GERE ISTVÁN
Minden megmarad
Versek
2007

A mű elektronikus változatára a Creative Commons - Attribution-NonCommercial-NoDerivs (Jelöld meg!-Ne add el!-Ne változtasd!) licenc feltételei érvényesek: a művet a felhasználó másolhatja, többszörözheti, amennyiben feltünteti a szerző nevét és a mű címét, de nem módosíthatja, nem dolgozhatja át és kereskedelmi célra sem használhatja fel. A műre vonatkozó felhasználási feltételek részletes szövege az alábbi címen tekinthető meg: http://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/2.5/deed.hu 

TARTALOM

A csillagokban
A konyhában
A költőtársakhoz
A reggelek Prágában maradtak
A régi sapka
A sámán
Álom, nyári kertben
Andante
Az erdő mondja kedvesének
Az utolsó vendég
Bulaq
Dies Irae
E la nave va
Egy perc a hévig
Egyszer a Nehru-parton
Éjszakai vonat
Előhang a “Parizerhez”
Ember, írógéppel
Emlékkönyvbe
Értékéből veszít
Etűdök kedvesem új szemüvegére
Fel, a hegyre
Földközi-tengeri komp
Galambpár
Grazyna
Gyógyvers Fruzsinának	Ha nem látlak
Hét nap, amíg távol vagy
Hol vagy?
John Bull balladája
Jöttél mindig
Köszöntő
Kötélhíd
Közelítő tél
Kurázsi
Lyukas gomb blues I.
Lyukas gomb blues II.
Minden megmarad
Morbus Hungaricus
Nagy, bamba tehén
Négysoros a bizalomért
Nekem mondhatsz nemet is
Nyári kertben
Panaszkodik, hogy kedvese megrótta
Pocsék időtök lesz
Rám-szakadék
Rila
Változatok egy Schikaneder-képre
Vasárnap este
Véredben
Vérünk, a hő
Virágos kedvében	

A csillagokban
A csillagokban ne keresd
Se a tegnapban
Se a mában
Se a felhővonulásban
Se virágok illatában
Gyere
Gyere
Keresd csak szemem
Szerelmes sugarában
A konyhában
A konyhában ülök
Megittam a kávét
És ezzel nyomasztó kezdetét
Vette a nap
Egy kenguru-vízcsapban kiöblített pohár
A hírek a rádióból
A pontos időjelzés után
Már nem hiányzik semmi a nyomorult
Ember idomított rángásaihoz
S hogy betilthatatlan
És elkerülhetetlen
Egyetlen
Szabadságomként
Gondoljak rád
A mindig másra
Akik olyanok vagytok
Mint a hírek a rádióból
Mint az éhség és jóllakottság
Mint a kiöblített pohár
A költőtársakhoz
Hagyják már uraim a sok sírszéli verset,
A levélnek álcázott nekrológokat;
Írjanak dalt, szárnyalót és nyerset
Vesszen a gyászkeret a lapról!
Kit érdekel már a kendtek bús nyavalyája,
A sok ülőfürdőben kelt, komor gondolat
A nevetés a hatalom legjobb kritikája, 
Nem a bánat fűrészfogainak
Míves ráspolyozása.
Barátim!
Megint csak új nóta kell!
A reggelek Prágában maradtak
Szép a délután, a fény
A lopakodó árnyak
Az este csak néha jó
Ha belenyúlik a kába
Éjszakába
Ismétlem magamnak ütre
De hiába
A reggelek Prágában maradtak
A régi sapka
Előkerült a régi sapka, 
A gyászszalagos,
A mindenki által utált.
Ha el nem bújik,
Ott csónakázna már
A kutyás Luppa csárda
Körül a folyóban, 
Benne kocsisgyertya égne,
Míg le nem merülne
A sziklákat görgető mélybe.
