössége, hogy kizárja az akadémiai tudományszakok közül a filozófiát, teológiát, jogtudományt és politikát. „Ezek nem segítik a nemzeti erőt és gazdagságot” – mondja a kulisszák mögött a gyakorlati érzékű jószágigazgató. A rendek azonban pártját fogták a filozófiának is, juris prudenciának is, csak a teológiát és politikát rekesztették ki. (Ami nem tévesztendő össze a teológusokkal és politikusokkal.)

A két tábla által elfogadott és módosított tervezet 1826. áprilisában került a király elé, ott is maradt álló egy esztendeig. Akkorára azonban sikerült a népei boldogságáért aggódó Ferenc atyai szívének aggodalmait eloszlatni. Nyilván meggyőzték róla, hogy az Akadémia nem jelent konstitúciót, mert ettől rettegett szegény fölség egész életében. („Az egész világ meg van bolondulva és alkotmányt kíván” – mondta híres beszédében a budai küldöttségnek.) Tán a furfangos Metternich még azt is elmagyarázta neki, hogy az Akadémia olyan intézmény, ahol a tudományok megakadnak, tehát igen megérdemli a legmagasabb támogatást.

A fölség ugyan a maga részéről egy garast sem ajánlott fel a Magyar Tudós Társaságra, de leiratában „kegyelmesen megengedni méltóztatott, hogy az felállíttassék, és ezen intézetről törvénycikk is szerkesztessék”. Mostmár csak ez a szerkesztés volt hátra. Abba csak egypár hónap telt, s akkor a törvényjavaslatot bevett szokás szerint szentesítés előtt felküldték a kancelláriának. Az jóvá is hagyott mindent, csak azon akadt fönn, hogy mért nevezi a törvényjavaslat a nádorispán őfőhercegségét az Akadémia legfőbb pártfogójának? És hiába magyarázták a kancelláriának, hogy a nádor rászolgált arra a jelzőre, a jóakaratával is, a tízezer pengő forintos alapítványával is, a kancellária nem engedett. A legfőbb jelzőt törülni kellett, mert az csak őfelségét illeti meg, akár szolgál rá, akár nem.

Így aztán ez nincs is benne az 1827. évi augusztus 18-án szentesített 1825-7-i XI. törvénycikkben, amely szól: A honi nyelv kimívelésére felállítandó tudós társaságról, vagyis Magyar Akadémiáról.

BORT ISZIK A MAGYAR EMBER.

Sietek kijelenteni, hogy ezt nem én mondom, mert én ijedős ember vagyok, és nem szeretném magamra haragítani se a sörgyártókat, se a pálinkafőzőket, se a málnaszörpölőket, se azokat, akik minden nélkül isszák a vizet. A magyar embernek itali szempontból való karakterizálásáért Losonczy László viseli a felelősséget, s ő már viselheti, mert van vagy ötven esztendeje, hogy meghalt.

Losonczy László nagyon népszerű költő volt a maga idejében, s nem is érdemtelenül; egy-két verse még ma is őrzi az emlékezetét, úgy lehet, sírkő helyett. Hanem arról a versről, amelynek a címét eltiedeltem címnek, ma már aligha tud valaki. Pedig az országra szóló vers volt akkor, amikor íródott: 1859-ben.

Az volt a Kazinczy-centenárium és a sörbojkott esztendeje Magyarországon. Szegény magyar azzal reszelt tormát Bécs orra alá, amivel lehetett. Kiásott a sírjából egy költőt, akit életében pörbe akartak fogni mint a magyar nyelv megrontóját, és indexre tették a sört mint hazafiatlan italt. Ennek a sörnemissza forradalomnak a Talpra magyar-ja volt a Losonczy László verse:

Bort iszik a magyar ember…
A ser roppant hasat ereszt
S van-e ennél nagyobb kereszt?
Magyarnak bor
Való, nem ser.
Oly csúf, oly unalmas
Férfinál a nagy has!…
Bort iszik a magyar ember!

Epém gyűlik, s kedvem kihal
A ser múló habjaival.
Magyarnak bor
Való, nem ser.
A bor víg kedvre készt,
Élesíti az észt…
Bort iszik a magyar ember!

Azt nem állítom, hogy a múzsák örömkönnyeket sírtak, amikor erről a költeményről tudomást szereztek, s arról se tudok, hogy a sörgyárakat csődbe juttatta volna. (Szeged városa például éppen akkor adta bérbe a sörfőzési jogot évi hatezerötszáz forintért, ami szép pénz volt abban az időben.) De az bizonyos, hogy lelkesítő hatása nagy lehetett a zenével is népszerűsített ódának, minden refrénnél össze kellett koccintani a poharat, s ha előbb nem, az utolsó strófánál exet inni a honszerzők emlékezetére. Az utolsó strófa ugyanis így végződik:

Miért szörpölne Árpád
Unokája árpát?
Bort iszik a magyar ember!

Hát persze hogy ennek a rigmusnak nem lehetett ellenállni. Még akkor se, ha az embert Aloysius Gamperlnek hívták, és Szeged város polgármestere volt. Pesti utasításra neki kellett volna intézkedni az izgatásért perbe fogott költő lakat alá tétele iránt, aki, gondolom, körösi tanár volt, s akkor éppen Szegeden vakációzgatott, leginkább a Hét választóban. A polgármester is oda tért be egy kis körültekintésre, meg is találta a költőt, ott prezideált a nagy asztalnál, körülvéve Árpád unokáitól, akik az ő tiszteletére most még nagyobb tűzzel harsogták a sörgyalázó nótát, mint máskor. Különösen, amikor a polgármestert meglátták, aki külön asztalnál, kriglivel kezdte ugyan, de hamarosan áttért az észélesítő italra. Attól éjfélre már ő is Árpád unokájának érezte magát, hajnalban pedig összecsókolódzott a költővel, s megesküdött neki Attilára, hogy maga járja ki a pertörlést a pesti magas uraságoknál.

Nem is lett a költőnek semmi bántódása. Ellenben Aloysius Gamperlből, ahogy az alkotmányos világ újra kezdődött, Gyöngyösi Alajos néven Budapest polgármestere lett. Hogy ilyen minőségben a bort pártolta-e vagy a sört, azzal nem szolgálhatok, de azt tudom, hogy egészen rendes magyar ember vált belőle.

*

Most én keveredtem olyan pörbe, mint néhai írótársam, ha nem olyan veszedelmesbe is. Nem mondtam azt, hogy bort iszik a magyar ember, s ezt vette zokon talán nem is egy, hanem egész sor derék magyar ember. Öt-hat esztendeje jószándékú pedagógusoknak jó szándékkal segítettem elemi iskolás olvasókönyvet csinálni. Betűország a neve, ismerik az egész országban – no nem egészen, mert úgy tudom, például a szegedi iskolásgyerek máig se hallott róla –, s bár többen részesek vagyunk benne, az én javamra szokás írni az egészet. Én kapom a hálálkodó gyermekleveleket, hol nagyvárosokból, hol a térképen se található falvakból, néha száz aláírással, néha egytől száz nevében, s ha felelni nem tudok is rájuk, őrzöm valamennyit. Kit keretbe téve, kit albumba kötve, de mind elteszem az unokáimnak. Hadd örüljenek majd egyszer neki, hogy az ő Magyarországuk – hiszem az Istent, különb, emberebb, tisztább és boldogabb lesz, mint a miénk –, hogy cirógatott még élete hajnalán egy embert, a régi Magyarországból valót, aki már nem érte meg az újat.

A gyerekek közé vegyülésem miatt most kapom az első barackot, ugyan még az ősz elején kaptam, de nem tudtam róla. A Borászati Lapok-ban csóválta meg a fejét valaki azért, hogy a Betűország-ban én is beálltam a magyar szőlőbirtokosság elpusztítói közé. Nem mondhatnám valami mérges támadásnak a cikket, inkább csak a szőlősgazda elkeseredése fakad ki belőle, aki már odajutott, hogy mindenkiben ellenséget lát. Én nagyon megértem ezt az elkeseredést, amely kicsordul ismeretlen jó emberem, Cs. V. úr leveléből is, aki eljuttatta hozzám a körülplajbászolt cikket, s akinek itt szorítom vissza a kezét. Ugyan kiírhatom a nevét is, tán nem emelik fel érte az adóját: Csillag Vilmos úr, szőlőbirtokos Nyársapátiban, Werbőczi István egykori domíniumában. Az a meggyőződése, hogy itt bizonyosan valami félreértés van, s nagyon szeretné, ha eloszlatnám azt azok kedvéért, akik jó szívvel vannak hozzám. Hiszi, hogy az sikerül is nekem, de egyúttal szinte féltő szorongással kérdezi tőlem, hogy csak nem mételyezett meg engem is a prohibíció?

Magam is azt remélem, hogy itt félreértés van, s ha Losonczy László el tudta igazítani pörét Aloysius Gamperllel, én is el tudom az enyémet a magyar szőlőbirtokosokkal. Hiszen közéjük tartozott az apám is azzal a néhány lánc szőlővel, amit az én iskoláztatásom vitt el, s amit én nagyon szeretnék visszaváltani temetőhelyemnek, mert bizonyosan a gyermekkorom piros szagosszőlője alatt álmodnék legszebbeket, míg föltrombitálnak bennünket az örök élet lakomájára. Sőt hegybíró is volt az édesapánk, ami nagyon magas méltóság volt, ha hegy nem is volt hozzá. Még tán most is beszélik róla, hogy ha áldott-állapotos asszonyt értek szőlőlopáson a csőszök, arra azt a büntetést mérte, hogy szedje teli a kötőjét a mi tőkéinkről.

Hát hogy akarnám én akkor elpusztítani a szőlőbirtokosokat?

*

Az a vád ellenem, hogy antialkoholista olvasmányt írtam az olvasókönyvbe, amit a szőlőbirtokos fiának is meg kell venni, és az olvasmányomnak ez a címe: A jókedvű gyilkos. S hogy én ezalatt nemcsak a pálinkát értem, hanem minden alkoholt beleveszek, a bort is. S azzal a „sose hallott közmondás”-sal rémítem a gyerekeket, hogy „bor be, ész ki”. S odáig megyek az alkohol támadásban, hogy gonosztevőnek mondom azt, aki gyereket alkohollal megkínál. Már pedig a cikkíró még sohase érezte magát gonosztevőnek, se gyilkosnak, mikor a gyermekét vasárnaponként egy pohár vizes borral vagy tokajival megkínálta. (Rovásomra van írva az olvasmány illusztrációja is; amint a halál csontkeze által nyújtott alkoholos üveg után kapkod a tántorgó részeg, akinek arcáról az ital letörölte az Isten képét. „Minden szesz méreg, ne nyúlj érte!” – ez a kép szövege. Nem mondhatom meg, hogy a pálinkafőzők, a sörgyárosok vagy a bortermelők érdekeit sérti-e a kép. Nem tudom, mi van az üvegben, mert nem én rajzoltam. Mindenféle módon destruáltam már a nemzetemet, de zenével és rajzzal még soha.)

*

A vád lényege az antialkoholista propagandának az iskolába való bevitele, s ezen az alapon máris kérhetném fölmentésemet. Az antialkoholista propagandát előírja a tanterv. Nemcsak a szóban nevezett olvasókönyvben van ilyen olvasmány, hanem a többiben is. Valamennyiben, sőt valamennyi európai országéban. A részegség ellen való küzdelem velejár az európaisággal – vitte volna el a markoláb, aki kitalálta. – Állami feladat, melynek hol így, hol úgy tesznek eleget. Nálunk például úgy, hogy a kultuszminiszter antialkoholista olvasmányokat írat, antialkoholista napokat rendeztet az iskolában, s a földművelésügyi miniszter elismerő oklevéllel tünteti ki azt a tanyai tanítót, aki valami ügyes találmánnyal tökéletesíti a kisüstön való pálinkafőzést. Nem hiszem, hogy ezen valaha összedisputált volna a két miniszter, de bizonyos, hogy ha egyszer megtörténne, a pénzügyminiszter nem a kultuszminiszterrel fújna egy követ.

Mindebből ide most csak az tartozik, hogy ha nem én írtam volna meg az antialkoholista olvasmányt, megírta volna más, esetleg jobban, esetleg rosszabbul. Anélkül könyvet nem engedélyez a kultuszminiszter. Ezért vele tessék számolni.

*

Félreértés ne legyen belőle: ez nem jelenti, hogy én olyan nagy úr mögé bújok, mint a kultuszminiszter. Volt olvasmány, amit nem vállaltam, mert meggyőződésem ellen való lett volna. De ezt? Engem a háború alatt le akartak csukatni azért, mert lapomban tiltakoztam az ellen a tanügyi bűn ellen, hogy nyolc-kilenc esztendős gyerekeknek gyűjtőívet nyomjanak a markába, és boltról boltra, kocsmáról kocsmára koldultassanak velük „szent cél”-ra. (Magam láttam, amikor a gyerek a boltban kapott húsz fillért kint az utcán, a falnak támasztott gyűjtőíven kijavította tízre.) Nem ismerek olyan szent célt, amelyért szabad volna feláldozni a gyereket, s bocsánatot kérek érte, de még a magyar bor nagy érdekét se tartom ilyennek. Ha a világ minden szőlőtermelői megharagszanak is rám az elvetemedettségemért, akkor is azt vallom, a gyerek nem arra való, hogy alkoholt töltögessünk bele. Kivétel csak Hessen némely borvidéke, ubi nativum montes lacrimantur acetum, ahogy már Melanchton írta („Ahol született ecetet sírnak a hegyek”). Azt mondják, ott azért nincs analfabéta, mert ha a gyerek nem akar iskolába menni, akkor egyet se ütnek rajta érte, se mérges szóval ki nem szidják, csak azt mondja neki szép csöndesen az apja:

– Megállj csak, mindjárt beléd öntök egy pohár grünebergert.

Ilyenformán a bor is alkalmas nevelési eszköznek. De csak a grüneberger. A tokaji nem.

*

Mármost erre azt mondhatja az elkeseredett szőlőművelő, hogy „üsd agyon, de ne nagyon!” Mármint az alkoholizmust. Lehet a részegeskedéstől elvenni a gyerek kedvét, de azért nem muszáj a bortól elvadítani. Vörösmartyt kell vele szavaltatni, mint aki nagy költő volt, mégis helyes nézeteket hirdetett a borfogyasztásról. „Bort megissza magyar ember, jól teszi.” Hát persze, csakhogy Vörösmarty nem iskolai olvasmánynak írta a versét, és egy szóval se konstatálja a magyar gyereknek a boritalhoz való jussát. Jelen esetben pedig csak a gyerekről van szó és nem a borászat közgazdasági jelentőségéről, amiről józan emberek közt nem lehet vita. Nem tudom, látott-e már az én haragos szőlőbirtokosom lerészegített gyereket – nem hiszem, mert attól úgy megtelik dühvel és eliszonyodással a szív, hogy sose lehet többet elfelejteni. Az olvasókönyv nemcsak tokajira kapatott gyerekek számára készül, hanem olyan kis bórembukkok is nevelődnek rajta, akikkel a „réz elejét” is megkóstoltatják, s akik azt is csemegének találják. Mármost micsoda pedagógia volna az, amelyik társadalmi osztályonként különítené szét az alkoholt? Például a tanító így nevelné az életre tanítványait:

– Igyekezzetek gazdagok lenni, gyerekek, mert akkor tokajit ihattok, az pedig nem méreg, hanem nektár. De azért a pezsgő se kutya, s akinek arra nem telik, az a hosszúlépéssel is beérheti. Hanem bizony a szegénynek csak pálinkára futja, azt pedig kerüljétek, mert attól megveszedtek.

Nem, az alkohol kérdés elemi iskolás tárgyalásába nem lehet bevezetni a protekciós rendszert. Ott minden szesz ellen harcolni kell, még ha reménytelen is a harc. És még attól az irtóztató közmondástól se szabad visszariadni, hogy „bor be, ész ki”. Amit, hogy nem én találtam ki, arról bizonyságot tehet Margalits Ede Magyar Közmondás gyűjtemény-e. Megtalálható annak a majd nyolcszáz oldalas könyvnek mindjárt az elején, úgy is, ahogy én idéztem meg úgy is, hogy „borbészki ember”.

Igaz, hogy más közmondások is vannak ott a borról, százszámra, s én még azon felül is tudok néhányat, amiket még Margalits se ismert. De nem hiszem, hogy a magyar bortermelés mai katasztrófáját elmulasztottam volna vele, ha azt írtam volna, hogy „gyerekek, ne keveset igyatok, de sokszor”, vagy hogy „kisfiúk, addig igyatok, míg a három ujjatokat látjátok”!

*

Nem mondom, a tanítás magasabb fokán lehet lelkesíteni az ifjúságot az italkedvelő mirtusos férfiak emlegetésével. Például azzal a választófejedelemével, aki a XVI. században így köszönt el Rudolf császártól: „Sohase felejtem el felséged szíves vendéglátását; három hétig voltam a vendége, s minden éjszaka részegen vittek az ágyba”. Vagy hogy itthon maradjunk, az erdélyi rendeket is lehet idézni, akik határozatot hoztak arról, hogy délután szüneteljen a törvényhozás, mert akkorra már az egész országgyűlés részeg. S még azt is hozzá lehet tenni, hogy az jobb világ volt, mint a mostani, s akkor tovább éltek az emberek, már akit le nem nyakaltak vagy agyon nem vertek.

De az elemi iskolát ne világosítsuk föl. A nyolc-tíz éves gyerekek még éretlenek a történetfilozófiára.

*

Ami pedig a prohibíciós mételyt illeti, megvallom, hogy nem vagyok megmételyezve. Sem gyakorlatilag, sem elméletileg. Ebédhez, vacsorához megiszom a magam pohár borát, van olyan kánikulás ásatási napom, amelyiken legtöbbet érő lehetne egy korsó sör, s mikor hóhullásban keresem az ősöket, akkor egy korty barackpálinka melegíti ki belőlem a didergést. Elvileg pedig azt tartom – ha ezért a másik oldalon ütik is be a fejemet –, hogy a prohibíció ma még több kárt csinál, mint hasznot. S nem tudom, egyáltalán lehet-e segíteni az emberen a jövőben is. Ha minden tőkét kivágnának, akkor főzne magának bolondító italt a légyölő galócagombából. S kell ahhoz részegítő ital, hogy az ember megtébolyodjon? Nem tudok róla, hogy azok a nagy emberek, akik a világot a mai pokolba taszították, notórius alkoholisták lettek volna.

Különben a háború előtt engem is kerülgetett az absztinencia kísértése. Hollós József dr., most amerikai magyarrá lett nagyszívű és nagytudományú orvos barátom engem is be akart léptetni a helybeli Good Templar páholyba. Hogy örömére legyek neki, nem is vonakodtam, hanem az megdöbbentett, hogy nemcsak én nem vétkezhetek, de mást se csábíthatok a bűnre.

– Nem kínálhatom meg a vendégemet? A házamnál?

– Nem.

– Az apámat se?

– Azt se.

– Akkor nem egyesülök közétek, mert úgy az apám sohase jön el többet hozzánk.

A doktor ezért sokáig neheztelt rám, s egyszer ki is adta a mérgét. Valamiért vacsorát rendeztünk a tiszteletére, s igen tapintatos dolog volt tőlünk, hogy vagy negyvenen éltettük borospohárral az absztinencia fanatikusát. Amely tapintatot azzal viszonzott, hogy köszönő beszédében úgy elbánt mindnyájunkkal, mintha gyilkosok és gonosztevők lettünk volna. Húsz esztendővel ezelőtt előre elmondta az én iskolai olvasmányomat. S az volt a legkülönösebb, hogy az egész beszéde alatt énrám nézett.

– Te ember – támadtam neki, mikor leült –, mért adresszáltad ezt nekem, mintha én volnék itt a legidültebb alkoholista?

– Azért – felelte –, mert az este sokat emlegettünk. Nagy társaság volt nálam, barátom, szerettem volna, ha láttad volna, hogy mulatnak az antialkoholisták. Könnyű neked, ha vendégeid vannak, mert odateszel az asztalra egy-két üveg bort, s abban van jókedv, szellem, tréfa, minden. De énnálam csak tiszta víz volt az asztalon, s mégis olyan frissek maradtunk, hogy reggel három órakor is angolul beszélgettünk.

– Akkor inkább maradjunk csak a régiben, mert azzal többre jutunk – legyintettem.

– Hogyhogy?

– Úgy, hogy ha én jó bort teszek az asztalra, az én vendégeim már éjfélkor mind angolul beszélnek, pedig egyik se tud angolul.

Többet aztán nem kísértett az absztinencia.

*

Szent János áldásul még csak egyet. Mikor Petőfi összegyűjtött versei megjelentek, az egyik vers egy máramarosi nemes urat úgy kihozott úri flegmájából, hogy azonnal tintát hederített, tollat vágatott magának, és levelet írt a költőnek. A vers, amely a nemes urat kihozta a sodrából, ez a szomjas vers volt:

Mért nem tesz az Isten most csodát?
Változtatná borrá a Tiszát,
Én meg hadd lehetnék a Duna,
Hogy a Tisza belém omlana.

A levélben pedig, amelyet Petőfinek írt, körülbelül ez volt:

– Ohó, tisztelt költész úr, mit gondol maga? Hiszen ha az Isten borrá változtatná a Tiszát, nem jutna abból magának semmi, mert én itt Máramarosban eléje feküdnék, és kiinnám egy csöppig.

Hát én nem vagyok olyan szomjas ember, mint ez a nemes úr volt. Hanem azért vállalom, hogy ami bort az én olvasmányom miatt nem tudtak eladni a magyar szőlősgazdák, azt vezeklésül elpoharazgatom. Csak tessék vele igyekezni, míg ki nem fogyok az időből.

Áldás, békesség!

A MAGYARSÁG VIRÁGAI

Elvem tartja: rosszat nem írni könyvről, ha jót nem írhatok róla, s nem írni jót jóbarát könyvéről, aki arra gondolhat, hogy visszavárom tőle a tömjént. Nem nagyon okos elv, mert ebből az következik – esett is meg már velem –, hogy kit én nagyon megdicsértem, az inkább vállalná, hogy a keze leszáradjon, mint hogy egy jó szót leírjon rólam.

Nem szeretném, ha valaki ezen az alapon azt gondolná Rapaics Raymundról, aki könyvet írt A magyarság virágai-ról, hogy nem szívelhet engem. A csere tömjén gyanújától nem félek, mert Rapaics Raymundot olyan komoly embernek ismerem, aki nem ül le mellém az árokpartra, szappanbuborék-fúvó művészetemet megcsodálni. Illetve ő is elcéklizik az árokparton, észre is veszi a fű közt a pitypangvirágot, csakúgy, mint én, s ezért volnánk mi atyafiak egymással, akkor is, ha jóbarátok nem volnánk. (Pedig azok is vagyunk, mióta egyszer az életben találkoztunk egymással, vagy tíz esztendővel ezelőtt.) Csak ő másképp nézi a pitypangot, mint én. Én rámosolygok a pitypangra, mert ő is nevet énrám, néha még a decemberi hó közül is. Vitalitásával, szívósságával, szaporaságával, mindenbe megfogódzásával olyan kedves nekem a gyimgyomok proletárja, mint a madarak közt a veréb. Legalább szemmel mindig megsimogatom, és ha nem utca hírivel is, de odasúgom neki: „Hogy vagy, kutyatejke?” Mert kiskunul így hívtuk, és tudtuk róla, hogy ha gledícsiatüskével beleszúrunk egymásnak a lábakásájába, és belecsöppentjük a kutyatejke tejét, olyan szép varasok leszünk tőle, mintha csak a tisztiorvos oltott volna be bennünket himlő ellen. Az én pitypangtudományom nincs is tovább. Rapaics Raymund azonban azt is tudja, hogy Mátyás király korában, mikor a magyarok a salátát kéknek hívták, a pitypangnak az volt a neve, hogy vad kék, mert az ő fiatal levelét is ették salátának. Pitypangot, gyermekláncfüvet alig száz esztendeje csináltak belőle a táblabírónék, amikor a gyerekeikkel a fűben mulatoztak. Férfihűség a mi korunkban lett belőle. (Ügyes férfi vagy fölötte fúj el, vagy alatta, hogy meg se rebbenjen a bóbitája se. Akkor aztán mindjárt nőihűség lesz belőle.)

