MIKSZÁTH KÁLMÁN MUNKÁI

MIKSZÁTH KÁLMÁN

PERNYE

Ez a könyv az Országos Széchényi Könyvtár

Magyar Elektronikus Könyvtárából származik:

http://mek.oszk.hu

A konvertálást a Kindlevarázs készítette (szerkesztette: FP),

további PRC könyvek a Kindle Tékában:

http://kindlevarazs.wordpress.com/kindle-teka/

Ha támogatni kívánja munkánkat,

azt a http://kindlevarazs.wordpress.com/ oldalon lévő

PayPal gomb segítségével teheti.

2011

Tartalom

- A LÓ, A BÁRÁNYKA ÉS A NYUL.

- A FIAM URAM LOVAI.

- HOVÁ ÉR AZ EMBER?i

- A PLUTÓ.

- AZ ELKÉPZELT MÉZ.

- AESKULAP AZ ALFÖLDÖN.

- A KÖLTŐ UTOLSÓ KARÁCSONYA.

- A SZEMÉRMES ASSZONY.

- EGY VADÁSZPÁLYA ELEJE ÉS VÉGE.

- AZ OKOS NÁSTYA.

- NE FÉLJ MÁTYÁS!

- HUSZÁR A TEKNŐBEN.

- FARKAS A VERHOVINÁN.

- A NÉGY LÓ LEGENDÁJA.

- A GYANU.

A LÓ, A BÁRÁNYKA ÉS A NYUL.

Két nagyon szomoru időszakom van, a mikor nem tudok mosolyogni; ha ilyenkor irok, ne vegyétek kezetekbe a dolgaimat, – ha nem szeretitek a keserüt.

Ebből a két időszakból a forró nyárra esik az egyik, mikor a város megindul az erdők felé. Én magam is megyek a családommal együtt, – de «valakit» itt kell hagynom. A másik időszak a zord télre esik, mikor az erdők indulnak meg a város felé.

Egy fa az erdőkből, egy kicsike fa (az olcsóbbakból) eljut az én lakásomra is, de már nem talál ott «valakit». Valaki a neve. Nem szabad máskép kimondani. A kis testvérkéi is igy szólnak, ha emlegetik, ha kivetődik valami fölturkált fiókból egy ostornyél, egy pityke a veres mellénykéről, vagy egy kis kalapács. «Melyiteké ez, gyerekek?» Félve mondják, halkan mondják: «Azé a valakié volt!» Igazi nevétől malomkő a szivem, két kut a két száraz szemem.

Egyetlen egy csésze van a háznál, a melyen ott áll a neve felirva: «Jánoska.» Ebből iszogatta a kávéját, ő és a macska, mert a felét mindig od’adta a macskának. Most én reggelizek abból a csészéből. Szomoruan nézi messziről a macska, mintha kérdezgetné: «Hol az én kis gazdám?»

Még az a kő is megfordulhat, a mit a vizbe dobnak, hullám fölemeli, más oldalra forditja, de az én bánatom az meg nem fordulhat.

Menekszem az emlékektől s rajként tódulnak elém. Futok tőlük és hivogatom őket magamhoz.

Ott állnak iróasztalomon az ő kedvencz állatjai, a mikkel utoljára játszott, nem szabad elmozditani. A ló a nyereggel, aranysárga sörényével, a nyul a piros pántlikával, a bárányka a csengetyüvel nyakán. Mereven, csöndesen néznek rám, a mikor irok s egyszer csak valamely sornál, ha egy könyvet vagy iratot tovább találok taszitani a könyökömmel, megszólal a bárány nyakán a csöngetyü:

Kling-klang! Kling-klang! Hol a mi kis gazdánk?

Hol a mi kis gazdánk, a ki megitatott, a ki megetetett, piczi kezeivel, a ki simogatott, ki a zöld pokróczra legelni lerakott.

Mit kérditek, hol van? Hiszen elég legelni valót hagyott nektek. Azt a széles rétet, a hol az én jó kedvem virágzott… Hiszen utoljára is rátok gondolt. Haldokló hangjával benneteket szólitott: lovacskám! báránykám!

Mindig olyan gyenge, vézna fiucska volt. Nem akart enni. Az orvosok pedig váltig mondogatták: «Husra kell fogni a Jánoskát, hogy izmosodjék, erős legyen.»

Mennyi leleményesség, mennyi furfang kellett, hogy a lábáról levegyem. Mert éppen a hust szerette legkevésbbé.

Igértem neki képes könyvet. Használt is egy napra, mig a könyvet átlapozta, másnap már nem evett. Hoztam neki száz és száz játékot. De mi lett a vége? A hust nem szerette meg, hanem a játékokból kiszeretett.

Később hiába igértem akármit, mindenre rázta a szép szöszke fejecskéjét:

– Nem eszem, nem eszem.

– Igazi lovat veszek esztendőre.

– Nem eszem hust még sem.

– Sarkantyut veretek kicsi csizmáidra.

– Jaj, nem eszem én hust!

Egyszer aztán ölembe ültettem Jánoskát és elkezdtem neki okosan megmagyarázni a dolgot.

– Pedig látod, abból nagy hiba lesz, ha te hust nem eszel.

Ragyogó szemeit, azokat az édes szemeit, rám vetette kiváncsian, hogy mi baj lesz abból.

– Mert mikor te husz esztendős leszel, akkor én téged fölviszlek Bécsbe.

– A hol a király lakik?

– A hol a király lakik, szivecském, éppen ő hozzája.

– Mama is velünk jön?

– Mama nem jön velünk. Csak magadat viszlek, mert neked ott meg kell verekedned a király fiával.

Mosolygó képe komoly lett, magas, sima homlokára kiült egy öreges ráncz s a szivecskéje hangosan dobogott. Volt annak a dobogásában félelem is, büszkeség is.

– Igaz lesz az, apa?

– Igaz lesz, ha mondom, csak aztán jól üssön ki a dolog, mert ha te leszel a birkózásban az erősebb, akkor neked jut az ország, ha pedig a király fia lesz az erősebb, akkor övé marad az ország – téged pedig becsuknak egy börtönbe.

Szeme megvillant; s hogy megvigasztaljon, puha kezeivel megsimogatta arczomat.

– Nekem ugy látszik, hogy én leszek az erősebb.

– De nekem nem ugy látszik – mondám szemrehányón – mert a király fia mindennap egy font hust eszik meg, hogy növekedjék az ereje, te pedig nem akarsz enni. Szomoritod a szivemet és nem szerzed vissza az országot a magyaroknak.

Jánoska meg volt győzve.

– Nekem két font hust süssenek! – selypíté parancsolón.

S attól a naptól kezdve rendes husevő lett s ha tán ingadozott benne néha az akarat, elég volt rápiritani az asztalnál:

– János, János, megvernek Bécsben, majd meglátod!

Ennek az ideának élt, a mig élt. Ezért evett, erről kellett neki mesélnem esténkint. A nagy bécsi verekedésre készült örökösen. Fel is osztotta már a kivivott országot a testvérei közt; Laczi megkapta az összes ökröket, amik az országban vannak, Albert megkapta a teheneket, nekem ideadta belőle az embereket (kivéve a házmestert és Zsófit az öreg dadát. Ezeket megtartotta magának).

Egyszer azután meghallotta, elárulták künn a konyhában a szolgálók, hogy a király fia meghalt.

Szegény kis cselédkém, egészen beleszomorodott.

– Hát most már én kivel verekszem?

Pedig nem messze volt már akkor az a rém, a kivel meg kellett verekednie. A difteritisz. A halál legrettenetesebb generálisa. Huszonnégy napig viaskodott vele, s ha több hust eszik, ő győzte volna le a difteritiszt.

Oh, milyen huszonnégy nap volt ez! Ha volna szivem leirni.

Mikor haldokolva odahitt a kis ágyacskájához és azt sugta fülembe:

– Apa, ha meghalok, viseld gondját az állataimnak, oda ne add se Laczinak, se Albertnek, mert azok összetörnék.

Még egyszer látni akarta.

Az anyja oda vitte ágyába a lovacskát, a báránykát és a nyulat.

Nézte, nézte őket, keze már erőtlen volt arra is, hogy megfogja.

Azután még egyszer odaintett s nagy titokzatosan egy fényes krajczárkát nyomott a markomba. (Az orvostól kapta, a miért az orvosságot bevette.)

– Nekem adod Jánoskám?

– Az állatok kosztjára, – felelte elhaló hangon.

* * *

Itt van a szobában ujra a karácsonyfa. Gyujtsátok meg rajta a gyertyákat – tudnak-e még ragyogni, világitani? Hadd jőjjenek be a gyerekek. Minden kész! Minden olyan rajta, mint tavaly. Hát igazán termettek a diófák még diókat az idén is?

Nem, nem. Lökjétek félre ez összevásárolt uj holmit. Ide kell állitani a fa alá a lovacskát, az aranysárga sörényüt, a nyulat és báránykát, a kiket nekem kell kosztolnom abból a kis rézkrajczárból.

Itt álltak tavaly, álljanak itt az idén is. Rázd meg magadat báránykám, hadd hallom csengődnek szivettépő hangját:

Kling, klang! Kling klang! Hol a mi kis gazdánk?

A FIAM URAM LOVAI.

I. A rudas.

A kis fiaimnak, mikor kimennek falura a nagyanyjukhoz és ott lovasdit játszanak, két kis lovacskájuk van. Az egyik mind a két szemére vak szegényke, ugy hijják, hogy Párniczky Pali.

Kocsisnak nem jó, mert ha a lovak ragadnak, vályun, fatuskón át ugrálva, ő maga fölbotlik a szerszámokban, de annál jobb lónak, mert figyel a gyeplőrángatásokra, a «tülled»-re és a «hozzád»-ra, egyszóval hagyja magát kormányoztatni, a mit az én ficzkóim különösen szeretnek benne s állandóan lónak használják, egy kis csengetyüt kötve a nyakára, mely egész a hasáig fityeg kóczmadzagon.

A rudas lovacska (mert Párniczky Pali a rudas) nem született vakon, látta már a világot, de alig emlékszik rá, három éves korában esett himlőbe és teljesen megvakult. Isten világáról igen keveset tud. A pajtásait sem látta sohasem, de azért megösmeri őket a tipegésükről, a csoszogásukról: «Ez a Laczi, az a Berczi!»

Kevés szavu fiucska, alig szól valamit, elmélyedő, gondolkozó, komor egykedvüségét csak akkor veti le, ha rajta van már a gyeplő, vigan ficzánkol és nyeritez:

– Nyihihi! Nyihihi!

– Gyü czoczo, gyü!

Prüszkölnek, csörtetnek, rohannak, szinte dobog a föld. Rezseg tőlük az egész udvar, hápogva riadoznak a kacsák, csipogva gurulnak szét a gyámoltalan apró libácskák (némelyik azonban halálfia lészen a talpaik alatt), csak a komondor nézi nagy flegmával.

A ház öreg filozófját ki nem venné a sodrából semmi, csak ezek a szemtelen legyek ne volnának!

Hanem ezen se lehet változtatni, gondolja magában. «Hiszen azért adta a gondviselés ezt a légycsapót!» S jobbra-balra csapkod bozontos farkával szüntelenül.

Meg sem állnának a lovacskák és gazdáik talán a világ végéig se, ha közben nagymama nem hozná az abrakot, puha foszlós kalácsot és piros cseresznyét.

– Hó, hahó!

Itt a stáczió. Álljunk meg, etessünk!

Nem mondja már a lovacska, hogy «nyihaha», hanem azt mondja, hogy «ham». Nyisd ki Palkó a szájadat!

A kis gazdák versengve tömik az abrakot a Palkóba, aki csak ott bent a szájában találja ki már, hogy mit eszik. – Ez a kalács, az a cseresznye. – Jaj de jó!

De hátha még azt látná, milyen szép a cseresznye! A szárával fülbevalónak alkalmas (Tegyünk a lovacskák füleire is!), a magvából pedig golyó lesz, mely az összeszoritott ujjak közül messze pattan s ha a létrán gubbaszkodó cziczát találja, az ijedten rohan el, mintha igazi lövés érte volna…

A cseresznyemagok vadászokat hevenyésznek a kocsisokból; pihenhet a lovacska. A nyerges ló, Marczi maga is beállt vadásznak, de a rudas, a Pali félrevonul s hanyatt dőlve a nagy akáczfa alatt, epekedve kérdezgeti az arra menő öregektől:

– Borul-e bátyika?

Feltünt nekem, hogy a szegény fiucska mindennap kérdezi ezt.

– Borul fiacskám – feleltem neki egy izben – de miért kérdezed? Talán félsz a mennydörgéstől?

– Inkább szeretem – felelte ábrándos hévvel. – Oh, de mennyire várom. Mindig várom.

– Aztán mért örülsz ugy a mennydörgésnek?

– Mert akkor villámlik is. Oh, szép a világ bátyika. Szeretem látni, ha csak egy kicsit is. Oh be szép a világ!

– És a villámlásnál látsz?

– Látok egy csepkét.

– Igazán látsz?

– Olyan az bátyika, mint mikor kicsike koromban gyufát gyujtottak a sötétben. – Egy szempillantásig megcsillannak a fák, a házak és az emberek. Nagy gyönyörüség az!

– S egyébkor semmit se látsz?

– Semmit, semmit. Örökös éjszaka van. Olyan fekete, mint a szurok.

Tehát van még szeme, látna – de a világosságban van a baj. A ragyogó naptányér, a mely sugár-kévéjével csak a földgolyóbis felét önti el, az ő két szeméig nem ér el; tüz-láng, mely egy egész falut elborithat s éjjel is bevilágitja a mennyboltot, a Palikának nem mécses.

Micsoda hitvány fény lehet ez mindkettő a villámé mellett!

S mikor mindenki buvik, bevonul nagy vihar, égiháboru idején a födél alá, még az oktalan állatok is remegve huzódván a félszerekbe, az ólakba, akkor a kis Palika előjön, leül a ház elé a padkára s vágyó, mosolygó arczát a haragos ég felé forditva, várja, nagy szivdobogva várja, mig egy-egy gyufaszálat gyujt meg az istenke, keresztül-kasul huzgálva azt a firmamentumon.

Palika megilletődik a látványtól. Két fekete szeme, a két kiégett, holt planeta, él egy perczig.

– Óh, be szép a világ! susogja önfeledten.

De már ismét nem lát belőle semmit, semmit.

II. A nyerges.

A nyerges ló, a béres kis fia a Marczi; lába, szeme hibátlan. A Marczi erős, okos, jól lát, jól tud szaladni, de neki meg az a baja van, hogy a nyereg ott a hátán; pupos a szegény kis Marczi. Ugy nőtt fel az istenadta, éppen mint a Toldy Miklós lova. Igazán érdemes elmondani. Hadd lássák azok az országigazitó urak, hogyan terem a paraszt ember.

Mikor a Marczi született, abban a pillanatban halt meg az édes anyja.

Az apja Kópja Mihály, ahelyett, hogy sirt volna az egyik szemével az asszonyért és nevetett volna a másikkal a fiunak, se nem sirt, se nem nevetett, hanem csak a fejét vakarta és káromkodott:

– Már most mi az istennyilát csináljak ezzel a porontytyal? Vagy az anyja is élne vagy ez se született volna.

Még az istennel is pörölt, az öklével fenyegetve:

– No, ha csak ugy tudod dirigálni ezt a világot, abba is hagyhatnád én öreg Istenem! Mi legyen ez tőled, hogy ide dobod ezt a kölyköt? Hát az öklömmel szoptassam?

A gyereket csakugyan alkalmatlan helyre hozta a gólya. Kópja Mihálynak mint béresnek hajnaltól estig dolga volt künn a mezőben, pesztonkára, dajkára pedig nem telt.

De hát a piczinyke, ökölnyi Marczikát még sem ölhette meg (mert becsuknák, felakasztanák érte), hanem az istentől várta, hogy vegye vissza szegénykét, sorozza be az ő angyalai közé, hátha még valami hasznát is veheti ott fent; itt egészen fölösleges.

Abban meg aztán éppen semmit sem látott Kópja Mihály, ha egy kicsit segit is az istennek.

A csecsemőt kitette hajnalonkint az eszterhaj alá egy teknőbe. Csak későn este tért haza, mindennap azzal a hittel, hogy meghalt a gyerek, hogy éhen halt meg. Mert jól jár, ha meghal. Pedig milyen szépen tud mosolyogni.

De a Marczika is ragaszkodott az élethez. Sirt-ritt, orditott a teknőben. A szép kényes paraszt menyecskéket, akik arra jöttek-mentek kosárral a hátukon, villogó sarlóval a kezükben, vagy filigrán gereblyével a vállukon, megállitotta a gyermeksirás; nekik is van otthon kicsikéjük – talán az is sir most; hamar átértették a helyzetet, megesett a szivük s bizony nem sajnálták kikapcsolni azt a pruszlikot…

– Gyere no kis féreg, szopjál egy kevéskét.

És Marczi szopott. Végig kóstolgatta a falu összes tejeit… Még a királyfinak sincs olyan változatos kosztja ebben a korban!