Ne félj pajtás,
Ha kedvesem jobb kedvre derül,
Kieszközöljük a kegyelmet
A sámán
Elbűvölt mindenkit a vén csibész:
Cinkosságba kevert, aztán kiröhögött
A szünetben hamburgert zabált
S szakállában kúsztak a hagymaszeletek
Részegen is tisztán érvelt, de igazán
Csak az izgatta, hogy elcsaklizza csajom
Végül hátamra vettem a nemzetközi elmét
S – micsoda megtiszteltetés! – hazacipeltem
– Furcsa – mondta reggel, még kótyagosan
– A vécés néni nem fogadta el a mallért
– Ki ez a vén hülye? – kérdezte a konyhában
Anyám, míg lefőzte a kávét és kiporciózta
– Mindenáron pénzt akart dugni a zsebembe –
Csak azért nem küldtem el a búsba, mert szép szeme van
Álom, nyári kertben
Hangya vagyok
Mászom egy óriás térdén
Hatalmas, viszketeg
Mancsa meglegyint
Repülök a térben
Óriási!
Magamtól sose ment volna 
Andante
Lapozz tovább bennem
Ne olvass újra semmit
És ne nézd meg a végét
Légy a történet maga:
Rejtőző szerelem
És áruló vágy
Az erdő mondja kedvesének
Lépkedj a levelek fényén
Hullámárnyakon haladj
Sűrű erdőm hűvös mélyén
A kis ösvényt el ne hagyd
Ligeteim selyemfüvén
Hajtsd le álomra fejed
S fölötted én zölden, üdén
Cirógató fűz leszek
De kerüld a vad bozótot
Kígyó szisszen, tüske szúr ott
Az már nem is én vagyok
De kerüld a vad bozótot
Kígyó szisszen, tüske szúr ott
Az már nem is én vagyok
Az utolsó vendég
Egy kurva kavicsot nem találni
Ebben a körülaszfaltozott
Mogorva világban
Hogy ledobjam vele
A huhogó baglyot az ágról
Végül az elemlámpát
Feléje hajítom
De szeme se rebben a dögnek
Fruska beteg nagyon
S téged hallgat
Ágyában éjjel
Te konok, ronda madár
Bulaq
Ná-ná! Ná-ná!
Kiabálja a férfi
Vállán hatalmas, lengő
Harsányzöld mentacsokorral
Lá! Lá!
Rázom a fejem, amikor
Megáll előttem
Pedig szívem szerint
Megvenném az egészet:
Csak pár piaszter
És sok a gyerek, miszter
Lá! Lá!
Otthagy, befordul a Sahafára
S a kopott házak közt
Utcahosszat
Leng a menta
Varázsos illata utána
 
Dies Irae
Behoztam a csákányt a kocsiból
És az üvegpolcról
A sáfrányos szeklicét, kakukkfüvet
Őrölt köményt s a többi bisz-baszt
Levertem
Meg a falat is szép darabon
A rádióból még mindig a hírek szóltak
– Most főzz egy jó kávét – 
Mondtam az asszonynak, aki a spájzból lesett
– Ránk fér –
Ültem a cserepek közt
De Jób meg a szakszervezet
Erről eszetekbe se jusson
E la nave va
Mikor a bágyadt rinocéroszt
Égbe emelte a daru
Őrült futásnak eredt bennem a vágy
Éreztem, hozzám ér és megremeg a vállad
Villódzott a kép
Csönd volt a sötét moziban
Ezért
Óvatosan tekertem vissza az üveg kupakját
És megcsókoltalak
Diadal!
(Volt akkor annak a mozinak a neve)
S aztán mentünk a zajos alagúton át
És egyre változott a megvilágítás
A nappali fényben a bátor vállalás
És szimpla vágy lassan elenyészett
Szorított az idő, a férjed várt
S lehet, hogy hazafelé a buszon
Már bántad az egészet
Egy perc a hévig
Szitál a bánat bennem
Mint ez a csendes eső
S az éjszakát tükröző 
Tócsákba gyűlik
Lábad rajta szökell
Egy perc a hévig
S tán eltűnsz évekre megint
Egyszer a Nehru-parton
(Fruzsina 50. Születésnapjára)
Egyszer a Nehru-parton ültem,
S a harsány szagú, zöld víz
Lassú hömpölygéssel csónakáztatta
Lelkemen a sirályokat,
Amikor kezeslábasba öltözött
Szakemberek jöttek gázpalackkal
Kezükben, s ügyes kis lángszóróikkal
Irtani kezdték a rakpart kövei közé
Hullott, buta magvakból sarjadt,
Nyurga hajtásokat.
Döbbenten ültem. Sistergett a gáz;
Felrebbentek a galambok lábam elől.