Kevés olyan szép könyvet láttam az idén, mint a Rapaicsé, amellyel a Természettudományi Társulat második centuriája megindult. Megvallom, négy hétig csak a külső szépségét, csinos rajzait, a műmellékleteit méltányoltam a könyvnek, amelyet ezzel a dedikációval kaptam: Szeretném, ha néhány kellemes percet szerezne neked vele, a szerző. Hurcoltam magammal erdőre, mezőre – a könyv a legelegánsabb csomag –, de se erdőn, se mezőn nem volt szívem kinyitni. Nem bánthattam meg vele az öles vadmályvákat, a bokornyi szarkalábakat, a lányszemű lenvirágokat, az iszalagot virágzó galagonyákat és a piroslángú bükkönyöket, hogy nyomtatott botanikával barátkozzam köztük. Tudom, hogy a szerző se tette volna ezt az én helyemben. Hanem, mikor az igazi világomból visszakerültem az ál-életembe, az első idegenségeken ez a könyv segített át. Nem perceket, délutánokat és éjszakákat köszönhetek neki. Csak annak a könyvnek lehet örülni, amelyiken megérzik az író öröme, és én régen tudtam úgy örülni könyvnek, mint ennek. És most szeretném minden jóemberemnek az asztalára tenni:

– Olvasd el, meg fogod köszönni, hogy a kezedbe adtam. Ne ijedj meg tőle, ez nem növénytan, hanem művelődéstörténet, amiből megszereted a növénytant is. Ez nem tankönyv, hanem olvasnivaló, amiről észre sem veszed, hogy tudomány. Az igazi scientia amabilis[8]. Tudós írta, de nem tudósoknak, hanem neked, nekem, magamforma értelmes tudatlanoknak. Olyan tudós, aki tud a nyelvünkön, s nem tanít többre, mint amiről bizonyosan tudja, hogy szeretnéd tudni.

*

A magyarság virágai… A könyv sokkal többet ad, mint a címe: az európai virágkultusz történetét. A magyarságnak nincsenek ősi nemzeti virágai, mint ahogy más nációknak sincsenek. A virág, már amennyire a természet engedi, internacionális. Mesebeszéd, hogy a honfoglalók ornamentikájában nagy szerepe van a tulipánnak. Semmilyen szerepe sincs. Az ázsiai puszták szép virága – Sztambul közvetítésével – csak a XVII. század közepén kerül Nyugat-Európába. Onnan mihozzánk majd száz évvel később. A polgári tulipán pedig, kertben és iparművészetben, szinte csak a múlt század divatja. A tulipántos láda se magyar találmány, a neve is egészen új keletű – Gvadányi idejében még liliomos ládának hívták –, s a tulipántos szűrrel meg a székely kapuval együtt az általános európai művészeti áramlatok terméke.

Az árvalányhaj bizonyosan őslakója a magyar földnek, de a XVI. századbeli Clusiusig senki se vetett rá ügyet. Népszerűségét Petőfinek, Tompának – s nyilván a Bach-korszaknak köszöni. A neve kétségtelenül régi, de nem a néptől származik, amely sohase romantizált. Tudós fordítás a latinból magyarra, s a latin eredetiből tűnik ki, hogy az árvalány alatt az öreg botanikusok olyan nőszemélyt értettek, akinek – nagyon sok volt a pártfogója.

Kerti virágaink közt még leginkább a gyöngyvirág kérkedhet vele, hogy régi magyar neve van, s azt nem a kolostori tudós barátoktól kapta, hanem a középkori lovag uraktól. Igen kedvelték a gyöngyöt, s a gyöngyöm, virágom becézgetésért nem kellett se nyugatra, se keletre menni. Ezt a becézgetést aztán nemcsak a kisasszony kapta meg – ugyan el tudom képzelni, hogy a fiatalúr is megkapta –, hanem a jószagú fehér gyöngyöt nyitó virág is.

*

Az ám ni, hát az ispilángi rózsa? Azt már csak nem disputálhatja el tőlünk semmiféle tudós képromboló. Még ma is érzik a nevén, hogy azt az őshazából hozták. Ispiláng lehetett a szittyák fővárosa. Az nem tesz semmit, hogy a Ptolemaiosz térképén nincs rajta. Ijedtében hagyta le róla a vén térképhamisító. Azt hitte, hogy ha nem írja ki a nevét, akkor eltörli a föld színéről – mert a régieknek is voltak néha modern gondolataik.

Fájdalom, a tudomány az ispilángi rózsával is elbánt. Kiderítette róla, hogy az ispiláng nem más, mint egy magyarországi német gyermekmondóka kezdete. Az Arad megyei sváb gyerekek még most is dúdolják az eredeti szöveget:

Ich spiel ein,
Ich spiel ein,
Ich spiel einen Rosenkranz…

Ne Rapaics Raymundot érje érte zokszó. Az ispiláng rejtélyét Vikár Béla derítette ki, és Herman Ottó tisztázta véglegesen. Tehát nem is olyan elvetemedett magyarok.

*

Az istenfáját! Nagyon népszerű magyar fohászkodás. Gondolom, még a káromkodási törvény se tilalmazza. Nem is volna szép tőle, ha az ősmagyar mitológiának még ezt a kis foszlányát is elirigyelné tőlünk. Bizonyosan ezt fohászkodta már Lehel vezér is, mikor fejbevágta a németet.

Lehet, lehet, csak bizonyítani nem lehet. Az ellenkezőjét igen. Az istenfáját németül is, lengyelül is, oroszul is így hívják. Gotteshölzlnek, Boze Drzewkónak, Bozsje gyerevónak. Sőt már Dioszküridész is így hívta, aki az ókor legjelesebb botanikusa volt, majd kétezer évvel ezelőtt. Ez a nagytudományú ember följegyezte az istenfáról, hogy jó az ágát a vánkos alá tenni, mert szerelemre ingerel, és elveszi a mérgét mindenféle szerelmi rontásnak. Minden okos ember belátja, hogy az ilyen nagyérdemű növény megérdemelte az abrotonon nevet, ami annyit tesz, hogy „isteni”. S ez az ősi görög név él ma is az európai nyelvekben, hol az eredeti módosulatában, hol nemzeti nyelvre lefordítva.

Az istenfa különben nem is fa, csak gyöngécske cserje: a jószagú üröm. Az én gyerekkoromban leginkább sírokra ültették, s onnan préseltük a levelét az imádságos könyvünkbe. A magyar káromkodásnak semmi köze ehhez a nagymúltú növényhez, sőt semmiféle növényhez. Modernebb és diszkrétebb magyar nem is az istenfáját emlegeti már, hanem a kutyafáját! Persze ez se a rhamnus nevű cserjére vonatkozik, amelynek kutyafa a magyar neve.

*

Nincs rajta csodálkoznivaló, hogy az istenfa neve a görögökre megy vissza. A pótkávé, a cikória a katángkóró gyökeréből készül, amely mindenfelé mint az utak kolduskája nyitogatja szelídkék virágait. A fáraók persze nem éltek pótkávéval, de azért a katángot már ők is ismerték – lehet, hogy sörfestésre használták –, s a cikória szó egyiptomi eredetű. A citrom és narancs őshazája a Himalája, s oda vezet vissza a sok évezredes nevük is. A citrom ugyan az egyiptomi kitriből ered, de az olasz limone, amiből a limonádé származott, az indiai limura megy vissza. A narancs őse a szanszkrit nagrunga, ebből lett a perzsa narungcsi, s az arabok száján narancsi. Mind a két aranyalmát nekik köszöni Európa.

Más növénynevek, amelyeket ősieknek gondolna az ember, egészen frissek. A nefelejcset csak a XVIII. században csinálták a német Vergissmeinnichtből, amely a német botanikai irodalomban a XV. században bukkant fel. Hogy azelőtt minek hívták? Valószínűleg semminek se. Gyomnak, parajnak, vadvirágnak. Nagyon feltűnő, veszedelmes vagy haszonra való növénynek kellett annak lenni, aminek az ember érdemesnek tartotta külön nevet adni. A nefelejcset csak a biedermeier-romantika kapta föl, s a virágnyelv tette meg a hűség virágának.

A kerítéseket, kerti virágokat befutó hajnalkáról is kevés ember tudja, hogy az amerikai trópusokról való jövevény, s magyar nevét talán Tompa virágregéjének köszöni. (Ebben nem vagyok bizonyos. Félegyházán hajnalicskának hívják, s úgy érzem, nem ez lett a hajnalkából, hanem ez amabból.) A zinnia is amerikai származású, alig százéves, s magyarul nagyon szerencsétlenül nevezték el rézvirágnak, mert semmi köze a – cinhez; egy Zinn nevű német tudósról keresztelték el. Én sokkal találóbb magyar nevét tudom, mint az irodalom: a mi utcánk öregasszonyai szamárszemöldökének nevezték el a borzas közepű virágot.

*

Nem szándékszom az egész könyvet kiírni, csak gusztust akarok hozzá csinálni, hát jegyzek ki belőle még egy-két kuriózus dolgot.

Az orgonavirágot a török, akinek nagyon sokat köszönhet az európai kertészet, lilaknak hívja. A franciák a virággal együtt a nevét is átvették, a lilac azonban a franciában nemcsak az orgona neve lett, hanem az orgonaszíné is, s a mi színjelző lila szavunk francia bevándorlott.

Hogy a karácsonyfa nem ősi találmány, az már régen tisztázott dolog. (Nálunk alig egy-két évvel több százévesnél, s az irodalomba Jókai vezeti be 1866-ban a Koldus gyerek című karácsonyi novellával. Azzal a bizonyossal, akinek apját leütötte a hajókötél, s anyja mosónő volt.) Azt kevesebben tudják, hogy a német eredetű karácsonyfa eredetileg a paradicsomi jó és gonosz tudás fájának a szimbóluma volt a régi betlehemes játékokban. A kanyargó papírlánc képviselte a csábító kígyót, s az aranyozott alma a végzetes gyümölcsöt, amibe Éva beleharaptatta Ádámot.

Virágvasárnapján minálunk fűzfa-barkát szokás szentelni. (Régi magyar írások berkének is emlegetik; amit a német Katzchernnek mond, azt a magyar ember a barikáról nevezte el.) Déli országokban pálmalevelet szentelnek ezen a napon, amelynek egyházi neve is: dies palmarum. Bordigherából szállítják a legtöbb pálmalevelet, mégpedig fehéret, s a leveleket úgy fehérítik meg, hogy a pálma koronájában szorosan összekötik a leveleket. Azonban vannak laza kötésű pálmák is: ezek a zsidóknak termik a sátorosünnepi pálmalevelet. Van tehát pálma cattolica és pálma ebrea. De a pálmák ezen még sohase vesztek össze.

A pompás virágú Canna nem mint dísznövény került Amerikából Európába, hanem mint – eleségnövény, az ehető gumójáért. Még meglepőbb, hogy egy darabig a perui eredetű sarkantyúka is konyhanövény volt. A levele saláta, a gumója pedig – már amelyik fajtájának van – burgonyapótlék. A legkülönösebb azonban az, hogy a paradicsom, sokáig csak dísznövény volt. Magyarországon a XVIII. század végén még szerelem almájának hívták, és azt tartották róla, hogy nem szabad megenni, mert „megcsonkítja az ember eszét”. Úgy látszik, az európai államférfiak húsz év óta csak paradicsomot esznek.

A szegfűnek is elég tarka története van. Legelső nyoma a franciáknál bukkan fel, Szent Lajos király idejében, s azóta mindig megtartotta a népszerűségét, különösen a piros. A francia forradalom idején a rojalisták ezzel léptek a vérpadra – most a szocialisták virága. Magyar neve a Schlägli szójegyzékben fordul elő legkorábban, a XV. század elején, zegfiw alakban. A német Nägelchen fordítása, amelyből a Nelke alakult.

*

Az én rendszertelen kapkodásommal ellentétben, a könyv igen rendszeres. Az európai kert története s abban a magyar kerté. Valamennyinek közös őse van: a kolostorkert, amely aztán a világ változásai szerint alakul. Lesz belőle lovagkert, renaissance-kert, barokk-kert, polgári-kert. Minden kor a maga lelke szerint válogatja össze a virágait. A mi megkeveredett esztendeink nemzetközi növénydivata a formátlan és idétlen kaktusz lett. Nem is találhatott volna magához illőbb virágot a modern ház, a modern bútor, a modern élet.

Ezt nem én mondom, hanem a szerző. Én csak azt teszem hozzá, hogy a kaktusz azért is ideális virága korunknak, mert szuronyokba van öltöztetve. Én már két évvel ezelőtt megindítványoztam azt is, hogy a népszövetség karolja fel a sündisznó tenyésztést.

*

Most egy leleplező passzus következik. A bazsarózsáról azt olvasom, hogy annak a régi magyar neve bazsár volt, ami délszláv szóból, bozsurból ered, s körülbelül annyit jelentett, hogy „isteni”. Ez persze rég feledésbe ment, ma már a basa szóval kapcsolják össze a paeoniát, s valaki az erdélyi Magyar Nép című lapban újonnan költött mondát is tud a virágok „ujjas levelű és vértől bíboros basájáról”.

Mea culpa, mea maxima culpa[9]… Sohasem hallottam ugyan az erdélyi folyóiratról, de az ifjú, aki a mondát költötte a virágok basájáról, én valék. Iskolai olvasmány is lett belőle, s az olvasókönyvekből karolhatta föl a Magyar Nép. Nekem elhiszi Rapaics Raymund, hogy én már akkor is ismertem a bazsarózsa névtörténetét, de – még most se egészen hiszem el. A délszláv eredetet igen, de a bozsur anyaszót nem. Én egy másik szláv szóra gyanakszom, a pozsarra, ami annyit tesz, hogy zsarátnok, s úgy vélem, az égőpiros virágra nagyon illett ez a név. De ez a nyelvészek dolga, nem a mienk.

*

Ez már egészen magánügy, amit itt tudok legjobban elintézni, ha már így belekeveredtünk a virágokba. Nem tudok másképp felelni arra a vezetéknévtelen, ruszinszkói levélre, amely kedves duzzogással kéri számon tőlem, hogy mi az a pipitér, amit annyit emlegetek kedves virágomnak. Ő azt is beleszedte volna a nekem szánt csokorba a pipacs meg a búzavirág mellé, de senki se tudta neki megmondani, mi az, és hol található. Hát még akkor, amikor ott jártam, nemigen lehetett találni sehol. Most már bizonyosan úton-útfélen bókolgatnak fehérsárga csillagai. Kamillavirág meg székfűvirág a hétköznapló neve. Nem valami világeleje virág, éppen azért hívom pipitérnek, ahogy az apámtól tanultam, hogy ezzel is szebb legyen.

RÉGI SZÁMOK

Először el akartam dobni a színehagyott, sárgatáblás füzetet, amely régi limlomokkal került az íróasztalomra. Budapest Főváros Statisztikai Hivatalának Havi Kimutatásai 1875. augusztus haváról. Az ördög is csak legyet fogdos, ha unatkozik, de arra még az se vetemedik, hogy ötvenegynéhány esztendős statisztikai kimutatásokat olvasson.

Hanem aztán észrevettem, hogy a füzet nincs fölvágva. Egyszerre megesett rajta a szívem, és nekifogtam a papírvágót. Majd a végin elmondom, hogy micsoda külön okom is van nekem a fölvágatlan könyvek iránt való részvétre. De ettől eltekintve is nagyon fájhat az egy szegény könyvnek, ha úgy éri meg az ötvenedik esztendejét, hogy senki se nézett bele. Az más, ha elviselt korában fölvágják sajttakarónak vagy sárkányfaroknak, vagy kalapkarimabélelőnek, ezt még csak el lehet viselni. Ez csak olyan, mintha valaki sapkakészítőnek született, és diplomata lesz belőle. De a fölvágatlan könyv olyan szánnivaló, mint egy süketnéma ember. Hát még aki már a hatodik évtizedet tölti süketnémaságban.

Azután meg: Habent sua fata libelli[10] – ha csupa statisztika is az a libellus. Hátha a sors így akart elégtételt szolgáltatni azoknak az öreg íródeákoknak, akik ötven évvel ezelőtt névtelenül görnyedeztek Budapest Főváros Statisztikai Hivatalában a rubrikás papírok fölött? Mit tudom én, nem ágaskodnak-e itt a hátam mögött pápaszemes, kedves öreg árnyak, kezükben árnyékvonalzóval, s nem döfölnek-e engem azzal, hogy „vágjad már, vágjad már!” S talán a pesti temetők elfeledett sírjaiban ropogva nyújtózkodnak az illetékes öreg csontok, és jogos büszkeséggel csörögnek át a szintén csonttá vált kortársakhoz, az írókhoz és költőkhöz.

– Na híresek! Tudtuk mink ezt mindig! Minket most kezdenek olvasni, de ki az ördög olvassa már A rónák vészé-t három kötetben és a Korány-dalok-at velinpapíron, gyémántkiadásban?

Nem szeretek ellenkezni a sorssal, és ha már eszközévé választott, szót fogadok neki, fölvágom a sárga füzetet.

*

Nini, hiszen ez nem is olyan érdektelen dolog. Hiszen a Nemzeti Színház statisztikája az 1874-75-iki színházi évről. Látok én mostanában is ilyeneket az újságokban, csakhogy egyelőre nem érek rá okosodni belőlük. De félreteszem, s ötven év múlva okvetetlen elolvasom őket. Most már látom, hogy a statisztikáknak érni kell, mint a téli körtéknek, s ötven év alatt egész kellemes fogyasztási cikké válnak.

Itt van például ez a színházi statisztika. Kit érdekelt az ötven évvel ezelőtt, hogy „ezen legnevezetesebb nemzeti műintézetünkben” hány előadás volt egy esztendő alatt? Engem most érdekel, és igen meglep, hogy volt olyan idő, mikor egy évben 311 előadást produkált a Nemzeti Színház. Mi lehet ennek a magyarázata? Az, hogy a Népszínház csak a következő szezonban nyílt meg, az Opera csak 1884-ben, a Várszínház is akkor; – abban az időben a Nemzeti Színház közös fogadója volt valamennyi műfajnak. Együtt szállt meg benne Molière Verdivel, Schiller Labiche-sal, Szigligeti Ede Moretoval, Hamlet a Falu rosszá-val és Panna asszony leánya a Sába királynőjé-vel.

A statisztika el is különíti a szavaló előadásokat a zeneműi előadásoktól. A 311 előadásból 198 esik a nem zenés műfajokra, 132 zeneműi előadásokra. Ezeket a számokat olyan gonddal írtam ki, hogy kegyelmes fődefterdárunk, Wekerle Sándor se vigyázhat jobban a maga számaira. Hogy aztán a 198 meg a 132 együttvéve nem 311, hanem 330, arról én nem tehetek. A pest-budai temető statisztikusai pedig ne vegyék rossz néven, hogy így tetten értem őket. Úgy szép a számvetés, ha hiba van benne – azóta már nagyobb hibák is csúsztak be a magyar számvetésbe…

Abban azonban bizonyosan nem tévedett a régi statisztika, hogy a rendes emberek akkor is jobban szerettek nevetni, mint sírni. Vígjátékot 81 este játszottak, népszínművet 48 estén, a drámának csak 69 este jutott. Érdekesebb ennél az, hogy eredeti magyar darabot 37-et adtak 88 estén, míg idegen szerző 68 szerepelt 110 estén. Azt is érdemes észrevenni, hogy a legnagyobb napi bevételeket mindig magyar darabokkal érték el. Tóth Ede a Falu rosszá-val verte Shakespeare-t, Schillert, sőt Szigligeti Edét is. Már ami a kasszát illeti. A darabot tizenegyszer adták, és volt olyan este, mikor 1043 forint bevételt számolt össze a pénztáros. Szigligeti huszonháromszor ment (a Szökött katona előadásakor 884 forint volt a bevétel), Rákosi Jenő tizennégyszer, és Grubiczy László jogi doktor és kir. közjegyző, aki Közjegyzői iratmintatár-t szerkesztett, és Sziget a szárazon címmel írt egy eredeti vígjátékot, négyszer szerepelt a műsoron. (Különben Grubiczy többre vitte valamennyi szerzőtársánál, ha nem került is bele az irodalomtörténetbe. A kairói nemzetközi bíróság tagja lett, és 36 000 frank évi fizetést kapott.) Találok a statisztikában egy Hahn Rezső nevű magyar szerzőt is, de már azzal igazán nem szolgálhatok, hogy ki volt. Még a Szinnyei lexikona se ismeri, pedig abban még azok az állatorvosok is megtalálhatók, akik plakátirodalmi munkásságot fejtettek ki, legalább hébe-hóba. Van olyan szemérmes szerző is, aki csak N. N. név alatt merte előadatni a darabját. Nem is adták, csak egyszer, de lehet, hogy akkor is csak félig.

Az idegen szerzők közül már akkor is a franciák vezettek: 28 író, 66 előadással. Bizonyosan világhírességek voltak a maguk idejében, de időálló mind a mai napig csak Molière maradt 8 estén. Dumas-nak 9, Feuillet-nek 7, Scribe-nek 6 este jutott. A többinek a nevét ma már nyilván a franciák se tudják, se kívülről, se könyvből. A 11 estén szerepelt 5 német szerző közül Schiller vezetett a Stuart Máriá-val. Négy estén adták igen nagy sikerrel, a premieren 888 forint volt a bevétel. Shakespeare hússzor ment. Mérsékelt kasszasikerrel, de mégiscsak ment. Kívüle még csak egy angol szerzőről tud a statisztika, annak is – Murger volt a neve. Utóvégre a statisztikának se káptalan a feje. A spanyol Moreto egyszer ment, nagyon stílusosan („Közönyt közönnyel”), ellenben a Gogol Revizor-át négyszer megnézte a pesti nemzet. Amiből látnivaló, hogy már 1875-ben is meg lehetett volna reformálni a közigazgatást…

Meglepő, hogy akkoriban anyagilag legkifizetőbbek voltak – az operaelőadások. A Mignon és az Aida egy-egy esti jövedelme meghaladta az 1800 forintot. Viszont abban az évben egyetlen opera sem volt, amelyet tíznél többször bírtak volna adni. Verdi különböző munkáival tizenháromszor, Meyerbeer tizenhétszer, Thomas tizenháromszor, Wagner tizenhétszer, Gounod tizenhatszor, Rossini tízszer, Mozart csak négyszer szerepelt a műsoron. A magyar zeneszerzést egymagában képviselte Erkel Ferenc, akit hússzor vettek elő a szezonban.

Hát a pénzügyi viszonyok? Azokat a világ szájára adta-e a statisztika? Hogyne adta volna! S éppen ebből tűnik ki, milyen jó volt az, hogy ötvennégy évvel ezelőtt csak ez az egy magyar színház volt Budapesten. Mert így csak ennek az egynek volt deficitje. De azt azután őrizte rendületlenül évről évre, inkább hozzátéve, mint elhagyogatva belőle. Az 1874-75-iki szezonban a Nemzeti Színház bevétele 276 000 forint volt a belépti díjakból, s ez az alapítványokból felment 374 000 forintra. Úgy gondolom, pengőben az majdnem egymillió volna; Dárius kincse volt ez abban az időben, mikor egy pár tyúk 1 forint 13 krajcárba került, egy pár rántani való csirke 80 krajcárba, egy tojás 2 krajcárba, a zsemlye is annyiba, egy akó bor pedig 10 forintba. (Ezek is mind hivatalosan hitelesített számok, a Havi Kimutatás-ból valók.)

De akármilyen nagy pénz volt 374 000 pengőforint, az 571 000 még nagyobb volt már akkor is. Márpedig a Nemzeti Színház kiadása annyi volt. A deficit éppen abban az esztendőben kulminált: elérte a 147 000 forintot. Ezen segített aztán a szubvenció: az országgyűlés megszavazott 36 000 forintot, és Ferenc József adott a maga kasszájából 167 000 forintot. A király évi segélye azokban az időkben rendszeres bevétele volt a Nemzeti Színháznak.

Nem érdektelen a kiadások megoszlása sem. Magyar szerzőknek tantiémekben 11 500 forintot fizettek ki – ez volt a színház legkisebb kiadási tétele. Még a vendégszereplők is többe kerültek: 20 000 forintba. A dologi kiadások 70 000 forintra mentek. A belépődíjak megközelítően se fedezték a személyi kiadásokat, amelyek 380 000 forintot tettek ki. Igaz, hogy a személyzet is nagy volt; nem számítva az igazgatót meg az irodát: 321 személy. Színész 40, énekes 21, kardalos 57, táncos 35, statiszta 106 és a zenekar 62 ember. Egy-egy színész átlagos évi fizetése 2000 forint volt – az elemi iskolai tanítóé ugyanabban az időben 200-250 forint –, ezek alatt azonban átlagos színészeket kell érteni. A három legjobban fizetett férfiszínész évi 5000, 5000 és 4500 forintot kapott, a három legjobban fizetett színésznő 6000, 6000 és 4000 forintot. Az énekesek átlagos fizetése 3000 forinttól 4000-ig ment, a férfisztárok 14 000, 7000 és 6000 forintot kaptak, a legjobban fizetett három primadonnát 18 000, 9000 és 7000 forinttal honorálták.