Olyan dologtalan gyerkőcz vagy aggastyán is elég akadt, aki unalomból odaült néha a teknőhöz és lóbázta jobbra-balra, még tán dudolt is hozzá valami altató dalt. Egyszóval nőtt a Marczi.

A béres nem győzte a fejét vakarni csodálkozásában:

– Ez a gyerek csak nem tud elpusztulni!

Hogy vigyáz a gazdag a porontyára, és mégis meghal; elviszi a tejláz vagy az a nagy kőmüves, aki azokat az apró dombokat épitgeti a temetőkben: a difteritisz. Marczinak pedig kezdtek rendre kibujni a fogai. Ugyan mire valók? Mit fog velök enni?

Hát azt, amit a jó emberek adnak. Falun még vannak jó emberek. Marczi megtanult járni, szaladgálni, a nélkül lett pólyás gyerekből karonülővé, hogy valaha pólyákban lett volna s karonülőből gyorsan cseperedett föl pendelesnek, mert hisz ugy sem volt kar, a min üljön.

A pendeles gyerek pedig már ember. Marczi fölment egyszer a padlásra verébfészket kiszedni és leesett a létráról. A feje összezuzódott, a hátgerincz-csontja eltört. Élettelenül, véresen feküdt az udvaron.

A béres nem hivatott hozzá orvost:

– Hisz ugy is meghal. Lehetetlen, hogy meg ne haljon.

Egy zsuppot teritett ki a fa alá, arra fektette a Marczikát és beüzent az ostorostól az alsó végre Gunyánéhoz, aki mosott rá:

– Mondd meg fiam a Gunyánénak, hogy tiszteltetem, mossa ki és vasalja ki iziben a másik kis inget, mert kell, hogy tiszta legyen az ing, amiben eltemetjük.

Ekképen intézkedvén, elment szántani. Gunyáné mosta az inget, a Marczika pedig nyöszörgött, jajgatott.

Jajgatott napokig, nyöszörgött hetekig, mig egyszer csak föltápászkodott, de már görbén, puposan s csakhamar annyira összeszedte magát, hogy megint olyan fürge tüzről pattant volt, mint a karika.

A béres nem győzte a fejét csóválni:

– Ez a gyerek csak nem tud elpusztulni.

Hanem az idén, mikor a kis fiaimat a nagyanyjukhoz vittem, csak nem láttuk sehol a Marczit, pedig mint hűséges lóhoz illik, ki szokott jönni jó messzire a gazdái elé.

A béres künn volt az udvaron és éppen egy faszöget alkotgatott a bicskájával, a járomlyukba valót.

– Hát a kis Marczi hol van? – kérdem tőle.

A gyerekeknek is az volt az első szavuk: «Hol van a nyerges lovacskánk?»

– A Marczi? – szólt egykedvüen a béres. Odabent az istállóban haldoklik szegény pára. A szénatartóba fektettem le, a friss füre. Alkalmasint már meg is halt. Az imént, mikor néztem, meg volt már egészen feketedve.

– Szent isten, mi baja lett?

Kópja Mihály vállat vont:

– Az isten tudja – szólt könnyedén, nagy gonddal igazitva be helyére a járomszöget.

A kis fiaim sirva fakadtak, hogy most már angyal lesz a Marcziból lovacska helyett; nagyanyjuk nem győzte őket vigasztalni:

– Ej hát ne sirjatok kedveskéim. Hiszen van, még elég gyerek a faluban. Hozok nektek akár tizet is.

– Nekünk a Marczi kell – mond makacsul a László. – Azon már nyereg is van!

– Ugy! Neked a Marczi kell szivecském? Ej az a csunya Marczi! Nem szép tőle! Pedig még itt szaladgált délben, névnapot jött köszönteni hozzám s még evett is, de mennyit! Szabadjára hagytam a sok étel között.

A gyerekek minden áron látni akarták még a haldokló Marczit. Bementünk az istállóba.

Csakugyan ott feküdt a szénatartóban felforditott, meghólyagosodott szemekkel, elkékülve.

Megtapogattam a homlokát; nedves volt. Ez már a halálverejték.

– Marczikám fiam, mi bajod?

Zavaros tekintetét reám vetette.

– Meghalok – suttogta tompán.

– Itt vannak a kis gazdák, Marczika. Itt van a Laczi meg a Berczi. Nem jösz velök játszani?

– Nem! – szólt elhalón és behunyta a szemeit.

De amint közelebbről megtapogatnám, megvizsgálnám, látni való volt, hogy a hasa fel van puffadva, mint egy tömlő, azaz mint két tömlő, mert a gatyamadzag (a pendeles gyerekből már azóta gatyás gyerek lett) mélyen bevágódván, két felé osztja a felfujt hast; hátha ez zavarja a vérkeringést. Ej no, hol a bicskám!

Nosza előkerestem hirtelen és elvágtam vele a madzagot.

A fiu gyors lélekzetet kezdett szedni, nini, a kékesség mulik az arczáról…

Egy fél óra mulva már künn szaladgált az udvaron vigan, pajkosan, nyeritezve:

– Nyihahaha! Nyihihihi!

A béres nem győzte a fejét csóválni.

– Ez a gyerek csak nem tud elpusztulni.

A nagymama pedig az uzsonánál tanuságos mondásokat faragott az esetből az unokáinak:

– Igy járnak a torkosok! Marczi sokat evett. Hét évig koplal és egészséges, egyszer lakik jól és meg akar halni. Ugy, ugy, akit koplalásra teremtettek az istenek, sohasem szabad jól laknia.

De a gyerekek nem hallgattak a nagymamára, talpaik alatt égett a föld, mert egyre édesebben hangzott az udvarról a «nyihihi».

– Gyerünk, gyerünk! Hol van az ostor, hol van a gyeplő!

…. Tüszög már, kapál már odakünn a pupos lovacska, meg a vak lovacska.

HOVÁ ÉR AZ EMBER?[1]

Amint nő, öregszik az ember, ugy idomulnak vágyai, izlése, rokonszenve. Kis gyerek koromban a kocsisokat irigyeltem. Mikor ott láttam a Jancsit a bakon a pattogó ostorral, megdobbant a szivem: «Oh be jó volna kocsisnak lenni!»

Később a diák-években, emlékszem, mikor nagybátyámnál, a ki szolgabiró volt, egy tárgyalást hallgattam, a mint bünösöket vallatott, az öreg ur ki akart küldeni:

– Eredj fiacskám! nézd meg odakünn a konyhában, sütik-e már a palacsintát?

– Engedj kérlek bácsi, bent maradni.

– Ahá! Tetszik a mulatság, ugy-e lurkó? Nos, valld meg, mi szeretnél inkább lenni: szolgabiró-e vagy hajdu?

– Legjobban szeretnék zsivány lenni, hogy engem is vallatnának.

Néhány év mulva már a királyságra támadt gusztusom, sok katonám lenne, arany trónuson ülnék s a professorom térden állva magyarázná a sinust-cosinust.

Mire a bajuszom serkedzett, a bálok előtánczosi szerepére vásott a fogam. Ezek a csinos karcsu fiuk olyan átkozottul kapósak a szép kisasszonyok között. Milyen időszak ez! Arany kavicsból van a göröngye annak az utnak, mely a rozmaringos kis ablakhoz vezet. De bizony ebben sem volt szerencsém.

Ráfanyalodtam tehát az iróságra. Mert valami az! Olyan szép leányt irhatok magamnak, a minőhöz kedvem van. Össze is irtam egy egész háremet; a papirmező szántása közben találkoztam imitt-amott a dicsőséggel, de a boldogsággal nem.

Ejh, hát mire is vágyakozzam még?

Talán édes dolog lenne bent ülni a parlamentben, törvényeket hozni, immunitással takaródzni, belekotyogni a szónoklatokba, szavazni, protegálni, tervezni, intrigálni, gomblyuk-betegségeket gyógyítani és kapni.

Átestem ezen is s a mint jön az életnek borongós bágyadt ősze, jönnek az ezüst szálak a haj közé: «Helyet uraim, helyet nekünk»: szétoszlik az illuziók szines köde. Alszanak, szunnyadnak már a vágyak mind, csak egyetlen egy van még ébren: «Szeretnék egészséges ember lenni.»

Ez az egy reális poziczió van. Minden czimek közt a legnagyobb, minden állások közt a legelső. De persze, csak ilyenkor látja be az ember, mikor már a doktorával kezd tanácskozni arról is, ami a szabó dolga: «Érdemes-e nekem orvos ur, még egy uj öltözetet varratni?»

Nem irigylem én már se Bismarckot, se Tisza Kálmánt, se Rothschildot s ha mégis felülkerekedik a gonoszabbik természetem, irigységem az amerikai férfiakra irányul, a kik egy-egy orvost vehetnek el feleségül.

A PLUTÓ.

Sok megfoghatatlan dolog van a nap alatt, de semmi sem rejtélyesebb – dicsértessék a Jézus Krisztus – mint a Plutó esete.

Gyerekkoromban magam is láttam a Plutót. Nagy, tizenhat markos, vékony lábú, finom növésü kancza ló volt, olyan fekete szőrrel, mint a korom.

Hogy került a falunkba, honnan szerezte Csabay Mihály, soha sem derült ki, pedig eleget kérdezték még a bírói székről is.

– Ezer forintos ló! – mondogatták a környékbeli urak, akik gyakran látták Csabayt hetykén ülve a fekete paripa hátán.

Ezer forintos ló Csabaynál, a szegény korhely nemesnél, aki ötven forintot se látott soha egy rakáson. Titokzatos mogorva ember volt, alig érintkezett az emberekkel. Mióta a katonaságtól haza került, apró viskójában lakott, egy tehénkét tartott (Mili volt a neve) s maga kapálta meg három-négy holdas földjét. Honnan, miből szerezte volna az a Plutót?

Plutó! De miért Plutó? ki adta neki ezt a furcsa nevet?

Egyszer a Török Jánosék nagyobbik gyereke, az, a kinek két ballába van, megkérdezte tőle:

– Miért hijják azt a lovat Plutónak Mihály bácsi?

Az obsitos katona rávetette kisérteties üvegfényü szemeit:

– Ehehe – vigyorgott. Azért, mert a Plutó istállójából való.

Majdnem ijesztő külsejű ember volt, torzonborz hajjal, tüskés lelógó bajuszszal, széles bibircsós arczczal, – csak a termete volt egyenes, dáliás. De rejtélyessé a különös szokásai tették.

Sokszor két napra is bezárkózott kis vityillójába, éjjel-nappal füstölgött a ház födele, mert kémény nem volt a házán s a füst a zsupokon keresztül talált ki utat. Ilyenkor folytonosan főzött odabent valamit; de ugyan mit főzhetett, mert ételt ebédkor, vacsorakor özvegy Barcza Gáborné, Pataky Erzsébet hozott neki és az ablakon nyujtotta be. Az emberek azt beszélték, hogy ez a Pataky Erzsébet volna a szeretője. De csak nem evett maszlagot ez a csinos, barna asszony!

Máskor pedig hetekre eltünt Csabay a faluból. Hiresztelték, átjár a szomszéd Bácskába korhelykedni. Értett az iváshoz.

Egyszer hetyke bácskai fiuk, hirhedt nagyivók, hajdani katonapajtásai, lefogták volna a bertóti csárdában, hogy igyék velök, ha mer, s midőn egy nap és egy éjjel ittanak már folyvást és lankadtan hunyorgattak immár a pajtások, Csabay Mihály odaszólt a korcsmárosnak:

– Hozzon kend még friss bort és friss bácskaikat!

De azért a Plutón ugy ült utána, mint a parancsolat, egy cseppet se ingadozott s a fekete kancza ugy vitte, mint a forgószél. Ezenközben egyre különösebb részletek szivárogtak ki a Plutó felől.

Körmöczy Mártonné látta egyszer a lésza nyiláson keresztül, hogy a volt huszár főtt burgonyát és egy tál turós csikot vitt be az istállóba: «Ej no, milyen ló az, amelyik emberek főztjéből táplálkozik?»

Ennek a hirnek a kapcsán összeszedte az emlékező tehetségét Berkenyes János, a szomszédban lakó timár, esküszik rá mint a vereshagyma, hogy a Plutó tavaly télen a Lucza-nap éjjelén került Csabayhoz, mert még előtte való este egyedül itatta a Milit (a tehenet), mig másnap Lucza-napkor délben már egy lovat is vezetett a váluhoz, «akármi legyek – mondja Berkenyés János – ha nincs a dologban valami ördöngösség».

Isten tudja, hogy volt, de többen erősitették, hogy a Plutó – csak álljatok oda közel a fejéhez – kénköves szagu füstöt fuj ki a száján és orrlyukain. Valami csodálatos az.

A parasztok fecsegésébe belevegyült az urak találgatása; lovag Podrovszky Leopold, az uj megyefőnök szemet vetett a Plutóra. Egy négyest szeretett volna összeválogatni olyat, a minő hajdan valamikor volt a főispán nevezetü megyefőnököknek s ezer forintot igért a Plutóért Csabaynak.

– Nem adom a Plutót sehogy – felelte Csabay.

Lovag Podrovszky nem az az ember volt, aki egykönnyen lemondott volna a kivánságairól. Különben se szerette az egyenes utat. Megbizta tehát a járási főnököt, Klamarik Ede urat, hogy ő persvadeálja a korhely obsitost, de az csak rázta a nagy rut fejét.

– Nem adom a lovat a császárnak sem.

S most indult meg a találgatás. Miért nem adja? Mi oka lehet rá? Különösen Berkenyés, a timár bosszankodott. Oh a szamár, a szamár! Hiszen előbb-utóbb ugyis hozzám kerül a Plutó bőre.

De a bőrcserző még hagyján, beszéljen a varga amit akar, nagyobb hiba volt az, hogy a járási főnök sikert szeretett volna felmutatni a megyei főnök előtt, tehát igy gondolkozott magában:

«Ha nem adja pénzért, elvesszük tőle ingyen. Mert hát végre is hol vette, kitől vette és miből vette? Hiszen csak a bolond nem látja, hogy a tiz ujjával szerezte a lovat.»

Nosza megidézte Csabay Mihályt iziben s még ma is megvan, sokszor volt kezemben azóta, az esetről fölvett jegyzőkönyv:

* * *

Fölvétetett Hámfalván 1852. augusztus 20.

Mi a neve? Csabay Mihály rékási lakos, kiszolgált katona.

Hány éves? Negyven.

Mi a vallása? Római katholikus.

Nős? vagy nőtlen? Nőtlen.

Volt-e már büntetve? Igen is egyszer. Lólopásért.

Hol vette a Plutó nevü lovat? Ezen kérdésre a következőket vallja: Mult évben körülbelül ősz elején a szomszéd helységben Kálnán voltam, meleg nyárias idő volt, a Patakiék házában künn az udvaron az öreg Patakiné feküdt az eperfa alatt dunyhákban. «Mi baja öreg néni?» kérdém, mire nyöszörögve felelte az anyóka: «Utban vagyok fiam a földbe.» «Hát a leánya merre van, hogy nem ápolja?»

«Erzse a városba ment a patikába – szólt Patakiné – gyere jó fiam te, igazgasd meg a vánkosaimat.»

Odamentem, fölráztam a párnákat, a derekaljat. «Adj valamit innom aranyos gyerecském – mondá ismét – nagyon tikkadt a gégém, s nem szeretnék szomjan érkezni a más világra.» Soha senki hozzám nem szólott még ilyen nyájasan. Levettem nyakamról a boros kulacsot s a haldokló boszorkány (mert annak tartották az egész környéken) jó nagyot huzott belőle, miközben megcsillámlottak hólyagosodó zöldes szemei: «Az én uram, a Plutó áldjon meg édes fiam, de meg is fog áldani; hanem egyet cselekedj meg, jól ide hallgass: Lucza nap éjszakáján eredj ki éjfélkor a keresztutra, feküdj végig az uton s ne kelj fel, bármi történnék, bármivel ijesztenének, mert különben nagy bajod történik, hanem mikor egy fekete paripás ördög jön, ugorj fel a földről, taszitsd le az ördögöt, és pattanj fel magad a fekete kanczára.» «Jól van jól, asszonynéném», feleltem nevetve és eltávoztam. Patakiné másnap meghalt s a hány csóka, varju volt a környéken, az mind ott várta harmadnap a temető kapujában, a fákon, a karókon, a sirdombok rögeit ellepve. Élő ember még nem látott olyat.

El is felejtettem a dolgot egyelőre, hanem amint aztán a Lucza napja közelgett, egyre jobban furkálta a fejemet s elhatároztam, hogy csakugyan kifekszem a keresztutra. Jóval éjfél előtt fölvettem a bundámat a Mézgás dülőbe tartva, a hol három ut keresztezi egymást; lefeküdtem a hóra, várván, hogy mi fog történni. Mély csönd volt köröskörül, csak a rékási erdő zugott balról és jobbról a kálnai malom kelepelt.

Egyet kukorékolt egy rékási kakas és a malom megállott és az erdő fái meg se moczczantak többé.

Szivem nagyot dobbant, a kakas szava az éjfélt jelenti.