Alapos munka volt:
Egy fiút alpinista mód, kötélen
Engedtek le a rakpart meredek falán, 
Hogy végezzen a betolakodókkal,
Életnek nyoma se maradjon.
Tavasszal ott ültem újra:
Figyeltem, hogyan siklik le a sárga villamos
A karcsú, zöld hídról a szálló elé, 
S a hordalék szagát lengető
Friss szellőt beleszántottam hajamba.
Már látszott, hogy mit sem ért,
Fölösleges volt, meddő a durva igyekezet.
Új hajtások virultak a rakpart kövei közt,
S bontogatták zsenge szárnyaik
Az első szelíd napsütésre.
Én tudtam előre,
S meg is mondom, ha kérdik:
Amit az élet elültet, azzal ember nem bír.
Akkor már évek óta lángszóróztam
A szívem köveit, s ittam a ronda 
Gyomirtót literszám,
Horoltam új hajtást, égettem nyers ágat,
És sokszor hittem, hogy kiszántottam
Az elszánt, makacs gyökeret valahára.
De mindvégig tudtam, hogy nem sikerülhet.
Nekem már védőgát, rakpart nem is kell:
Nincsenek nagy áradások.
Erodált köveim alatt most annak a fának
Ezer gyökere tartja össze a martot,
Amelyre fejszét annyiszor emeltem;
S bódító virágillatába először merül
Reszketve a lelkem.
Átölelt törzsében az én életem fut-dobog.
S ágainkon ülnek elképedt angyalok
Éjszakai vonat
Zsibbadt tagok
Az órák is zsibbatagok
Lassan múlik a perc
S az ablakon át csak a tarlótűz
És a sötétben gubbasztó tanyák
Elhagyott, fehér fala világít
Tak-tak-tak
A lélek is zsibbatag
Jön-megy, csoszog, pislákol 
Az álom maga
Áll vagy megy a vonat, ki tudja
A kabátok paplana alá ölelkezve bújik
A rántott csirke és a törköly illata
Előhang a “Parizerhez”
Segítsetek meg, múzsák, hálátlan nem leszek.
Majd megegyezünk.
Tiétek az egér – akármi legyek –,
Ha megszülték a hegyek.
A rizikó kevés, hisz’ oly hőst éneklünk, 
Aki a mi pártunk alapító tagja, 
Jó cimbora, hű férj s az alkohol rabja
(Utóbbi kihúzva, helyette:
Gyermeke jó atyja.),
Kit a sors szeszélye (se hossza)
A mámor köpenyébe burkolt, 
S a hatoson körjáratba tett.
Tanuló Ulysses ő, a társadalmi csapdák
Heroikus bukdácsolója,
Kíméletlen zsarnoka önnön szívének
(Kihúzva, helyette: neurotikus bajnoka 
A mások ügyének).
Szavamra mondom: egy csodálatos SENKI.
UTISZ EMOI G’ONOMA, UTIN DE ME KIKLÉSZKUSZIN
Ember, írógéppel
(Bibó István emlékére)
Ember ül írógéppel
S egyre csak írógépel
A ház elé befordul a tank
S az aszfaltot feltöri
Ember ül írógéppel
S egyre csak írógépel
Riadt katonák a tetőket lesve
Bezúzzák a kaput, rohannak az emeletre
Ember ül írógéppel
S egyre csak írógépel
A kibiztosított pisztoly csattan
A tiszt az ajtóban értetlen megáll
Kicsoda maga, és mit csinál?
Az ember az írógépnél felnéz
– Üljön le – mondja, – csekájtye!
Indigót vált, és megdörzsöli a homlokát
Emlékkönyvbe
Néha futunk Madeira felé,
Csak araszolunk máskor.
Ritka manapság, ha vitorlánkba
Jó szél belekap.