A statisztika persze nem beszél a nevekről. Utána kerestem, kik kaphatták ezeket a nagy kommenciókat. Ezeket a neveket találtam a műsorokban: Blaháné, Feleky Miklós, Szigeti József, Tamássy, Vízváry, Prielle Kornélia, Lendvayék, Fáncsy Ilka, Réthy Mihály, Halmi Ferenc, Nagy Imre, Ujházy, Jászai, Odry Lehel… a legnagyobbak. S mindössze egy volt köztük, aki mai pénzben 4000 pengőt kapott egy hónapra. S az igazgató Szigligeti Ede volt, akire sohasem fogta senki, hogy az ablakon hajigálta volna ki a pénzt. Honnan származtak hát azok a rettenetes deficitek?

Onnan, hogy a Szigligeti-korszakot a mágnás intendánsok korszaka előzte meg, akik mágnásosan gazdálkodtak a nemzet színházában, hagyván az utókorra sok adósságot és sok anekdotát. Az adósságok lassanként elfogyogattak, de az anekdoták megmaradtak.

Komáromy Alajos, aki kedvelt jellemszínész volt a maga korában, fölmegy egyszer a hetvenes évek egyik intendánsának az irodájába.

– Méltóságos uram, nem jól van ez így sehogy se.

– Micsoda, édes fiam?

– Az, hogy énrám mindig olyan csiripiszli szerepeket osztanak. Pedig Egressy Gábor helyére szerződtettek engem a Nemzetihez.

– Persze, persze, kedves Komáromy. Hát aztán mit szeretne játszani?

– Othellót, ha lehetne, méltóságos uram…

– Hogyne, hogyne – mosolygott a nagyúr, s mindjárt becsöngette a titkárt, Csepreghy Ferencet:

– Ide hallgasson, Csepreghy! Jövő csütörtökre írja ki Peleskei nótárius-t, és Othellót ossza ki belőle Komáromy uramnak.

A méltóságos intendáns úr tudniillik nem ismert más Othellót, csak azt, akitől Zajthay István akarja megvédeni Desdemonát.

*

– Jó, jó – mondja az olvasó –, dehát ezért a gyönge kis anekdotáért áskálta ki az úr abból a dohos füzetből ezt a sok régi számot? Hát mi közöm ehhez nekem, de mi köze magának az úrnak is, aki se nem intendáns se nem jellemszínész, sőt még csak nem is statisztikus?

Nono, nem kell engem úgy lecsökkenteni azért, hogy se a jelenemből, se a jövőmből nem sokat lehet kinézni: fuit Ilion et fuimus Troes… Van énnekem statisztikusi múltam, és azt hiszem, az akkor is megmarad belőlem, mikor már a kakas se kukorít utánam.

Vagy harminc esztendeje annak, mikor én egyetemi hallgató voltam Pesten. Egyetemi hallgató, korrektor és házitanító. Ebben a legutóbbi minőségemben találkoztam össze először az irodalommal. Mégpedig úgy, hogy mindjárt halhatatlant alkottam benne.

Akkoriban történt ugyanis, hogy a magyar állam hatalmas monográfiai-sorozatban ismertette a millenáris kor magyar gyáriparát. A magyar szent korona országainak gyáripara az 1896-ik esztendőben – ez a címe a sorozatnak. Van az tán tizenkét kötet is, persze csupa névtelen szerzőnek az alkotása. Úgy készült, hogy minden gyár beküldte a kitöltött kérdőíveket a kereskedelmi miniszternek. A miniszter odaadta őket az államtitkárnak, hogy építtessen azokból valami szép piramist a magyar haza dicsőségére. Az államtitkár szétporciózta az anyagot a miniszteri tanácsosokra, azok továbbították az osztálytanácsosokhoz. Így jutott néhány szekérre való ahhoz az áldott jó emberhez is, akinek családjában én a házitanítói rangot viseltem. Egy darabig rakosgatták a sok irkafirkát a pesti lakás tartozékaiba, spájzba, előszobába, fáskamrába, utoljára sírva fakadt a ház úrnője, hogy akármerre megy, mindenütt beléjük ütközik. Akkor a ház ura azt kérdezte tőlem:

– Fiam, tud maga percentet számolni?

Sohase voltam úgynevezett beképzelt ember. Megvallottam, hogy nem tudok.

– Látja, ezt vártam magától. Szeretem az ilyen becsületes embert. Jutalmul most már maga fogja megírni a spájzban, a fáskamrában és előszobában heverő adatok alapján a magyarországi gyufagyárak, keményítőgyárak és üveggyárak monográfiáját. Persze megfelelő díjazás mellett. Mondjuk tíz percent. Már mint annak a tíz percentje, amit én kapok érte. Én meg annak a tíz percentjét kapom, amit az osztályfőnököm, a tanácsos úr. Ő meg… Különben ez már nem érdekli magát, ugyebár? Magára csak az tartozik, hogy maga kap minden kötetért… hogy is csak? igen, húsz koronát.

Tekintettel arra, hogy egy versért akkoriban öt koronát kaptam Singer és Wolfner uraktól, de csak egy esztendőben kétszer, ez ijesztően nagy összeg volt. De tekintettel arra, hogy kötetenként húsz percentet továbbadtam belőle annak a kereskedősegéd kollégámnak, aki minden hónap első vasárnap délutánján újra elővette velem a percentszámítás elemeit, nem is volt olyan elbírhatatlan nagy összeg. De akármilyen nagy volt és akármilyen kicsi volt, másfél év alatt mégis elkészült, sőt nyomtatásban is megjelent a három kötet, amely egyaránt szolgálta a magyar gyufagyártás, keményítőgyártás és üveggyártás dicsőségét és az én halhatatlanságomat.

Tudniillik én mindig úgy számítottam, hogy amit én írok, az veszendő, mint a cseresznyevirág vagy az ökörszemke pelyhe. De nevezett szakirodalmi munkásságom áll, mint a Sion hegye. De még mennyire áll! Minden barkácsolásom rég elviszi már a szél, sajttakaró, sárkányfarok vagy kalapkarimabélés lesz belőle – de három monográfiám még mindig felvágatlanul fog állni a hivatalos könyvtárak polcain.

Hát innen az én tudat alatt lappangó rokonszenvem a felvágatlanul öregedő könyvek iránt. És ezért méltányolom én annyira a megöregedett számokat, amiket fiatal korukban nem nézett meg senki. Hátha ötven év múlva az én gyáripari statisztikáimat is előveszi valaki.

A KRÁK

A krák egy állatnak a neve, amelyet nem a Systema naturalis-ban kell keresni, hanem az Ezeregyéjszaká-ban. Nem Linné az auktora, hanem Szindbád, a tengerész. Ő kötött ki rajta valahányadik útján mint szép, zöld szigetén a vizek sivatagjának, s áldotta az egyedül való Allaht, aki ilyen nagyszerű imaszőnyeget terített az igazhitűek lába alá, hogy azon leborulva imádják. Míg imádkozott a hajósnép, addig nem is történt semmi baj se, hanem mikor a vacsoratüzeket meggyújtották, gondolt egyet a sziget, megrendült az emberek lába alatt, és magával rántva a gályákat, embereket, tüzeket, lemerült az óceánba, nem hagyva maga után mást, csak egy nagy buborékot. S csak akkor eszmélt rá Szindbád, a tengerész, akinek Allah kegyelme juttatott egy szál mentődeszkát, hogy amit ők szigetnek néztek, az a rettenetes krák volt; a temérdek testű állat, amely ezer esztendeig is elfekszik egy helyen az óceánban, tűri, hogy a madarak beszemeteljék a vízből kipúposodó hátát fűmaggal, az emberek beépítsék házakkal, de mikor aztán egyszer elunja magát, és átfordul a másik oldalára, akkor erdők, házak, emberek után nem marad más, csak egy nagy buborék.

Annyit én is tudok a természetrajzból, hogy az arab rege rettenetes krákja a teremtett állatoknak abba a családjába tartozik, amelyikbe a leviathán, a muhborjú, az egyszarvú meg a – kétfejű sas. S nem én vagyok a hibás benne, hogy nekem ezek a földrengéses idők mégis mindig a krákot juttatják eszembe, ami nincs és nem is volt soha. Ellenben vannak mindenféle tudós elméletei a földindulásnak, amik elől a krák az ürgelyukba bújhat. Plútó, Neptun, explóziós teória, kontrakciós teória, vizek belső korróziója, a lábunk alatt lobogó pokol lánghullámainak apálya és dagálya, számok, statisztikák, grafikonok, csupa tiszteletre méltó dolgok – de azért nem tudnak annyit, mint a krák. A Földnek évek óta láza van, a Földet leli valami, a Föld beteg, és talán azért és azóta beteg az emberek világa is, amelyet ismeretlen törvények köldökzsinórja függeszt a Föld-anyához. Micsoda vajúdás fájdalmaiban reszket mostanában olyan sokat a Föld? Mért tombolnak ezekben az apokaliptikus években ember nemérte viharok az óceánokon? Mi tol ki új hegyláncokat a Föld irdatlan mélységeiből, és mi taszít le azokba mohos kősziklákat és búzatermő mezőket? Hol aludt ez az ismeretlen erő olyan sokáig, és meddig fogja csattogtatni a világ kerekségét átérő ostorát? Lehet-e az, hogy egy láthatatlan kéz megüsse a Föld sarkait, és új dilúviumot és új jégárakat borítson szemfedőnek az elaggott emberiségre, és geológiává változtassa a történelmet?

A tudomány minderre azt mondja, hogy ezek laikus kérdések, s a felelet nem őrá tartozik. Akinek nincs jobb dolga, mint ilyeneken törni a fejét, az forduljon Szindbádhoz, a tengerészhez, mert az nagyon szép meséket tud mondani.

Lehet, hogy a tudománynak igaza van, mikor nem ereszti magához a profanum vulgust – de akkor az emberiség általában komoly tudósokból áll, mert nem akarja észrevenni, hogy valami szokatlan történik a lábai alatt.

Beteg a Föld? Az a tudósok dolga – mondja a profanum vulgus –, nekünk nincs hozzá közünk. Mikor nemzetek köszörülik egymásra a kést, emberek esnek egymásnak vadállat módjára csattogó foggal, rémségekre születik a csecsemő, és rémségek elől menekül koporsóba a halott, akkor ijesztgettek minket azzal a dajkamesével, hogy beteg a Föld?

Hagyjatok nekünk békét a szamárságokkal, ha azt nem tudjátok megmondani, hogy mikor kezdődik már a hausse.

Valahogy úgy van az emberiség ezzel a dologgal, mint a kocsiúton pitykövező gyerek a kocsival – csak akkor veszi észre, mikor már elütötte. Bele vagyunk merülve a magunk kis pityköveibe, a háború vörös, a béke fekete, a politika tarka kavicskáiba, és nem halljuk felénk dübörögni a Föld végzetét. Csak a szeizmográfok hallják, az ércből való Dionűszosz-fülek, amelyek mindig éberen figyelnek a pinceboltok sötét mélyeiben, hogy a maguk remegését továbbadják az embereknek. De az emberek nem akarnak remegni, pedig most már tudják, hogy nemcsak a Taurusz sivatagjaiban vagy az Antarktisz jégmezőin, vagy a labradori plátón történik valami a lelketlen, buta Földdel.

A lelketlen, buta Föld, amely tíz év óta vonaglik és reszket, mint valami élő szervezet, most már meg-megrendül az emberszigetek alatt is, a fölkelő nap országa után a Heszperidák kertjében is – a krák fájósan rázogatja minden tagját.

Mi leli a Földet, ezt az őskrákot, amelynek bőrén-kérgén százezer év óta rakja a maga tüzecskéit az emberi fajzat, a mindenség óceánjának együgyű, tudatlan fecsegő hajósa? Haldoklásában vagy vajúdásában akar-e a másik oldalára fordulni, mint amelyiken mozdulatlan fekszik a mammutok halála óta? A tüzes pokol tetején mászkálunk, mi falánk és ostoba emberhernyók, vagy napok és csillagok ismeretlen hatalma ráncigálja a kis sárgolyót vagy kényükre bízott tehetetlen darabontjukat? Belső görcsök kínozzák-e, vagy kozmikus erők gyötrik? Fizikai törvények dolgoznak-e, vagy lelke van a Földnek, s most azt gyötri az utálat és undor a saját szülöttei miatt, akik embereknek nevezik magukat.

A Föld beteg, a Föld remeg, a Föld vonaglik az eszeveszett emberiség alatt, és akiket úgy hívnak, hogy a Föld hatalmasai, akik élelmesebbek voltak, mint a többi emberázalag, és kiverekedtek maguknak a vízcseppben a legnaposabb pontokat, azok ma is irgalmatlanságokat bömbölnek, és uszítják a többi infuzóriumot, hogy tovább is marják, falják, tépjék testvéreiket, akikkel békességre rendeltettek egymás mellé. A „nagyemberek” azt mondják magukról történelmi halhatatlanságukba vetett hittel, hogy ők szilárdak, mint a szikla, és a Föld labdázik hegyekkel és tengerekkel, mint a villamosrúd a bodzabélgolyócskákkal. Ők új sarkcsillagul akarják felszögezni a firmamentumra a gonoszságot és ostobaságot, amely fölösleges szenvedésekkel szaporítja az ember veleszületett szomorúságát e világon, és a Föld mordul egyet, és nem lesznek többet se bűnök, se erények, se győzők, se rabszolgák, se bombamerénylők, se internáltak, se államférfiak, se hangyák, se szemétdombok, se piramisok, csak a fekete semmi, a thanatosz.

És a krák után csak egy gázbuborék marad, amely mikor szétpattan, azt nem hallják meg már a szomszéd bolygón se.

MAGYAROK SZIMFÓNIÁJA

Nem tudjuk, ki, hol, mikor vetette el az első búzaszemet, ki hódította meg a tüzet, ki mondta el az első imádságot, hol ringattak először bölcsőt? Mint hajnali kép a hosszú fasorban, a kultúra kezdetei is elmosódnak az évezredek és évtízezredek alléjában, s örökre ismeretlenek maradnak azok, akik az emberiség legnagyobb jótevői voltak: az első búzavető, az első kőbaltakészítő, az első tűzgyújtó, az első csónakfaragó, az első dalnok…

Mi volt az első dal? Férfitorok harsogta-e el a legyőzött ellenfél véres teteme felett, vagy anya gügyögte el bölcső felé hajolva, apai fájdalom tördelte-e, míg a remegő kéz egy haldokló gyermek megtört szemét fogta le, vagy szerelmesek tanulták el búgó gerlicéktől? Mint minden őstörténet, bizonytalan és ingatag a dalé is. Eredetét keresték az ős ösztönökben, a háborúban, a szerelemben, és gyökerei nyilván többfelé lenyúlnak az élet mélységeibe. Egyet bizonyosan tudni vélnek az újabb nép-pszichológiai kutatók: a társas dal eredete a társas munkára megy vissza. A dal lényege a taktus, a megismétlődő ütem. Taktusra kopogtak az őserdőkben a kőbalták, taktusban csapkodták az egyfából faragott csónakban a vizet az evezősök, s ezt a ritmikus kopogást, amiben egyformán kedve telik a mai kis vadembernek, a gyermeknek, s a nagy gyermeknek, a vadembernek, ezt a taktust dallal kísérték az ős favágók és az ős csónakosok, s így születhetett meg az első férfikar, egyszerre az első közös, szervezett munkával.

Egy régi ásatásomon, vagy húsz évvel ezelőtt, találtam Alföldünk homokjában egy cserépsípot vagy furulyát, a kőkorszakbeli ember hagyatékából. Mikor kiráztam belőle a földet, és a számhoz emeltem, fölébredt benne az ötezer év óta alvó hang, és kísértetiesen süvöltött bele a föltárt sírok némaságába. Az omlatag vázak csontujjai nem ragadták meg a kőbaltákat, hogy leüssék vele a betolakodott, fosztogató idegent, az ötezer éves emberek szétporlottak a napon, de primitív cserép hangszerük túlélte őket, a művészet már ebben az együgyű formában is halhatatlan volt, s az ősidők dala ma is megvan a gügyögni kezdő gyerek magaaltató, vontatott melódiáiban.

Ami a magyar dalt illeti, a lexikon nagyon okos könyv, de nem hiszem el, hogy a magyar dalosegyleteknek még százéves múltjuk sincs. Van azoknak ezeréves is. A dal az első lélegzetvétele egy kezdő nemzetnek. Előbb volt dal, mint országgyűlés, és az akszakálokat, akik az országgyűlésen egymás üstökébe kapdostak, aztán megint a dal békítette össze. A dal akkor nem ünnepek fehér kalácsa volt, hanem mindennapos kenyér. Vele kezdődött és vele végződött minden, rítus volt, mint később a keresztvetés, s kár, hogy kiment a divatból. Mert a dalozó ember mind jó ember, s a világ annál jobban elcudarodott, minél kevesebbet daloltak benne. A mi eleinknek egész életét végigkísérte a dal. Dalolva mentek a tanácsba és a csatába, dallal áldották és kérlelték a Hadurat, dallal avatták a Boldogasszony ágyát fekvő, új anyát, és dallal dombolták a sírt a vezérnek, aki lova hátán ülve, jobbján szíve szerelmével, balján leghívebb szolgájával átköltözött a mennyég füvellő mezőire.

Különös játéka a véletlennek, hogy az innen-onnan ezeréves első írott följegyzés a magyar dalról, a szegényember daláról szól.

Szent Gellért életiratában van följegyezve, hogy a szent püspök egy dunántúli útjában valami majorságban szállt meg, s mikor elalvás előtt belemerült a breviáriumba, minduntalan megzavarta ájtatoskodásában valami monoton hang, ami kívülről szűrődött be. Egy súrolódó kőnek a hangja s az azt kísérő énekhang.

– Micsoda furcsa zaj ez, Valter? – kérdezte a püspök a diakónusát.

– A szolgálólány őrli odakint az eresz alatt a holnapra való búzát a kézimalmon – felelte a diakónus –, s dalol mellé, hogy ébren tartsa magát.

– Úgy? – mosolyodott el a szent, aki a dal hazájából, a vájt fülű olaszok földjéről került a barbár szittyák közé. – Akkor hát ez a magyarok szimfóniája. Különös szimfónia, Valter! De mit csinálnának a szegények, ha nem is dalolnának? Nagy áldás a dal, Valter fiam!

A dal valóban nagy áldás, és ezer esztendőn át mindig különös szimfónia maradt az élet malmát szüntelenül húzó-vonó, szegény magyarok szimfóniája, akik fáradt szemüket dallal tartják nyitva az éjszakában. A dolgozók szimfóniájának az alapmotívumai mindenütt egyformák a föld kerekén, de egyikben sincs annyi sötét tónus, annyi fojtott, dalban sem kimondható fájdalom, mint a magyarok szimfóniájában…

…Az a ház, amelyikben én lakom, szemben van a városi zeneiskolával, ahol esténként énekpróbákat is szoktak tartani, s olyankor sokszor beárad hozzám a magyar dal varázsa, míg fejem fáradtan bukdosik az írásom fölött. S ha lefogott szemmel hallgatom a dalt, elsorjázik előttem boldogtalan nemzetünk egész története, Csaba vezér csillagrúgó hada dobogásától egészen azokig a tömegsírokig, amelyek fekete gyöngysorként díszítik Európa nyakát a nyugati tengerek szélétől egész az Urálig. S míg hallgatom a dalokat, amelyekben Koppány vezér pogány haragja dübörög, az első szent király áhítata zeng, Dózsa György halálkínja sikolt, a magyar legény lába dobban, a magyar lány szerelme susog, a magyar anyák imádsága sír, és átka zörget az ég bezárt ablakán – míg hallgatom a magyar dalokat, mindig történetbájú iskoláskoromnak egy képe foszforeszkál előttem. Lehel vezért látom, amint a Lech mezején, a vesztett csata után, utolsó lélegzetével még egyszer belefúj a kürtbe, és szerte a haláltarló fekete-piros virágai közül felkönyökölnek rá a haldokló magyarok: hallga csak, hallga, tán újra kezdődik… Nyila hullt tegezzel, kettétört karddal, elkopottan és megtiportan, önmagunk által is meggyalázottan heverünk ma mi is a haláltarlón, s amint megzendül a magyar dal, felneszel rá a lélek: hallga csak, hallga, tán újra kezdődik a magyar élet, s minekünk is „lesz még egyszer ünnep a világon”…

NYELVRONTÁS

Dr. Bory István úr Budapestről a következő sorokat küldte nekem a napokban:

– Az „Ijedős embereknek” című azon cikkét idézze szíves emlékezetébe, melyben az ural és uralkodik igék helyes értelmezéséért kardoskodott. Minden megjegyzés nélkül bátor vagyok a következő mondatra felhívni szíves figyelmét: „Etele úgy látszik, a második rész hőse lesz, s az egészet uralja, végzetes pályájával.” E sorokat Gyulai Pál írta, de nem magánlevélben vagy fidibuszra firkált, odavetett megjegyzésként (ami különben sem igen módosítaná a kifejezés értékét), hanem mint jelentéstevő Arany Buda halálá-nak az Akadémia elé 1864. jan. 17-én terjesztett bírálatában.

Sajnálom, hogy a levélíró úr, aki nyilvánvalóan szívén viseli a magyar nyelvhelyességet, minden megjegyzést eltakarékoskodott a tényközléstől. Mert így nem tudhatom, Gyulai Pált tartja-e nyelvrontónak vagy engem, aki ebben az ural kérdésben nem vagyok egy hiten néhai nagy professzorommal. Én abban a bizonyos cikkemben azt állítottam, hogy az ural egészen mást jelent, mint az uralkodik, éppen az ellenkezőjét teszi. Ural annyit tesz, mint úrnak tartani, úrnak elismerni valakit. Tehát nem az Isten uralja a világot, hanem a világ uralja az Istent, aki uralkodik a világon. Ez olyan tiszta dolog, hogy még csak vitatkozni se lehet rajta. Nemcsak hogy minden nyelvtudós ezt mondja, de így tudja minden újságolvasó is, aki szerkesztői üzeneteket szokott olvasni, mert ezt a kérdést nagyon gyakran feladják a szerkesztőségeknek. Sőt, többet mondok, úgy tudta maga Gyulai Pál is. Éppen most írja Négyesy László – akinek szintén mint professzoromnak lehetek hálás, mert egyetemi hallgató koromban ő alapvizsgáztatott a magyar nyelvből – a következő perdöntő sorokat a Magyarosan című nyelvművelő folyóirat első számában:

– Az ural szó jelentése teljesen felfordult már ezelőtt jó félszázaddal. A népszövetség őszi ülését a leszerelés kérdése uralja, a Gellérthegy az egész fővárost uralja. Így írják, pedig azt uralja valaki, akit urának ismer el. Már Gyulai küzdött a megromlott szóhasználat ellen, és idézte Kisfaludy Sándor versét:

Adja Isten, hogy a magyart
a fél világ uralja.

Amivel a régi költő bizonyosan nem azt akarta kívánni, hogy a magyarnak ura-gazdája legyen a fél világ. (Ámbár mi, kései magyarok, akiknek az egész világ parancsolgat, alighanem belemennénk már ilyen ötvenszázalékos kiegyezésbe is, a mai nyelvhasználat szerint.)

*

Mi következik most már ebből? Annyi mindenesetre következik, hogy ez egyszer nekem volt igazam, és nem én voltam a nyelvrontó. Hát Gyulai Pál az volt? Ilyen bolondot nem mernék állítani. Különösen mikor Négyesy László tesz bizonyságot amellett, hogy Gyulai Pál tudta, mit kíván a nyelvhelyesség, és hadakozott is érte. Hogy aztán az ő tolla is megcsúszott néha, az még nem teszi nyelvrontóvá. Az csak azt mutatja, hogy igenis, caesar supra grammaticam. Ezt a szállóigét Zsigmond királyunkhoz kötik, akit a konstanzi zsinaton valami nyelvtani tudatlanságon értek a papok. Semleges nemű görög szót hímnemű gyanánt használt, és mikor valamelyik bátor egyházfejedelem megpirongatta érte, ezt a választ kapta:

– Hja, doctissime, én császár vagyok, nekem nem parancsol a nyelvtan!