Koromsötétség volt, felhők usztak fönt, köd rengett lent, mint a kocsonya, olyan sürü. Egyszerre éktelen robaj, ostorcsattogás, hámcsörgés keletkezett, mintha ezer vásáros jönne vágtatva, előzködve az utakon, pokoli zsibongással.

S mögöttem a hószemek mintha tüz-szikrákká váltak volna, villogtak, csillámlottak s megvilágiták messze az utakat, melyeken borzadályos látvány szakadozott ki a ködből.

Három holló repült el fölöttem süvitő szárnnyal, mint három nyil. Ezek voltak a fullajtárok.

Utánok egy óriás szekér közelgett megrakva szinültig fazekakkal. Ni ni ni, hiszen ez az öreg Findura szekere. Az öreg Finduráé, aki az öreg apámhoz szokott szállani s aki harmincz év előtt halt meg. A lovak is ugyanazok; a szürke Beta, és a félszemére vak Pejkó. Az öreg Findura maga hajtja őket. De milyen őrülten vágtat.

– Hop hó! lármázott az öreg messziről. Ugorj fel Miska fiam, mert agyontaposlak. Hallod-e? Vigyázz! Szaladj, ha mondom.

De én csak összeszoritottam a fogaimat, behunytam a szemeimet, rá se hederitve a fazekasra, a gyermekkoromból ismerős hangjára.

A kocsi átrobogott fölöttem – s föllélekzék, mert már nem volt belőle semmi, rajtam szétmállott, párává lett.

De uj veszedelem jött. Két sárkány vontatott óriási vasboronát, mely az egész utat befogta. A borona hegyes, éles szögeiről vér csöpögött.

A vasborona tetején egy borjunagyságu macska ült, szemei helyén két izzó tüzgolyó.

– Eredj el az utról, Csabay Mihály édes fiam – kiáltá rám a Patakiné hangján. – Én vagyok, a Patakiné nénéd Kálnáról. Én tanácsoltam neked, hogy ide jöjj, de most azt mondom, eredj el, ha jót akarsz!

Veszteg maradtam s a vasborona is ugy szaladt rajtam át, mint egy széláram.

Most aztán egy ördög következett, aki ugy tett, hogy az utat locsolja. Óriási hordót guritott nagy robajjal s abból tűz-lávát öntött az utra, akárcsak a palacsinta-tészta a pléhen, ugy futotta be a kékes láng az egész utat, a merre ment. Két szarvára két halálfej volt szurva.

«Eltakarodsz onnan Csabay Mihály! Eredj el, mert mingyárt szénné égsz.»

«Nem megyek» – sziszegtem és meg se mozdultam. Nem lett semmi bajom.

De most azután kicsi hija, hogy veszedelem nem ért, mert az ezredesem, gróf Hardeck jött kivont karddal egy század huszár élén nagy trombitaszóval. A száguldó huszárlovakról csak ugy szakadt a tajték.

Az ezredes reám kiáltott.

«Állj fel! Mozdulj, indulj!»

A pajtások hangját is felösmertem. Gernye Laczi megbiztatott: «Ide mellém, Miska!» Jászai Ferko a kulacsot kinálgatta, Komoróczy Muki torkaszakadtából jelentette: «Itt hozom a lovadat, ülj rá fel hamar!» S csakugyan ott volt vezetéken hajdani szürke lovam, a Sármány, testestől-lelkestől. Az óbester még egyszer rám rivallt mérgesen: «Ezer mennydörgettét, hát még sem tápászkodsz fel? Kaszaboljátok össze a gazembert…»

Száz kard ugrott ki a hüvelyből s már-már fel akartam kelni, de a bundám szerencsére odafagyott az ut rögeihez úgy, hogy szinte nem birtam belőle kifejtőzni s ezalatt elrohant a huszárság; semmisem lett. Csak a kardsuhogás maradt meg a levegőben, azaz, hogy csak szélsuhogás.

Jaj, ugyan mi lesz még? Hátra nézek, hát látom, hogy egy ördög üget egykedvüen, gyönyörü fekete lovon. Ahá ez az én lovam! No, most résen legyünk! Az ördög jött, de egy szót se szólt, a világért se figyelmeztetett volna, hogy keljek fel, mint a többiek. Csak a lova sörényét simogatva mormogta: Gyi Plutó, gyi Plutó!

Hanem én sem voltam rest, mihelyt hozzám ért a pokolbeli lovag, felugrottam a földről s egy iramodással fenn voltam a lovon, lelökvén kezemmel az ördögöt, aki az első érintésre lefordult és ömlő szurokká vált a földön.

A kancza meghorkant alattam, fölágaskodott első két lábával a levegőbe, aztán engedelmesen leszegte nyakát s szép csöndesen megindult a falu felé.

Igy lett enyém a Plutó. Ezt vallom eskü alatt és nevem aláirásával erősitem.

Ns Csabay Mihály.

Mikor a tollnok ur névszerint Koricsánszky János, elkészitvén a jegyzőkönyvet, átvitte elolvasni az ambituson üldögélő Klamarik urnak, (aki azzal mulatta magát, hogy kenyérmorzsákat dobálgatott a tyukoknak) a tekintetes úr szerfölött megbotránkozék:

– Megbolondult maga amice, hogy erre a sok hazudozásra nem sajnálta az állam tintáját és papirosát?

– Beirtam, amit vallott. Sajátszerü egy ember!

– Vigye el az ördög, hanem a lovat azt magam szeretném elvinni hehehe. Ereszsze a Csabayt domine, de a ló ide hozandó; kurrentálni kell a hivatalos lapban, hogy hatvan nap alatt jelentkezzék a tulajdonos.

– Jól van jól, rogo humillime – hebegte Koricsánszky – de a hivatalos lap nem jár a pokolba.

– Na persze. Az nem császári királyi terület hehehe. Ugyan, ugyan Koricsánszky barátom, vallja meg nekem, hogy egy kicsit hisz az ördögökben.

– Nem tartok már én a világon semmit se lehetetlennek.

– Annál jobb amice, bizony még jobb – mosolygott egyre a bezirker – ha csakugyan az ördögé volt a ló, az legalább nem jelentkezik érte, minek folytán eladjuk nyilvános árverésen és megveszi a megyefőnök úr ő méltósága potom áron.

S elrendelé nyomban, hogy a Kiczka zsandár induljon Rékásra és hozza be a Plutó lovat mint bitang jószágot a zsandárok istállójába.

Kiczka zsandár indult, de Rékáson innen hivogatólag integetett feléje a kálnai malom; jószivü menyecske benne a molnárné, nem nagyon fiatal már, de édes a szája mint a tepedt szőlő. Már hogyne nézne be egy kis délebédre, meg egy kulacs borra, mikor az asszony szeme is fényesre köszörülődik a látásán.

Ott dőzsölt a zsandár, bor, szerelmi mámor, a sok kövér falat, minden ugy összejött, hogy az egészségtől duzzadó vérmes ember egyszer csak ebéd után lefordult a székről és meg volt halva. A szél ütötte meg, de az se lehetetlen, hogy Pataki Erzsók rontá meg valami boszorkánypraktikával, mert ott üldögélt mogorván egy zsákon Erzsók is az őröltetők közt.

Klamarik csak várta várta Plutót egész estig, másnap délben pedig már türelmetlen lett, mikor végre hirül hozták a zsandár halálát.

– Az már más – jegyzé meg szinte megkönnyebbülve. Ha meghalt, jogosan tette; nem követett el hivatali visszaélést. Valami komolyabb rendetlenségtől féltem.

Aztán mint aki egyszerre tudatára esik annak, hogy a Bezirk minden eseménye, dolga azért hozatik az ő tudomására, mert elintézést igényel, szórakozottan mondá a tollnoknak:

– El kell temetni. Természetesen. Ami pedig a Plutót illeti, nyergeljen a lovas zsandár a Majna Pali és haladéktalanul menjen érte!

Majna Pali indult, de ő sem jött vissza estére, sem másnap délig.

A Bezirker urat ideges nyugtalanság lepte meg. Végre uzsonnatájt látta az ablakon, hogy egy rékási suhancz vezeti a Majna zsandár lovát, kantárjánál fogva gazdátlan nyereggel.

Hajadon fővel szaladt ki kérdezösködni:

– Nos mi ez megint? mi történt?

– Az történt kérem alásan – felelte a suhancz – amit a két holló előre megmondott.

– Miféle két holló?

– A Pávai Gergely uram hallotta, a ki hétfőn éjjel jött haza a vármegye börtönéből s leült megpihenni Kálnán tul a határmesgyén, ő kelme hallotta, hogy két holló beszélgetett egymással pont éjfélkor; egyik a kálnai tornyon ült, másik a rékásin.

– Ostobaság! ilyeneket nekem ne fecsegj!

– Pedig megtörtént kérem, mert ha rab volt is Pávai Gergely, azért becsületes ember ám, aztán ugy tessék fölvenni, hogy a rékási tornyon Csabay Mihály szokott holló képében üldögélni, a kálnain meg Pataki Erzsébet. Igy beszélgetnek egymással. Minden gyerek tudja már azt. Magam is élő szememmel láttam…

– Mit te golyhó?

– Hát egy hollót a tornyon.

– Jó, jó – nevetett Klamarik ur – de mi történt a zsandárommal?

– Hiszen éppen arról volt szó. A rékási holló panaszkodott, hogy meg van idézve a tekintetes urhoz, mire mondá a kálnai holló: «Ne busulj te azon, nem lesz semmi bajod!» – Magamnak, meghiszem – ellenveté Csabay uram, vagyis a rékási holló – de hát a Plutót nem veszik-e el tőlem a zsandárok? «Azon se busulj te, biztatta a kálnai holló, mert Klamarik küld zsandárt kettőt is, de hiába küldi; az egyik zsandárnak kevesebb ideje lesz hozzá, mint kellene, a másik zsandár pedig azért nem veszi el, mert sokkal több ideje lesz hozzá, mint kellene.»

– Hóbortos mesemondás.

– Pedig szakasztott ugy esett tekintetes uram, mert a Kiczkának csakugyan kevés volt egy kicsit az ideje.

– Hüm, az igaz.

– A Majna Palinak pedig tulságosan sok az ideje hozzá, mert ugy hasba rugta tegnap a Plutó, mikor hozzá akart nyulni, hogy eszmélet nélkül megfekszi az ágyat legalább karácsonyig.

Klamarik ur gondolkozóba esett.

– Furcsa! Igazán furcsa dolog ezzel a lóval. Hát még mit beszéltek a hollók?

– Elmondjam?

– Mond el fiam.

– A rékási holló még ezeket mondá: «S mégis félek a Klamariktól, hogy előbb-utóbb elveszi tőlem a lovat, hogy a megyefőnöknek juttassa.» Az ő baja lesz az – felelte a kálnai holló – mert amikoron és ahol először megpillantja a Plutót, ott rögtön szörnyet hal.

A járási főnöknek végig ludbőrzött a teste, hosszukás szeplős arcza elsápadt, a homlokán halálos verejték gyöngyözött.

– Igy mondta? – hebegte. – Igazán ezt mondta?… A Pávai Gergely hallotta?

Klamarik ur izgatottan sietett be a kanczelláriába. «Jöjj utánam» – mondá a fiunak. Ott bent néhány sort irt a rékási birónak, Kelemen István uramnak, hogy rögtön fogasson be, jöjjön át egy kis barátságos beszélgetésre és hozza be magával Pávai Gergelyt is.

– Menj ezzel az irással, de meg ne állj sehol!

Aztán becsengette a hivatal-szolgáját, hogy, gyujtsa meg a gyertyákat és hogy ereszsze le az ablak-zsalukat. Lóhátas embert ne ereszszen az udvarra s a mint a rékási biró megérkezik, azonnal tegyen jelentést.

Klamarik urat meggyötré a babona. Nyugtalanság, szorongó érzés fogta el. Fázott a gondolatra, hogy amint kitekintene az ablakon, éppen akkor jöhetne a Plutón valaki… Hiszen nagy bolondság, kolosszális egy bolondság, tudnak is a hollók beszélni, aztán az egyik toronyból a másikba, aztán hogy a Csabay lenne az egyik holló, Pataki Erzsébet a másik… Ha ha ha! És mégis, mégis. Van valami csodálatos a dologban. A Plutó megette a két zsandárját és még nagy szerencsétlenségeket okozhat. A Plutótól okvetlen meg kell szabadulnia. De ő már bele nem ártja többé a kezét. Hadd csináljon vele valamit a biró. Annak ugy is nagy esze van. Azért ugy se nagy kár, ha valami baja esik.

* * *

Kelemen István uramnak csakugyan egy egész vármegyére való furfangos esze volt, de épen azért ijedt meg nagyon a járási főnök levelétől.

«Ohó, engem nem csalsz lépre Bezirker uram. Én menjek a Pávai Gergelylyel?… Barátságos beszélgetésre?» Épen ez az egy szó ütött szeget a fejébe. Barátságos beszélgetésre és Pávai Gergelylyel a kiszabadult rabbal!

Mert nagy története van Pávai uram rabságának. Biró uram benne a ludas.

Még tavaly a csikorgó téli napokban történt, mikor a hatalom boszuja az első friss lánggal dult, hogy idézést kapott a megyétől. Megérezte a rossz szagot, gondolta mi lehet, mert hát mi tagadás, az ő keze is benne volt a revoluczióban, már a milyen mélyen beeresztik az efféle kérges parasztkezeket.

Nagy előrelátással gondolta végig a következményeket, aztán zsebre gyürte az idéző végzést s nyugodt, hideg arczczal lépett be a falusi tanácsba, melyet ugy dirigált, mint egy imperátor.

Elintézvén a folyó ügyeket, hanyagul huzta ki az idéző levelet a zsebéből.

– Nini, még itt is van egy idézés a megyéhez csütörtökre… Alkalmasint a fuvardolgokban van megint galyibánk, hanem én nem igen mehetek be, mert bundám nincs, tegnap vitte el a szücs igazitani. Kinek vagyon kegyelmetek közül jó bundája?

A mire rögtön hangot adott Pávai Gergely:

– Van nekem olyan bundám mint a patyolat.

– No hát akkor menjen be kend az irással a falu helyett, aztán simitsa el a dolgot valahogy.

Pávai uramat megcsipte a hiuság bolhája és elment. Nem adta egy vak lóért, hogy szerepelhet.

Mihelyest megmutatta a német iratot a megyeháznál, se szó, se beszéd, mindjárt vitte a profosz és belökte egy börtönbe. Ott ült a jámbor rabkoszton egész aratás utánig. Addigra azonban lecsillapodott a győzők haragja s amit eddig tettek, azt is bánni kezdték, ugy hogy a Pávai Gergely kihallgatása már az enyhe időkre esik, a mikor a szabadon eresztés járta a nagyobb fajta bűnösöknél is. A vizsgálat csak ugy propter formam, fölületesen ment.

– Hát ön miért került ide? kérdé a vizsgálóbiró az elővezetett Pávaitól.

Az csak a fejét rázta, hogy nem érti a német szót. A tolmács magyarázta meg neki: «Miért van kend itt?»

– Azért, mert uj bundám van, – felelte Pávai Gergely akkurátusan.

«Weil er neues Pelz hat» – adta vissza a felelet értelmét a tolmács.

A vizsgálóbiró elgondolkozott, aztán igy szólt:

– Hóbortos egy ficzkó. Lökje ki Johann!

Igy szabadult meg a fogságból Pávai Gergely s most a Bezirker levelet irt a birónak, hogy az rögtön menjen Pávaival Hámfalvára, egy kis barátságos beszélgetésre. Köszönöm én az olyan barátságos beszélgetést.

Kelemen uram azon melegében fogta a pennáját s megirta a járási főnöknek a lemondását a birói tisztről s arról értesitette, hogy még ma elutazik a leányához a Dunántulra. Haldoklik a szegény teremtés. (Be is fogatott hirtelen, de a fiához utazott el a Nyirségbe.)

A tizedestől azonban odaüzent Pávainak, hogy a Klamarik járási fönök ur rendeletéből azonnal menjen Hámfalvára.

Gergely gazda, akin nagyon elnyütt a ruha a fogságban s éppen ma reggel vásárolt egy uj kék dolmányt a «kecskénél», keseregve mondá a tizedesnek, a dolmány bolyhos kelméjét simogatva:

– Hát már nekem ezért is megint ülnöm kell.

Hanem hova-tovább meggondolta magát s megrakván a csikos tarisznyáját eleséggel, kibujdosott el a hámfalvi járásból, a nádaskai erdőségbe. Különösen az hatott rá, hogy Kelemen uram kereket oldott, hogy most már neki nincsen patronusa. Aztán nem lehet az kis dolog, ha a hatalmas Kelemen is kivette belőle a lábát. Szegény jó Pávai Gergely ott lappangott hetekig. Az unokái hordoztak neki nagy titokban eleséget.

Klamarikot pedig emésztette a méreg és a félelem. A sátán van a játékban, semmi kétség, nem is egy ördög dolgozik a Plutó mellett, de az egész pokol. A rékási biró leköszönése is nyilván az ő müve.