De álmaink hajója akkor
Dagadó vitorlákkal repül
A derűs égen át
A kincses sziget felé
Értékéből veszít
Értékéből veszít minden
Szépségét felejti
Mit véled meg nem oszthatok:
A sós kifli megszárad
Levet ereszt az eper
És fásul a vágy 
Etűdök kedvesem új szemüvegére
Új okulát kapott a kedves
Szép szeme, s benne az aranypötty
Most mindent jobban lát:
Ha jól körültekint
Lehet, ki is adja utam
                *
Óvatosan lépj
El ne botolj a járdán, kedves
Mert, ha a flaszteren kinyúlsz
Akkor a galambok
Kacagni ülnek a verebekhez
                *
Úgy gondolom, joggal hiszem
Új szempárt venni dupla öröm
(Párban vesztegetik)
Ha én is meg nem teszem
Irgalom atyja, ne hagyj el!
Nőjön a farkamon köröm!
                *
Prágában tegnapról mára
Felment az okula ára
Fel, a hegyre
A hegyre, a hegyre
Kéne mennünk
Hogy kigyúljon a város 
Miriád fénye előttünk
S a vágy aranyláza bennünk
A hegyre, a hegyre
Kéne mennünk
Hogy Ámor áldását kérjük
S hogy szerelmünk országát
Az éggel összemérjük
Földközi-tengeri komp
Ezt a hotelt
Ajánlani fogom minden
Barátomnak! – mondom a portán
S közben ég a pofám, hogy
Borravalót nem adtam
Kell a pénz egy búcsúitalra
A kikötőben
Ahol Orán felé fordul
A kivilágított “Zeralda”
Máris arab zene szól 
Feltámadnak a mórok
Afrika! Afrika vár!
Magyar utas
Májkonzervet, szalámit hoztam
Rakott fejhúst bádogdobozban
S bár ezt nem engedi az iszlám
Don Pedro konyakot literszám
Nem nekem kellett –
Nekem elég volt az a délszaki éj:
Az ablak alatt illatozott a menta
S a sivatagi homok
Mint elhasznált tapétát
Úgy tépte a falról a vakolatot 
Galambpár
Letolt gatyájú galambok
Billegnek, totyognak szemben
A szürke bádogtetőn és
Néha – gyors megkönnyebbülésre
Egymás hátára ugranak
Körötted lézengek én is
– Néha kilöttyintem a bort –
Míg a lepedőt leteríted
Tiszta hálóinget kapsz fel
Hogy aztán rögtön levedd
Ülünk az Art Channel fényében
Később, mint a fürdő törött
Neonreklámja mögé
A téli hideg elől búvó
Tétova, buksi galambok
Grazyna
Berúgott a személyzet
S a nagy fehér hajó
Tehetetlen sodródik
Szerelem-átollnak
Ahol diadalmas zátonyokon
Forró nyári szél 
Kagylószagú mámorban
Lengeti a vágy zászlaját
Hahó, Föld! Halld meg, Európa
A tenger víg üzenetét:
Mindenkinek, aki él!
A Titanic óta nem látott a világ
Ekkora haváriát!
Gyógyvers Fruzsinának
Ha nékem átadhatnád
Fejednek fájását, lázad lüktetését
Torkod szorítását
Ha most megoszthatnánk
Szívünknek verését
Tudom, meggyógyítnálak
Apolgatnálak, ápolgatnálak
Cserébe adnám álmaim nyugalmát
Patrasz muskotályát
Borízű nagy almát
Zárd egy borítékba fejednek sajgását
S írd rá címemet, ha mondom
Csomagold szaténba lázad lüktetését
S én majd szívem felett hordom
Oszd meg velem torkod szorítását
Néma vágyban, közös ágyban
Gyógyító összeolvadásban
Cserébe adnék sült gesztenyét, tizet
Kertben írott verset, százat
S míg ideérsz, nem enném meg a baklavádat
Ha nem látlak
Ha nem látlak, baj van
– Nem az optikámmal, gonosz! –
Szívem vakvágányra áll
És rossz, hajléktalan gondolatok
Raknak kupéjában
A bal pitvarban vagy hol
Sárgult fényképekből
Évekig hordott, rojtos mesékből
Száraz virágszárból
Füstölgő, pisla tüzet
Ha nem látlak, baj van
– Nem a szeszfokkal, gonosz –
Nyüszítek, mint a kocsma 
Elé kikötött kutya
Pórázommal fojtogatom magam
A parkolóóra körül keringve
Míg a nap lemegy, hold létráz
S járókelő széplelkek
Néha sajnálkozva kérdik:
Hol a gazdid, Kolbász?