Merem állítani, hogy nincs a magyar irodalomnak se királya, se császára, akiben a nyelvtudós hibát ne találhatna, még ha nem valami szögrehúzó ember is. (Kiskun ember, Holló Béla barátom, Félegyháza volt polgármestere szokta így hívni azt, akire mások azt mondják, hogy a kákán is csomót keres.) Jókairól nem is beszélve, Petőfiben is sokszor megakadhatna a nyelvtanár piros plajbásza, sőt egy-két bocsánatos bűnt még Aranyban is lehetne találni, akihez fogható nyelvtökéletessége nem volt és nyilván nem is lesz többet magyar írónak. Pedig Arany tudósa is volt a magyar nyelvnek, nemcsak művésze, s nyelvérzékét nagy tanultság ellenőrizte, olyan mértékű, amilyennel egy nagy írónk se dicsekedhetett. Mégis megesett vele is, ami Gyulai Pállal, mert óhatatlan, hogy az élő beszéd meg ne szeplősítse a legkristályosabb irodalmi nyelvet is. Elképzelhetetlen, hogy az író, mikor dolgozik, nyelvtanokkal, stilisztikákkal és nyelvhelyességi kézikönyvekkel rakja körül magát, s minden mondatot fertőtlenítsen, mielőtt az agyából a papírra ereszti. De azt hiszem, ha volna is, aki megpróbálná, még annak a munkájába is belopakodnának a mindennapos nyelvhasználatnak olyan elemei, amelyeket a nyelvtudomány züllött elemeknek tekint. A mindennapos nyelvhasználat: ez az a császár, amely nem sokat ad a grammatikára, s nem tartja magát az írott törvényekhez.

Ne menjen idétlen kérkedésszámba, ha előhozakodok itt azzal a levéllel is, amit pár éve a magam magyarsága ügyében kaptam Pestről. Talán más foglalkozású nyelvművelő, de mindenesetre rajongója a magyar nyelvnek, és jószándékú ember velem szemben. Kivágta ebből az újságból egy cikkemet, aláhúzta benne a nyelvi hibákat, szabálytalanságokat, helytelenségeket, pongyolaságokat, nem kötözködésül, hanem megszívlelésül. Megpróbáltam összeolvasni a rovást, de csak százhuszonnyolcig jutottam el, aztán már akadoztam, mert rossz számoló vagyok, s úgy feletáján abba is hagytam a nem nekem való munkát. Gondolom, százhuszonnyolc hiba is elég szép teljesítmény ilyen igénytelen skriblifex részéről, aki se tudósa, se művésze nem vagyok a magyar nyelvnek, csak úgy írom és beszélem, ahogy otthon tanultam. Igaz, hogy ennek a tekintélyes számnak körülbelül fele lemegy sajtóhibára, egyezményes nyomdai helyesírásra, mire, de még akkor is lehetősen marad olyan, amiben én vagyok a ludas. Például a bűnvizsgáló szerint magyar író nem kezdheti a mondatot „ugyan”-nal, „hát”-tal kezdeni meg már nem is pongyolaság, hanem valóságos neveletlenség. Hát én erre azt felelhetném, hogy: ugyan ne tessék már ilyent mondani. De tekintettel arra, miszerint ez nyegleség leendene – azzal a feltevéssel élek, mely szerint ez már a finomabb igényeket is kielégítő kicsiszolt és szabatos irodalmi nyelv… eh, mit erőltessem, nem nekem való ez! Tökéletesen tisztában vagyok vele, hogy ma már nem olyan választékos és szabatos a stílusom, mint az érettségi dolgozatomban volt, és a szigorú nyelvtudománytól talán nem is kapok belőle olyan egyest, mint akkor – de fájdalom, ma már nemigen lehet segíteni rajtam. Attól félek, hogy halálos holtomig inkább az élet nyelvén fogok beszélni, mint a szabatos irodalomén.

*

Anélkül hogy haza akarnék beszélni, nagyon örülök neki, hogy ma már a hivatásos és hivatalos nyelvtudomány se a dogma szempontjából nézi a nyelvhelyesség és a nyelvromlás kérdését. Magyarosan – ez a címe az Akadémia nyelvművelő folyóiratának, s ebben mintha benne volna az, hogy nem a dogmáról van itt szó, hanem valami másról, ami sokkal több, a dogmánál. Amint a szerkesztőnek, Nagy J. Bélának a magyar közönséghez intézett beköszöntője mondja, a magyar nyelv épsége, szépsége, eredeti zamatja van veszélyben. Sajnos, ez az utolsó igéig így igaz, a nyelvromlást nem lehet tagadni. De hogy nem minden változás nyelvromlás, azt ugyanezen a helyen a magyar nyelvtudománynak olyan magisztere mondja, mint Négyessy László. A nyelvi helyesség csak viszonylagos dolog, csak egy-egy időpontra lehet szabályait felállítani – vallja nagyon okosan. Mi nem beszélhetünk úgy, ahogy a Halotti beszéd korában beszéltek, s Árpád nem konstatálhatta a szeri országgyűlésen a honfoglalás százszázalékos sikerét, se Török Bálint nem mondhatta Izabella királyasszonynak, hogy kár a benzinért. Én ugyan most se mondom egyiket se, de nem háborodok fel rajta, ha mástól hallom. Olyan kórságok ezek, amelyek el fognak múlni a korral, ha nem felelnek meg a magyar gondolatjárásnak. Ha pedig megfelelnek, akkor mért ne bocsátanánk meg nekik? A nyelv örök mozgásban levő folyamata kilöki magából, ami a természetével ellenkezik, ami pedig megfelel neki, azt addig gömbölygeti, formálgatja, hogy utoljára lekopik róla minden idegenség. Ez persze nem azt jelenti, hogy bízzunk rá mindent magára a vízre. Ha az átokhínár úgy elszaporodik benne, mint ahogy most meglepte a nyelvünket, akkor bizony irtani kell addig, amíg lehet.

Azonban nagyobb bajt is látok én annál, ami a víz színén úszkál, az úgynevezett művelt társadalom nyelvében. Azt tartom nagyobb bajnak, hogy a magyar népnyelv is megbetegedett. Taine-nek a Lafontaine című könyvében olvastam egyszer – régen volt, csak az értelmét tudom idézni –, hogy a falusi piacon, a kovácsműhelyben több új szó és szólásmondás születik, mint az országházban. Ez valamikor bizonyosan így volt igaz, de a mi időnkben mintha ebben is elszegényedett volna a nép. A népnyelv régi virágai elfakultak, el is száradtak, és újak nemigen jönnek helyettük; ami jön, abban nem sok köszönet van.

Nemcsak a városi embernek idegenek, egy részüket már a paraszt se érti. Elszárította őket az élet megváltozása, és ez rendin való is volna, de – újakat nem rügyezett helyettük. A szavakkal is így áll a dolog, ott is több a halálozás, mint a születés, s még nagyobb baj az, hogy az új szavak közt sok a torzszülött. De nemcsak a szavak torzultak el, hanem a szókötés, a nyelvszerkezet, a nyelv lelke is megbomlott. Az el lett utazva mifelénk ma már járatosabb a tanyán, mint a városban. Persze innen került ki. Kivitte a katonaviselt legény s a cselédviselt lány, akit hivatalosan úgy hívnak, hogy háztartási alkalmazott. Itt valóban nyelvromlás van, amiért bajos volna a felelősséget a sajtó nyakába varrni. Mert az úri nyelvromlásért rendesen a sajtót szokták megpálcázni, nyilván azért, mert arról úgyis mindenki tudja, hogy az ördög találmánya. Nem azt mondom, hogy én sohase találok az újságban olyant, amitől fölszisszenek. Dehát kerülközik olyasmi miniszteri nyilatkozatokban és értesítői programértekezésekben is. Persze az újságot többen olvassák, tehát ha az hibázik, az nagyobb veszedelem. De hogy a nyelvrontásból a sajtóra esne legnagyobb porció, azt még kötve se hiszem. A magyar sajtó nyelve általánosságban elég becsületes magyar nyelv. Nem rosszabb magyarnak, mint a német sajtóé németnek. Szívemből örülnék neki, ha a magyar törvényszövegezők olyan értelmesen írnák a törvényeket, mint ahogy mink írjuk az újságot.

A tanyai magyar nemigen jut újságolvasáshoz, mégis sűrűllik a beszédjében a nyelvi idétlenség. Nemcsak az, amit a katonafiú, a szolgálóleány hurcol ki a városból, hanem az is, amit a paraszt ott szed föl, ahol az úri nyelvvel van találkozása: a városházán, az adóhivatalban, a törvényszéken.

A paraszt nyelvének a hivatalos nyelv az átokhínárja. De olyan elhatalmasodott, hogy érdemes róla külön fejezetet írni.

LEGKEDVESEBB KIRÁLYAIMRÓL

Tisztelek, becsülök én minden királyt kivétel nélkül, de legtöbb kedvem mégiscsak azokban telik, akik gyerekkoromban bejáratosak voltak a szalmás istállónkba. Rendesen nyári délutánokon jöttek, mikor a szétnyiladozott deszkatetőnek hegyibe hágott a nap, és csupa aranyszalmán feküdt a szűcs fia, igazán az Úrban aludván el, mert a disznóbőrtáblás, öreg Biblia szolgált vánkosul kócos kis fejének. Egy darabig még zizergették körülöttem a szalmát rubinszemű egerek, de aztán ők is megvackoltak maguknak valahol, és akkor csöndben egymás után előjöttek a Bibliából a nagy szakállú öreg zsidó királyok, minden jó és gonosz mívelkedésükkel. Saul szememláttára dőlt a kardjába, és Dávid mindig odakacsintott rám, mielőtt vakszemen ütötte az óriást, úgyhogy orrán, száján eleredt a vér, és bugyborékolva zuhogott le a gerendáról. Mert éppen csak akkorák voltak magas vendégeim, amekkoráknak fába metszette őket pár száz évvel ezelőtt a német illusztrátor, és így kényelmesen elfértek a gerendán Júda és Izrael összes királyai a filiszteusokkal és amalekitákkal együtt, sőt még arra is maradt hely, hogy az istentelen Nebukadnécár négykézláb legelésszen. Ebben a helyzetben különös gyönyörűségemre volt a nagy király, mert csak a fülei hegyesellettek ki a babiloni szénából, és így egészen olyan volt, mint mikor a Zsíros Palkó szomszéd szamárcsikója beszabadult a búzába. Ennél csak annak örültem jobban, mikor a bálványimádó királynét, a gonosz Jezabelt törte a nyavalya a gerendán; rövid szoknyában, hétágú koronában, nyakatörötten feküdt a kocsiúton, és két jeruzsálemi pulikutya nyalogatta a vérét. Az ura, Ákháb király hajadonfővel nézett ki a várkastély toronyablakából, bizonyosan azért tette le a koronáját, hogy mind a két kezével téphesse a haját mérgében. Ezen én mindig nagyon jót nevettem, de nem ifjúkori szívtelenségből, vagy mintha már akkor kiütközött volna belőlem a későbbi vérszopó természet. Csak a precedensnek örültem, tudván azt, hogy Jezabelt azért tette csúffá az Isten, mert elvette a szegény ember szőlejét. Nagy megnyugvás volt az nekem, hogy az Ótestamentumban történtek után az én apám szőlejét nem meri elvenni a király, ha egyszer mifelénk talál sétálni, mikor a piros szagosszőlő érik.

De hát a király sohase járt mifelénk, és így én tovább is csak a zsidó királyokkal ápoltam a barátságot – magukra vessenek pályatársaik, amiért féltették a bársonynadrágjukat, és nem ültek le mellém a szalmába. Igaz, hogy idők múltával a zsidó királyokkal is összerúgtuk a patkót. Hol egyikben, hol másikban ismertem rá modern államférfiakra, világnézetbeli különbségek is támadtak köztünk, nem kerestem többé társaságukat, s lassanként már a nevüket is elfelejtettem. Csak Salamonnal értettem néha szót, azzal is csak annyit, hogy kitanulhatatlan az asszonyok eszejárása, és hogy minden hiúság a nap alatt. És ahogy kezdett az utam lefelé kanyarodni a dombról, az öreg Dávid királyhoz is volt néhány szigorúan bizalmas kérdésem, míg illetékes helyről le nem intettek róla.

Annál nagyobb volt aztán az örömem, mikor nyári csavargásomban pár hete kezembe akadt Micha Josefben Gorion nagy mondagyűjteményének, a Die Sagen der Juden-nek most megjelent utolsó kötete, a Juda und Israel. Egyszerre ott feküdtem megint a düledező istállóban az aranyszínű szalmán, csak most puhább vánkos volt a fejem alatt, és legkedvesebb királyaim nem a krónikák véres bíborában sorjáztak el előttem, hanem a mesék napszín palástjában. Isten közvetlen közeléből zuhogott rám a derű két hétig, azt megtartom magamnak, mert azon akarok kitelelni. Hanem egy-két tanulságos dolgot tovább adok – bizonyosan talál köztük újat az is, aki nem egészen járatlan a könyvek könyvében.

*

Azt például nem írja meg az Ótestamentum, hogy ki volt a négy legszebb asszony a világon. A legenda megnevezi őket: Sára, Ráháb, Abigél és Eszter. Hát ez persze nem szentírás, és én se vagyok hajlandó szó szerint venni. De azért jól gondolja meg, aki azt hiszi, hogy szebbet is tud, mert ez olyan szépségverseny, ahol indokolni is kell a szavazást. A másik háromról nem is merek beszélni, csak az Abigél szépségét írom ide. Egyszer Dávid királyra rásötétedett az erdőben, nem látta az utat, s még tán most is keresné, ha Abigél meg nem szánja. Úgy szánta meg, hogy nekigyürkőzött egy kicsit, ahogy a mosóasszonyok szoktak – hát olyan fehér volt a lábaszára, hogy három mérföldre bevilágította az utat az ő édes urának.

*

A Betszabé története se egészen úgy van ám, ahogy azok az illetlen képírók meg szokták festeni: hogy az Uriás felesége kelleti magát a fürdőkádban, Dávid meg ráfelejtkezik az erkélyről. Nem volt az asszonyban semmi rossz szándék se, hiszen fürdőkosár mögött napfürdőzött a tetőn. Dávid se azért hagyta abba a zsoltármondást, mintha az ördög incselkedett volna vele, hanem egy pintyőke megzörgette az ablakát, azt akarta lelőni. Csakhogy a madár a fürdőkosárra szállt, s a király elhibázta a célzást, nem a madár esett le a nyílvesszőtől, hanem a fürdőkosár fordult föl, s arról már nem tehetett szent Dávid se, hogy akkor egyszerre piros lett előtte a világ.

Egy másik legendából kiviláglik, ami úgyis tudnivaló, hogy Isten rendelése volt az egész. Mikor Dávid leparittyázta Góliátot, szerette volna levágni a fejét, ahogy azt abban az időben kívánta a párbajkódex, de nem tudta kinyitni a nyakán a sisak zárját. Akkor szaladt oda a hittita Uriás, hogy ő kinyitja a sisakot, ha Dávid Izraelből szerez neki asszonyt. Dávid kezet adott rá, és ezzel nagyon magára haragította Jehovát.

– Mit? – kiáltott rá az Úr – te így osztogatod Izrael lányait a hitetleneknek? Hát tudd meg, hogy ez a hitetlen most már azt az asszonyt kapja meg, akit én neked szántam!

Lehet, hogy Jehova meggondolta volna még a dolgot, de Dávid kapta magát, elvette a Saul király leányát, s ezzel aztán végképp elrontotta a sorát. Amelyik napon ő bekötötte a királylány fejét, azon a napon vitte sátrába Betszabét a hittita.

Az Isten már az Ótestamentumban is megverte az elhirtelenkedett házasságokat.

*

Természetes, hogy Jehova mindent előre tudott már a teremtés hat napján. A tengernek már akkor megparancsolta, hogy majd váljon ketté Mózes előtt, a napnak és a holdnak, hogy álljon meg Józsue szavára, a hollónak, hogy kosztolja Illést a pusztában, az oroszlánoknak, hogy ne bántsák Dánielt, az égnek, hogy nyíljon meg Ezékielnek és a cethalnak, hogy nyelje el Jónást.

Szeretném, ha a jó Isten arra is teremtett volna egy cethalat, hogy nyelje el a nagytakarítást és telefont, továbbá megparancsolta volna a világ teremtésekor egy díványnak, hogy engem minden délután ringasson, egy findzsának, hogy a fekete soha ne fogyjon ki belőle, és egy szivarnak, hogy soha ki ne aludjon.

*

Nem kell megütközni rajta, hogy ilyen gyerekes kívánságokkal törleszkedem az Úrhoz. A legendák Jehovája nem az a kegyetlen autokrata, aki a bibliáé, ővele lehet beszélni. Manasse például nagyon sok rossz fát tett a tűzre, vérben és vasban dolgozó király volt, s bálványokat rakott az igaz Isten házába. Először a Jehova csak elbúsulta magát, és elhúzódott a templom sarkába, hogy a bitorló kőisten ne meresztgethesse rá a csúfolódó halszemét. Erre az elvetemedett király olyan bálványt rakatott a templom közepére, amelyiknek négy arca volt, úgyhogy akárhová bújt előle a Jehova, mindenütt incselkedett vele. Erre aztán az Úr türelme is elfogyott, leszalajtott egy trónálló angyalt az asszírokhoz, hogy virgácsolják csak meg egy kicsit Izraelt. Manasszéval ókori divat szerint bánt az ellenség – akkor nem a legyőzött ország népét mortifikálták, hanem a királyt tették rézüstbe és pörkölték lassú tűzön. Sorra szedte aztán a nyavalyás a Molochokat meg a Dágonokat, de hogy egyik bálvány se segített rajta, csak a Jehovához nyöszörgött fel:

– Világ ura, én már minden istennel megpróbálkoztam, aki csak van a világon, de egyik se tud semmit. Uram, te vagy az istenek istene, és ha te se segítesz rajtam, akkor azt kell hinnem, hogy Te is csak olyan vagy, mint a többi.

Tudja Isten, mintha ez bűnbánatnak tökéletlen volna egy kicsit, de azért a szolgálattevő angyalok, akiken határozottan erőt vett időnként egy kis antiszemitizmus, becsukták az ég ablakát, hogy a Manassze könyörgése valahogy meg ne békítse az Urat. De a Jehova nem engedett magán kifogni, addig izgett-mozgott a trónusán, míg az egyik székláb átfúrta az eget, és a lyukon beszökött az imádság. Akkor az Úr megcsóválta a fejét, és így ítélt:

– Te semmirevaló! Jobban tenném, ha meg nem hallgatnálak, mert nagyon megharagítottál. De én nem zárom be az ajtót azok előtt, akik jóba akarják magukat foglalni, hogy ne mondhassa senki: lám, Manassze meg akart térni, de az Isten nem állt vele szóba.

És Jehova ismét királlyá tette Manasszét Jeruzsálem fölött.

*

Addig, míg Salamon föl nem építette a jeruzsálemi templomot, olyan volt a világ, mint az a szék, amelyiknek csak két lába van.

Ez a szemléletes kép a maga idejében nyilván nem volt olyan találó, mint most.

*

Csakhogy a templomot nagyon nehéz volt felépíteni. Hiába szállította Hiram a libanoni cédrusokat, a kövekkel nagyon meg volt akadva Salamon. Már Mózesnek megmondta Jehova, hogy ő nem tűri a házában a vassal faragott követ. (Úgy látszik, nemcsak azt bánta meg az Úristen, hogy embert teremtett, hanem a vas teremtését is. Dehát a Jehova is mindent később bánt meg.) Meg lehet-e a követ szekerce és kalapács nélkül munkálni? – kérdezte Salamon a bölcseit. A bölcsek aztán kisütötték, hogy meg lehet, csak a schamirt kell hozzá előkeríteni. A schamir egy hitvány kis féreg, akkora, mint egy árpaszem, de az a csodálatos tulajdonsága van, hogy se kő, se vas, se semmiféle érc nem tud neki ellenállni, szétbont és keresztültör az ereje mindent, amihez hozzáér. Kár, hogy csak egyet teremtett belőle az Isten, azt is a paradicsomban őrzi ólomtokban, mert csak az ólom az, amivel még a schamir se bír.

Ahogy ezt Salamon megtudta, azonnal elküldött egy sasmadarat a paradicsomba, az elhozta neki a férget ólomtokostul, és ennek a segítségével épült föl a jeruzsálemi templom. Amikor a templom elpusztult, véget ért a schamir élete is, legalábbis senki se látta többet.

Én ugyan nem tudom, hogy Curie-ék nem a schamirt találták-e meg, mikor a rádiumot felfedezték. Mert ez is olyan csodálatos állat, hogy mindent keresztültör az ereje, csak éppen az ólmon nem tud kifogni.

*

Salamonnak a Biblia szerint is rossz vége lett, mert hiába volt ő Bölcs Salamon, mégiscsak elvették az eszét az asszonyok. A legenda a Fáraó lányát teszi felelőssé mindenért. Mikor az egyiptomi asszony meglátta azt a sok áldozatot, amit a király Jehova oltáraira rakott, duzzogva kérdezte tőle:

– Ha te mindent a te istenednek ajánlasz fel, mit adsz akkor az én isteneimnek?

Salamon fogott egy marék legyet, és biztatta az asszonyt, hogy az ő istenei azzal is beérik, mert azok nem olyan nagy igényűek, mint Jehova.

– Mit? – sikoltott az egyiptomi királylány – hát a te egy istenedet juhokkal tartod, az enyémnek szemét meg egy marék léggyel akarod kiszúrni? Hát kicsoda-micsoda tulajdonképp az a te istened? Mikor lett, miből lett, ki teremtette?

Salamon gondolkozóba esett, és föladta az asszony kérdéseit a bölcseinek. Azok a kérdésre kérdéssel feleltek.

– Először te mondd meg nekünk, hogy az ujjaidon a körmök csontból vannak-e vagy húsból?

Bölcs Salamon csak a vállát vonogatta, de nem tudott felelni.

– No, látod – főzték le a bölcsek –, ha azzal se vagy tisztában, amit mindennap látsz, mit firtatsz olyan dolgokat, amik ezer esztendőkre vannak tőled?

Salamon megszégyellte magát, de akkor már késő volt. Abban az órában, amelyikben Gábriel arkangyal leszállt az égből, egy nádszálat dobott a tengerbe, és addig bugyborékolt benne, míg ki nem kerekedett belőle egy homokzátony. Ez volt a világon a legnevezetesebb buborékfúvás: azon a homokzátonyon épült fel Róma.

*

Meg kell vallanom, hogy amit idéztem a könyvből, nem szó szerint idéztem, csak emlékezet szerint. A könyvet valahol fele olvasatlan elhagytam az úton. Sajnos, az irányban már nem szolgál a memóriám, hogy volna a könyvben valami varázsmondás elveszett tárgyak megkeresésére, s így attól tartok, hogy az istenfélő Zsuzsanna hiteles történetéből nem okulhatok.

FATA NUMMORUM

Habent sua fata libelli… Én is ismerem ezt a Terentianus Maurusból való idézetet, s nyilván őnála nélkül is tudnám, hogy a könyveknek is megvan a maguk sorsa. Százötvenezer kötet könyv van abban a kriptában, amelynek a kulcsai rám vannak bízva, s azok közt néhány száz a könyvnyomtatás első száz esztendejéből való. Van köztük olyan, fölnyalábolni is nehéz jogi munka, amelyben elszáradt ibolyákra kötött asszonyhaj-koszorúcskát találtam, ugyan ott is hagytam, s én is tűztem néhány szál ibolyát az asszonyhajba, amelynek fényén és puhaságán nem fogtak a századok se; lapozgattam olyan füveskönyvben, amelynek vér száradt a fatáblájára, s volt a kezemben olyan Polybios-kiadás, amelynek reneszánsz kötésén kiszurkálták a díszül szolgáló császár-arckép szemét. Ha egy-egy ilyen könyvvel el lehetne mondatni a négyszáz éves életét, az nyilván regényesebb volna akárhány regénynél.

De hát én nemcsak könyvtárigazgató vagyok, hanem múzeumigazgató is, s ebben a minőségemben merem mondani, hogy a régi pénzeknek is megvan a maguk fátuma, s nyilván még tarkább, mint a könyveké. Már csak azért is, mert a pénz régibb találmány, mint a könyv – abba nekem mint érdekelt félnek nem illik beleszólnom, hogy melyiket találta ki az ördög –, s a világi népek mindig jobban kapkodtak a pénzverő, mint a könyvnyomtató munkája után.