Hiába vigasztalta magát a fölvilágosodott kor tanaival; fülébe csengtek hajdani prágai tanitójának szavai: «Nincs boszorkány, nincs ördög», de hát akkor mi ez összevéve? (Hátha csak Csehországban nincs ördög?) Hiszen azt mondják, Magyarország sincs s mégis szembe találkozik vele az ember mindenütt. Hátha csakugyan van ördög is.

Napokig töprengett, analizálta az esetet, hol igy, hol ugy. Mért ne lehetne minden a maga rendjén való? A Plutó egy közönséges ló mint a többi, a Csabay pedig egy közönséges gazember mint a többi. Lopta valahol valami grófi ménesből s most az elpalástolásra rejtélyességgel, misticismussal veszi körül lovát is, magát is. Sokféle zsirral van egy-egy obsitos megkenve. Elkereszteli Plutónak s boszorkányságokat, bübájt diktál be a hivatalos jegyzőkönyvbe. Mindez a legközönségesebb fifika. De lássuk most már a többit. A Kiczka zsandárt megüti a guta. Hát mi van abban? (Csak nem halhatott meg a kedvemért végelgyengülésben harmincz éves korában?) Vérmes volt, korhely volt, utólérte a nemezis, punktum. A Majna zsandárt hasba rugta a Plutó… Nos aztán? A zsandárnak hasa volt, a Plutónak lába volt, ergo megrugta lábával a hasát. Sokkal nagyobb csoda lenne, ha Majna a hasával rugta volna meg a Plutó lábát!… Dőreség! dohogta Klamarik ur ezerszer egy nap, de azért a verejték csurgott a halántékáról. Ugy van ugy, minden szétfoszlik az elme bonczoló kése alatt. Minden, minden. Mi is van még, mi is van? Igen, a hollók beszélgetése. (Megálljatok akasztófára való Fáy Andrások, majd ránczba szedlek benneteket!) Hiszen csak tudnám ki terjeszti? Hátha maga az obsitos vagy a szeretője, olyan népies czipellőkbe bujtatva, a milyenekben járni szeret a babona Rékáson? Az egyik zsandárnak kevés lesz az ideje, a másiknak sok lesz. Igaz, hogy el van találva, mert eddig ugy történt, de vajjon azt mutatja-e valósággal, hogy Belzebub diktál ott, vagy csak azt, hogy utólagosan, a hasbarugási eset után, van kigondolva a rékási jóslat? Fogadni mernék száz osztrák értékü forintba, hogy a birhami erdőt is csak az a skribler inditotta meg, aki a Macbetet komponálta és csak azután, mikor már látott előbb fagallyakkal felczifrázott katonafövegeket.

Hiszen semmi sem volna könnyebb, mint kipróbálni az efféle babonás legendák értékét, mint azt mondani Klamarik urnak: «Vezessétek elém a Plutót, hadd tekintsem meg, – ti meg aztán nézzétek, hogy halok szörnyet.» Igen, igen szemlét tartani a Plutó fölött, szembeszállni a babonával. És Klamarik ur meg is próbálná, ha nem éppen az ő személye volna koczkán, vagy ha két élete volna Klamarik urnak, hogy az egyikkel kisérleteket tehetne a fölvilágosodás érdekében.

De igy meggondolatlanság volna, igen is, mert sok megfoghatatlan dolog van a nap alatt. Mit tudják azt a tudósok, hogy a kuvik mit kuvikol, hogy a bagoly miről huhog éjjelente, hogy a varangyos gyik hova kuszik, hogy a csillagokba mi van irva, hogy a békák mit kuruttyolnak?

Klamarik ur reszketett a gondolatra is, hogy a Plutót megpillanthatná; nem mert kimozdulni a szobájából azóta. Otthon nyomozta a rékási holló-legendát a beidézett lakosoktól, de csak mind jobban összekuszálódék az egész; Sarlay János látta a hollót a rékási tornyon ülni, de beszélni nem hallotta; Nagy Mártonné hallotta suttogva beszélgetni hétfőn éjjel Csabayt Pataky Erzsókkal, de egészen emberformát viseltek. Ami Pávai Gergelyt illeti, kisült a többi vallomásokból, hogy ő csak álmodta a dolgot hétfőn éjjel a határmesgyén, ahova ledőlt pihenni, és csak mint álmot beszélte szerdán reggel, de midőn beteljesedett, akkor jött rá, hogy voltaképpen mégis a valóságban kellett hallania, mert be sem volt a szeme hunyva. De ha a legenda eredete nem hogy kidomborodott volna, sőt inkább elmosódék, titokzatos ködbe ereszkedő gyökereivel, egyet mégis kisütött Klamarik ur, hogy miért bujdosott el Kelemen István uram.

Megörült a fölfedezésnek s nyomban megbizta Koricsánszkyt, hogy keresse föl Kelement, ha a föld alatt van is s nyugtassa meg a Pávay-ügy iránt, mondja el neki, miért volt meghiva éppen Pávayval s birja rá a lemondás visszavételére.

Mert semmi sem lett volna borzasztóbb Klamarikra, mint üresedés esetén a biróválasztásra személyesen elmenni Rékásra, s kiállani a pokol minden kinját, félelmét, hogy a Plutó a szeme elé kerül valahogy.

Ez a rettegés töltötte be egész lényét; éjjel nem aludt, nappal nem evett. «Egy országot egy mentő gondolatért» kiáltozá a bajuszát tépdesve. Koricsánszky mindenféléket segitett neki kitalálni.

– Legjobb volna visszamenni Csehországba.

– Ejh, ostobaság! Oda is eljöhet a Plutó. Mást gondoljon ki amice.

– Egyetlen radikális szert tudok.

– Beszéljen amice, beszéljen.

– De roppant drasztikus szer.

– Nem bánom én. Elfogadom vakon. Becsületemre mondom, elfogadom. Mert ez a nyugtalanság, ez a kényelmetlen érzet rosszabb a gyehennánál.

– Szurassa ki a spektábilis mind a két szemét.

– Maga egy nagy oktondi Koricsánszky! Hol látott maga a történelemben ilyet?

– Hát II. Vak Béla nem volt vak?

– Vak volt, de nem volt járási főnök. Maga egy lelketlen ember Koricsánszky, a kinek természete Plutóhoz huz – maga is az ördögé amice. Legelőször is arra gondol, hogy én távozzam, nem pedig arra, hogy a Plutót kellene eltávolitani; aztán, hogy én szurassam ki a szememet, hát nem volna egyszerübb, a Plutót szuratni le?

– Hiszen persze, persze, de ki meri azt elrendelni? Ki mer az ördöggel kikötni? Mert ugy áll a dolog kérem alásan, hogy vagy nem ördög a Plutó és akkor kár olyan szép lovat leszurni, vagy pedig ördög és akkor lehetetlen vele birni.

– Éppen azért kell a Kelemen. Hozza nekem elő a Kelement. Még ebben az órában utazzék el utána!

Domine Koricsánszky szerencsével járt. A falu hatalmas diplomatáját megtalálta a Nyirségben s harmadnapra behozta Hámfalvára, hol a kölcsönös felvilágositások után Klamarik ur, előadta a Plutó-kérdést, feltárta kétségbeesett helyzetét, bepillantást engedett lelkébe, mely kinosan vergődik és habozik a hivés és a nem hivés között, és hogy semmit se bir kigondolni ellene.

Kelemen uram hümmögött, csóválta a fejét, szidta a sok babonás parasztot, akik a saját koponyájukban hizlalják a kisérteteket, de a másik szavával ráhagyta, hogy a Plutó azonban még sem egészen tiszta jószág (s ájtatosan keresztet vetett magára). «Nem hiszem, hogy istentől való közönséges kancza szülöttje volna», aztán serczentett egyet a foga között s mondá:

– Csak bizza rám a többit a tekintetes ur, mert a tekintetes ur okos ember, sokat tanult, sokat tud, tömérdek téglája van, de nem tud belőle épiteni. Majd elbánok én a Plutóval.

– Van tán valami jó terve? kérdé mohón.

– Majd kigondolok. Mert ha ló a Plutó, kitudom a faluból szép szerivel.

– De hátha nem ló? szólt bele aggodalmasan a Bezirker.

– Ha nem ló, akkor ördög. De én magam meg két ördög vagyok tekintetes uram.

S hamiskásan mosolygott hozzá a nagy tömött bajusza alatt.

– Amice Koricsánszky – kiáltá lelkesedetten Klamarik ur – irjon a megyefőnökhöz felterjesztést egy arany érdemkereszt tárgyában a biró ur részére.

S háládatosan dörzsölte a kezeit.

Kelemen uram szabódott:

– Nem illet az meg engem, köszönöm a kegyes grácziáját, de ha Pávay Gergely kapná helyettem, nagyon megköszönném, nagyon megszolgálnám.

– De kegyelmed ezzel hasznos szolgálatot tesz a császárnak.

– De Pávay Gergely meg nekem tett hasznos szolgálatot.

– Jó, ahogy akarja! Irjon hát amice Pávay Gergelyt!

A falu hatalmas diplomatája helyeslőn bólingatott nagy, fésüs fejével, s aztán Koricsánszky felé hajolva, mintha a felterjesztés czifrán kanyargós betüit nézegetné, a tollnok vállára tette széles tenyerét, halkan dohogva.

– Amit mondtam, mondtam, János ur, maga lesz a Bezirker.

* * *

Mindenféle csodák kezdtek történni Rékáson. A «negyven diófa»-dülőben véreső esett a következő héten. De erre meg se mozdult a falu. A legokosabb emberek is csak azt mondták vállvonogatva: «Azzal locsolgat az uristen, amije van.»

Mire aztán másnap nagy vihar kerekedék a falu fölött, rémitő fekete felhő kuszott az égen s apró békák kezdének belőle potyogni: «Ehol ni, istentelen rékásiak, ha nem vettétek kutyába se a véresőt, itt küldi a mennyei gondviselés a békákat.» De már ennek fele se tréfa. S ehhez járult még, hogy Berkenyés timár állitása szerint a Plutó egész éjjel gunyosan nyihogott-nyeritezett az istállóban. A Balogh Jánosék tehene vért eresztett tőgyeiből a tej közé. A falubeli lovak elkezdtek köhögni. Kiütött a keh és ragályossá vált. A község cseviczés kutjából egy éj alatt eltünt a savanyuság. Egymást érte a sok mennyei ujjmutatás és csoda. Kozma József uram egy fekete lovat vett Szabadkán, mire hazaért vele azon az esős éjszakán, reggel virradatkor nézi, nézi otthon, hát fehér lett mint egy vén kanári madár.

Az országut mentén azok a hatalmas koronáju nagy jegenyefák, melyek a faluba vezettek, jobbadán kiszáradtak az idén; csak utólag sült ki, hogy a Plutó dörzsölődött hozzájuk egyszer másszor. Egy gyerek (a Kónya Ambrusék Pistája) Kisasszony-napkor megnémult. A szegény szerencsétlen szülei visszaemlékeztek rá, hogy egy reggel meghajitotta kővel a Plutót.

Ami sok, az már sok, nem lehetett tovább eltürni.

Biró uram összehitta a falusi tanácsot s a folyó ügyek közt föl volt véve az «ördög ellen való intézkedések» is.

Az előljáróság nagy dolgokat mozgatott volt a mult hetekben, a mezőbiró Jászai Mihály vezetése alatt. Egy községi deputáczió fönt járt titokban Bécsben a császárnál, Klamarik ellen: hogy adjon nekik ő felsége Klamarik helyett szolgabirót, ha pedig azt nem adhatna, akkor legalább adjon más Bezirkert.

A deputáczió «gyenge» hireket hozott. A császár (mondhatom kendteknek, hogy csinos szőke fiatal ember) végig hallgatta a sérelmeket, de semmit se igért bizonyosat: «Majd meglátom, mondá, mit tehetek.»

A deputáczió leverten tette meg e jelentést, mire közbevágott Kelemen István uram méltósággal:

– Ne busuljanak kegyelmetek. Ő felsége sok dologban nem igen mozoghat szabadon. De ha a császár nem teheti, én tehetem (s önérzetesen ütött a mellére). Ha a császár nem adhat más Bezirkert, hát majd adok én. Megértették kendtek?

A bizalom fénye csillant meg a szemekben. A törvénybiró, a templombiró és a mezőbiró ament bólintottak a fejeikkel. A tizedesek, kik az ajtónál álltak pálczáikkal, mint a római liktorok, áhitattal nézték a hatalmas ember mozdulatait; mig az egyik tanácsbeli, Sós Demeter, aki háttal támaszkodott a tanácsterem egyik szögletében álló kalodának, meg nem állhatta, hogy közbe ne kottyanjon:

– Meghiszem azt, ha kegyelmed akarja.

Azután a deputácziót vezető mezőbiró olvasta föl irásból az utiköltségre vonatkozó számadásokat.

1.

Pesten a füstösre (a gőzhajóra) szállván, személyenkint 3 frtot fizettünk, summa summárum

12 frt  – kr.

2.

Hajón élelmezés 1 frtjával

4  «  – «

3.

Pozsonynál összevesztünk, kitettek bennünket a hajóból a partra, tanakodási költség a «Zöld Majomnál», hogy mit csináljunk

2  « 40 «

4.

Két szekeret fogadtunk, mivelhogy az összeveszett felek nem akartak egy szekérre felülni, summa

6  «  – «

5.

Bécsbe érve, kibékülési költség az «Arany Csillagnál»

5  « 30 «

6.

Bécsben a császárt kerestük

2 frt  – kr.

7.

Élelmezési költség két napig

32  «  – «

8.

Hazafelé indulván a füstösön billéták, item

12  «  – «

9.

Pozsonynál ki nem tettek a hajóból. Ennek örömére áldomás

8  «  – «

10.

Hajón élelmezés

6  «  – «

11.

Pesten költségkimélés tekintetéből egész éjjel fenmulattunk, summa

20  «  – «

Az egyes tételeknél sürün hangzott a «hüm», de a «helyes» is. (Hja, az ilyesmi költséggel jár.) Csak éppen az utolsó pontnál csóválta meg a fejét Kelemen uram, összeránczolt szemölddel kérdezvén a mezőbírótól:

– Hogy értik kegyelmetek ezt a költségkimélést?

A mire csodálkozva nézett az öreg biróra Jászai Mihály uram.

– Hogy értjük? Hát ugy, hogy nem vettünk ki éjszakára hálószobát a fogadóban.

– Nagyon derék, nagyon derék – jegyzé meg a templombiró Mészáros Gáspár.

Kelemen uram se vetett eleibük több «diffikultást», hanem simán áttért a következő tárgyra, az ördög ellen való intézkedésekre. Nagy aktuális ügy volt ez, mely lázba hozta az egész falut. Ember ember hátán tolongott a faluháza körül. Az ablakokon tündöklő arczu kiváncsi menyecskék ágaskodtak be, az átellenes eperfákon egész raj gyerek ült visitva, hanczurozva.

S messze le a Korotnokiék kertjéig, túl a Cseresznyés-féle pinczén, kandi emberek, vén asszonyok csoportosultak, a kik mind türelmetlenül, bizsergő vérrel várták a tanács bölcseségét, de beleelőlegezték a saját véleményüket is.

– Meg kell őket égetni, punktum. Mint ahogy őseink tették Timicza Mátyásnéval, mikor az a lapáton lovagolt a sámsoni csurgóhoz.

– Lófarkára kell kötni a csecsés Erzsókot. Még pedig a Plutóéra.

– Kerékbe kell törni az obsitost!

– Igen ám, ha nem volna nemes familiából való. Pallos dukál a nemes embernek.

Bent a nemes tanács szelidebben fogta föl a dolgot.

Kerekes István konstatálván, hogy a községnek mindenféle oldalról való megrontásaért nemes Csabay uram Plutó nevű ördöngős kanczája vádoltatván, végeztetik, hogy a nevezett kancza, a község előljárósága által nyilvános vásáron eladassék, s hogy a tulajdonos kárt ne szenvedjen (nem lévén más czél, csupán a kárhozatos állat eltávolítása) nekie az eladási ár hiánytalanul átadassék.

Miután ezt az itéletet az egész tanács helyeselte, még az ellenzékeskedő Hamu Kristóf is, csupán azt jegyezvén meg, hogy czélszerű volna, ha határozatba hozatnék, hogy lutheránus vevő olcsóbban kapja (mert nagyon haragudott ő kelme a lutheránusokra) kitüzetett a jövő heti szabadkai vásár, a mikor is mezőbiró uram felczihelődvén két esküdttel és négy vasvillás ember kiséretében, elviszi a Plutót eladni. Isten és a Szüz Mária legyen segitségükre.