Hét nap, amíg távol vagy
Hétfő
Dér lepi a füvet
Fehér. Kék az ég, de dermedt minden.
Hideg vashoz ragad a kéz
Fázom. Mennék vissza,
De az első napsugarat várom.
Körülnézek: Hol vagy?
Talán segít ráolvasásom.
Kedd
Hideg volt a lelassult kertben
Ropogott a tűz
De csak egy oldalról melegített
Te távol voltál, akaratlan
Más országban
S én magamban nagyítottam
Minden bajom
Azt gondoltam, késő lehet
Pedig csak sietve ment le az októberi nap
És a sötét égboltra
Maga mögé szórt
Egy marék elhasznált csillagot
Szerda
Fűzfa alá állok
Varázslatot várok
Szemeimbe álmod
Füleimbe hangod
Fűzfa alá állok
Varázslatot várok
Homlokomra tenyeredet
Ujjbegyembe melegedet
Fűzfa alá állok
Varázslatot várok
Csütörtök
Poszméh szédült a gyertyalángba
S a forró viaszba ájult
A gyertya vastag falába olvadtan
Függ most, mint Krisztus
A kereszten
A kert utolsó rózsájának
Hervadt szirmait a lángba dobom
Egy, egyetlen egy
A tenyeremhez simul, tapad
S bőrömbe lassan beleég
Péntek
Elvermelte a napot a falu
Kutya, aki kinn jár
És csak macska oson a hold alatt
Szólítanak, menjek be már:
“Füled lefagy, s csilingelve hullik
Szanaszét, mint az üvegcserép”
De maradok még
A zene szól
Galléromba bújva
Egy kicsit még hallgatom veled
Szombat
Ó, a nagy ész!
A tudós agy
A semmire se jó
Könyvtárnyi adatot őriz
Malmozik velük és szórja szanaszét
De hiába gyötröm
Nem idézi fel bőröd illatát
Vasárnap
Illatos avarban
Óvatosan lépked az idő
Korlát után kap
Ha megcsusszan a lába
Fanyar köd szitál
A Király lépcső felett
S zümmög a nagy, lomha 
Város odalenn
Egy forduló még:
Talán ma nem késel sokat
Hol vagy?
Hol vagy, kedves?
Sötét macskaköveken
Csillog a konok eső,
S a fekete felhő nem oszlik.
John Bull balladája
Hőst énekeljünk, az első korsó után, barát:
Ne nagyot, de kicsit se,
Lantunk zengje a gentlemanek dalát.
Húr itt beleszakadni ne féljen;
A múzsáknak krémlikőr dukál.
        John Bull nagyon soká éljen!
A második korsó után ne révedj még a múltba;
A buborék mindig fölfele száll, higgadj le,
Nyugodj meg, és könyökölj a pultra.
Gond és bánat mostan megkíméljen:
Hanyagold a kül- és belpolitikát.
        John Bull nagyon soká éljen!
Csak a harmadik után halld meg tehát, 
Miként esett, hogy John Bull, az angol
A Városligetben trolira szállt:
Hajts! – intett a sofőrnek – hogy célom mielőbb elérjem,
Hiszen sok minden kell ahhoz, hogy
        John Bull nagyon soká éljen!
A negyedik után tudd meg, fráter,
És ne zavarjon a Körönd felől a csatazaj,
Hogy drága Johnunk torka száraz volt, mint a kráter,
S a troli rángatta, mint tobogán az éjben,
S ekkor igen kevés esély volt rá, hogy
        John Bull nagyon soká éljen!
Már sejtheted, hogy Johnunk a Lövöldén leszállt,
De csak az ötödik kör után, s az legyen inkább barna,
Mert vonzotta a név, ám a zöld ház már bezárt,
S ő eláradástól és kiszáradástól egyszerre kellett féljen;
De nem félt: hon- és tettvágy volt, mi felbuzgott benne:
        John Bull nagyon soká éljen!
Merengj el rajta a hatodik krigli után,
Hogy mily furfangos az élet és mily komisz,
S mennyi veszélyt rejt egy mitikus hős sorsa Pesten és Budán.
Nincs más megoldás: az ember rendeljen, s reméljen,
S rikoltsa vígan alt és basszbariton:
        John Bull nagyon soká éljen!