A mi múzeumunknak van egy kis éremgyűjteménye is, körülbelül tizenkétezer darab, s nem sokkal kevesebb a papírpénzünk se, amit a háborús szükségpénzek gazdagítottak föl ennyire. A közönség azonban erről nemigen tud, mert ezek a kincsek nincsenek szem előtt. Nem fösvénységből vontam el őket a köztekintet elől, hanem muszájból.

„Igön nagy itten a helybéli ínség” – így szokták mondani a múzeumban nézelődő tanyaiak, akik mint elmaradt népek nem tudják azt, hogy ennek a ténykörülménynek a városi neve férhelyhiány. Amikor még férhelytöbbletnek örvendtünk, akkor hosszú tárlókban ki voltak rakva az éremsorozatok, s a falakra függesztett, lapos szekrényekben láthatók voltak a néhai bankók, amelyek közül legnagyobb megilletődés természetesen a Kossuth-bankókat környékezte. A többit azonban, noha francia Kossuth-bankók is voltak köztük, a nagy forradalom assignatái, nemigen méltatta figyelemre a helybéli nemzet. Nem is csoda, hiszen a magunk assignatáinak se volt semmi becsülete tíz-tizenkét évvel ezelőtt, mikor ércpénzt csak a múzeumokban lehetett látni, írattak énvelem akkoriban házimulatságra valami egyfölvonásos bohóságot, aminek Csőszfogadás volt a címe, s amelyben úriemberek pályáztak a kisgazdatársadalom által meghirdetett csőszi állásra. Egyébre már nem is emlékszem belőle, csak arra, hogy a csősz évi bérét tízezer koronára tettem, de nem habozás nélkül, mert ez olyan borzasztó nagy összeg volt, hogy még tréfának is sokalltam. Mire azonban legépelték a kéziratot, akkorára ki kellett javítani a tízezer koronát százezerre, s mikor egy év múlva makói barátaim kicipelték a csőszt a világot jelentő deszkákra, tízmilliót kellett neki ígérni, de még úgy se volt bizonyos, vállalja-e ennyiért rendes ember a csőszbotot.

Azt se mondhatnám azonban, hogy az ércpénzes tárlók körül nagy lett volna a vasárnapi tolongás. Az éremgyűjtemény inkább szakembereknek való mulatság, laikusabb szemében halott dolog, már pedig a múzeum törzslátogatói nem a különböző tiszteletre méltó szakmák doktorai, hanem a Halbőr Förgeteg Jánosok és Szél ángyók. Ők pedig elhaladtak a tárlók mellett, csak a sor elején állapodván meg, az apró, vékony ezüstdénárok mellett, amelyeket a magyarázó tábla szerint István szent királyunk veretett. Kései magyarok erre nem tehettek mást, mint hogy szívükből megszánhatták a szent királyt, fájdalmas fejcsóválással mondván:

– Szögény király, de kis péze vót ennek is…

Én is megszántam a kései magyarokat is, meg a régi pénzeket is, s megpróbáltam közelebb hozni őket egymáshoz. Hóman Bálint pénztörténeti munkája alapján kiírtam a halott királyok érmei mellé, hogy a pénzből ennyi darabba került egy tinó az első királyok idejében, ennyibe a tatárjárás után, ennyibe Mohács után, s ha most is ez volna a járópénz, ennyi volna az ára egy tinónak, egy lónak, egy pár csizmának.

A tudománynépszerűsítés nagyszerűen bevált. Az érmes teremben alig lehetett járni vasárnaponként, akkora volt az érdeklődés. Fájdalom, nemcsak a Halbőr Förgeteg Jánosok és Szél ángyók figyelme ébredt föl, hanem a tanultabb nemzeté is.

A háború utolsó tele volt, s én sokat álmatlankodtam a múzeum miatt. Akkor, amikor még nemigen volt mit félteni benne, külön éjjeliőröket rendelt ki tiszteletére a város, ellenőrző órákkal ellátva, nehogy a hivatalos egyének a múzeum helyett a sarki kocsmát kerülgessék. A múzeumnak nem is történt semmi baja, de minden héten összetört az óra a hivatalos egyének kebelén, részint magános tántorgás, részint vidám birkózás következtében, amelyek az órafelhúzás szüneteiben eszközöltettek. A város beleunt az órareparáltatásba, és véget vetett a romantikának, rábízván a múzeum őrzését a jó Istenre. A jó Istennek azonban egyéb gondja is volt a háború alatt, s különösen elment a kedve a múzeumőrzéstől, mikor az épület körül levő utcai lámpákat is leszerelték abban a takarékossági járványban, amely nagyon hasonlított a mostanira, abban is, hogy annak is a kultúra volt az első áldozata. Rendőrt kértem a közművelődés éjszakai őrizetére. Csodálkozva néztek rám. Hát nem tudom, hogy most nincs rendőr, mert mindenki katona? Akkor tessék nekem katonát adni – mentem tovább. – Milyen alapon? Azon az alapon, hogy ha minden házat őrizhet fegyveres poszt, amelyikben egy hordó kincstári káposzta possad, akkor az évezredek kincseivel megrakott ház is megérdemel ennyi vigyázást. Barátságosan megintettek, hogyha egészben akarok maradni, akkor ne lázítsak a haza és a hadviselés érdekei ellen.

Jó is, hogy elutasították a kérésemet, mert aztán az Isten se vette volna le rólam, hogy nem énmiattam veszett el a háború. Így nem történt egyéb baj, mint hogy egy hét múlva két szökött katona, az egyik önkéntes, éjszakának idején betört az éremgyűjteménybe, s elvitte minden aranyunkat, vagy száznegyven darabot, és vagy kétszáz nagy ezüsttallért és emlékérmet. A rablók hamarosan kézre is kerültek, a tallérokat is megtalálta a rendőrség, egy újszegedi kertben elásva, hanem az aranyaknak nyoma veszett. Úgy rebesgették, persze bizonyíthatatlanul, hogy egy környékbeli fotográfus vette meg őket – aranyfürdőnek.

Hát ez a fata nummorum. Hogy ilyen véget érjenek azok a kincsek, amelyeket ezer évig őrzött a föld, s századok óta simogatnak, becéznek, rejtegetnek a műgyűjtők. Hogy világbíró Nagy Sándor staterjei, a sisakos Athéne-fejjel, amelyekre először írták a bazileoszt, a király szót; hogy a római császárok, a velencei dogék érmei, hogy Mátyás hollós dukátjai, amelyekről Szent László alakja az egykorú cárok aranyvereteire is rákerült; hogy ezek az évezredes és sokszázados ragyogások egy vidéki fotográfus aranyfürdőjében fejezzék be életüket, béresek és szolgálók képét finomítván kellemetlen sárgásbarnáról kellemes ibolyásbarnára.

Meg kell vallanom, hogy ez olyan diadala a demokráciának, amit nem tudok fennkölt lelkesedéssel ünnepelni. Hiszen nem mondom, van a dologban jó is. Az, hogy amit tizennégy esztendővel ezelőtt elvittek, azt nem kell többet féltenem. Dehát ez csak olyan vigasztalódás, mint amikor a cigány azzal búcsúztatja a felfordult lovát, hogy hála Istennek, megszűnt a dög. S nekünk nem is egy lovunkat vitte el az ördög, hanem egy egész aranyménest. Ha megvolna, most egy-két csikó, becsületes vásáron kihúzna bennünket fél-fél esztendőre a mostani abraktalan nyomorúságból, aminőt világbíró Nagy Sándor lova nem ért a legkövesebb perzsa sivatagban sem. (Azt a híres Bucephalust gondolom, amelyik egy régi magyar-deák közmondás szerint olyan volt, mint a jó asszony. A közmondás meg is tudja mondani, miért.)

*

De azért nem vagyok benne egészen bizonyos, hogy csakugyan vásárra hajtanám-e az arany csikókat, ha megvolnának. Február vége felé járunk, s az ország legnagyobb vidéki közgyűjteménye még csak biztatást sem kapott ebben az esztendőben, nemhogy egy fillérnyi segélyt kapott volna. Még a bélyeget is a magaméból ragasztom a válaszlevelekre azoknak a gyermeteg lelkű embereknek, akik írásban kínálnak eladó régi pénzeket a múzeumnak. Lehet, oda fogunk kerülni, hogy ezután nem veszünk, hanem eladunk magunk is, a kultúrfölény börzéjén. Kiárusítunk ősnyomtatványokat, mélyen leszállított áron, míg a készlet tart, a közművelődés pántlikamérésében. De arra nem tudnám rászánni magam, hogy eladjuk a British Museumnak vagy a Louvre-nak azt az aranyunkat, amit pár esztendeje havas esőben, méteres fakadó vízből halásztam ki a Fehér-tó partján egy avar asszony csontjai közül.

Egészen bizonyos, hogy akár az angolok, akár a franciák jó árát adnák, mert valószínűleg nincs belőle több ennél az egynél. De azért – illetékes köröknek mondom – kéretik a betörést mellőzni! Nem érné meg a fáradságot. Először azért, mert most már van annyi eszem, hogy nem én vigyázok rá, hanem a bankkal őriztetem. Másodszor azért, mert gyakorlati célra nem használható. Még aranyfürdőnek se.

Ebben a mi avar aranyunkban, amely bizánci aranyat formál, tulajdonképpen az az érték, hogy – nem arany. A magja egy kerek ezüstlapocska, körülbelül tízfilléres nagyságú, de legfeljebb egyharmada vastagságú. Ezt burkolták aztán be nagyon ügyesen olyan aranyfüsttel, amelybe averzét is, reverzét is beleütötték Heraklius császár aranyának. Az ezerháromszáz éves hamisítvány, amely persze sokkal többet ér, mintha igazi volna, természetesen nem az avarok lelkét nyomja. Az avarok barbárok voltak, és nem vertek pénzt, csak – szereztek. A hamisítvány kultúrtermék, a bizánci kultúra termette. Hogy állami művelet volt-e vagy magánakció, azzal nem szolgálhatok. De azt hiszem, azt bizonyosra lehet venni, hogy egyenesen a barbárok számára készült, bizánci embert nem lehetett volna vele bolonddá tenni. Talán valami bizánci úr szúrta ki vele a szemét avar zsoldosának, az is lehet, hogy görög vándorkereskedő szedett rá vele valami avar nagyasszonyt.

Akárhogy volt, a nagyasszony igen kedvelhette a hamis aranyat, azért adatta magával a sírjába is. Pedig bőviben volt az igazinak is. Igazi aranypillangók úszkáltak a sír vizében, egész marékravalót szedtem össze a babérlevél alakú vékony ékességekből, amelyek a szemfödelet díszíthették, s igazi aranyfüggő törmelékeit kapargattam ki az iszapból, mikor a vizet kiszivattyúztattam.

*

Mindezt a fecsegést pedig azért találtam most indokoltnak, mert megint nagy kínálat van régi pénzekben, mint mindig, mikor a nyomorúság elapasztja az eleven pénzt. Ilyenkor kerülnek elő a sublótokból, az asztalfiából, a vakablakból a halott pénzek és velük a reménységek és mindenféle szép történetek, amelyek arra vannak hivatva, hogy kedvezőbbé tegyék az áralakulást. Sajnos, a történetek, amelyeknek hiteles forrásai a nagyapák és nagyanyák, olykor a keresztszülők, rendszerint többet érnek, mint az eladásra kínált kincsek, amelyek közt szerepelnek az én gyerekkoromból való négy krajcár ősök is, kerülköznek kuruc libertások és máriás húszasok is, leginkább azonban Ferenc császár ormótlan háromkrajcárosai vezetnek, és Mária Terézia vastag rézpénzei, amelyeken igen jó húsban látható a szép királynő.

(A Rákóczi libertásáról jut eszembe, hogy egyet láttam belőle a madridi-múzeumban, s megkérdeztem volna, hogy került oda, de nem volt kitől. Itthon tudtam aztán meg, hogy nem libertás korában került az oda, hanem kongó korában. Amikor a szabadság elbukott, és összetörték a tárogatókat, a szaloniki zsidók mázsaszámra megvették a kamarától az elkobzott rézpénzt, s eladták a spanyoloknak, akik szűkében voltak az aprópénznek, s ezzel enyhítették az ínséget. Ha így igaz, akkor ezek a kongók jobban jártak, mint a háború alatt Bécsbe rekvirált magyar harangok.)

Persze azért egy-egy szép pénz is előgurul ilyenkor a rejtekéből, a sok szemétrevaló közt. A minap például az egész ország sajtóját bejárta az a szenzáció, hogy Szegeden egy délvidékről menekült szegény embernek olyan ritka Napóleon-aranya van, hogy abból kakastejes kenyeret ehetnek még a dédunokái is. Mire a szegény ember hozzánk beállított vele, akkorra már mi tudtuk, hogy azt az ő felesége még menyasszony korában kapta egy nagybácsijától, aki megmondta, hogy ezt el ne herdálják, mert borzasztó sok pénzt ér.

– Hát mennyit érhet? – kérdezte az öreg ember.

A becsületes becslésért nagyon meg szoktak haragudni az emberek, s hogy a várható elkeseredést szelídítsük, azt feleltük, hogy megér az harminc pengőt, de nekünk nem kell még húszért se, mert nekünk annyi az aranyunk, hogy minden szombaton lapáttal szeleljük a ház előtt.

Nagy meglepetés volt, hogy a kincs tulajdonosa nem haragudott meg, csak nevetett. Kinevetett bennünket. Csak nem gondoljuk, hogy ilyen rongy kis múzeummal akar ő üzletet csinálni? S elővett egy 1908-ból való német újságot, alighanem a Berliner Tageblatt-ot; hogy olvassuk azt el, s abból megtudhatjuk, hogy ennek a ritka pénznek a párjáért már akkor százötvenezer frankot adott a francia nemzeti múzeum.

Nem olvastuk el, mert egyéb dolgunk is van, hanem megkérdeztük az öregurat, hogy miben lehetünk szolgálatára, ha nincs eladó szándéka.

– Mondják meg, hogy igazi-e?

Semmi okunk se volt becsületében meggyanúsítani nagy Napóleon aranyát, ami különben is az ékszerész dolga. Ami ránk tartozik, abban rendbenlevőnek találtuk a dolgot. Nincs hiba se az egyik oldalban, se a másikban. Napoleon l’empereur az egyik oldalon, République Française a másikon.

– Hiszen éppen ebben van a huncutság – mosolygott az öregúr, és elment okosabb embert találni.

Pár nap múlva aztán megtudtam a lapokból, hogy mi az a huncutság, amit én nem találtam ki. Az, hogy az egyik oldalon francia köztársaság van, a másikon meg Napóleon császár. Ejnye, ejnye, hát ez meg már hogy lehet? Úgy, hogy az amiens-i pénzverő igazgatója ki akarta figurázni Napóleont, aki megcsalta a köztársaságot, amikor megtette magát császárnak. Mások szerint nem Napóleon csalt, hanem a direktor felesége csalt Napóleon segédletével, s nem a hazafi lihegett bosszúért, hanem a férj. Sikerült is a bosszú, azonban csak a nyolcadik darabig, akkor az ellenőr észrevette az infámiát, s jobb arra nem is gondolni, mi sors érte a pénzverő férfiút, úgy is mint direktort, úgy is mint férjet. Inkább azt a kérdést vessük föl, mit fizetnek a franciák a második példányért, ha az elsőért is akkora summát adtak? S hogy 1908-as frankértékben fizetnek-e, vagy a mostani frankéban? Már arról is vert a hír, hogy a budapesti francia követség sürgönyt menesztett haza, s pár napon belül meg is kapta a szegény ember a tömérdek frankot. Csak a franciák nem akarják megkárosítani a szegény embert, s most azon törik a fejüket, be lehetne-e hozni az idegen valutát úgy, hogy, a Pénzintézeti Központ rá ne tegye a kezét?

Eltartott ez a lárma vagy három nap, s azalatt legalább harminc ember állított be hozzám régi pénzzel. Volt köztük nemcsak angyalos krajcár, hanem vaspénz is, amit még Attila veretett. (Nem szép fiú vot az isten ostora, ahogy ez a portré mutatta.) Két szarvacska is kiütközött a homlokán. Még Vásárhelyről is föltelefonáltak a betegágyamból, hogy mit érhet most a hét vezér emlékérme? (Igaz hogy csak ólomból van, de millenáris).

Negyednapra aztán beérkezett egy pesti numizmatikus levele. Megírta, hogy a Napóleon-arany csakugyan igazi, és teljesen rendben van. De sokadmagával van rendben, mert vagy száznegyvenezret vertek belőle. A gúnyéremből? Dehogy, nem volt az gúnyérem soha. Csak éppen hogy a respublika a régi világban nemcsak köztársaságot jelentett, hanem államot is.

Így aztán egyelőre helyreállt a nyugalom a régi pénzek frontján.

NAGI MAGIAROSODÁS HONUNKBAN

Ha volt olyan kereskedelmi miniszterünk, aki kijelentette, hogy ő nem haragszik a kereskedelemre, én is lehetek olyan múzeumigazgató, aki bevallom, hogy nem haragszom a névmagyarosításért. Tudniillik annak is megvolna a magyarázata, ha mint múzeumigazgatónak más állás jutott volna. Minden múzeumigazgató mesterségénél fogva konzervatív egy kicsit, mint ahogy én is az vagyok – tessék elgondolni, milyen mi mindenben ludas mordályégető nem volnék én, ha még konzervatív se lennék! De az vagyok, no, mit tagadjam? Még mindig nem szeretem a kaktuszt, noha elismerem, hogy a mi korunkhoz ez a sündisznóvirág illik a legjobban, és olyan jól áll a kalapjához, mint a kőrózsa a régi háztetőkhöz. Még mindig inasnak mondom a tanoncot, mivel én még szoktam magam kisgyereknek álmodni, és ha álmomban azt mondanám a csizmadiainasoknak, hogy ők csizmadiatanoncok, azok belém vágnák a dikicset, pedig van nekem mostanában elég bajom anélkül is. Továbbá ahhoz sincs képem, hogy az egy szál Márinkat személyzet gyanánt emlegessem a borbélyműhelyben, mert akkor a mellettem ücsörgő egy szál bakát is zászlóaljnak kellene tisztelnem, és az egy darab pulit a nemzeti vagyonleltárba mint falkát bejelentenem.

A névmagyarosítás dolgában azonban sarokba kell állítani a múzeumi igazgatói nemes konzervativizmust. Lehetni lehet ugyan azt mondani, hogy a névváltoztatásban van egy kis történelemhamisítás, dehát az ilyen beszédnek se füle, se farka. Eltekintve attól, hogy a történelemnek a legtöbbünkhöz nagyon kevés köze van, akár Cérnának, akár Pamutnak hívnak bennünket, névváltoztatás mindig volt, amióta történelem van. Nem akarok belekóborogni a világtörténelembe, de még a magyar történelembe se, csak innen az ablakomból nézdegélek ki egy kicsit. Kell-e szebb magyar név a Tóásónál? Itt Szegeden van belőlük elég, s ezeknek az archon eponymosát, akitől az eredetüket vették, a nyolcvanas években még Toasznak hívták, olasz munkásember volt, aki a nagy víz után, a rekonstrukciókor telepedett be hozzánk. Halál nevezetűek is elegen vannak a szegedi tanyákon, s gondolom, másfelé is a Duna-Tisza közén. Ezeknek az ősei a török világban mint Halilok szedték a harácsot és ették a piláfot. Még többen vannak a parasztjaink közt Jóljárt nevűek, noha mostanában egyet se tudok köztük, aki jobban járt volna, mint a többi zsellér. Nemcsak névre, szemre-főre olyanok, mintha Árpád apánk vezette volna be őket – némelyiknek tán még most is a honfoglaláskori csizmából kerekített bocskor krasnyog a lábán. Hát igen, csak nem a magyar honfoglalás korából. Ezek pár száz éve szivárogtak be ide Torontálból, s akkor még Wollfordoknak hívták őket. Főbíró is került ki közülük, s az még eredeti formájában megőrizte az ősi nevet, mint Wohlfahrt. Ugyan az ősi név nem ez volt, Mercy tábornok telepeseit, mikor a Bánátba lekerültek, még Bienfortoknak hívták, s ezekből gömbölyödtek a szegedi kiejtésben Bunfordokká. Most aztán élnek szép keservesen egymás mellett a Jóljártak, Wolfordok és Bunfordok, anélkül hogy a közös eredetről tudomásuk volna.

A Vadbakokat is említhetném, akiknek megint olyan szép magyar a nevük, hogy az embernek eszébe sem jutnak a Wambachok, a Halbrohrból lett Halkőrrel is előhozakodhatnék, de minek? Mindenki tömegével hordhatja fel a példát a maga határából, nyelvészeti folyóiratainkban ezerszámra vannak. Persze a nép nemcsak magamagát magyarosítja, hanem az urakat is, csakhogy azok nemigen vállalják. A Pallavicini őrgrófok az egész birodalmuk mentén Palovicsokká rövidültek. Ugyan Pusztamérges körül találkoztam olyan népekkel is, akik egyszerűen őrgróf Eselovics-Palacsivinyieknek mondták őket. Ezek a népek bizonyosan azt hitték, hogy ők most racionalizálnak.

*

Ami 1920 óta a hivatalos névmagyarosítás körül történik nálunk, abban lehet, hogy van rendszer, de ráció nincs. Tízvalahány évig könnyebb volt a tevének a tű fokán átjutni, mint zsidónak a magyar név paradicsomába bekerülni. Azt mondták, a magyar nevet meg kell érdemelni, s az szempontnak mindenesetre tiszteletre méltó volt, de ki kellett volna egészíteni. Azzal, hogy ha pedig jó magyar nevű magyar lop, rabol, gyilkol, pénzt hamisít, panamázik, attól el kell venni a meggyalázott jó magyar nevet, és adni kell a betyárnak valami olyan nációból való nevet, amelyikkel nincs barátsági szerződésünk. Ez a gondolat semmivel se abszurdabb, mint megtagadni a kívánságát egy magyar névre áhító tisztességes, rendes embernek, csak azért, mert az zsidó!

Erről azonban most már nincs mit trécselni, mert mostanában a tű fokát úgy kiszélesítették, mint a damaszkuszi kaput. Átjuthat rajta mindenki, akinek kedve van rá, s ez ellen nem lehet szava senkinek, mert ez így helyes, s csak így helyes. Azonban nemcsak az jut át a damaszkuszi kapun, akinek kedve tartja, hanem az is, akit akarata ellen terelnek oda, s ez éppen olyan abszurdum, mint az a nagy tilalom, aminek véget vetett.

Józan ember nem vonhatja kétségbe, hogy a névmagyarosítás állami érdek is. Mindnyájunkat megütött már vagy egyszer, vagy máskor, de kelleténél többször, ha egy magyar névsorban tíz név közt kilenc idegen eredetűt találtunk. Külföldi ember még érthetetlenebbnek találja a dolgot, mint mi, akik tudjuk, hogy a Kárpátok végzetes Medea-katlanában mennyi egymásra hányt népelemből forrott eggyé a magyar nemzet. A régi liberalizmus névmagyarosítási mozgalmai nagyon hasznos munkát végeztek, s ha azok irányítását az állam veszi át: jussa van hozzá, sőt kötelességet is teljesít vele. Még az általános egyenlő nyilvános erőszakot is hajlandó vagyok megszavazni – de csak abban az esetben, ha az általános és egyenlő. A magyar államnak, ha nagyon ráér, és nincs fontosabb dolga, joga van törvényben kimondani, hogy mindenki köteles magyar nevet fölvenni, aki a magyar állam kenyerét eszi, vagy a magyar államot reprezentálja. De ebben a mindenkiben nemcsak a vármegyei díjnokok, a falusi tanítók és a levélhordók legyenek benne, hanem a magyar országzászlósok is, egyháziak és világiak. Nemcsak a T. címek, hanem a kegyelmesek is.

Igen, igen, de a történelmi nevek… Engedelmet kérek, ha engem Spetykó Ignácnak hívnak, és vasúti bakter vagyok, és a kis kölykömet olyan szúrágta bölcsőben ringatom, amire még az öregapám faragta rá a Spetykó Ignác nevet: az nekem nem csakolyan történelmi nevem, mint herceg Hümhümnek vagy gróf Hemhemnek, a magáé? S mit lehet tudni, nem új történelem kezdődik-e azzal a kis Spetykó Nácival, akit én a bölcsőben taszigálok? Hiszen a történelmet már rég nem a történelmi nevek csinálják.