Felvirradván a nevezetes nap, elindult a különös menet Szabadka felé. Csabay Mihály káromkodva fenyegetőzött utánok, mikor a Plutót kivezették. A mezőbiró elől ment egy kocsin, magához kérvén a tisztelendő urtól a szent füstölőt, melynek filigrán láncza kilógott a guba ujjából. Mellette ült az egyik esküdt, a kocsis mellett a másik. A Plutót Ács Jóska a fiatalabbik tizedes vezette kötőféken, egy ág szentelt barkát kötvén a homlokára. Két oldalt a vasvillás emberek ballagtak mellette csendesen. A Plutó kevélyen lépkedett, szép okos fejét feltartotta, nagy szemei villogva jártak szerte a sokaságon, mely ellepte a kapuajtókat, a rozmaringillatos kis kerteket a házak előtt. Csak a temetőnél, mikor a kereszt mellett vezették el, horkantott fel kinosan s hatalmas farkával megcsapta a hátulsó vasvillást, a Gongoly Gyurkát, aki erre olyan sápadt lett, mint a halott.

De más említésreméltó azután nem is történt, egész Szabadkáig. S ott is jól ment minden. Tetszett a pompás ló, minden szem megakadt rajta; a becsületes bunyók majd megbolondultak érte, mondta is nem egyik: «Érdemes volna, hogy arany patkót verjenek a négy subtilis lábára. Biz isten, nincs különb egy kisasszonynak sem.» De amint arra került volna már a sor, hogy megvegyék, amint fejét, fogát nézegették a vevők, mintha csak valamit sugott volna nekik nagy titkon a Plutó, némán odább álltak. Mezőbiró uram váltig vakarta a tarkóját. Mit mondhatott nekik az a ló? s kétségbeesve kérlelte az ördöngős jószágot: «Plutó, kedves Plutó, ugyan ne okoskodj! Eredj már, mit kötekedsz? Isten úgy segéljen, nem viszlek vissza Rékásra, akármit csinálsz. Engedj már Plutócskám. Légy te az okosabb.»

A Jászai uram ékesszólása hatott-e rá, vagy mi, de éppen déltájban harangszókor csak ott terem egy sarkantyucsizmás hety-petyke molnár ember, akkora ezüstgombokkal a dolmányán, mint egy dió.

– Hogy az a ló? kérdi.

– Háromszáz forint nemzetes uram!

– Rugós-e?

– Nem rugós.

– Vannak-e még csikó-fogai?

– Olyanok annak a fogai, mint az alabástrom.

– Adja ide a markát – szólt a nyalka molnár a mezőbiróhoz s odacsapta a tenyerébe a három százast.

Azzal mint a golyó felpattant a Plutó hátára, még a pakszust se kérte, csak a mellényzsebéből dobott le az előljáróknak egy összegyürt öt forintost.

– Igyák meg kendtek az áldomást a Laczi-konyhán.

– No, ez aztán derék, akkurátus ember! – szólt a mezőbiró. – Nézzenek körül kegyelmetek, ki lát meg leghamarabb egy borókát.

Boróka-ág elég integetett a láthatáron: ő kegyelmeik megis látták (mert hiába az összes növények és virágok közt ez a legkedvesebb a szemnek). Betértek s idogáltak jó kedélylyel. Mert hát nagy dolog ez, nagy nap ez. Mikor a fekete posztóval bevont mesebeli városban levágta a sárkányt a rozsdás királyfi, ott is nagy lakomát adott az öreg király. Rékás nemkülönben nagy veszedelemtől szabadult meg a mai nap. Dicsértessék érte a Jézus Krisztus és a helység szentje, a határőrző Vendelin.

Már szinte uzsonna után volt, mire haza indultak, az egyetlen szekérbe összegyömöszölve előljárók és közönséges vasvillások, vidáman énekelvén az akkori uj nótát:

Müller Gyula Nagy Naptára
Szerkesztette Friebeisz István
Ezernyolczszáz ötvenegyre
Emich Gusztáv betüivel.

Énekelték torkukszakadtából lelkesen, szomorúan, daczos hangon, éppen úgy amint ők hallották a rékási uraktól. Mit tudták ők, hogy az egy kalendárium czime; s hogy ebben az egy dalban benne van mind az a száz nóta, amit eltiltottak… Olyan furcsa volt az, olyan nevettető, hogy sirva lehetett rajta fakadni.

Éjjel nagy vihar volt, eső esett, de különben is messze van Rékás Szabadkától, hosszu pihenőt tartottak a bertóti csárdában úgy, hogy csak reggel értek be Rékásra egyenesen a Csabay uram portájára hajtatván, hogy átadják neki a háromszáz pengő forintokat.

Pataky Erzsébet ült az eszterhaj alatt a lóczán s kolompért hámozott egy zöld mázos tálba, melyet két gömbölyü térdével szoritott össze. Formás lábidomai ingerlően verődtek át az apró virágos perkál-szoknyán.

Beh csinos, beh kivánatos! De hát könnyü neki; olyan formát kér magának az ördögtől, a milyent akar. Piros rózsákat a hosszukás arczára, hószinű almákat fehér kebelére, két fekete diót két szeme helyére.

– Jó reggelt galambom, hugomasszony.

– Hasonlóképen kegyelmednek is Jászai uram.

S gonosz mosoly szaladt át az ajka körül.

– Itthon van-e a gazda, hugom asszony?

– Ott van az istállóban. Kerüljenek arra kegyelmetek.

Jászai uram olyan jó kedvében volt, hogy nem átallotta oda hajolni pajzánkodva a menyecske fölé és megczibálni a nyakán egy lecsüggő csitri hajfürtöt.

– Ne bolondozzon, mert megharapom a kezét.

– Ha nem félteném az üdvösségemet, Erzsi fiam, ha tudnám, hogy ugy is a pokolba jutok, én harapnék beléd, de mindjárt.

– Hát persze, hogy odajut kend – kötekedett vele a menyecske. A mezőbirákra ott külön katlan van.

– Talán már láttad is? kérdé hüledezve a mezőbiró.

– Forralják már a vizet – nevetett Pataki Erzsébet. – Hát hozott-e kend vásárfiát? Milyen volt a vásár?

A mezőbiró megelégedetten dörzsölte a kezeit.

– Maradhatós volt. Hála istennek, jól végeztünk. Vásárfiát is hoztam, mingyárt is átadom a gazdának.

S ezzel az istálló felé indult a többiekkel, de az ajtónál halott-sápadtra válva, tántorodott vissza.

…Ott állt a gazda a jászolnál és a Plutó fényes, fekete szőrét kefélte. Az pedig csendesen, megelégedetten ropogtatta a zabot s szeliden csapkodott jobbra-balra a farkával.

A rémület hangos kiáltásban tört ki Ács Józsefből:

– Seregeknek ura! Ne vigy minket a kisértetbe!

A többiek kővé meredtek. Maga pedig a gonosz boszorkány Pataki Erzsébet ott állt nem messze a hátuk mögött s vihogott mint egy ördög. Ugrált a nagy örömtől s a czombjait verdeste nevettében.

Igen, a Plutó otthon volt. Testestől, lelkestől a Plutó.

– Félre kellene verni a harangokat! – vélte Gongoly Gyurka.

De a harangok nélkül is gyült a nép. Villámgyorsan terjedt a csoda hire.

S a tömeg nem jött most haragba, hanem megadta magát. Mintegy meghajolt a végzet előtt, letette a fegyvert. Történjék az ur akarata.

A milyen ingerültek voltak egy pár nap előtt Csabay ellen, most lecsillapodva még nyájas, hizelgő szavak mézével is kenegették őt is, Pataki Erzsébetet is. Mert még az ördög is imponál, ha egész, ha valódi erőt mutat.

Csak a vén Ugrainé mert csipős lenni:

– Ejnye lelkem Erzsi, de korán kelhetett fel ma Kálnán a nap, hogy már ide értél. Vagy talán…

– No csak mondja kelmed, a mit akart. Itt háltam, ha éppen tudni akarja.

Nem sokára előjött Kelemen István is. Kevélyen lóbázta magát a Csabay háza elé; hatalmas léptei alatt szinte rengni látszott a föld.

Ónszinü arczán nyugalom ült. Még ez a nagy esemény se birta kivenni a sodrából.

– Megfoghatatlan – morogta halkan mintegy magában. A Plutó itt van megint! Végre is – folytatá a tanácshoz tartozó vének felé fordulva – egy ördöggel több vagy kevesebb, nem tesz nagy különbséget.

Aztán a mezőbiró jelentését hallgatta meg. Az még mindig elképedve, holt halaványan dadogta el a szabadkai vásár lefolyását; a fiatal molnár, a ki olyan hirtelen a tenyerébe csapott a három százassal, szép deli legény volt, ezüst gombos dolmányban. Az ugyan megjárta szegény. No, de majd eljön a három százasáért. Ime átadom biró uramnak.

Gongoly Gyurka odatolakodott a nagyfejüek közé, mert egy fölfedezés furta az oldalát.

– Nagyon furcsa haja volt a molnárnak, mintha egy lófark lett volna, mely fölfelé hajtva a turi süvegbe van gyömöszölve.

De már erre az Ács Józsi nyelve is megeredt; ő is észrevett valamit.

– A molnár csizmáin a patkó visszájára volt verve, ugy hogy a vásártéri homokban akkép látszottak a láb nyomai, mikor jött, mintha elmenő emberé lennének.

– A sarkantyúja pengésében is volt valami borzalmas, kisérteties. Ugy szólt mint a lélekharang, de vékonyabban.

– Hüm, hát sarkantyú is volt a csizmáján? – kérdé az öreg biró, mintegy unalomból, azért, hogy kérdezzen valamit, aztán parancsola Ács Józsefnek:

– Hajts ki nekem rögtön egy «forspontot!»

A fogat csakhamar előállott s biró uram átszaladt Hámfalvára. Utközben Kálnán megállott a kovácsműhelynél.

Kihivatta a kovácsot, Csuri Pétert.

– Mit parancsol, biró uram?

– Venni szeretnék valamit. Eszembe jutott, e napokban emlegette valaki, hogy egy sarkantyút látott a keed műhelyében, szeretném megvenni a fiamnak.

– Bizony sajnálom, de a sarkantyú nem az enyim, ugy hozta valaki, hogy fölverjem a csizmájára…

– Ugy? Valami menyecske?…

– Igen, egy menyecske.

– Ugy? Isten áldja meg. Hajts tovább!

Hámfalván már várta Klamarik úr; de a biró komor ábrázatától megijedt.

– Mi történt?

– Hát az történt uram, hogy mindnyájan elvesztünk. Az a ló maga a Belzebub.

– Mit csinált? – kérdé a főnök úr réműlten.

– Tegnap eladták Szabadkán, s a mikor visszajött az előljáróság, már megint ott volt a Csabay istállójában.

Klamarik úr fehér lett mint a fal; a fogai vaczogtak:

– Istenem, Istenem, hát mit csináljunk?

Kelemen a vállait vonogatta; arcza egészen el volt butulva s a szemei ostobán pislogtak.

– Hát mit? semmit!

– De nem ugy van az! – kiálta föl mérgesen a Bezirker. – Üsse meg a mennydörgős menykő az egész országukat, punktum.

Ezzel fölugrott, az iróasztalához ült s megirta a kérvényét, melyben sürgős áthelyezését, esetleg nyugdijaztatását kéri.

Mire Kelemen István későn este hazaért Rékásra, már a lakásán várta a mezőbiró:

– Mi a baj, Jászai uram?

– Itt van már a molnár a pénzéért. Azért várom a biró uramat, hogy átvegyem az összeget.

– Nos és mit beszél a molnár?

– Hogy azt mondja, alig ment ezer lépésnyire a várostól, köddé vált alatta a ló s ő a puszta földön maradt egy fatuskón ülve.

– Bolond egy dolog. Hát visszaadjuk neki a pénzt, mit gondol?

– Kénytelenek vagyunk vele.

– A hogy vesszük. Van nekem egy szerem, a mitől a molnárnak örökre elmegy a kedve a saját pénzétől.

Jászai Mihály hitetlenül rázta a fejét.

– No hát menjen vissza kegyelmed, s mondja meg, hogy az öreg biró azt üzeni neki: pénze készen várja, jöjjön el a pénzért, de női ruhában.

– El is jön, de mingyárt. Kerit valahol egy viganót, egy ricza-kendőt.

– Ne törődjék vele, csak fogadjon kend szót. A mit mondtam, mondtam.

Mezőbiró uram kelletlenül tette (mert szó a mi szó, gyerekes kötekedés ez), de mégis megtette, átadta a biró üzenetét hiven:

– Pénze készen várja, jöjjön el a pénzért, de női ruhában!

A molnár vörös lett erre a szóra, mint az égő fáklya, elment és vissza nem jött többé, se másnap, se harmadnap, soha többé.

* * *

Befejezés.

De jó volna tudni, de érdekes volna, hogy mit döngnek a méhek, mikor a temető virágai között röpködnek. Virágok még tán nőnek az emberi csontokból, de van-e ezeknek méze?

Azok az apró bogarak, melyek a sir rögei közt járnak-kelnek, kibujnak, bebujnak, vajjon mit gondolnak, hogy mire épitik az emberek ezeket a hegyeket?

De egyre épitik…

A temető szélén, félig bent a garádban (a hova a szentelt vizből már alig frecscsent valami), két bedülledt sír van… Az egyiken egy muskátli nől a bozót között, piros virágát meghozza még, de minden évben kedvetlenebbül, kevesebbet.

Ezt még a hires Pataky Erzsébet gonosz keze ültette ide. (S mégis esik rá a harmat.) A Csabay sirja az. A másik az övé. Azon már nincs virág. De a vadméhek és a bogarak ide is eljönnek. Nem kevélyek ezek, nem is válogatók. Egy-egy fénylő zöld légy beleül a muskátli piros tányérjába és ringatja magát a suhogó szélben kedvére.

Gyalogut nem visz ide. Emberi nyom nem vezet a sírokhoz. Hasig ér ott a fű. Mert az állatok sem mernek arra felé legelni. Hanem aztán Luca-nap éjjelén szörnyülködve meséli az ujabb nemzedék, két falka fehér és fekete kutya viaskodik e sirok fölött. A fekete kutyák vannak többségben, de minden évben elmarad egyik. Foly, foly a harcz évről-évre s amig a fehér kutyák nem győznek a feketék fölött, addig a két lélek ott ég a kárhozatban. Ha egyszer győznek a fehérek (és mondom: győznek, mert a feketékből évenkint elmarad egy) a boldogultak is megtisztulnak.

Ugy, ugy, az uj generáczió meséje ez.

Mert sok év elmult azóta; az egykori szereplők mind ott vannak már a «hegyek» alatt.

Itt van a hatalmas Kelemen István márványos sirkeresztje is. Még ő is meghalt. Ép ugy meghalt, mint Csabay. Belzebub nem volt elég erős, hogy itt tartsa Csabayt. S Kelemen István sem tudott kitérni a halálnak, hiába volt nagy diplomata.

Minden elmult, csak a Plutó-legenda él tovább és soha se fog elenyészni. Uj és uj szinek jönnek hozzá folytonosan…

De hát mi is lett a Plutóból?

Hires lett, nevezetes állat lett, az egész megyében beszéltek róla. A megyefőnök még nagyobb kedvet kapott hozzá s nem egyszer nógatta Kelemen uramat:

– Hogy szerezhetném én meg azt a Plutót. Fölséges szép kancza! Hazaküldeném a morvaországi birtokomra.

A biró is váltig biztatta ravasz mosolylyal.

– Majd megjön az ideje annak is, méltóságos uram.

S már-már megjött. Mert az obsitos beteg lett, tüdőgyulladásba esett. Az obsitos amig él, nem vál meg a lovától, bizonyos. De a baja halálos volt: már föl se kelt az ágyból. Pataky Erzsébet egy gyereket fogadott, aki gondozza a lovát, aki megitassa, aki kefélgesse, szénát, abrakot vessen neki. A Török Janira volt a Plutó bizva.

Egy pénteken éjjel beszaladt Erzse az istállóba.

– Gyere, gyere Jankó, haldoklik a gazda. Eczettel kellene dörzsölni a homlokát, szaladj hamar a korcsmába, ha még fent van a korcsmáros.

Mire Török Jankó meghozta az eczetet, az obsitos meg volt halva. Éppen az első kakaskukorékoláskor adta ki a lelkét.

Pataky Erzsébet sirt és a Csabay fekete ládájában kotorászott. Tiszta fehérneműt keresett.

– Fel fogjuk öltöztetni – mondá tompa hangon. – Nem félsz Jankó?

– Félek – mondá reszketve a fiucska.

Az asszony megszánta:

– Eredj hát ki fiam az istállóba és viselj gondot a Plutóra. Adj neki egy kis abrakot!

Jankó megkereste az abrakos tarisznyát a pitvarban, azután sietve futott az udvaron, hol ijesztő árnyak lebbentek, suhantak (a hogy ő képzelte) s hirtelen beugrott az istállóba.

Ott égett a négy tábláju lámpa a gerendán s megvilágitá a szük odut. A Mili tehén kedélyesen feküdt az alomban s meleg párája megcsapta a fiú arczát.

De nini, hol a Plutó?

Megdörzsölte álmos szemeit s remegve ejté ki kezéből az abrakos tarisznyát.

A Plutó nem volt sehol.

A kötőféken, mely még csak az imént a Plutó fejét övezte, egy kopott seprő lógott.