Hét kori már emberes, de nem ér váratlan hatás:
Kis gin, parányi whiskey dry, just keep on drinkin’;
Oh, Lord, jöhet egy boldog látomás:
A Lövölde téri lótuszevők közt tagságot kell kérjen
Egy modern Odüsszeusz, a leleményes –
        John Bull nagyon soká éljen!
Ha nincs egy hely, mely otthonos, meleg,
Tedd fel a jó kérdést nyolc krigli után,
Akkor szegény John Bull mit tehet?
Teremt ilyet, hogy hányattatása boldog véget érjen,
Pubot alapít, újan is patinás kis fészket, s ezért
        John Bull nagyon soká éljen!
Férfi a talpán, ki kilenc menet után is két lábon jár,
S egy hörpintés után oly édes-bús dalba kezd,
Hogy a fasorban a forgalom megáll,
Autóbusz, troli és a felhő az égen lefékez, 
Hogy a bajnok előtt hajtson fejet:
        John Bull nagyon soká éljen!
A tizedik sört, ha leeregetted, jusson eszedbe,
Hogy egy úr tud mértéket tartani, még ha szomjan is marad.
Kalapod vedd akkor kezedbe;
Vár a hősök igazi tere a hársillatú éjben,
De utoljára még egy nagyot kiálts:
        John Bull nagyon soká éljen!
Jöttél mindig
Téblábolok, toporgok, várlak
Vártalak már minden zugában
A városnak, várnak, ősznek és nyárnak
Magányában üres szobámnak
Minden pillanatában
Az életnek és rászedett halálnak
Jöttél már korán is, de többnyire késve
Céda, múló időnket herdálva
Máskor mosolygó vággyal
A torlódó, béna autók fölött szállva
S érkeztél néha letörten, fázva
A tudatlan, léha világtól bántva
De jöttél mindig
Nem tudhattad, ki vár
A keserű bohóc, kinek az álságos derű
Az arcára fagyott, mint a viasz
Vagy a boldog kamasz, kinek
Legszebb öröme, ha veled
Kiflit, szép szót megoszthat
Egyet tudhattál: nálam a szerelem vár
Köszöntő
Kívánok szemedbe napsugaras eget
Kívánok hajadba szegfűt, szegfűszeget
Kívánok nyelvedre egy korty becherovkát
Kívánok kezedbe csokor sárga rózsát
Kívánok talpadnak simogató füvet
Kívánom bokádnak csiklandozó kezem
Kívánom térdednek rugalmas ágyamat
Kívánom ölednek minden szép vágyamat
Kívánom hasadnak cirógató számat
Kívánom mellednek mézzel kevert nyálam
Kívánom válladnak simogató ujjam
Kívánom nyakadnak, hogy mindig oda bújjam
Kívánom fogadnak, hogy enyémmel koccanjon
Kívánom a szádnak, hogy enyémbe olvadjon
Kívánom, kívánom
Kívánom, kívánom
(És előlről újra)
Kötélhíd
Kötélhíd himbál szakadék fölött
Minden madár elköltözött
Omlik a part
Tél jön
Hideg
Közelítő tél
Nap süt reggel,
De délután már hó száll;
Újra dermed a föld.
Ha szomorú a kedves,
 A kedvem ilyen.
Úgy tűnik, a telet
Bánat nélkül
Megúszni nem lehet.
Kurázsi
Portás bácsi, kérem
Magának már egyre megy
Rákja van és ötöse a lottón
Helyettünk is mondja meg
Mondja meg, hogy elegünk van
Ez így tovább nem mehet:
Finita la commedia!
Ennyit értünk megtehet
Ugyan fiam, gyerekem
Mondd meg majd te kereken
Ha rákod lesz, s ha addig nem mered
Ott lóg a kulcs, az irodába bemehetsz
S az asztalra csaphatsz jó nagyot
Nincs benn senki
De később elmondhatod
Mekkora a csend, ha az asztalt csapkodod
Portás bácsi kérem
Nekem családom van
Hiszen azért, szólt a rákos portás
Akinek életében nem volt egy kettese
S még a rákjában se lehetett biztos
Hátha csak egy múló nátha
S ha meggyógyul, cseszheti
Lyukas gomb blues I.