*

Aztán ha úgy magyarosítanák a neveket, ahogy az ízlés kívánja – mármint a magyar nyelvtani ízlés! Persze ebben már nem a törvény a hibás, illetve nem a nyelvmagyarosítás hivatalos tényezői. Úgy tudom, vannak útbaigazító, tanácsadó szervek, amelyek szívesen kezükre járnának a névmagyarosítóknak. De úgy látom, ezekhez nem fordul senki. Még a hivatalos helységnévtárakhoz se, amikben kínálkoznak a legszebb régi magyar nevek. De ezek nem kellenek. Olyan neveket találnak ki, amelyek harsogják az újvoltukat, mint az átfestett kocsmacégér. Varázsfi, Bájtavi, Pirhoni, Zöldenyes… kik eszelik ki ezeket a kecsteli neveket? A múlt század harmincas éveiben azok a költészek raktak ilyen pszeudonimeket az alagyáik és komolycsáik alá, akik a rokonságuk miatt nem akarták tisztes családi nevüket kompromittálni azzal, hogy ők verset írnak.

S mit tetszik gondolni, mélyen tisztelt Eszmerényi vagy Légenyes polgártárs, önnek most már magyarabb neve van, mintha Zsótérnak vagy Szikorának hívnák?

*

A Szikora név nem véletlenül szaladt ki a tollamból. Ez a Szikora Pál néhány esztendeje napszámosom volt valamelyik Szeged vidéki ásatásnál, jó kiállású, jó munkájú, megbecsülni való szegény ember. Meg is becsülte a falusi felsőbbsége is, előterjesztette valami szegényemberes kitüntetésre, meg is kapta, csak… Csak meg kellett magyarosítani a nevét.

– Magyar embör vagyok én, kéröm – lepődött meg Szikora Pál –, az is volt apám, öregapám, mindön feleközetöm, mind itt fekszenek az ó-temetőben.

Megmagyarázták neki, hogy nem erről van szó. Persze hogy ő magyar, de a neve nem az. A Szikora tót név. Szikora Pál nagyot káromkodott, mert neki ilyen csúfságot még senki se mondott. Nem ért semmit, választania kellett. Vagy kitüntetés, vagy új név. Mondja meg, mi nevet választ.

– Válasszon a hóhér.

– Vagy ránk bízza, hogy nevet keressünk magának?

– Ha szüvesködnek az urak.

Hát szíveskedtek. Nem Szikrának tették meg Szikorát, ami legegyszerűbb és legtermészetesebb lett volna, se nem Szitásnak vagy Szedernek vagy Szemesnek, ami mind testhezálló szegényember-név, hanem megtették Basahidinak. Basahidi Pál. Hiszen ez is nagyon szép név, de nem ganéjtaposó szegény embernek való. Ehhez a névhez kastély kell, domínium, meg hosszúszárú tajtékpipa, akkor aztán a név gazdájának haptákot áll az egész falu.

Mivel azonban Pál mindebből semmit se kapott, a falu nem állt neki haptákot, hanem kinevette. „Török basa, nagy a hasa” – kiabáltak utána a gyerekek, a viskója falára illetlenségeket firkáltak, és a kocsmában nótát csináltak róla. Basahidi Pál erre kapta magát, otthagyta a falut a néhai Szikorákkal az ó-temetőben, és bejött a fél tüdejével, a feleségével meg a két gyermekével Szegedre szolgálatot keresni. Három esztendeje keresi az én segítségemmel, de még együtt se találtuk meg, s úgy lehet, most már nem is sokáig keressük, mert szépnevű Basahidi Pálnak most már a fél tüdeje is fogytán van. Ha meghagyják Szikorának, tán tovább tartott volna.

*

Néhány hónappal ezelőtt bejön hozzám egy idegen úr, meglehetősen szokatlan időben, lámpagyújtás után, mikor két orvosnak is munkát adok egyszerre. Mondom neki, hogy magam se vagyok szabadlábon, most nem karolhatom fel. De muszáj ám, azt mondja, mert nagyon sürgős az ügy. Miféle ügy? Névmagyarosítás. Nekem nem szakmám, könyörgök neki. Igen, lép föl hivatalnoki szigorral, de neki azt mondták, ebben csak én tehetek igazságot. Hát akkor méltóztassék, míg az injekciót belémeresztgetik.

– Tessék nekem megmondani, magyar eredetű szó-e a molnár?

– Nem, kérem, csak elmagyarosodott. De szeretném azt az embert látni, akinek kifogása van ellene.

– Tessék, kérem – vesz elő egy hivatalos írást. – Különben Molnár Izsónak hívnak, becses engedelmével.

Ebben tévedés van, mert nem az én becses engedelmemmel hívják Molnár Izsónak, hanem a harminc évvel ezelőtti belügyminiszterével. De ez az engedelem most már nem gilt. Molnár Izsó kisrangú közalkalmazottat felszólítja a felettes hatósága, hogy mivel a Molnár nem magyar eredetű szó, tessék helyette igazi magyar névről gondoskodni.

Nehogy anekdotának higgye valaki, mert a párját is bizonyítani tudom az esetnek. Egy Kalmár nevű úr is intelmet kapott, hogy mivel a kalmár nem magyar szó, szálljon magába, és kérjen valódi magyar nevet. Pótintelem: természetesen ne ipszilonra végződjék az új név.

De az is természetes, hogy ezekről a szamárságokról a névmagyarosítás felső hatóságai nem tudnak semmit. Éppen azért írom meg, hogy méltóztassanak hőmérőt rendelni némelyik alsóbb hatóság hóna alá.

*

Most jut eszembe, hogy ennek a cikknek a furcsa címét meg se magyaráztam.

Van nekem egy nem messzi városban egy kis deákgyerek barátom. Ugyan nem is ő a barátom, hanem az öregapja, aki egyszer föllocsolt az ijedtségből, mikor az ásató autóm a háza előtt nekiment a sárhányóval. Hát akkor a Lajos gyerek hozta az első kanta vizet. Mártony Lajcsi.

Legalább még akkor, három évvel ezelőtt így hívták. Ugyan még ennek az évnek az első felében is így hívták. Csak most jött rá valamelyik tanár úr, hogy Lajcsi paraszt ivadék, tehát az ipszilonhoz neki semmi jussa. Nem Mártoni, csak Márton, a gyerek hiába mondja, hogy nem is volt se ő, se semmi ivadéka soha Mártoni, csak Mártony, a tanár úr nem tűri a visszaélést az ipszilonnal, és minden füzetnek a tábláját letépi, amin az ott szemtelenkedik.

Az öreg Mártony hiába hivatkozik az ő nemesi armálisára, az adókönyvre és a háborúban elesett fia katonakönyvére és a temetőjük kopjafáira, és nyilván én is hiába hivatkoznék arra, hogy a paraszt mindig Mártonynak mondta a Mártont, és a karácsony is kracsunból lett, és a legnagyobb magyar folklorista Kálmány Lajosnak írta magát. Nem ér itt semmi hivatkozás semmit. Azaz hogy nini, hátha rámutatnék arra, hogy száz évvel ezelőtt is lobogott már honunkban ilyen világító fáklya? A nevére már nem emlékszem, pedig valamelyik gyerekkönyvembe beledolgoztam a figuráját. A kiskunok földjén uralkodott mint mester, nyáron mint asztalos mester, télen mint iskolamester. Fali táblául az ajtó szolgált, amelynek felső felére a mester krétázta fel az ábécét, az alsóra kis kiskunok másolták le, ki meddig érte. Hát ez a mester volt az, aki minden betű titkát közölte a jövő reményeivel, csak az ipszilonra nem tanította meg őket. Azt mondta, az idegen betű, tehát igaz honfi nem él vele. Ennélfogva az ő keze alól kikerült nemzedék még mint nemzetőrök is így köszöntötték egymást negyvennyolcban:

– Hogi vagi, Nagi?

– Hát mit tudhatom én, ebben a nagy nemzeti felkavarodásban, hogy hová dukál még ipszilon, hová nem?

AZ ELSŐ AKADÉMIKUSOK

1830 nyarán annyira jutott a Magyar Tudós Társaság dolga, hogy már az igazgatósága is megalakulhatott. Olyan nagytekintetű igazgatósága tán sose lesz többet az Akadémiának, mint ez az első volt. A négy alapító grófon kívül volt benne még hat gróf, három báró és egy Valóságos herceg, Batthyány Fülöp. Benne volt Reviczky, a kancellár és Somssich, az alnádor. Aranygyapjút csak egy viselt a magas uraságok közül, de az aranykulcsosoknak és aranysarkantyúsoknak se szeri, se száma. A legkisebb úr is legalább főispán volt köztük. A polgári rendet a fényes egyházi és világi méltóságok közt egyetlen ember képviselte: Wagner Ferenc soproni polgármester és diétai követ. Egy esztendő múlva azonban Wagnerből is Vághyt csináltak, és nemességet adtak neki, hogy meg ne ártson a nagy demokrácia a magyar tudománynak. (Ez a Wagnerből nemesített Vághy később igen szép karriert csinált. A Bach-korszakban a bécsi legfőbb törvényszék bírája lett, és mint udvari tanácsos halt meg.)

Minden volt az Akadémia első igazgatóságában, csak éppen író nem. Értve ezalatt olyan istenteremtését, akinek ez a mestersége. Kiss János szuperintendáns ugyan igen ajánlotta az illetékeseknek „legzöldellőbb koszorújú költőnket, Kisfaludy Sándort és Berzsenyit s legelmésebb írónkat, Fáy urat”, akik „a felsőbb rendű megtiszteltetésre nemcsak méltók, hanem polgári helyzetekre nézve is alkalmasak” – de úgy látszik, éppen polgári helyzetekre nézve nem találtattak alkalmasaknak.

A fő azonban az volt, hogy a Széchenyi alapvetésének ötödik évfordulójára már nagyjában kész volt az Akadémia. Volt alapszabályzata, volt igazgatója – csak éppen dolgozó tagjai nem voltak még. Ez az a stádium, amire a parasztrigmus azt mondja, hogy „van már kisszék, csak lába kék”.

Az alapszabályzat huszonhétben állapította meg a rendes tagok számát, s ezeket az igazgatóságnak kellett megválasztani. El kell ismerni, hogy az igazgatóságnak nem volt könnyű dolga. Szépírót, nyelvtudóst csak lehetett találni, de az Akadémiának nemcsak nyelvtudományi osztálya volt. Hol vegyék a filozófusokat, a történetírókat, a matematikusokat, a törvénytudókat és a fizikusokat?

A históriai osztály különösen sok gondot adott az igazgatóságnak. Két nagyszerű történettudós volt kéznél: Horváth István, a Nemzeti Múzeum könyvtárosa, a délibáblátó szittya, és Fejér György, a negyvenhárom kötetes Codex diplomaticus összehordója. Azonban a két nagy tudós közül Horváth Istvánnak az Akadémia nem kellett, Fejér György pedig az Akadémiának nem kellett. Horváth azért haragudott meg, mert nem fogadták el azt a javaslatát, hogy vidéki ember ne lehessen akadémikus, Fejért pedig azért nem szívelték, mert egyházi férfiú létére is kissé parlagi volt a modora. Így aztán csak Petrovich Friedrich találtatott méltónak a halhatatlanságra, akiből bizonyára nagyon kiváló történetíró lett volna, ha fiatalon meg nem hal. Így az jegyeztetett föl legnagyobb érdemének, hogy ő volt a nevelője Teleki Lászlónak, az első akadémiai elnök fiának.

Akármilyen kiváló férfiú volt is azonban Petrovich Friedrich, belőle egymagából mégse állhatott az Akadémia történettudományi osztálya. Választottak tehát két vidéki tagot is, mégpedig – Kazinczy Ferencet és Kis Jánost. Igaz, hogy mindkettő költő volt, de hát éppen azért volt nagyon sikerült ez a választás. Legalább kifejezésre jutott benne, hogy a történettudomány nincs híjával a költészetnek.

A filozófiai osztály pesti tagjai ketten voltak: Döbrentei Gábor és Imre János. Imre János, a nagyfügedi kosta fia, aki elsőnek adta elő a filozófiát magyar nyelven a pesti univerzitáson, valóban jeles doktora volt a bölcselkedésnek, de Döbrentei konziliárus úr még nála is nagyobb filozófus volt. Nem annyira Arisztotelésszel és Platónnal barátkozott, mint inkább a grófokkal és bárókkal, de éppen ebből látnivaló, hogy milyen okos ember volt. (Nemcsak egyszerű filozófusnak jutott be az Akadémiába, hanem sikerült neki szegény öreg Kazinczyt is elütni az akadémiai titoknokságtól.) A harmadik filozófus Szilasy János nagyváradi kanonok lett, és a negyedik: Berzsenyi Dániel.

A magyar Horatiusnak ugyanis nem lehetett helyet szorítani a költők közt, mert itt minden hely foglalt volt. Ide kerültek a pestiek közül Kisfaludy Károly – aki már akkor haldoklott a nyomorúságos szalmavackán –, Vörösmarty Mihály és Schedel Ferenc. Mint vidéki költők fogadtattak be az Olümposzra Kisfaludy Sándor, Kölcsey Ferenc – továbbá Horváth Endre és Guzmics Izidor főtisztelendők. (Bajza József és Czuczor Gergely csak levelező tagságra érdemesíttettek.)

A matematikai osztálynak csak két tagja volt: Tittel Pál, a csillagász, akinek az a nevezetessége, hogy az ő halálára írta Vörösmarty a legszebb magyar epigrammát, és Bitnitz Lajos, a szombathelyi nagyprépost és címzetes püspök, aki írt egy latin nyelvű számtankönyvet.

A törvénytudományi osztályba Pesten nem találtak alkalmas embert. Csak két vidéki tagból állott: az egyik volt Köteles Sámuel, a derék nagyenyedi professzor, aki írt prédikációkat, logikát, antropológiát, Kant szerint való filozófiát, csak éppen törvénytudományt nem művelt soha; a másik azonban igazi jogász volt; a híres Szlemenics, a pozsonyi jogakadémia professzora. (A nálánál is híresebb Kövy, a sárospataki jogtudós, nem győzte kivárni az Akadémia megalakítását, egy évvel előbb meghalt.)

A természettudományi osztály négy tagja közül kettő pesti orvos volt. Kettő vidéki tudós. Gebhardt Ferenc, a belgyógyászat professzora volt az első egyetemi tanár, aki 1824-ben magyar nyelvű beszéddel foglalta el a katedráját. (Alig húsz évvel ezelőtt még Révay Miklós is latinul jajdult fel híres székfoglalójában: „Uraim, nem tudunk magyarul!” Ugyan, ami azt illeti, emiatt 1925-ben is fel lehetne jajdulni egyik-másik katedrán.) Bugát Pál volt a másik természettudós akadémikus, akinek egyéb érdeme is volt, minthogy az insectumot ő nevezte el rovatékolt baromnak, vagyis rovarnak és a zenitet csüng-büngnek, mivel az a fejünk fölött csüng-büng. Ez a sokat kifigurázott ember egyik legtiszteletreméltóbb alakja volt a múlt század első felében a magyar tudománynak. A forradalom alatt ő volt Magyarország főorvosa, és a forradalom után ő volt az egyetlen egyetemi tanár, akit – nem igazoltak. Nyugdíj nélkül elcsapták.

Hogy Balásházy János zempléni szolgabíró hogyan került az Akadémia természettudósai közé, annak csak a magasságbeli lehetne a megmondhatója. Alighanem a juhtenyésztésről írt, sok kiadást ért tanulmánya adta neki a jogcímet a pálmához, ami száz esztendővel ezelőtt, mikor az ország nagyobb fele legelő volt, kétségtelenül sokkal fontosabb stúdium volt, mint a tapasztalati lélektan.

Horváth József Hont megyei főfizikus az utolsó az első akadémikusok sorában. Piaristának készült, meg is szerezte a tanári oklevelet, de aztán Galenushoz szegődött, és megházasodott. Sok orvosi munkát írt, s azok közt van egy fiatal házasoknak való tanácsadó is, amit most aligha koszorúzna meg az Akadémia. Megvan az én könyvtáramban is – mármint Szeged városáéban –, és a százhúszezer kötetes nagy kriptában ez a legelrongyoltabb könyv. Látszik, hogy igen kedvelt olvasmány volt a maga idejében, s gondolom, ma is az lenne.

Ezzel aztán be is fejezhetnénk az akadémiai visszapillantásokat, de nem állhatom meg, hogy föl ne jegyezzem egy nevezetes akadémikusnak a nevét is, aki teológiai doktor, kanonok és apát volt, és igen szép tudományos munkákat írt. Például írt egy Hierolexikon-t, vagyis „latin-magyar köztanulásos egyházi műszótár”-t, ami olyan jeles alkotás volt, hogy már a maga idejében se találtatott ember, aki azt elolvasta volna. Egy másik latin munkája ellenben most nagyon aktuális olvasmány volna, tehát megérdemelné, hogy újra kiadja az Akadémia. Tudniillik ebben azt bizonyítja a főpap, sok szép példával, hogy a magyar nyelv közelről rokon három keleti nyelvvel, még pedig az arameusszal, az arabbal és a héberrel…

De a főnevezetességét Eötvös Károly jegyezte fel Nagy Jánosnak, aki tartozhatna ugyan az első akadémikusok közé is, de csak a harmadik nagygyűlésen választották be levelező tagnak, s pár év múlva lépett elő rendes taggá, ami abban az időben nemcsak címbeli különbséget jelentett. Az Akadémia rendes tagjai évi fizetést húztak, négyszáz forintot kaptak pengőben, vagyis ezer forintot váltócédulában, ami nem kapitális ugyan, de mégis tizenkétmillió koronát tesz mai pénzben.

Elég az hozzá, hogy Nagy János akadémikus lett 1833-ban, s attól fogva negyven esztendeig egyetlen tagválasztó-gyűlésről el nem maradt, de soha senkire rá nem szavazott, akár József nádor kapacitálta, akár Deák Ferenc. Meg is mondta, hogy miért.

– Engem megválasztottak akadémikusnak, nem tudom, miért, mert én arra rá nem szolgáltam. Ebben bizonyos vagyok, mert magamat jól ismerem. Hát most már hogy válasszak én meg a nemzet tudósává olyan embert, akit sehogy se ismerek? Nem, azt én nem teszem, én nem szavazok senkire.

Ha igaz ez az anekdota, akkor Nagy János megérdemelte az Akadémiát. A nyelvtudománya lehetett gyenge, de a logikája erős volt.

AZ ÚT AZ ICHÓRIG

Levél a szerkesztőhöz.

Kedves barátom,

szeretettel ölellek mindjárt a levelem elején, mert ami biztos, az biztos. Semmi okom föltenni, hogy már most rossz szándékkal volnál hozzám, s elhárítanád magadtól az ölelésemet. Utóvégre kétszáz kilométer távolságból azt is ki lehet bírni. Még az se elképzelhetetlen, hogy mikor meglátod az asztalodon az expressz borítékot rúnáimmal, akkor hátraszólsz az arcképemnek a falon:

– Látod, mégis csak rendesebb ember vagy te, mint amilyennek látszol.

Nono, én vállalom ezt is, mert nem szeretek ellentmondani. Hanem azért attól tartok, hogy mikor megemeled a kéziratot, revízió alá veszed a rólam való véleményedet. Úgy jársz, mint aki egy zsák aranyért hajol le – gondolom, neked is ez a reggeli szobatornád –, aztán csak egy marék falevelet emel fel. Nem lehet nagyon kellemes érzés, s vagyok olyan megértő lélek, hogy nem veszem rossz néven, ha kebelembe vágod a szerkesztői ollót. Márhogy az arcképembe ott a hátad mögött. Kétszáz kilométerről ezt is ki lehet bírni.

De azért egyelőre ne siesd el a dolgot, kedves gazdám. Ilyen jó emberhez, mint te vagy, nem illik az igaztalan bosszú. Ne félj, teszek én még neked olyan ígéretet is, amit a magam hibájából nem tartok meg, akkor aztán majd kiadhatod rajtam a jogos mérgedet. Most azonban mártírhalált szenvednék in effigie. Majd belátod azt magad is, ha egy kicsit tovább haladsz az olvasásban. Úgy emlékszem, halottak napja körül volt, mikor letelefonáltál nekem Szegedre. Diplomatásan kezdted, ahogy nagy tapasztalatú szerkesztőhöz illik. Azt kérdezted:

– Szervusz, öregem, szervusz, kérlek alássan, esik-e nálatok az eső?

Tudom, hogy ti pesti szerkesztők minden kérdésetekre határozott és szabatos választ szoktatok kapni. Ennélfogva lelkiismeretesen feleltem.

– Mindjárt megkérdezem Jánost. A pókhálók és az időjárás figyelemmel kísérése az ő ügykörébe tartozik. Az időjárással határozottan jobban szeret foglalkozni, várj csak, mindjárt kapunk tőle hiteles információt.

Te arra azt mondod, ne fáradjak, mert csak azt akarod tudni, ásatok-e még. De ha János itthon van, akkor nincs ásatás, s bizalommal közölheted velem, hogy van számomra valami nagyszerű témád.

Kétszer is meghajoltam a telefon előtt. Egyszer neked, egyszer a nagyszerű témának.

– Halló, hallgatom.

– A Magyar Hírlap újévre jövendőmondó könyvet ad az olvasóinak. Kiváló szakemberek állítják föl benne a ránk következő decennium horoszkópját. Politikusok, tudósok, üzletemberek, gazdák mondják el, milyen változásokat lehet várni a világban 1930-tól 1940-ig. Jó gondolat, nem?

– Nagyon izgató.

– Halló! Kérlek, ez a legokosabb emberek ankétja lesz. És ha már ennyi okos ember lesz együtt, azt gondoltam, hogy talán te is…

Egész füstvekni vágódott a számból a telefontölcsérbe. A szerkesztői elismeréstől még a káposztalevélből sodort szivar is lobbot vet.

– Kérlek, parancsolj velem. A kora népvándorláskori gepida temetők rendszeres feltárásának várható eredményei, különös tekintettel a…

– Pardon, kérlek, nem erre gondoltam. Hiszen, mondom, okos ember van már itt elég, hanem… izé…

– Szóval most már egy nem okos ember kellene, ugye?

– Igen, igen, körülbelül erről van szó. Olyan köttőféle kellene, aki a fantázia aeroplánján felülről nézi azt, ami elé a gyakorlati emberek gyalog baktatnak. Olyan kisregény kellene, tudod, amiben benne van minden, a miniszter, az útkaparó, a szerelem, a diplomácia, a titkos választójog, az atomrombolás, a hosszúszoknya, a galambdúc, a Páneurópa, az élet egész boszorkánytánca. Mit szólnál hozzá?

– Hm. Volna egy ötletem. Nem halasztanád el tíz évvel ezt a megbízást? Most csak előjegyeznéd, hogy el ne felejts majd 1939-ben szólni nekem, milyenek a kilátások 1950-ig. Szavamra mondom, hogy azt sokkal szívesebben vállalnám.

Első szóra elhitted ezt nekem, de azért nem honoráltad az ötletemet. Azt mondtad, mindenféle váratlan akadályok jöhetnek közbe addig.

Persze. Hiszen éppen ezeket akartam elkerülni javaslatommal. Hogy ha időközben megkapom a behívót, akkor mondhassam, hagyjanak nekem békét, én egy ígéretet tettem a szerkesztőmnek, s kiégne a szemem a mennyei nagy irodában, ha azt kiabálnád utánam, hogy adósod maradtam a kézirattal. Látod, gondoltam én terád is, mikor azt az életrevaló propozíciót tettem!

Sajnos, nem fogadtad el, s abban maradtunk, hogy mégis csak most írjam meg a jövő évtized regényét, ne tíz év múlva.

De csak most mondom, hogy sajnos, mikor az ámenre értem. Akkor, mikor nekifogtam, úgy éreztem magam, mint a jó Isten abban a percben, amelyikben rászánta magát, hogy megteremti a világot. De alighanem kevélyebb is voltam egy kicsit. Hiszen nem mondom, az is valami, semmiből teremteni. De hírül sem lehet olyan izgalmas, mint a mából kikövetkeztetni a holnapot, a gyökérszálacskákból kinöveszteni a tízméteres mangófát, a ma hulló esőcseppeket úgy rázogatni a markomban, hogy az íróasztalom lámpafényében már most elkápráztassanak azzal a szivárvánnyal, amin a többi emberek majd csak tíz esztendő múlva álmélkodnak el. Már nem a szivárványon, hanem azon, hogy milyen vátesz voltam én.