* * *

Ki tudná, hogy történt? Belzebub vitte-e vissza a pokolba? Azaz, hogy átváltoztatta seprőnek? Mert hogy im meghalt már a lovas, mire való volna a paripa? Vagy valamely más boszorkányság történt? Meglehet. Talán a biró lopatta volna el a Plutót, a haláleset zavarában, a megyefőnök számára? Nem, az lehetetlen! Ej, ne is feszegessük a dolgot. Ne is beszéljünk többet róla – dicsértessék a Jézus Krisztus – mert még elő is kerülhet.

Kavargó fekete felhőkben gyakran látják nyargalni a falusiak. Némely esztendőkben, sötét éjfélen, mondják, végigszalad a falun, lobogó sörénynyel, nyeritve. Ilyenkor mindig valami veszedelem jön a községre, tűz vagy döghalál. A felső végről átrobog a mezőkre és a rétekre s a mi földet a hosszú fekete farka megseper, amerre fut, azon üszögösnek kényszeriti a kalászt s ha nő is a fű ott, bárány nem eheti s a tehén nem ad tejet tőle.

AZ ELKÉPZELT MÉZ.

No ez már csak uj thema lesz, elcsépeletlen és pikáns. A mi saját külön szerelmeinkről. A közönségnek fogalma sincs róluk.

Érdekesek-e? Nem, csak furcsák. Az iró, – különben is azt szeretik önök mondani – kivételes lény, másféle vérből van. Igen az ő szerelme is másforma.

De ne legyenek tévhitben, hogy a muzsával példálózom; én a földi szerelmeket értem, a földi asszonyokkal, melyek azért mégis sajátosan a képzelet és a valóság között lebegnek.

Bocsánatot kérek az alábbi drasztikus kifejezésért, hogy a nyomtató ló száját nem lehet befogni; tetszett ugyanis a mennyei gondviselésnek minket igen közel tenni a szerelem forrásainak egyikéhez, persze a leghitványabbhoz, a hová csak az elhagyottak járnak (mint ahogy a csóka csak az ökörnyomból iszik). E forrás vékony, sovány, egészségtelen s környékén nincsen gyep, szines virág, csak hervatag petrezselyem.

A «Kis hirdetéseket» értem, Vénus pocsolyáját, a mely a lap negyedik oldalán terül el, a Merkurnak szentelt berekben. Itt rikitó tavasz virit, folynak a titokzatos szavakba rakott korrespondentiák, rendez-vous-k, házassági ajánlatok, részint dévaj pajkosságból, részint, hogy a rovat minél élénkebb, minél gazdagabb és változatosabb legyen, mint agent provocateurok maguk a lap munkatársai is beleugranak a levelezésbe.

Néhány éve mult már, hogy a kis hirdetések közt ott volt lépnek ez az egy sor is: «Egy fiatal költő levelezésbe szeretne bocsátkozni egy szellemes hölgygyel.»

Az aradi posta hozta az első levelet a «fiatal költőnek». A kiadóhivatalban sejtették, hogy «otthoni csinálmány» a hirdetés, felhozták a levelet a szerkesztőségbe, ott hányódott napokig az ollók és a kilyukasztott lapok között.

Rózsaszin levél volt, a boriték hajtásán egy szárnyát kiterjesztő galambbal. Olyan szép kis ügyes levél volt, hogy megszántam.

– Melyitek az a «fiatal költő?»

Egy vézna, nyomott arczu munkatársunk mondá:

– Én volnék, ha volnék.

Feltörte a levelet, átolvasta, aztán szó nélkül dobta le a padlóra.

– Ohó, Gyula barátunk! Hát Ámor urat hivogatjuk, aztán igy bánunk azokkal, akiket küld?

– A szokott Flórika felel. Hiszen ösmered? A negyvenes évek Flórikája, aki lelkesül a költőkért – szólt azzal a gúnyos fitymáló mosolylyal ajkain, mely sajátja volt.

– Szellemes-e?

– Nem épen-épen, de elég kellemetes libácska lehet.

Fölemeltem a levelet és átolvastam. Azon bájos levelek egyike volt, a minőket csak nők tudnak irni. Egy-két szeretetreméltó vétség a helyesirás ellen s egy csomó naivság, e kedves tavaszi rügyek. Flórika álnévvel ajánlkozik, hogy ő kész posta utján (a mama tudta nélkül) csevegni a fiatal költővel s mindjárt fecseg is izelítőnek vagy három oldalnyit puszta semmiségekről.

– Válaszolj neki, szegénynek!

– Ha ráérek – szólt a fiatal költő – szeretném az igazi nevét megtudni. Különben ostobaság az egész.

Csakugyan válaszolt neki az igazi neve alatt, mely már jól hangzott az irodalomban. (Tiz forintot fizettek egy-egy verséért a szépirodalmi lapok.) Néhány hét mulva sürün folyt a levelezés «Tóth Mária» kisasszonynak czimezve. A leány igazi neve is megkerült már.

Eleinte mindég elreferálta nekem a kapott levelet, egy idő óta nem szólt semmit. Magam hoztam fel egyszer.

– Mennyire vagy már a Flórikával?

Elpirult és vontatva mondá:

– Ostobaság az egész.

De az «ostobaság» gyors növekedésben volt. Gyula barátunk teljesen átváltozott, arcza mintha kigömbölyödött volna, szinte csinos fiu lett, szemei ábrándosan csillogtak. Bizony még megérjük, hogy boldog ember lesz belőle, aki az örök szomoruságra született.

A levelezés egyre folyt, de most már titokban csinálta. Ott künn a folyosón adta át a szerkesztőségi szolgának: «Adja fel ajánlva, Samukám!» Valamelyik nap egy csomagot küldött: a verskötete volt benne, a «Magány». Ajkairól eltünt a kesernyés vonás s uj költeményeiből derűs ég mosolygott, tele vonatkozással az ismeretlen ismerősre. Egyszóval halad a szegény fiu, uton van a «verem» felé. A rózsákkal kibélelt verem felé.

– Mennyire vagy már Gyula pajtás?

– Semennyire – szólt elkomolyodva.

Aha, most már nyakig benne van a veremben.

Nem emlitettem többet, csak magamban mosolyogtam a szegény poeta-gyereket, aki egy női nevet kap és azt felruházza saját izlése szerinti termettel, arczczal, szemekkel, aztán bolondul érte…

Sok-sok hét elmult, a levelek egyre jöttek-mentek, ha egyik elmaradt egy napra, akkor barátunk nyugtalan, izgatott lett, szurkált, gyilkolt haragjában (mert ő vezette a szini rovatot). Hanem egy nap vidáman toppant be a redakczióba, kicsipve mint egy gigerli, uj kalappal, uj nyakkendővel, piros szegfűvel a gomblyukában.

– Hát téged mi lelt?

Egy perczig habozott, hogy szóljon-e, aztán egyszerre a szólásra határozta magát s kitörő bőbeszédüséggel hadarta:

– Jön. Itt lesz ma. Látni fogom.

– Kit?

– A Marit… A Flórikát. Eljön, az anyjával. Vagy hogy itt is van már. Légyottom van délután. Akarod, hogy neked is bemutassam?

Barátságosan veregette meg a vállamat, mint akivel valami nagy kegyet kóstoltatnak.

– Nem bánom…

– Mit, hogy nem bánod? Elhiszem. Délután háromra van a találkozás a Lloyd-épület előtt, a sósfürdőbe menő kocsiknál. Isteni lesz, barátom.

– És hogy ösmertek egymásra?

– Fölségesen van kiczirkalmazva minden. Az én gomblyukamban egy piros szegfű lesz, az ő hajában is egy piros szegfű, a kalapján pedig kék pántlika. Mindezt előre elvégeztük levélben. Gyönyörü kombináczió! Mari a sósfürdőbe megy anyjával s a társas kocsira mi is felülhetünk. A többi aztán az isten dolga.

– Jól van, elmegyek.

* * *

Halad a világ, gyerekek! Valaha (husz év előtt) az elbeszélés e stádiumán, élczeken törtem volna a fejemet, amiket a sósfürdői omnibuszokra szórjak, mert létezett-e novella e nélkül? S milyen kitünő alkalom! Összes alakjaim az omnibuszra fognak ülni, még magam is. De ez idők elmultak. Az irók nem vadásznak többé seregélyekre, hanem medvékre és oroszlánokra. A becsületes pékek, kiket apáink humora ugy mutatott be, hogy ők egyre vastagodnak, mig a sóspereczeik vékonyodnak, már mumiák. A pékeket felváltották az omnibuszok. Az omnibusz-lovakat felváltották a tanfelügyelők; a tanfelügyelőket felváltották a miniszterek. Ma már csak miniszterbe érdemes kiereszteni a fullánkot.

Azért hát egészen simán lehet elmondani, hogy amint ott álltunk délután háromkor, egyszer csak kibontakozott a járókelők közül egy sovány vidéki asszonyság, zöld krispinben egy fiatal, czingár lánykát vezetve kezén.

– Ez az! – sziszszent fel Gyula izgatottan.

– Ejh – szóltam – sok kék pántlika van a világon.

– Érzem, hogy az – suttogta. Nézd, nézd, egyenest ide tartanak; a piros szegfű is ott van a hajában.

Valóban kenderszin hajában ott piroslott a szegfű. De nem is piroslott aztán más. Bágyadt, halavány teremtés volt, fejletlen, vékonyka, nagy ábrándozó kék szemekkel. Egyéb szép nem is volt rajta.

Felültek az omnibuszba; mi is felugrottunk utánuk. Gyula átellenbe ült ideáljával, én pedig a mama mellé kerültem. A kocsis bevárta, mig teljesen megtelik a kocsi, a mi igen lassan ment. Szerencsére odajött Korongi szinész, a hires komikus.

– Hej, kocsis, indulunk-e már?

– Az ur az ötödik. Ha nyolczan leszünk, indulunk.

A tréfás kedélyü Korongi is felült, de a hatodik ember sehogy se akart megérkezni.

A mama az esernyőjével játszadozott.

– Milyen unalmas ez a várakozás – szólt rekedtes elfojtott hangon leányához, ki lesütve tartotta a fejét s lopva vetett egy-egy pillantást Gyulára. A szegény fiu oda volt az izgatottságtól és örömtől.

– Czudar szeles időnk van – szóltam most én, valami társalgást akarva kezdeni, de senki sem felelt. A mama rám nézett, aztán elforditotta a fejét.

A szinész kivette az óráját, ásitott s aztán leszállt a nyitva levő ajtón. Mindnyájan kétségbeesve néztünk utána; hiszen most már megint csak négyen leszünk! Megint később indulunk!

Korongi átidomitotta a kalapját odalent, felhuzta a kabátja gallérját feljebb s fejét behuzta a lapoczkái közé s ujra odaszólt a kocsishoz vékony hangon, közbe-közbe köhécselve:

– Mondja csak jó ember, maga szállitja az utasokat a sósfürdőbe?

A kocsis, aki flegmával pipázott a bakon, mogorván mondá:

– Ha nem vak az ur, hát láthatja a kocsin felirva.

– Mikor indulunk?

– Mindjárt, mihelyt még két személy jön. Az ur a hatodik. Csak üljön fel, öreg ur.

De Koronginak eszeágában sem volt felülni, megkerülte a rozzant bárkát, mialatt arcza alakja ismét más formát nyert és a másik oldalról lépett a kocsis mellé:

– Dicsértessék a Jézus Krisztus! Mennyiért visz a sósfürdőbe?

– Husz krajczár – szólt a kocsis – csak tessék üljön fel, tisztelendő ur! Hála istennek, mindjárt megtelik a kocsi.

Korongi felült, de csak azért, hogy ott bent lesimitsa haját a homlokára, a hogy a dandyk viselik, mire leszállt kinyujtott nyakkal, akár egy gém s hosszukás, meredeken leszelt arczczal, előre nyujtott állal, racscsolva kiáltván a gyanutlan kocsisra:

– Mikkorr indul a szekérr?

– Mindjárt nagysága! Mindjárt most s gyorsan előrántotta az ostorát. – Gyű Beczkó, gyű Mártha!

Beczkó és Mártha makacskodtak egy darabig, de aztán mégis csak kipiszkálta belőlük az ostor a kötelességérzetet.

Ekkor jött lihegve egy péklegény a tele kosarával.

– Hollá! hollá! A sósfürdőbe!

– Elkésett; de ha tán ide mellém ül fel a bakra. Hova viszi azt a sok kiflit?

– A fürdőbe!

A lánczhidnál megállott az omnibusz; a péklegény megütközve kérdé:

– Valami baj van?

– Régi baj. Hidpénzt kell fizetni.

– Ejh no, – szólt a péklegény – hát nem olvas kend ujságokat?

– Mire volna az?

– Hát nem tudja kend, hogy a tarka ló nem fizet vámot?

A kocsis meghökkent, mert Beczkó és Mártha tarkák voltak. Fiatal korukban bizonyosan hintót huztak: egyformaságukon látszott, hogy valaha gondos uri szem keresgélte őket együvé.

– Igazán? Az országgyülés hozta a törvényt?

– Nem tudom ki hozta, de arra a hitet is leteszem, hogy a tarka ló nem fizet vámot.

– Menydörgettét! kiáltott fel. Ha én ezt tudom. Mennyi pénzt pocsékoltam már el. Ezek a gaz vámőrök nem figyelmeztetik az embert!

S hangosan csapkodta meg a lovait.

– Hahó! hó! – ugrott eleibe a vámőr. – Miféle dolog ez?

– Tarka ló nem fizet vámot – felelte emberünk önérzettel, a péklegényre pislantva.

– Nem ám – szólt kaczagva a figurás péklegény – mert a gazdája fizet helyette!

– Bolond az ur! Tegye máskor lóvá az öregapját! – dohogott az együgyü ember, előkeresgélvén mellényzsebéből az apró pénzt, de aztán maga is okosabbnak látta nevetésre forditani: «Persze, a gazda fizet, nem a ló!»

Bent a kocsiban némaság honolt, a szinész egy ujságlapot vett elő s apróknak mutatkozó szemeivel nagy kinnal fogdosgatta össze a tánczoló betűket; a mama a hatosokat csörgeté zsebében, mig Gyula lopva nézte-nézte hölgyét, a nélkül, hogy megszólitani merné, mig végre a rázós kocsin egy zökkenőnél kiesett a szegfű a kisasszony hajából.

Gyula felhasználta e pillanatot, érte nyult, de a másik kezével leejtette ügyesen a saját szegfűjét és a fölemelésnél elcserélte. No ez jó ötlet volt. A vézna kis teremtés észrevette a csalást s édesdeden elmosolyodott. Szinte szép volt e perczben. Könnyed fejbiczczentéssel köszönte meg a lovagias szolgálatot s aztán haja helyett kebelére tüzte a virágot, a Gyula virágját, miközben arcza kigyúlt, mint a fáklya.

A szinésznek is tetszett a kis intermezzo, összegyürte lapját és kihajitotta az omnibusz-ablakon.

– Festeni való tájék! – szólt hanyagul, a mint kibontakozott a Kelen földje.

– Munkácsy ecsetjét érdemelné – feleltem, talán csak azért, hogy mondjak valamit.

– Épen most olvastam Munkácsyról, hogy a Mozart halálát festi.

– Festhet az már akármit. A Krisztussal megalapitotta a szerencséjét örökre.

– Igaz – mond a szinész. Azzal, hogy leszedte róla a palástot és csak egy fehér inget hagyott rajta.

– S főleg, hogy azt a kis aranyos sugarat is levette, ami a feje fölött volt. Nagy dolog az,… nagy dolog.

– Kétségtelenül az tette urrá.

A krispines asszonyság megbotránykozva fészkelődék helyén s talán keresztet is vet magán, ha e perczben egy nagy zökkenés és recscsenés föl nem ráz mindnyájunkat.

Az omnibusz kereke eltört (de szerencsére már közel a sósfürdőhöz), a nagy, idomtalan jármű féloldalt dült, a kocsis káromkodva ugrott le a bakról:

– Ilyesmi is csak velem történik!

– Jaj, jaj! – sikoltott az asszonyság holtra ijedve. Gyere leányom, szálljunk ki! Mindjárt tudtam, hogy az isten büntetése el nem maradhat ilyen beszédekre. Pogányok közé keveredtünk, gyermekem!

– Mama! Ugyan mama!

Mindnyájan leszálltunk, kifizetve az obulusokat a kocsisnak.

– Hát a többiek? – szólt az bámész szemeket vetve az omnibusz belsejébe. Hol van a többi három ur?

– Miféle három ur? – csodálkozék Korongi.

– Hát a pap, meg az urfi és a köhögős öreg ur?

– Nem láttunk mi lelkem egy fiát se ezekből.

A kocsis szemei bambán meredeztek szerte, fejét csóválta, fülét vakarta.

– Ilyesmi is csak én velem történik – dohogta keserüen. Elszunnyadtam a bakon. Isten ugy segéljen, megesküdtem volna, hogy szinről-szinre láttam az urakat…

Gyalog kellett mennünk most már egy darabon a fürdőig. Az ősz hangulatos köde borongott a kies mezőn. A fű szine kezdte magát átjátszani a sárgába, a puszpáng fehér pihéi rengve szálltak a keresztül-kasul guruló ördögszekerek után; melyek ugy tüntek fel, mintha ezer meg ezer óriás pók szaladgálna egy óriási pergamenen, lilaszinben.