Már nincs benne öröm
De sajog
Mint a beszakadt köröm
Már nincs benne bánat
De hallgat
Mint a bűnös alázat
Már nincs benne Prága
De bosszant
Mint fedezetlen számla
Már nincs benn’ Velence
De fénylik
Mint a méregszelence
Már nincs benne selyem
De horzsol
Mint a smirgli
Lyukas gomb blues II.
Kabát, gatya lóg
S a lélek analóg
A fizimiska ég
Szívem nyomorék
Egy sör nem elég
A gyötrött gyomornak
Konyakra vágyik a mihaszna
De mi haszna
Ha a lélek éhét nem enyhíti semmi
Lótuszt, lótuszt, lótuszt
Akar enni
Kétpofára, szabadon harapva
Minden megmarad
Hidd el, minden,
Minden megmarad.
Szerelmünket, ha évszázad
Múltán kifordítja az ásó,
Aranyérmeként csillan
Meg a fényben;
S aki tenyerén tarthatja,
Boldog lesz az is
Morbus Hungaricus
Telefon cseng: “Doktor jöjjön,
Nem lélegzik a gyerek!”
“Hol lehet itt kezet mosni?”
“Itt azt bizony nem lehet.”
“Hogy ityeg a fityeg, harcos,
Mi a kórság van veled?”
A mama szól: “Mondtam neki,
Vegyen mély lélegzetet.”
A papa szól: “Az “Air” mindig
Kedvenced volt, te gyerek!”
A rádió szól: “Nem igaz,
Hogy levegőt kapni nem lehet.”
“Na, figyelj rám, kis hülyém:
Így ez sokáig nem mehet,
Ha agyad nem kap oxigént,
Good bye, Europe, ég veled!”
Megszólal a srác szipogva:
“Én még mindig nem merek”
Nagy, bamba tehén
Nagy, bamba tehén
Csak rágja, csak rágja
És visszanyeli
Baromi
Visszanyelt már
Pár száz csattanós pofont
Néhány szerelmi vallomást
Új cipőt, drága télikabátot
Hóvirágos forradalmat
S ki tudja még mit és kit?
Egy új “Háború és békét”
Hegyi beszédet, netán
A Lollo utolsó, ungharese szerelmét?
A pacal redői közt ott a fél világ
Csócsálva, ha tetszik
Nagy boci, ejts legalábbis egy apró, gyönge lepénykét
Jó pásztornak hadd melegedjen benne a lába
Négysoros a bizalomért
Haiku, óda, szonett csak percekig hat rád
Azt hiszed, másnak is írok ilyet
Nem így van: millió dollár üti markát
Ki fel tud mutatni egy neki szánt rímet
Nekem mondhatsz nemet is
Nekem mondhatsz nemet is;
Én nem várok hiába,
S téged nem gyötör a nemezis
Nyári kertben
A kertben ültem, s egy pillangó
A mellemre szállt
Rád gondoltam éppen
De nem a szívem fölé telepedett
(Az már túlzás lenne, ugye)
Hanem ahová a fejedet hajtani szoktad
Óvatosan becsuktam a Bibliát előttem
(Eszter iránti rokonszenvem
Elpárolgott úgyis, mikor kért még
Egy napot csendes öldöklésre)
S bambán néztem a szemüveg alatt
A bíbor lepkét, hogyan tapogatózik
Lila, orgona színű pólómon
Ismét kár, hogy nem vagy itt
Tanúja lehetnél ennek a kitüntetésnek
Gondoltam, de
Mozdulni nem mertem, nehogy
Elriasszam a vaksi lepkét
Ám szívembe közben félelem lopózott:
Ennyi lenne csak?
Egy kis színtévesztés? Balga félreértés?
Ugye nem? Ugye nem?
Ügyetlen vágy, rossz mozdulat
Egy érdes szó
És elrebben a szépség?
Ugye nem? Ugye nem?
Maradj keblemen örökre
Panaszkodik, hogy kedvese megrótta
Érzéketlen tuskó!
Ez volt a tekintetében, 
S azt vágta fejemhez,
Hogy bennem a hajlam
Romantikára kevés.
Erre kössél csomót,
Erátó, drága haver!
Krisztus keresztje sétapálca
Ahhoz képest, amit én a hátamon hordok!
Még hogy én romantikátlan?