Abban nem volt semmi kétségem, hogy ezt gyerekjáték lesz megcsinálni. Számszerű pontossággal: tízszer könnyebb, mint a jövő század regényét megírni. Nem kell megmártani a szalmaszálat a szappanhabos pohárban, csak éppen hozzá értetni. Nem kívántatódik hozzá a Jókai tüdeje, ehhez elég az én pájslim is.

Az első kísérlet már meggyőzött róla, hogy néha könnyebb egy mázsás vasrudat fölemelni a parkettről, mint egy apró gombostűt. Amazt meg lehet markolni, de emezen nincs fogás. Mikor már egész biztosra veszi az ember, hogy megvan, akkor is ott marad a földön a két ujja vége közt. De azért, ha sokáig ügyeskedik az ember, a kezébe kerítheti. Hanem akkor tessék vele labdázni! A vasrúddal lehet; annak, aki erővel győzi, meg számítani tud, se fejére, se lábára nem esik. De a könnyű gombostűnek az esését nehéz kiszámítani, s minél erősebben szorítja az ember a markába, annál mérgesebbet szúr.

Először azért szúrt meg a gombostű, mert hazai gyártmány volt.

Gondoltam, mi közünk nekünk a világűr problémájához, elég szép lesz tőlünk, ha a magunkét megoldjuk 1940-ig. Annak pedig azt a módját eszeltem ki, hogy itthagyjuk Európát cum gentibus,[11] maradjon magának a Népszövetségével együtt, mink hazamegyünk Kincsőbe vagy hova, az őshazába, ahonnan kár is volt kijönnünk. Hogy mit csinálunk ott? Hm. Hát amit itthon. Dehát akkor minek megyünk ki? Megreformálni a varchonita nemzet közigazgatását, amely még ma is abban az állapotban van, ahogy Dzsingisz kán hagyta. Azt hiszem, ez olyan téma, amelyre mindenki rámondja a placetet. Igen, itthon. De a regény végén kitűnt, hogy a varchonita nemzet nem egyesül bele a közigazgatás reformjába. Azt mondja, az övé modernebb. Már most is, hát még 1940-ben.

Ezzel meg kellett térnem az őshazából. De a témát nem ejtettem el, csak fordítottam rajta egyet. Nem mink megyünk ki Kincsőbe, hanem a várkun testvéreket hozom be. Van már hely Kárpátoktól Adriáig. Szinte több a hely, mint az ember. Az egykerendszer orgiát ül, már a dinasztiát is félteni kell a kihalástól. Valóságos megváltás lesz vagy másfélmillió szittyával keveredni, akik ott az Altáj-hegyek zugaiban megmaradtak Góg és Magóg vérének, legföljebb világbíró Nagy Sándor csöppentette közéjük a magáét, Stein Aurél is megmondhatja. De ezt vállaljuk örömmel, hát csak hadd jöjjenek azok a turáni testvérek. A határig el is jönnek, ott azonban haltot parancsol nekik a honi törvény. Először megvizsgálják az útleveleiket. Aztán átkutatják a motyóikat. Tevéiket, bivalyaikat állategészségügyileg feltekintik. Lótejes tömlőikbe belekóstolnak a fináncok, s mustrát küldenek a vegyvizsgáló állomásnak, az döntse el, szesz gyanánt vámolandó-e a kumisz vagy tej gyanánt. Végül másfélmillió lelket igazoló eljárás alá vetnek, hogy hogy viselték magukat a forradalom alatt. Ez, ha minden simán megy is, fellebbezések nélkül is eltart legalább negyven esztendeig. S még azután jön a honosítási eljárás megindítása. Azzal pedig igazán nem lehetnek készen még a második millenniumra se. Hogy szerkesztem akkor én meg ebből a jövő évtized regényét?

Fölhagytam a hazai gyártmányú gombostűk próbálgatásával, s nemzetközi témáért néztem körül.

Egy brazíliai vállalkozón akadt meg a szemem, aki 1935-ben ajánlatot tesz az Európai Egyesült Államok kormányának, hogy megveszi üzleti értékesítés céljaira a világháború összes tömegsírjait. Az ajánlatot elfogadják. Először azért, mert a legtöbb sírnak már úgyse viseli gondját senki, és a hivatalos körök humanizmusát bántja ez a kegyetlenség. Másodszor, mert nagyon kell a pénz a küszöbön levő második világháborúra, amelyet méreteiben sokkal grandiózusabbnak terveznek, mint az elsőt – az majd produkál friss tömegsírokat, amelyeken a tömegek kielégíthetik kegyeletszükségletüket. Egyébként a brazíliai financiért se lehet kegyeletsértéssel vádolni. Nem azért termelik ki a temetőkből a hősök csontjait, hogy valami grandiózus tekepályát rendezzen be belőlük az ó- és újvilág stadionjaiban, hanem spódiumégetés és subickgyártás céljaira használja őket. Ez teljesen megfelel a kor szellemének, de nem számol a kor előrehaladott tudományával. Hála Conan Doyle csüggedetlen kitartásának, a spiritizmusnak akkorára éppen úgy nem lesz semmi titka, mint a diplomáciának, s a szellemek zavaros világa olyan tiszta lesz, mint egy képviselőválasztás. A spirituológiát már az elemi iskolában is úgy tanítják, mint a katekizmust, s ha az egyik gyerek kiégeti nagyító lencsével a másiknak a nadrágját, azzal igazolja magát a tanító előtt, hogy azt nem ő csinálta, hanem a felelőtlen szellemek pajkossága, akik annyian vannak, hogy a palavessző végén tízezer fér el belőlük. A felelőtlen szellemeket a bírósági gyakorlat is el fogja ismerni, s az illető pajkosok megbüntetését diplomáciai úton kéri a szellembirodalom felelős hatóságaitól, amely a légtenger felsőbb régióiban található, s úgy aránylik az emberek világához, mint ez a békateknőéhez. A szellemek nagyköveteket is tartanak idelent, ami nem kerül nagy megerőltetésükbe, mert ezek a nagykövetek csak dióhéjban laknak, és a maguk szárnyán gyüszmékelnek. Nem különvonatokon. Doyenjük Sherlock Holmes, s ő viszi meg a hírt a hősök lelkeinek, hogy a földi barbárok már be is vezették az új spódium- és fénymázrészvényeket a börzére. Ebből aztán az lesz, hogy mikor a gyártelepek házszentelőjén egy kis próbapirítást rendeznek az égető kemencékben, a csontokhoz tartozó lelkek elkezdenek onnan felülről kormányozható ménkűket hajigálni, s olyan gázözönt produkálnak, hogy abban úgy ellobban a földgolyó, mint egy gyújtás közben letört, monopóliumos gyufafej.

Nagyon tetszett nekem ez a pokoli fantázia addig, míg készen nem lettem vele. Hanem akkor rájöttem, hogy szándékom ellenére is megloptam a legkedvesebb szentemet, János evangélistát. Sokkal szebben megírta ő ezt az Apokalipszisban. Abban még az is benne van, akit én kifelejtettem a víziómból: a babiloni világ-asszonya, aki nem éppen hosszú szoknyában jár.

Hát akkor keressünk eredetibb témát és napsütésesebbet. Olyant, amelyik nem ejti gondolkozóba az anyamagzatot, hogy érdemes-e neki megszületni. Olyant, amelyikre konstruktív, destruktív magyar egyformán azt mondja, hogy „ez már igen, éppen ez kellene nekünk”.

No, ebből aztán nagyon kis regény lett. Engi Tüdő Vince híres szegedi boszorkánymesterrel olyan tükröt csináltattam, amelyik mindenkit annak mutatott, ami. Nem volt előtte senkinek semmi titka. Akinek felé fordította, annak a szíve fölött szétnyílt a függöny, s meg lehetett látni, mi van a legtitkosabb kamrájában. A huszadik sorban már kiütött a polgárháború, a miniszterek egymás torkának estek, minden béres vasvillát fogott a másikra, s minden feleség nadragulyát főzött az urának. A harmincadik sorban azonban észretértek az emberek. Máglyán égették meg az igazlátó embert, de előbb megetették vele a porrátört igazságmutató tükröt. Okosan is tették. Inkább az igazság vesszen el, mint a társadalom. Megírta azt már Gárdonyi Géza is, egy nem nagyon emlegetett versében. Igazság a földön. Persze hogy ő sem tud vele mást csinálni, mint hogy fölakasztatja szegényt.

Nem vagyok benne bizonyos, fölvették-e ezt a keserű legendát az egri remete összegyűjtött munkái közé. Persze, azt ő is itt írta Szegeden, mégpedig újévi könyvnek. Éppen az ejtett gondolkozóba. Én is kiadjak a kezem közül olyan írást, ami halálom után is kárt tehet a presztízsemben? Már ha az életemet nem tudom okosan igazgatni, legalább a halálom után való érdekeimre vigyázok.

Megint új árkuspapírt kellett felszentelnem új témához. Éreztem, hogy most találtam meg az igazit.

Mi kell az én fajtámnak a legközelebbi tíz esztendőre? Egy olyan nagy ember, amilyen még sose volt. Egy ideál, aki költő és hős, próféta és kalmár, reneszánszosan nagy és biblikusan jó. Valaki, akit a történelem úgy könyvelne el, mint angeloszt. Olyan, aki tíz esztendő alatt megtaláltassa népével a jövő század ichórját. Hát én megtaláltam azt a hőst, s megírtam róla a tízfejezetes kisregényt. Az elsőben összebékíti egymással a franciákat meg a németeket. A másodikban egymás keblére borultatja az európai hadvezéreket és az emberevő pápuák törzsfőnökeit. A harmadikban ráveszi az összes sarkkutatókat arra, hogy elismerjék egymás igazát. A negyedikben összetestvéríti a zsidókat a többi nációkkal. Az ötödikben kibékíti a zsidókat az ébredő magyarokkal. A hatodikban kibékíti a magyarokat a magyarokkal. A többi aztán könnyen megy. A hetedik esztendőben proklamálják a világbékét, amely kötelező a családi tűzhelyeken is. A nyolcadik esztendőben rakéta repülőkkel annektálják a holdat. A kilencedik esztendőben összesógorosodunk, komásodunk a többi bolygókkal. A tizedik esztendőben gyászünnepet ül az egész kozmosz, gyászindulót zeng a szférák zenéje, s még a tejút emeleti ablakaiból is meghatva nézik, amint a diktátor leveszi a csillagkoszorúját, ráteszi a sírra, és azt mondja meghajtott fejjel:

– Apapám, téged illet ez, mert te neveltél engem.

Mert természetes, hogy ez az egész mindenséget megváltó diktátor csak az én unokám lehet.

Hiszen rendben is van, de nem lesz az egy kicsit stílustalan, hogy a diktátor ott az én sírom felett kezdjen el gügyögni? S hogy aki ércszavával haptákba állítja még a csillagokat is, ott egész bel- és külföld fülehallatára elkezdjen apapázni?

Nem hiszem, hogy ezen fennakadna a kritika. 1940-ben ifj. Ferenc tizennégy és féléves lesz. Ebben a korban még meg van engedve a szentimentális gügyögés a nyilvánosság előtt is. Nagyobb baj az, eszerint ezeket a hőstetteket egy kisgyerek vinné véghez. Köztük a legképtelenebbet, a magyarok összebékítését – egymással – tízéves korában. Ami Apponyi Albertnek még nyolcvanhárom éves korában sem sikerült! Nem, ezt nem hiszik el nekem még azok sem, akik Jókainak az egész A jövő század regényé-t elhitték.

Nini, a Jókai regénye! Meg vagyunk mentve, barátomuram, szerkesztőm! Hiszen abban a században ez a mi bizonytalan tíz esztendőnk is bizonyosan benne van!

Hm. Persze hogy benne van. De csak úgy „alattomban értetődik”, mint a hiányos mondatban az alany.

A jövő század regényé-t Jókai 1952-ben kezdi. Akkor találja meg Tatrangi Dávid az ichórt. Ő akkor lehet olyan húszesztendős forma, mert éppen a katonaévét szolgálja. Tehát 1930-tól 1940-ig nemigen lehetett több rábízva, mint most az én unokámra. Úgy kereste az ichórt, hogy kék tintát öntött a kávéjába.

Ennek a tíz esztendőnek a hőse tehát nem a kis Tatrangi, hanem az öreg Tatrangi Mózes, hiszen emlékszel rá, a törött arccsontú repülő. A Szentlélekúristen a lipótmezei Szentháromságban.

Hogy került oda, mi zavarta meg az elméjét? Jókai csak annyit mond, hogy leesett az aerodrómjáról, mikor próbát repült vele. De ebből is ki lehet sejteni, hogy más baj volt itt. Azért nem sikerült a repülés, mert már akkor fölbillent valahol a lelki egyensúlya Tatrangi Mózesnek. Valahol 1930 és 1940 közt. Jókai erről a decenniumról hallgat. Azt hiszem, nem azért, mintha közelre nem látott volna olyan jól, mint messzire. Csak nem mert róla beszélni, éppen azért, mert közelebbről nézte és tisztábban látta.

Édes barátom, ne kívánd te azt öreg szolgádtól, hogy bátrabb legyen, mint Jókai Mór volt, aki pedig nem is 1929-ben nézett a jövőbe, hanem 1872-ben! Majd adnának neki máma, ha olyanokat merne benne látni, mint akkor! Össze tudnék szedni a kilenc kötetből három kötetre való aforizmát, ami közül egyért is kihordanák ma a határból. (Azt nem mondom, hogy bevernék az ablakát, mert ahhoz hozzá volt szokva.)

Hát ne szerencsétlenkedjünk, öregem. Mégis csak jobb lesz a jövő évtized megálmodását az okos emberekre bízni.

A HÁLA AZ AKADÉMIA NAPIRENDJÉN

Most negyven éve, 1875 őszén igen érdekes „összesülése” volt a Magyar Tudományos Akadémiának. Negyven év nagy idő, s nagy idő alatt még az akadémiai dolgok is érdekesekké válnak.

Csakhogy ezt az 1875-ös összes-ülést már a maga idejében is érdekesnek találták még az akadémikusok is. Látnivaló ez abból is, hogy az Akadémiai Értesítő nagyon röviden számolt be róla. Nemhiába határozták el egy esztendővel ezelőtt az akadémikusok, hogy az Értesítőben minden ülésről adnak tudósítást, de a „közönség elé nem való dolgok” elhagyásával.

Hát ennek az ülésnek a napirendjén volt ilyen „közönségnek nem való dolog”. (Ugyan volt olyan is, amit országos szenzáció gyanánt kapott el a napisajtó. Ezen az ülésen bontották fel az azévi Teleki-díj nyertesének jeligés levelét. A nyertes darab egy verses vígjáték volt, a Jóslat, szerzője egy temesvári tanár, Csiky Gergely, aki bizony csak a szégyenparagrafus alapján kapta meg a száz aranyat, a drámabíráló bizottság nem jósolt nagy jövőt a tanár úrnak. Azt is ezen az ülésen vették örvendetes tudomásul, hogy egy Károlyi Árpád nevű törekvő, fiatal tudósnak hatszáz forint ösztöndíjat utalt ki a kultuszminiszter, azzal a megbízással, hogy a bécsi állami levéltárban „másolatokat eszközöljön”.)

Azonban mind nem ez volt az, amiért rövid jegyzőkönyvet kellett fölvenni a hosszú ülésről.

A kényes tárgy az öreg Toldy Ferencnek egy indítványa volt, amivel a magyar irodalomtörténetírás atyja már a márciusi nagygyűlésen megriasztotta a halhatatlanokat.

Nem kevesebbet kívánt az öregúr, mint azt, hogy ezentúl minden akadémiai nagygyűlést ezzel a fohásszal nyisson meg a mindenkori elnök:

– Áldott legyen a nagy elnök, gróf Teleki József emlékezete, most és mindörökkön!

Ez bizony elég ártatlan indítvány volt és méltó a nagy elnökhöz is meg a nagy titkárhoz is. Mindenki tudja, hogy az Akadémia anyagi alapját Széchenyi vetette meg, de a szellemi megalapítója Teleki József volt. De Toldy Ferenc többet is tudott ennél, ami nincs benne az Évkönyvekben, s az Akadémia titkos történetébe tartozik. A nagy elnök halála után csak ő volt a megmondhatója annak, hogy hányszor volt az erdélyi kormányzó kardja és pajzsa az Akadémiának. Őnála nélkül bizony meg nem érte volna a huszonöt éves jubileumát se, mert Bécs állandóan a nyakán tartotta a kést. S ha volt valaha kultusz indokolt, akkor az Akadémiától azt se lehetett volna sokallani, ha mindennap elimádkozta volna a Teleki József nevét. Dehát az Akadémia egy esztendőben csak egyszer imádkozik, s Toldy Ferenc magától értetődőnek tartotta, hogy az az imádság a Hunyadiak történetírójának nevével kezdődjék. Egészen bizonyosra vette, hogy az indítványát egyhangúan elfogadják.

Dehát nem az történt vele. Az történt, hogy egyhangúlag leszavazták.

Gyulai Pál volt az első, aki színt vallott. Szokott bátorságával kereken kimondta, hogy ez a kegyeletes indítvány tulajdonképpen – kegyeletsértés. Teleki József bizonyára nagy elnök volt, de mit szólnak ahhoz a többi nagy elnökök, ha mindig csak ezt hánytorgatjuk? Tisztelettel kérte az indítvány mellőzését, már csak azért is, hogy veszedelmes precedens ne legyen belőle.

Csengery Antal mindenben egyetértett Gyulaival. Hozzátette még azt is, hogy a gyakorlatban az ilyen kegyeletes frázisokból nagyon hamar kivesz a kegyelet, s aztán a szertartásos frázis üresen kong.

Erre egy kis zajongás támadt a teremben, amelynek falai közt annyi frázis kongott már el. Csak akkor csendesedtek el a tudósok, mikor az öreg Wenzel Gusztáv kért szót, könnyektől fojtogatott hangon. Ő még a régi akadémikusok közül való, ő megérti Toldy Ferencet, s azért pártolja az indítványát, mert szégyellné, ha senki se szólalna föl mellette.

Szilády Áron már nem ismerte személyesen Teleki Józsefet, de tisztában van vele, hogy „ércnél maradandóbb emléket” emelt magának. Épp azért nincs arra semmi szükség, hogy abba néhány szót belekarcoljunk.

Ballagi Mór Toldynak is igazat adott, meg Gyulainak is, s azt indítványozta, hogy küldjenek ki bizottságot, amely minden nagy elnök emlékének a glorifikálására találjon ki valamit.

Toldy Ferenc hosszú ideig volt jegyzője és titoknoka az Akadémiának. Tudja, mit jelent az, ha bizottságra bíznak valamit. Szót kért és ennyit mondott:

– Nem akarom szavazásra feltétetni az első elnökünknek tartozó kegyelet kérdését. Visszavonom az indítványomat.

Mindenki föllélegzett, s az elnök megkönnyebbülten mondta ki a határozatot, amelyet aztán az Akadémiai Értesítő-be is bevettek. Az Akadémia hálás kegyelettel őrzi az első nagy elnök emlékezetét, de az indítványt nem találja célravezetőnek, s annál inkább napirendre tér fölötte, mert maga az indítványozó is visszavonta.

Az Akadémia akkori elnöke gróf Lónyay Menyhért volt.

ROSSZ CSILLAGOK JÁRNAK

Hetivásáros átokházi magyaroktól hallottam ma reggel, hogy rossz csillagok járnak. Ők ugyan nem így mondják, hanem a maguk szép nyelvén úgy, hogy jelöket láttak az égön.

– Micsoda jeleket? – embereltem meg közülük a legélemedettebbet a legfeketébb szivarommal. (Mert ahogy asszonyban fehéret, bőrszivarban feketét kedvelnek kintvaló atyánkfiai.)

És megképzett előttem a Conradus Lycosthenes négyszáz esztendős könyve, a Liber prodigiorum. Abban össze van keresgélve minden égi csuda, aminek nyomát találni a görög és deák írókban, Pliniustól egész Nostradamusig. Meg is van illusztrálva szép fametszetekkel valamennyi, a tüzes kerekek, a kis napokat fiadzó öreg napok, a megrepedt holdak, a lángoló keresztek, a tarajos csillagok és a többi herkentyűk. Csak az a furcsa például, hogy a rómaiak az actiumi csata előtt ugyanazt a sárkánykígyót látták az égen, amit az athenászbeliek már évszázadokkal ezelőtt láttak a peloponnészoszi háborúban, és a bizánciak másfélezer év múlva láttak Konstantinápoly elestekor.

Én idáig mindig azt gondoltam, hogy ez csak azért van így, mert Conradus Lycosthenesnek kevés volt a kliséje. Nagy huncutok voltak, tudniillik, csak a régi könyvcsinálók.

Az első német világtörténelemben – Hartman Schedelius írta, és Anton Kobergerus nyomtatta 1493-ban Norinbergában – ugyanaz a félreszaladt orrú férfiú ábrázolja Jónás prófétát, Dárius királyt, Cicerót, Madarász Henriket és Amorates török császárt. Ugyan, ha újabb kiadást rendeznének belőle, ábrázolhatná Poincaré urat is, mert annak is két szeme van. (Noha azért mifelénk csak szemetlennek mondanák, ha itt élne köztünk pálinkamérőnek, és úgy mérné a pálinkát, ahogy a politikát méri.)

Antonius Koberger tehát nagy selma volt, hanem Conradus Lycosthenestől hajlandó vagyok bocsánatot kérni. Mert úgy látom, hogy mikor baj van idelent a földön, olyankor az emberek mindig ugyanazokat a jeleket látják az égen.

Mert azt feleli az én kérdésemre a gulyásformájú magyarom:

– Hogy micsoda jelöket látunk, uram? Hát mindönféle jelöket. Tüzes fenyőszálakat, kereköket, körösztöket mög ögyéb ilyesöket. Kis Forró Piros, ha üsmeri, mán a sárkánykégyót is látta, ahogy a Döncő szekerinek a rúdjára csavargódzott, de tudja, nem tartott az csak egy szemvillanásig. Mire a családját előhujjántotta a kazal mellül, akkorra mán híre se vót.

Hát az ember ilyen beszédre csak azt mondhatja, hogy hm, hm, vagy ejnye-hejnye – mert nem való senkit a hitiből kiverni. Aztán meg, ahogy a vidéki lapokat nézegetem, látom, hogy a tüzes fenyőszálakat, a kereszteket, a tűzgolyókat, amikkel mintha láthatatlan kezek tekéznének, s a nyári csillaghullás egyéb káprázatait másfelé is látták. Örkényben is, Győrszentmártonban is, Majsán is, mindenütt, ahol a föld gyermekei élnek, akik még szoktak fölnézni az égre. Az újságok könnyed tréfasággal említik a vad próféciákat, amiket a profanum vulgus az égi jelekhez fűz. Igaz is, ki ne nevetne rajtuk? Éhség, háború, döghalál? Hiszen tudnivaló, hogy ezeket a fenevadakat nem az égből indítják útnak. Nem az Isten lábainál laknak ők, hanem idelent a földön, köztünk és velünk, császári várakban, országházakban és börzepalotákban.

Hát igaz, tudós asztronómusok, akik kicirkalmazták az égi tüzek emberszemnek tervtelen futását, és érccsavarok közé fogják a bujdosó bolygók útját, sohase találkoztak még az égi mezőkön a népfantázia csodáival. Ám az ősember, aki valamennyi csillagász volt, látta őket, mert hitt bennük. A kaldeusok vénei a bibliai Folyóköz rónáin az égitestek járása szerint intézték népeik sorsát, s a kései római is a csillagoktól kérdezte meg még azt is, mikor lépjen be hitvese ágyas-házába, hogy sarja szégyenére ne váljon az ősöknek. S mikor az asztrál vallások isteneit nyugdíjba küldte az ember, a középkor még mindig hitte, hogy a bolygók konstellációi igazgatják a földi életet. S lám, a modern okkultisták annyi század múltán újra felállítják az asztrológusok régi tételét, hogy a föld élete csak az egek életének függvénye…

Hát persze, az okkultisták… Dehát ki veszi készpénznek az okkultisták bolondságait, akik tudva-nemtudva le akarják ráncigálni az embert arról a magas polcról, ahová ültette magát? Hogy a földi élet csak reflexmozgás, amelynek indítója a körülöttünk rajzó csillagvilágban lebeg? Hogy tehetetlen pörgettyűk vagyunk egy ismeretlen erő kezében, amely még imponderábilis a mi mérőtudományunknak? Fogoly verebek egy megfoghatatlan fonálon, amely valahol a végtelenben végződve rángat bennünket kitanulhatatlan törvények szerint? Hogy nincsenek erők, se emberiek, se fizikaiak, hanem csak egy erő van, amely kristályokká tömöríti az atomokat; pirosra festi a rózsa szirmait, az alma gyümölcsét, a csókot kérő szájat, a hajnali eget; millió mérföldes lángokat lobbant föl a Napban, s Napig érő gondolatokat az agysejtekben? Költemény ez, nem tudomány.