Az ut nem lett volna kellemetlen, ha a tegnapi eső apró tócsákba nem gyülik imitt-amott, amiket el kellett kerülni.

Az egyik ilyen tócsa pláne olyan hosszan feküdt keresztbe, hogy szinte nem lehetett kikerülni. A leány, aki elől ment, félénken méregette szemeivel. Zavartan, habozva állt meg; felemelte a szoknyáit, ki is csillant formás bokája egy perczre, mert a csinos fodor csakhamar visszacsuszott ismét a helyére és semmi sem látszott többé.

Gyula megérezte, hogy ez a percz a cselekvésé, odafutott, megelőzve s majdnem feltaszitva az asszonyságot, vakmerő elhatározással átfogta a vékony derekat s belegázolván a csapadékba, áttette édes terhét a szárazra.

– Köszönöm – rebegte a bakkfisch, aki utközben egészen odatapadt a lovagjához.

– Oh, ha leirhatnám, a mit érzek – sóhajtott fel Gyula mámoros égő szemekkel.

Igazi irói vér volt. Még a paradicsomban is arra gondol, hogy milyen szépen lehetne leirni – az olvasó-közönségnek.

– Oh, ha olvashatnám amit leir – felelte a leány álmatag, elmélázó tekintettel.

– Elküldöm kisasszony – felelte ez lágyan, olvadón.

– Elfelejtkezik – suttogá szemérmesen a leány.

– Soha, kisasszony, soha. A költők csak egyszer szeretnek.

– Hát elküldi. De tudja-e a lakásunkat?

– Nem irtam-e már számtalanszor?

A lányka felelni akart, de már késő volt; a kifejlődő jelenet nem engedte.

A mama most ért a pocsolyához s buzdulván a példán Korongi ur, nemes elszántsággal vállalkozott, átnyalábolta az asszonyságot s kitette hasonló módon a szárazra.

A mama megbotránykozva rivalt rá, szurós szemeivel átszegezve:

– Miféle szemtelenség ez?

– Bocsánat, nagysád – felelé Korongi könnyed mosolylyal. – Engedje jóvá tenni a hibámat.

S ezzel ujra felkapta hölgyét és visszatette a pocséta innenső végére.

De már erre kitört a kaczaj. Az asszonyság dühbe jött és az ernyője nyelével fenyegette Korongit.

– Belőlem ne csináljon csufot! Kikérem magamnak. Ejnye, mordizom-adta járdataposói! Nézze meg az ember. De ugy van az, ha mindenféle emberekkel összeülünk.

– Mama, mama! Ugyan mama!

– Csitt, liba, ne gágogj! Te is a magad lábán járhatnál. De neked is lovag kell. Ez az a hires zárdai nevelés. Ezért fizettem én százakat! Ne beszélj prücsök, ne beszélj. Visszafelé fiakkeren megyünk, ha mondom. De ilyen gyalázatot, hogy még visszatesz! Elkotródjanak az urak, azt ajánlom! Mert mindjárt rendőrt hivok. Még én hozzám mer nyulkálni. Nem szégyenli magát, vén komédiás. No ‘iszen szépen becsapta azt a szegény kocsist. Hát illik az? S még visszatesz! No megállj! Át tudok én jönni a magam emberségéből is.

Felgyürte fekete selyem szoknyáját egész térdéig s magas evalasztin topánjában átgázolt a pocsolyán, folytonos szitkok közt. A szegény kis lányka majd a föld alá sülyedt szégyenletében.

– Menjünk urak, menjünk, – biztatott nevetve Korongi – mert felfal a sárkány.

– Derék anyósod lesz – sugtam utközben Gyulának, ki elkábultan a szerelemtől észre sem vette a gunyt, hanem szinte kevélyen felelte:

– Katonás asszony, annyi bizonyos. Kár, hogy egészen elrontottátok a helyzetet. Most már nem merek a Marihoz közeledni.

– Hát tetszik neked?

Lehajtotta fejét s halkan, érzéssel mondá:

– Meghalok érte.

* * *

Mama és leány jegyet váltottak a fürdőbe s a fürdő után bérkocsin mentek vissza. Gyula egyetlen szót se válthatott velök. Mindössze a kalapját emelte meg messziről, midőn a kocsi megindult; a lányka kivette kebléről a szegfüt és megcsókolta, majd busan intett bucsut a fejével. Ez volt egészben a sósfürdői kaland.

Mi ismét társaskocsin mentünk be estefelé a redakczióba, a hol egy levél várta Gyulát.

Csodálkozva meresztette rá a szemeit.

Levél Aradról! Ő tőle. Hogy lehet ez?

Sietve tépte le a boritékot. «Csodálatos» – mondta tompán s ide nyujtotta a levelet.

Tóth Mari értesiti, hogy anyja hirtelen rosszul lett s e miatt bizonytalan időre elmarad a pesti ut.

– Megfoghatatlan! – szólt és a halántékai lüktettek, hangja rekedtes lett. – Hát mi volt ez?

– Mi volt, mi volt? Hát az volt, hogy nem egy piros szegfü terem a világon. S a piros szegfüket össze lehet téveszteni.

– Milyen csalódás! morogta Gyula keserüen. – Az ördögnek tartoztunk egy uttal.

– De ha tetszik neked a leány…

– De ha nem az igazi – ellenveté Gyula.

Izgatottan járt-kelt fel s alá a kormos, füstös szobákban, hol a modern világ csodái élnek és ágaskodnak, zakatol kivülről a nagy rotácziós gép, berreg a telefon, lobog a gáz, csurog a vizvezeték.

«Különös egy eset», – ismétli, ujra és ujra átgondolva az egészet. Még előtte lebeg az egész délután története, a leány kecses alakja, a hangja, a szavai…

De kár, hogy nem a Mariska. De kár, de kár…

S benyit a faktor kék kötényével, felgyürt karjaival.

– Kéziratot uraim!

Szállj, szállj rózsaszin pára. Illanj szét, édes köd. Kézirat kell.

A kézirattal minden visszatér a régi nyomba. Jön a tegnapi élet pontról-pontra vissza.

A kaland el van fujva örökre.

Gyula másnap, harmadnap és mindennap megirja először a nyomdába valót, azután a levelet Aradra. Minden ugy van, mint azelőtt. A levelek jönnek-mennek, a napok is jönnek-mennek. Mindig ugy lesz ez, egyre, mindig.

Egy nap azonban még egyszer fölszinre jött az «ügy». (Mert ebben a világban minden csak ügy.)

Egy novella érkezett a szerkesztőségbe e czimen: «Zsófika halála». A kéziratra czeruzával volt ráirva az a kivánság, hogy Gyulának adassék birálatra s hogy a névtelen szerző S. Zs. betük alatt a «szerkesztői üzenetekben» kér választ.

Szép vékony női irás volt, mint a pók szövése. Átfutottam. Egy boldogtalan leány szerelme van benne leirva. Zsófika egy gazdag józsefvárosi háztulajdonosnőnek egyetlen leánya, a sósfürdőbe menet megösmerkedik az omnibuszban egy fiatal költővel, Radványival, és beleszeret. A poéta szintén szerelmet mutat, de később aztán feléje se néz a szegény kis Zsófikának, a mire szerelmi bánatában beteg lesz s egyre sorvadozik, egyre hervadozik…

– Kérlek Gyula, olvasd el ezt a novellát és felelj rá az üzenetekben valamit.

Gyula átvette, elolvasta, de nem szólt semmit.

– Nos?

– Gyenge – felelte közömbösen.

AESKULAP AZ ALFÖLDÖN.

Szegény nagybátyám a hetvenes években praktizált a hajduvárosok egyikében (mondjuk álnéven Hajdu-Luczaszéknek). Orvos volt s engem is orvosnak tanittatott. «Ez a legjobb pálya kedves öcsém, mert a haláltól mindenki fél, már pedig ritka ember, ki a halált elkerüli.»

Ő maga se tartozott e ritka emberek közé, meghalt mintegy tizenkét év előtt a karjaim közt. Nehány nappal halála előtt igy szólt hozzám:

– Érzem, hogy meghalok, mindössze három-négy napom lehet még hátra. A halál gondolata nem fáj, mert ritka ember, ki a halált elkerüli (ez volt a szavajárása); az bánt csak, hogy ezt a nehány napot nem oszthatom fel ugy, amint akarnám.

– Miért ne? Hátha megpróbálná a nagybácsi. Nem lehetnék benne segitségére?

– Szamár vagy. Én ugy szeretném felosztani a hátralevő napjaimat, hogy minden száz évben fölkeljek a siromból egy napra, és átröpüljek hazám fölött. Mert vágyom ugyan már a pihenésre, de az örökös elmulás nem lenne oly kellemetlen, ha apróbb «dózisokra» osztaná a gondviselés. Egyszerre megsemmisülni borzadályos, részletekben ellenben mulatságos lenne.

– Van benne valami.

– Terringette! Milyen érdekes ut lenne az, végig röpülni az alföld felett például háromszáz év mulva. Kecskemét Versaillessé dagad, Szeged már akkora mint Páris, Debreczen a London ábrázatját veszi fel. Mekkora fény, milyen haladás, minő csodák!

– Mit érne vele kedves bátyám! Csupa idegen városokat látna elterülni maga előtt.

Az öreg elsárgult, ajka körül bágyadt mosoly jelent meg.

– Ne hidd azt gyerek. Fogadjunk öt forintba hogy Debreczent elhagyva, legott felkiáltanék: «Nini, hisz ezek a hajduvárosok!» Mert a hajduvárosok soha sem változnak meg.

Nagybátyám utolsó ötlete (mert az öreg elmés ember volt s mint a maró lug, ugy csepegett szájából néha a gúny) fel se tünt akkor, de most kezdem már valójában átérteni. Most, mikor már én is odacseppentem a hajduvárosokba.

De hisz éppen ennek akarom elmondani a történetét. Ugy volt a dolog, hogy mingyárt a nagybátyám temetése után felhivatott a polgármester a városházára, tudtomra adván az egész szenátus előtt, hogy «minekutána az eddigi orvosdoktor ezután már senkit se gyógyithat, ő maga minden néven nevezendő földi nyavalyájából kigyógyulván, annakutána a városi hatóság atyailag gondoskodni akarván a göthösökről és a patikáriusról: mindezeknek következtében engem szemelt ki nagybátyám utódjának.»

– De hisz az lehetetlen, – dadogtam elfogódva.

A polgármester rám se hallgatott, a szenatorok felé fordulva, humorizált.

– Mert, hogy Havran Alajos uram a (patikárius) élhessen, ahhoz főképen az szükséges, hogy mi haljunk. Hm … hogy mit? Mit is tetszett kérem mondani?

– Hogy az egész dolog rám nézve megtisztelő, de merőben lehetetlen.

– Nem akarja elfogadni? Harminczezer lélek és egy doktor! Gondolja meg doktor ur!

– Sőt inkább el akarnám fogadni, de akadály van…

– Nem értem. Ha maga akarja és mi is akarjuk? Hajdu-Luczaszék nem ismer akadályokat. (És a polgármester ur kevélyen ütött a mellére.)

– Az a baj kérem, hogy én még csak tanuló vagyok, negyedéves orvosnövendék. Még egy évem van hátra az egyetemen a diplomáig.

– Ez már más – pattant fel a polgármester – ezen kellett volna kezdeni, de lássuk csak – tette hozzá jóakaratulag – hátha kigondolhatnánk valamit. Mit szólnak hozzá kegyelmetek?

A szenátorok összenéztek. Koltai Mihály közbeszólt nyersen:

– A polgármester ur nyakára kötöttük a kolompot, hát kolompoljon. Kegyelmed adjon hangot!

– Én azt hiszem, hogy csak két mód van, amennyiben ugyanis ragaszkodnánk a doktor uramöcsém derék személyéhez.

– Nevezetesen…..

– Vagy mi várunk, vagy az egyetem siessen.

Faragó János uram megtörülgette a nagy tömött bajuszát és bölcsen imigy szólott:

– Nem czélirányos se az egyik, se a másik mód, mivelhogy amit a gereblye négyszerre föl nem vesz, azt bizony ötödszörre is a réten hagyja. Amit négy álló évig meg nem tanult a doktor uramöcsénk, azt ugyan az ötödikben sem fogdossa ki a professzorok fejéből. Legjobb lesz hát a doktorkát most mingyárt ide ragasztani, és hogy a nemes városon ne essék méltatlanság a hiányzó ötödik esztendő miatt, az orvosi diurnumokból egy ötödrész levonandó lészen, punktum. Igaz-e vagy nem?

Annyira igaznak látszott a Faragó uram okoskodása, hogy immár a többség erre hajlott, midőn határozottan kijelentettem, hogy csak ugy fogadhatom el az állomást, ha megvárják mig diplomával jöhetek.

Egy kis vita után elfogadták ezt a föltételt s én egy hét mulva már mint Hajdu-Luczaszék megválasztott orvosa utaztam el egy évi szabadsággal az egyetemre, tanulmányaimat befejezni.

* * *

Aki tőlem szövevényes mesét, csodakalandokat vár, az keressen magának más mesélőt. Én egyszerüen praxisomat irom le, hogy háromszáz év mulva a luczaszéki doktor-utód elolvashassa s összehasonlitást tehessen: Ezer ördög! Hát már háromszáz év előtt is ugy volt!

Nem önöknek irok én, tisztelt paciensek, hanem annak a nehány kollegának, akik a posztomat öröklik.

Egy év mulva, a tél elején költözködtem be székhelyemre. A felsősoron béreltem ki egy csinos házikót évi negyven forintért. Az első napok ismerkedéssel teltek el, meglátogattam a polgármestert, a reformatus papot, a jobbmódu embereket, egyszóval bejelentettem magamat, hogy itt vagyok; jöhetnek a betegek.

A polgármester nem a diplomámat kérdezte, ha megvan-e, hanem hogy tudok-e kalabriásozni.

– Bizony fogalmam sincs róla.

– Pedig még milyen fiatal! – dünnyögé kedvetlenül, mintha csak azt mondta volna: «Hát mit fog maga akkor csinálni egy egész életen keresztül?»

A tiszteletes ur a tarok iránt érdeklődött. Értek-e a tarokhoz? De én bizony ahhoz se értek.

– Hja persze, persze – szólt kedélyesen – akinek az emberölésben van módja, az nem szorul az időölésre.

Pedig, dehogy nem. Már egy hét is elmult s még nem jelentkezett paciens.

Boszankodva lógáztam a lábamat délutánonkint a patikában, hova sokan járnak fecsegni, s mikor egyszer egyedül maradtunk a gyógyszerészszel, meg nem állhattam panasz nélkül:

– Mondja csak Havran ur, hát nem szoktak ezek a hajduk betegek lenni?

– Türelem, fiatal ember, türelem. Bizonyára ők is alá vagynak vetve az emberi porhüvely romlandósági törvényeinek, de csoportosan, mint a ludak s az év bizonyos szakaiban. Egyenkint nem igen teszik.

– Hogy értsem én azt?

– Hát kétszer egy évben. Farsangkor és a gyümölcsérés, vagyis inkább az éretlen gyümölcsök idején. Farsangkor a bevert fejeket és bordákat kell reparálni, nyáron pedig a gyümölcstől megromlott gyomrokat. Ilyenkor az egész város beteg. Nyugodjék meg domine spektabilis, mert mi kétszer szüretelünk egy évben.

Csakhogy mindakét szüret jó messze volt még. Éppen a tél elején jártunk. A hó leesett volt már s a végtelen róna szemvakitón fehérlett, csak a város közelében néz ki ugy a mező, mint egy iromba macskának a kiteritett bőre; fekete foltok elcseppentetve a havon; disznópörkölések nyomai.

Minden fehér volt, az ég, a föld; s az ég- és a földnek egyforma ruhája mintegy testvérekké teszi őket; közelebb hozza egymáshoz, mint a csillagászok telescopja. A kigyuló csillagról esténkint szinte találgatni kell, hogy nem-e a gulyás akasztott valami lámpát a kutgémre? Télen a természet megteriti fönséges fehér abroszával azt a végtelenségig nyuló asztalt, nyáron azután rátálalja a tömérdek ennivalót.

A nagy fehérségből csak a tó vize válik ki, az is fehér, de olyan szinben, mint az olvasztott ólom. Ezt a tavat hivják «Ballag»-nak. Évről-évre nagyobb, – tehát ballag: csak is éppen ő teszi; minden egyéb mozdulatlanul áll Hajdu-Luczaszéken.

De bent a városban bezzeg nem fehér semmi; lucsokká keverődött össze a hó a sárral, s olyan dagasztó tésztája lett belőle az ördögöknek, hogy pokol abban járni. Az utczák csak helyenkint vannak kövezve, de ez még rosszabb, a kiálló hegyes kövek miatt; a fuvaros gazda ijedten inti a felső küllőkig sárban hurutyoló kocsin az ostoros gyereket: «Vigyázz kölyök, az isten szerelmeért rá ne hajts valahogy a kövezetre.» Emberi lábaknak valamivel szilárdabbra kinyomkodott helye csak a sövények és házereszek alatt van, ahol bagaria-csizmákban a kerités-léczekhez kapaszkodva át lehet istenkisértésből hatolni. Az az idő ez az alföldön, mig a komoly fagy be nem áll, a melyet azzal fest a paraszt-ecset: «ölbe viszik ki ugatni a kutyákat.»