Álmodni nem tudó,
Köznapi robotos?
Elalélok menten.
Én, aki egy századot vártam rá,
Kukoricán térdepelve,
S közben könyveket írtam vele tele?
(Mind, de mind róla szól.)
Én, aki lyukasra tapostam cipőim
A háza körül?
S bánatomban annyi Hubertuszt megittam,
Hogy egy műugró fejest ugorhatna bele?
Én romantikátlan?
Hát mennyi, ami elég?
Ó, egek!
Le lesztek adva, ha tűritek ezt.
Ez a nő…
Ez el akar tenni engem lába alól,
Csak hogy megsirathasson.
De akkor már késő lesz: Túllét.
(Too late. Delete.)
Nem lesz, aki kedvét odaadón lesse,
Nem lesz, aki mint árnyéka kövesse, 
Nem leszek ÉN, s a szívem, a hű
Hogy kedve borulása láttán
Nedves kötélcsomóvá
Facsarodjon.
Bizony ám. Pá.
Akkor majd
Tönkrement rózsaárusok
Ugranak ki a negyedikről,
És tejszínhab nélkül hűl ki a kávé
Az inárcs-kakucsi pihenőben.
Pocsék időtök lesz
Pocsék időtök lesz, kedves
Torlódnak a fellegek
S rozsdás karnisán
Sötét függönyt cibál
Az ég elé a bánat
Egy telefon után folytatva
Az idő tényleg nem pazar
De remélem téged nem zavar
S a kedved jó
Hatalmas szívéhez majd
Felemel a tó
 
Rám-szakadék
Egymás mellett ébredtünk
A hálózsákban
Egy erdei pajta szénaágyán
Tiszta, csendes
Élveteg, álmos
Testmeleg, nyújtózó
Vágyban
Aztán
A szakadék fölött egy nagy felhő
Az ormokat elérte
S olyan eső esett
Hogy az Isten is pénzért nézte
Rila
Fáradtan egy rossz padra
Dőlök
A kolostorhoz hajnalban
Indul a busz
Az állomással szemben 
Egy gyár
Egész éjjel csattog-szuszog
Élesen villog a fény
Reggel kicsi anyókák
Jönnek
Fonott kosárban
Hátukon az adomány
A templomban kirakják 
Fehér
Kenyér, szőlő meg szalonna
Jó vörösbor
Ánizs, menta, tömjén
Szaga
Az ikonok körül együtt
Illan-kering
Beszűrődő, halovány
Fényben
S hallgatjuk a bús baritont
Haritont 
Változatok egy Schikaneder-képre
Máról tegnapra, tegnapról mára
Kószálok kocsmáról kocsmára
Míg az ég görcsbe rándult gyomra
Az ordítás száján át
Ki nem köp a parti homokra
                *
Felhőkként tolulnak a napok
Kedvüket kis szellő is vonja-löki
Nyakamba néha záporként zuhannak
S pocsolya-órákon tapodok tévetegen
                 *
Amit a sors egy kézzel ad
Azt kettővel veszi vissza
Ápoltam a szőlőt, gondoztam a bort
S valaki más issza
Vasárnap este
Tűzbe nézek
Poharamba a kert
Utolsó rózsájának
Szirma hull:
Sárga folt a sörhab tetején
Figyelmeztet 
A hűvös szél:
Csak lassan, barátom
Csak lassan
Piszkavassal egyengetem 
A parazsat
S eszemben a Szent István
Tornya a Kaptolon
Egy édes emlékű este jár
Véredben
Véredben, Fruskám
Véredben
Hő véredben keresztelkedem
Én, hitetlen, kételkedő bolond
S arcod szép fényében
Szívem újra dobog
Vérünk, a hő
Vérünk, a hő
A vakmerő, a bolond
Járja a táncot szívünkben
Döbben, dobban a dob és szól
A kolomp
Mély tó
A vérünket táplálja, s friss vízét
Riadt antilop reszketve
Issza mohón
Virágos kedvében 
Virágos kedvében
Adott egymáshoz minket
Jupiter s a többi isten
De feltételt
Azt szabtak, komolyat
Minden percben hálát kell
Adnunk az égnek, hogy 
Rövid életünkből valamennyi
Idő – sok vagy kevés – de még hátra van