Lehet, csakhogy a költők sokszor tanították már a tudósokat. S én nem mondom, hogy az átokházi gulyások okleveles költők, de mintha éreznének valamit abból, amit az új tudomány tapogat: hogy vannak láthatatlanok a láthatók mögött.

Jön az ítélet napja – mondják Átokházán az emberek, s lehet, hogy csakugyan dübörög a messzeségben valami világkataklizma, aminőt János látott Patmoszban. Jön a halál, ölében az új élettel. Ez a dolog örök rendje, a fejlődés útja, az emberiség törvénye, s ezt érzi a tudatlan ember kint a pusztán, a lelkében égő jeleket vetítvén ki az égre.

NÉPIES NÖVÉNYEK A KISKUNSÁG FLÓRÁJÁBAN

Azt hiszem, ma már felesleges fejtegetnem a Bugát-féle természettudományi műnyelv lehetetlen voltát. Szabó József okos fellépése idejekorán útját állta a nagyobb veszedelemnek, de meg a Bugát műszavainak és műneveinek legnagyobb része magában hordta halálítéletét. A legújabb nemzedék már nem ösmeri a rövröpöt és a karnyüt, a cibakot és csüngbüngöt, csak mulatság okáért emlegeti a párduc-teve-nyakorjánt, és csak elvétve talál ciklászt, geurnusszakárt (Hippuris) és nyulgát (Erucastrum). Éppen úgy fölösleges bizonyítgatnom azt is, milyen üdvös dolog ezeket a mondva csinált szavakat olyan nevekkel helyettesíteni, melyeket a nép eleven beszédéből leshetünk el.

Kevésbé közkeletű, inkább csak szakkörökben ismeretes az a körülmény, hogy e tekintetben a zoológus sokkal kedvezőbb helyzetben van, mint a botanikus. Mert az tagadhatatlan, hogy népünknek fejlett megkülönböztető érzéke van mind a genust, mind a speciest illetőleg, de csak a zoológiában, hol némely esetben még a változatokra is külön elnevezése van. Nem így áll a dolog a botanikában. Itt nemcsak hogy a változatok, hanem még a speciesek közt sem tesz különbséget, s többször a genusokat is összezavarja, sőt arra is van eset, hogy a rendeket is fölcseréli. S természetes is, hogy az ember figyelmét jobban fölébreszti, érdeklődését jobban leköti az érző és mozgó állat, mint az érzéketlen és mozdulatlan növény. Én úgy tartom, népünk csak azoknak a növényeknek adott különös nevet, melyeknek hasznát veszi vagy kárát vallja, vagy amelyeknek valami nagyon szembeszökő sajátságuk van, a többit pedig összefoglalja, gyom, kóré és vadvirág név alá. Megjegyzendő, hogy én most az Alföld flórájáról és népéről beszélek, tehát nem értem ide az északi és keleti erdős, hegyes vidékek lakóit, akik közül sok éppen növények gyűjtéséből él. Hozzájárul ehhez az is, hogy az amúgy sem gazdag alföldi flóra folyton fogy, azok a régi pásztoremberek, akik legjobban ismerik a puszta életét, lassanként kivesznek. Még az édesanyám leánykorában lépten-nyomon szedték a sárga liliomot (Iris Pseudacorus) a ferencszállási pusztán, én már keresve se találtam egy szálat sem. A puszták mindig kisebbek lesznek, a töretlen szűz gyep nap-nap után fogy, az eke vasa eltemeti az árvalányhajas, szegfüves legelőt, dolgos kezek lecsapolják, kiszárítják a bujkáló ereket, a semlyékeket, a tocsogókat, a pákás, liliomos nádasokat és a szántó-vető kiszorítja a pásztort, aki életében háromszor ha volt a városban (úgylehet akkor se a maga jószántából), és aki legjobb ismerője volt a fűnek, madárnak, csillagoknak. Pedig a földműves ember nemigen ösmer a virágok közül egyebet, mint amelyik a vetésit rongálja, meg a szőlőjében lábatlankodik. Kezdjük hát a sort ezeken. Legfeltűnőbb gyomok a vetés között a pipacs (Papaver rhoeas), a búzavirág (Centaurea cyanus) és a konkoly (Agrostemma githago), amelyeket körülbelül ezeken a neveken ismernek országszerte. Félegyházán azonban a vetési konkoly neve mellé odateszik a „szelíd” jelzőt, mondván szelídkonkoly. Mert van „vadkonkoly” is, a szintén szegfűfélékhez tartozó Lychnis vesperina (Esti mécsvirág), mely vetések közt ritkán, de réteken, gyepeken mindig található. Leveleit pipadohánynak használják felénk, éppúgy, mint a krumplilevelet és a salátalevelet. Jól ismeri a gazda az üszögöt (Ustilago), rozsdát (Puccinia), és rozsanyát is (Claviceps). A csermulyás (Melampyrum barbatum: csermelyfintor) búzalisztből jóízű, de kékes-fekete kenyér sül. Nevezi azonban csermulyának az Ajuga chamaepityst is (kalincakacskanyak), holott semmi rokonságban nem állnak egymással.

Gyakori a vetések széliben az Adonis aestivalis, a nyári hérics, amelyet sajátságos vörös színeiről jellemzőleg neveznek tyúkvakítónak. Legalkalmatlanabb gyom talán a Vicia, amelyet csak egy ízben hallottam kaszanyűgnek nevezni, különben csak vadborsónak hívják. Közönséges gyom a vadrepce. (Sinapis arvensis) és a sárga gyútoványfű (Linaria arvensis). Úton-útfélen találni az Erysimum canescenst, amelyet vadkáposztának neveznek.

Megemlítem még, hogy a vetések széliben, barázdák mentén gyakran előfordulnak a Chrysanthemum, Anthemis és Matricaria-fajok, amelyeket a nép közös névvel székfű virágnak hív, legföllebb az Anthemist mondja büdösszékfű virágnak. Vajon onnét származik-e ezek „székfű” neve, hogy a székes talajon élnek, vagy hogy a szélső, fehér nyelvesvirágok úgy veszik körül a belső sárga csöves virágokat, mint a tojásfehérje a tojás sárgáját, nem tudom, de valószínűbbnek tartom az első magyarázatot.

A szőlős ember ellenségei a folyófű (Convolvulus), a porcfű (Portulaca oleracea), amely báránynak, malacnak kedves eledele, továbbá a daruháj (Sonchus oleraceus). Nem tudom, a következő versikében, amivel akkor vigasztalják a gyermeket, ha megvágja az ujját, erre a Sonchusra vonatkozik-e a daruháj név:

Nyúlháj, daruháj: Majd meggyógyul, ha nem fáj.

Ha könnyebb áttekintés kedvéért külön vizsgáljuk az egyes rendeket, a szegfűfélék közül a már említett szelíd- és vadkonkolyon kívül meg kell említenem a Saponáriát, ilyet vadon szappangyökérnek, művelve, különösen temetőkben, császárszakállnak neveznek.

A keresztesek nagy rendjéből keveset ismernek, természetesen a gazdasági és konyhakerti növényeken kívül. A Lepidium campestrét apró fehér virágai miatt kásafűnek nevezik, a Lepidium perfoliatumot pedig – tán átnőtt békaleveleitől – békalencsének nevezik, noha jól ismerik az igazi békalencsét is, a vízi Lemna minort.

Nagy az összevisszaság a Ranunculaceáknál is. Nálunk igazi kikerics (Colchicum) nincs, mindazáltal a boglárkák (Ranunculus) több faját sárga kikericsnek mondják, holott a Colchicum egyszikű, a Ranunculus kétszikű, s különben sincs köztük semmi hasonlatosság se levélre, se virágalkotásra, se színre. A Ranunculus repenst kertekben is művelik „pénzecske” néven.

A Crassulaceák közül kettőt ismernek nálunk: a Sempervivum tectorumot, a háztetők kőrózsáját és a Sedum acret (borsos szaka), melyet sírokra ültetnek, aztán sárga virágát koszorúkba kötik a képek fölé, tükörre, hova aggatják „élő fű” néven, mivel leveleinek és szárának húsos, nedves szerkezeténél fogva hónapokig eláll.

Az ernyősök rendjéből, ahova legtöbb zöldségünk tartozik, megemlítem a vad kaprot (Oenanthe) és a börökgyükeret (másutt: bürök), a Conium maculatumot, a gyerekek kedves sípfüvét.

Az ajakosok közül igen ős méretes a dohánypusztító (Orobanche) szádor vajfű néven, aminek különben a Portulacát is nevezik. Ökörfarkkórénak csak a Verbascum thapsust nevezik, a szép kékvirágú V. phoeniceumot, bár néhol ültetik is, nem nevezik névvel. A Pulegiumot egyszer hallottam csomborkának említeni. Az Origanum majoranna néven kedvelt fűszernövény. Az is érdekes dolog, hogy az annyira közönséges Lamiumot (holtcsalán) nem ösmerik, csak az Urticát mint csanát vagy csanyát.

Az érdes levelűek közül ismerik az Anchusát atracél néven s a Symphytum officinalét mint fekete nadárt. A soknevű Lyciumot Gyurkafának hívják. A Solanumok közül a S. nigrumot édesanyám, aki félegyházi születésű, ebszőlőnek mondja, de a S. dulcamarát jászberényi származású édesapám kalinkának nevezi. A Hyoscyamus nigert bilindeknek nevezik, a Datura stramoniumot pedig (maszlagos redőszirom) tölcséres bilindeknek.

Az Asperulafélék közül nevezetes a Galium verum, a monostori pásztoremberek tejoltó Szent Iván seprűje, és a Rubina, a báránypirosító, szintén pusztai növény.

A fészkesek közül említendők a veszedelmes acat (Cirsium arvense, aszottas bárcs), az aranyvessző (Solidago), egérfarkkóré, cickefarka (Achillea), üröm (Artemisia), melynek egy fajtáját istenfának, egy másikat mirrhának hívnak, a pusztai gyopár (Gnaphalium arenarium), a vasvirág (Xeranthemum), melyet nem szabad összetéveszteni az uborkasavanyításhoz használt vasfűvel (Verbena officinalis), a bogáncs (Lappa minor), a keserű lapu (Lappa major). E két utóbbi tudományos neve bojtorján, nálunk azonban ezt a szót nem ösmerik, noha a bojtorjánkodik közszájon forog. A Xanthium spinosumot disznóbüröknek, a Xanthium strumariumot koldustetűnek nevezik. Egyik nevezetessége a jakabi pusztának a farkasalma – az Aristolochia clematitis.

A Polygonumok közül leginkább csak a lósóskát (Rumex Hydrolapathum) ösmerik, melynek magját hasmenés ellen használják. A Chenopodiaceák közül nevezetes a kerti seprő (Kochia scoparia) meg a homoki seprő (Kochia arvensis), melyet csikófarknak is neveznek. Az Atriplex patulát disznóparé néven ösmerik.

Érdekes dolog az is, hogy a tejes növényeket, a pipacs kivételével, mind kutyatejnek nevezik, tehát nem csak az Euphorbiákat, hanem a Taraxacumokat is. Éppígy különböző Trifoliumokat és Medicagókat minden különböztetés nélkül lóherének hívják. A pillangósok közül különben említésre méltó még az inkább pusztai Ononis spinosa, amelyet, azt hiszem, csak felénk neveznek legjellemzőbb nevén macskatüsöknek, a kedves pirosvirágú Lathyrus tuberosus, melyet ehető gumós gyökereiről földi mogyorónak neveznek, s a leveleiről elnevezett „szépasszony tenyere” vagy „kisasszony tenyere” (Lupinus). Igen jól ismerik nálunk a mályvákat, amelyek közül legközönségesebb nálunk a papsajt (Malva vulgaris), az Althaea officinalist fehér mályva néven gyógyításra használják, a Malva rotundifoliát mint bodor-mályvát, az Althaea roseát mint mályva-rózsát kertekben művelik.

Ezek azok a növények, amelyeket megemlítésre méltónak tartottam. De a száraz felsorolásban is (mely már csak azért sem teljes, mert se a fákra, se a termesztett növényekre nem terjeszkedik ki) akadhat egy-két név, amely már bővebb fejtegetés és magyarázat nélkül is világot vet az elnevező nép gondolkodására, itt-ott lelkivilágára is.

RÉGI PESTI „INTÉZETEK”-RŐL

Két ráérő jóemberem azon disputált össze a minap, anakronizmus-e az vagy nem anakronizmus, hogy Jókai A régi jó táblabírák-ban medvecukrot etet a gyerekekkel. Fogadtak is egy kiló medvecukorba, és azt nekem ajánlották fel honoráriumul, ha eldöntöm a kérdést.

Természetesen nem döntöm el. Először azért, mert már nagyon régen nem élek medvecukorral. Másodszor, mert egész Magyarországon nincs annyi medve, amelynek a hozama egy kiló medvecukor volna, külföldi medvékkel pedig még nem kötöttünk kereskedelmi szerződéseket. Végül pedig, szerény véleményem szerint, ennek a kérdésnek az eldöntésére egyedül a medvék illetékesek.

Egészen más volna, ha a ráérő emberek a krumplicukor pragmatikus történetében való jártasságomat tették volna próbára. Arra nézve már hiteles adattal tudok szolgálni, mégpedig a Széchenyi korabeli újságokból, amikkel mostanában átsegítem magamat az éjszakákon.

A krumplicukor kolompér-cukor néven 1836 februárjában jelent meg először Pesten, mégpedig a Fehér kutyában. Erre a névre Pentsh Gáspár fűszerárus úr hallgatott, akinek boltja az „Evangélikusok egyháza irányában” vitte kísértésbe a honleányokat. Huszonnégy váltókrajcárért mérték fontját a kolompér cukornak, amelynek „Készítése immár hazánkban is szorgalmi águl választaték”. Ez olyan nagy esemény volt, hogy a Honművész első hasábját szentelte neki a Szorgalom című rovatban. Ugyanott lendületes szavakban jelenti be, hogy igenis haladunk, mert megnyílt már a Nemzeti Frissítő Intézet is. E jeles nemzeti intézetet Vogler Sámuel úr nyitotta meg, akinek nevét azonban ne tessék keresni a tizenkilencedik századnak se politikai, se pedagógiai történetében. Vogler úr „friss sonkával, füstölt pogácsával, nyelvvel ’s jó válogatott borokkal” frissítette a nemzetet „a pesti hídfőnél”. Egy másik „intézet” Kovász,- és ébresztő-tár címen „a nagyhídutszai Schindler-házban” szolgálta a közérdeket. Az Ébresztő-tár azonban nem tekintendő a mai diadalmas magyar politika úttörőjének. Közönséges élesztőt árultak benne.

S ha már benne vagyok, följegyzek még egy-két kortörténeti morzsát a régi Pestről az egykorú lapok nyomán. A pesti élet történetének ez a fejezete úgyis meglehetősen ismeretlen, pedig ez csakúgy hozzátartozik a Széchenyi korához, mint a lóverseny vagy a Nemzeti Kaszinó.

Például ki jár annak utána, mikor nyílt Pesten az első tejcsarnok? Bizony, annak is majd száz éve már. Csakhogy akkor az is intézet volt: téj-áros intézet. Az első 1832-ben nyílt meg „belső városunkban a’ Leopold-utszán Pápaffy úrnak 260-ik szám alatti házában”. „Tejet, téjfelt ’s írós-tejet” lehetett benne vásárolni „minden órán”. „Mindennek ára mineműségéhez vagyon szabva s árjegyzéke az ajtóra függesztve.” Ez is nagy és örvendetes szenzáció volt, mert „ezelőtt csak reggelenként a’ piarczon, vagy pedig megrendelések által juthattunk a téjhez ’s a kofáknak össze-vissza zagyvált kavarékaikkal voltunk kénytelenek megelégedni.” Valószínű, hogy ha Könyves Kálmán idejéből maradtak volna fenn ilyesfajta feljegyzések, a kofák működését már azok is így jellemeznék.

– Íme – mondja a Pesti Vizsgáló, amelyet nem kisebb ember szerkesztett, mint Garay János –, miként törekszik fővárosunk külországi testvéreit követni!

(Ebből látnivaló egyúttal az is, hogy a külföldre kacsingató destrukció se mai magyar találmány. Ludas volt benne már a Kont költője is. Remélem, nem ártok neki, hogy ezt elfecsegtem róla. Úgyis csak 1953-ban lesz a centenáriuma, addig majd csak megbocsátanak érte szegény költőnek.)

Mikor locsolták először a pesti utcákat? A pesti ember tán inkább azt tudná megmondani, mikor locsolták utoljára. Félek megírni, hogy száz évvel ezelőtt ez magánpassziózás volt – mert majd azt találják rá mondani illetékes helyen, hogy most is azt kellene törvénybe tenni. „Dicséretükre válik a’ pesti kalmároknak, hogy taval óta folytatják azon hasznos intézetöket, mellynél fogva külön fogadott embereik által, kiket hónaponkint fizetnek, nemcsak kétszer napjában öntöztetik boltjaik elejét, hanem azonkívül tisztára is sepertetik. Pornyelés nélkül lehet most már járni a’ váczi-, kígyó-, úri- és híd-utszán.”

A baromfi-pecsenyékre is találtatik már 1833-ban „belső városunkban a’ régi halpiarcon (Plébánia utsza)”, egy intézet, „mellyben mindenkor a’ legkövérebb mindennemű baromfifaj pecsenyékkel megkoppasztva szolgálnak.” Ez azért öröm a pesti nemzetnek, mert „az itten elszoktatott hetyke fehércseléd nem szeret véle bajlódni, de nagyobb része azt se tudja, micsoda fán terem a baromfi”.

Bizony, ezt száz esztendő múltán még kevésbé tudja a pesti nemzet, amely különféle intézetek jóvoltából most maga van megkopasztva baromfi helyett.

Az első artézi kutat is 1833-ban fúrták Pesten. Mégpedig az Orczy-házban, „a Király-utsza sarkán csüggedhetetlen fáradsággal”. A sajtó feltűnő hűvösen kezeli ezt az eseményt. A víz nem nagyon érdekelte az időben a pesti hazafiakat. Ugyan a nem pestieket még kevésbé. A könyvpiac szüret után hozta ki legtöbb kilátással a költészek elmeműveit, és a legdivatosabb műfaj a bordal volt. Hiszen még 1844-ben is e körül forog az Életképek kritikája Petőfi első kötetéről.

„Még bővebben szólandunk e versekről, elég legyen megjegyeznünk, hogy azok, mint egy igen szép tehetségű, fiatal író elmeszüleményei általános tetszésben részesülnek, s eszerint hisszük, hogy kelni is fognak. Ámbár sok embere van istennek, sőt társasága is, mely a verseket haszontalan dolognak tartja, s tán mint olyant improtocoláltatja is. Többen a sok bordalt sokallják e gyűjteményben: de Uramistenem, ha már arra vagyunk kárhoztatva, hogy magunk igyuk meg harmincmillió akó borunkat, legalább legjobb bordal-költőink énekeit vegyük meg, s azok eldalolása mellett temessük búnkat a kancsóba.”

Ezek után el lehet hinni, hogy nem anekdota az, amit egy máramarosi nemes úrra ráfogtak, mikor azt a rettenetes szomjas Petőfi-verset olvasta:

Mért nem tesz az Isten most csodát?
Változtatná borrá a Tiszát,
Én meg hadd lehetnék a Duna,
Hogy a Tisza belém omlana…

– Hohó, Petőfi barátom! – ütött az asztalra a verhovinai szittya – nem innál te abból egy cseppet sem, mert én már Szigeten elébe feküdnék!

Ha azonban Petőfi csak borgazdasági alapon részesült is szíves fogadtatásban, annál bőkezűbben mérte a pesti sajtó a babért Prégardt János úrnak, aki a „Nagy Kristóf patika” tulajdonosa volt, s „dicséretesen ismert hazafiságától buzdítva patikája számára a’ bécsi porcellán fabrikában oly gyógyszeredényeket, ibrikeket készíttetett, amelyeknek mindenikére magában a fabrikában magyarul irattattak a gyógyszerész nevei”. „És így Prégardt úrnak, ki hazánkban ezen dicséretes gondolat kivitelének legelsőbben mutatá példáját, méltán nevezhetjük gyógyszertárát első magyar patikának. Azt is utána sóhajtja a tudósító a hírnek, hogy „talán száz év múlva már tökéllyel beszélnek magyarul Magyarországon”.

Hát, ami azt illeti, e tekintetben most már nincs is semmi ok a panaszra. A rendeletek és törvények nyelvét kivéve, ma már elég jól beszélnek magyarul Magyarországon.

Az első virágkereskedő intézet 1835 nyarán nyílt meg Pesten a Dorottya utcában, Bene Judit asszony jóvoltából. „A bolt belseje csinos és kedveltető látványt mutat ’s mint valamely kertecskébe átvarázsolva képzeli magát a néző.” A virág ebben az esztendőben nagyon divatba jött Pesten – alighanem bécsi mintára, ahol ez időben rendezték az első virágkiállítást. A Wurm-házban levő Magyar király-fogadó Flórá-nak nevezte el virágos udvarát, a Vadászkürt bérlője pedig Árkádiá-t rendezett be az udvarán „edényekben zöldellő fácskákból”. A Váci utcai Nádor-fogadó pedig egyenesen Semiramis kertjé-nek nevezte el az oleanderes udvart. Úgy látszik, csupa klasszikus műveltségű férfiak voltak akkor a pesti sváb kocsmárosok.

De erre az évre esik a modern technika bemutatkozása is Pesten. Valami Voigt Sándor nevű német mechanikus mutatja be az első gőzkocsit, amit tízezer ezüst forintért szerzett Angliában. Bécs után Pesten is kiállította a Duna-parton „a kereskedőség háza előtt”, s „egy különösen készült deszkabódéban 20 ezüst krajcárért” mutogatta. „A kocsinak nagysága nem sokkal haladja meg a közönséges kocsik alakját. Vaspléhből készült almáriomában történik a tüzelés, gőzfejlés, s abban van a gépelyzet. Az almáriom előtt hat személyre való ülés, melyeket kívánság szerint fedél alá is lehet tenni. A’ kerekek fából vannak, nehézsége 65 mázsa.”

A huncut német május 31-én próbajárást is tett a gőzkocsival a Neugebäude udvarán. Az első emeletről 40, a földszintről 30, az udvarról 20 pengőkrajcárért lehetett nézni. Félórai szuszogás után indult meg a Phaeton-szekér, de csak négy percig futott, s a négyszögletes udvart háromszoros nekiiramodással se tudta bekocogni, noha „minden megállapodás után elég szén rakatott a hátul levő tűzhelybe”. A negyedik próba után makacsul megállt, és semmi mesterkedésre meg nem indult többet. A nem nagy számú nézőközönség „igen csalatva érzé magát”, s aligha meg nem verték volna a németet, ha a hirtelen támadt zápor meg nem menti. De akkor „kiki haza, vagy a’ kapuk alá siete az eső elől”.

Ez volt a vasút első csődje Magyarországon. Ugyanakkor gyalog-sebes-futó gépelynek hívták a kiművelt magyarok.

-&-

1 profanum vulgus - avatatlan tömeg

2 Te nuova Euterpe Adria plaudente onora - Téged mint új Euterpét köszönt az Adria

3 aurea prima sata est, quae vindice nullo - s lett legelőbb az aranykorszak, mely nem fenyítéstől (s törvénytől, hanem önként folyt becsületben, erényben). Ovidius-idézet. Devecseri Gábor fordítása.

4 rari nantes in gurgite vasto - kevesen úszva a hatalmas örvények közt (Vergilius: Aeneis)

5 tres faciunt collegium - három fő - egy testület

6 quidam - illető

7 Theatrum ceremoniale historico-politicum, oder Historisch und Politischer Schauplatz aller ceremonien - A társasélet szertartásainak történeti-politikai bemutatása, avagy minden szertartások történeti-politikai színtere

8 scientia amabilis - szeretnivaló tudomány

9 mea culpa, mea maxima culpa - én vétkem, én igen nagy vétkem

10 habent sua fata libelli - a könyveknek megvan a saját sorsuk

11 cum gentibus - népeivel