Az egész város csöndes aluszékony ilyenkor. A «Bika» előtt (mert a Hajduságban nem a sas és oroszlány az ideális állat, de a bika; méltóbb, hogy róla kereszteljék el a fogadót) egy-két furmányos szekér ácsorog; a róluk lehullott szénamorzsákon vigan kaparásznak a vendéglősné tyukjai.

Bent az ivóban nehány szál ember fogyasztja a «buczkai vinkót.» Ha nem csalódunk, a helybeli borbély Gyurkovics János nevenapja van, azt tartják most. Nemes Nagy András csizmadiamester felköszönti szépen:

– Az isten éltesse, komám uram, az…

Itt megakad s keresi hihetőleg «az emberi kor legvégsőbb határát», de sehogy sem tud ezen bölcs kifejezésre ráakadni, minélfogva pótolja ilyképpen:

– Éltesse addiglan mig a nap, hold és a csillagok világitanak.

Mire visszavág az elmés borbély:

– Hagyja el kegyelmed. Hogy fog aztán halálom után a Marczi fiam sötétben borotválni.

– Ne busuljon sógor – biztatja az alsóvárosi kántor a «fülemile-torku» – akkora be lesz már vezetve a gáz az officzinába.

Gáz Hajdu-Luczaszéken! Hahaha! Ez már olyan ötlet, hogy érdemes utána mingyárt most megtartani a jövő évi János-napot is.

Ami kis élet van még a Bikán kivül, az részben a «Népkörbe» szorul, hol a kaputosok az ujságlapokat buvják; a czukrászdában a fiatalabb tintanyalók lógázkodnak naphosszat, mig ellenben a kovácsmühely a józanabb politikusok kaszinója. Itt a hatalmas pörölycsattogás zajában pöfékölnek a luczaszéki Deák Ferenczek, távol az ujságok hazudozásaitól, a tiszta forrásból meritenek. Akármit fecsegnek a menkő nagy budapesti papirlepedők, mégis csak innen lehet az igazságot leszürni.

Fuvarosember messzeföldről jövő, megáll patkoltatni, vagy igazitani valamit a szerszámon. Biz azt nem eresztik kikérdezetlenül:

– Hová való földi?

Vagy ide, vagy oda! valamit csak mindig mond. Megesik, hogy néha a Dunántult mondja; vagy Erdélyországot.

– Ej no, hát mi ujság, arra maguk felé?

Mig a vas vörösödik, addigra rendszerint megered a szó az atyafiban s fel van hordva a pipázó «pógárok» elé a másik országrész sok nevezetes dolga. Itt esett, ott esett egy rettentő rablás, hajmeresztő gyilkosság. Ez már csak jobban tudhatja, mint a pesti ujságiró, mikor egyenesen onnét jön.

A gyilkosságok és a különös esetek, a «Napi hirek» helyettesei. Most aztán a közgazdasági rovatra kerül a sor:

– Milyen ott a termés?

Végre következik a politikai «entrefilet:»

– Hány forinton veszik kendteknél a zabot?

A «zab» a növények Bismarckja. Ő mondja meg, lesz-e háboru vagy nem.

Ha olcsó a zab, az a békét jelenti, a drága zab hadikészülődést. Huszárok lovának vásárolják össze. (Fecseghet az ujság, nem kell rá hederiteni.)

A kovácsmühely még azért is mulatságos, mert minden helyi pletyka idejön a legelőbb. Ki verte meg a feleségét, ki jár jegyben, kinek van pöre és kivel, ki jött haza tegnap részegen stb. Itt minden ember talál olyat, ami érdekli. Még az orvos is.

Ott hallottam egy nap délutánján, hogy Szomorné asszonyom kiejtette kezéből a csecsemő gyerekét. Talán bele is hal a korpásfejü. Annak a hirét is meghozták, hogy Kótyi Mihály uram nagy beteg. A sirásó beszélte, aki a szétrepedt kapáját járt összeforrasztani. Mosolygott a gazember, sürgetve a kovácsot: «Még ma szükségem lehet a kapára.»

Helyes, nagyon helyes. Ime, hát közeledik az igéző pillanat, melyről annyit álmodik öt évig az orvosnövendék: az első paciens, az első reczept, az első honorarium…

Szivem dobogni kezdett. Hazasiettem. Éreztem, hogy hivatni fognak. Két beteg egyszerre! Milyen szerencse! Ha a tulajdon feleségem volna a gondviselés, sem kivánhatnék tőle többet egyszerre, mint hogy ikreket szüljön.

De hiába vártam otthon egész estig, nem jött senki. Türelmetlenségemben elküldtem a szolgámat puhatolózni.

Gyuri kedvetlen arczczal tért vissza késő este.

– Nos, mi van a betegekkel?

– Beszéltem a Szomorné pesztonkájával.

– Csakugyan leesett a gyerek?

– Csakugyan, de azt mondja a pesztonka, hogy a gyerek nem akar orvost.

– Hogy akarhatna te szamár, ha nem tud még beszélni. Hát a másik?

– Kótyiékról azt hallottam félfüllel, hogy bevárják mig a természet segit az öregen.

– Mit a természet! Hát mért nem mondtad bikficz, hogy a természetnek nincs diplomája. Hogy mer a természet beleavatkozni a praxisomba? Micsoda szemtelenség az tőle?

Sok sületlenséget fecseghettem össze boszankodásomban, mert Gyuri legény alázatosan vonogatta a vállát, szidtam a várost és a tavalyi «szerencsét», mely ide juttatott.

Éjszaka vizióm volt; megjelent szegény nagybátyám. Egy felhőn ülve röpült el felettem és rám kiáltott:

– Hogy érzed magad frater a hajduk között?

Kevéssel a virradat után felköltöttek. A mindenes jött értem Kótyiéktól. Hát mégis … mégis.

Sietve rángattam magamra a retye-rutyámat. Esernyő is kellett, mert szakadt az eső.

– Menjünk, – mondám az ott künn didergő, zömök termetü, kerekképü süket aggastyánnak. – Nagyon rosszul van a gazda?

– Aligha nem közel jár már ő kelme Földvárhoz.

– Miféle Földvárhoz? kiáltám az öreg fülébe.

– Ahova mindnyájan eljutunk, én is, más is, még talán a tekintetes doktor ur is, deszkát árulni.

– Ahá értem már, az öreg eszerint nehéz állapotban van?

– Egyet szólt már annak a kakuk, a tavalyi évben, fogadni mernék rá.

– No hát csak siessünk. Messze van a ház?

– Hiszen ha lehetne sietni ebben a szutyokban. Csak imitt van egy hajitásnyira.

Csakugyan nem lehetett sietni. A bagaria csizma le-lemaradozott a lábamról, mikor ki akartam huzni a térdig érő sárból, mely már sürüsödni kezdett, mint a harmadnapos lekvár; még szerencse a visszajövetre, hogy egy kicsit meghigitja a zuhogó eső. Az ernyőmmel a szél birkózott, kapkodta, tolta visszafelé.

Már egy félóráig mentünk, mikor türelmetlenkedni kezdtem:

– Hát még se vagyunk ott?

– Odább van kérem alásan.

– Messze?

– Nem messze.

Befordultunk jobbra egy hosszu utczának, abból balra egy ákáczfánál, másik hosszu utczának. Mindez igen soká tartott s véghetlenül unalmas és fárasztó volt. Ruhám teljesen tönkre volt téve.

– Ej öreg, maga bolondit engem. Mondja meg, hol van az a ház?

– Odább van kérem alásan.

– Odább! Mit ért az «odább» alatt? Nem evett nadragulyát? Egy hajitásnyira mondta először a Kótyi-portát, s ime már egy órája megyünk, vagy mászunk inkább, a lábam átfázott, kezeim összedermedtek, nem birok velük a keritésekbe megkapaszkodni. Hát mondja meg nekem most már, ki tud akkorát hajitani.

– Ki? Hogy ki? tünődött az öreg pipáját szürtyögtetve. – Hát az óriások talán tudtak, a kik az emberek előtt laktak itt.

– Ne fecsegjen bolondokat – feleltem boszankodva. Az óriásoknak több eszük volt, hogysem itt Hajdu-Luczaszéken lakjanak. Hanem mondja meg tüstént, merre van a Kótyi-ház, mert én egy tapodtat sem megyek addig.

– Szemben van a Szabóék pajtájával.

– Hát a Szabóék pajtája hol van?

– Srét a Kovácsék granariuma mellett.

– Nekem az utczát mondja és a házszámot. Végre is tudni akarom. Mit makacskodik kend?

– Nincs itt az utczáknak uram semmi nevük, ugy hijjuk azt a tájékot, hogy «kutyogató» és a házakon sincsen numerus.

– No már az más. Akkor csakugyan nem mondhatja meg.

Sok viszontagság után (miután egyszer el is estem s manupropriámat oda nyomtam az anyaföld kovászába) végre megérkeztünk egy kis fehérre meszelt házhoz.

– Ez az – mondá az öreg. – Itt vagyunk tensuram.

– No valahára!

Amint beléptem az utczaajtón, négy nagy komondor kutya ugrott rám, talpaikkal besározva, a mi még talán tisztán maradt öltönyömből. Az egyik beleharapott az ujdonat uj köpönyegembe és leszakitotta az egyik végét, a másik is félelmetesen vicsorgatta a fogát.

– Segitség! – kiáltám. – Segitség! – Hej emberek, senki sem jön ezeket a kutyákat elkergetni? Hát maga vén gazember mért nem mozdul?

– Csintalanok egy kicsit, ugyebár? – szólt a nagyot halló apóka, egykedvüen tömögetve a kiégett pipát.

A pokoli ugatásra és kiáltozásaimra egy fiatal piros-pozsgás menyecske jelent meg a pitvarajtóban.

– Csiba te! Ne te! Huh huh! Ne bántsátok a doktort! Hozzá ne merjetek nyulni, ne bántsátok! Hej Bodri! Ej Cifra!

Az ajtóbul nem mozdult, karcsu derekát meggörbité kissé, kékes kötényét fölfelé hajtogatva lóbázta feléjök, a mit a kutyák tetszés szerint vehettek, vagy csillapitásnak vagy uszitásnak.

Hanem a szöveg ellen nem emelhetek kifogást, mert az határozottan pártomat fogta.

– Eltakarodtok zsiványok! Karikába essék a nyakatok! Nézze meg az ember ezeket a veszett állatokat. Ne adjon rájok semmit doktor ur, jöjjön be lelkem, ne féljen. Nem roszból teszik ők azt! Nem tudják azok kérem alássan, hogy kicsoda.

S ezen létániát elkiabálva hátrafutott az ólak felé.

Nagy nehezen sikerült a pitvarig hatolnom, a hova beugrottam egy bátor iramodással.

Szük és homályos zug ez, vaskos kemenczével, melynek nyilása előtt halomnyi tüz pislog ki a szürke hamu alól, a belső szögletéből létra nyulik fel a padlásra meredeken, közepütt pedig kormos, alacsony ajtó nyilik be a szobába.

Azaz, dehogy nyilik; éppen az volt a baj, hogy sehogysem tudtam kinyitni; hasztalan kotorászva kezemmel a kilincs után. Hát meg van ez az ajtó babonázva?

Az öreg, a ki utánam kullogott, nevetve figyelmeztetett, kinlódásomat megsokalva:

– Azt a kis patkányfarkat rángassa meg nagy jó uram!

Az ám ni! Csak most vettem észre a madzagot, mely belülről egy lyukon átvezetve leleményesen fityegett alá.

Az ajtó felnyilt s kitárult a várva-várt szinhely: az első pacziens és házanépe.

Valamivel volt csak kellemetlenebb ez a hely a pokolnál. Csuklani és prüszkölni kezdtem egyszerre. Fülledt, poshadt levegő fojtogatott; megsürüsödve piszkos, sárgás szint játszott. A rohadt káposzta- és a penésztől kezdve minden bűz képviselve volt itt. Az atmosphéra egy-egy atomja megromlott ételszagokat hömpölygetett az orrom alá, melyek gyors egymásutánban váltakoztak különböző ernyedt anyagokkal. Nem levegő ez, de a Belzebub kocsonyája. Emberi testek kigőzölgését véltem belélegzeni, majd megszáritott birkabőrök nehéz fullasztó arómája csapott meg, melyet mintegy kalmirozni látszott a terpentin átható kipárolgása…

Hja, itt soha sem szellőznek. A nyilhatatlan tábláju ablakokat ősz végén körültapasztják télire, nehogy levegő illanjon be a nyilásokon.

A beteg ott feküdt nyögve egy tarka kanavász ágyban, egy csomó öreg asszonytól körülvéve, a kik különböző füveket hoztak.

Rendszerint azzal kezdődik az orvosi segély, hogy «mutassa a nyelvét», azután következik az ütér és a többi: de itt, tudtam már a nagybátyám elbeszéléseiből, egészen más az első szükséges teendő.

Odaléptem tehát az ablakhoz és a fehércsontos aeskulapi botommal kilöktem az üveget. Darabjai csörömpölve hullottak szét s ezüstös fehér kévében ömlött be a friss levegő.

– Juj, juj, juj! Megfagy a szegény gyámoltalan – sikoltozának az asszonyok.

– Fogják be azt a lepénylesőt – förmedtem rájuk haragosan, – mert mindjárt kikergetem innen. Hiszen ebben a szobában az egészséges embernek is meg kell halnia, nemhogy a betegnek. Melyikök Kótyiné?

– Én vagyok az – szólalt meg egy koros, szikár, gránátos termetü nő, kötényével törülgetve a szemeit. Igy hozza ezt magával az illedelem.

– Mióta beteg az ura?

– Egy hete mult tegnap.

Megvizsgáltam a beteget, a nyelve tele volt fehér lerakodással, az ütere lázt mutatott.

– Mije fáj?

– Mindenem – lihegte bágyadtan.

– Mi az a minden? Fáj az orra?

– Nem.

– No lássa. Hát a szeme?

– Az sem.

– No lássa. Ösmerje be legalább, hogy bolondokat beszél.

Kótyi uram behunyta a szemeit és a fal felé fordult, annak a jeléül, hogy mindent beismer. Nyögött és nem felelt többet.

– Mit gondol Kótyiné asszonyom, mitől jött ez a baj?

– Hát ugy volt az, megtisztelem alásan…

– Csak röviden.

– Hogy ennek a mi sógorunknak, Buga Domokosnak egy eladó luczernás-földje volt tavaly Szent Mihálykor a «Berkenyés» dülőben, tán tetszik is tudni, hol van, mert szemre való szép darab föld….

– Nem tetszik. Csak iziben.

– Hát azt mondom az én jó uramnak, éppen künn ültünk a padkán, a ház előtt: «Te Mihály, (mert csak «te Mihálynak» szólitom, mivelhogy, akár csufság bevallani, akár nem, ő a fiatalabb kettőnk között) vegyük meg azt a luczernást a sógortól». Mire visszafelelte az uram. «Az ám, ha bolhával lehetne érte fizetni, mert az neked van, mert tréfálkozó csintalan az én emberem, mig az irháját birja. Hiába hánykolódol apjuk, mert én megmondom az igazat a doktor urnak. Én nem veszem a lelkemre, hogy valamit eltagadtam.

– Csak a dologra jó asszony, a dologra.

– Odább fonogattuk a beszélgetést, pénzünk az igaz, nincs, de van a Tüskés kománknak, aki tegnapelőtt adta el a kétévi termését a debreczeni gabonás-zsidónak, hátha, mondom, kölcsön kérnél tőle annyit, a mennyin a földecskét magunkhoz lehetne ragasztani. A pénzt apródonkint visszafizetnénk majd s a földecske megmaradna. Vedd fel öregem az ünneplő mándlit s eredj át, ösmerem Tüskés uramat, megemberel, meglásd.

– Egy szóval adott pénzt…

– Adott lelkem, adott. Mingyárt is hazahozta a szegény uram. Hát jól van, megvettük a földecskét Bugáéktól, kifizettük becsületesen, el is vetettünk benne tavaszkor, mert a luczernát azonközben kiölte belőle megkövetem alásan az aranka. Ugyan galambom, doktor ur, maga okos tanult ember, könyveken hizott elméjü, nem tud valami szert ellene?

– Megmondtam már, hogy ne fecsegjen annyit ide nem tartozó dolgokról. Igy is a guta kerülget már.

– Egy árva szót se szólnék, mert minden rendben volna, az emberem sem nyomná most az ágyat, őt meg az ágy, ha a gonosz gerjedelmek hatalmukba nem ejtik Tüskés János uramat. – Szemet vetett ő kelme farsang óta a menyecske unokámra, arra a csinosra, a kit odakünn tetszett látni. S még hagyján, ha csak legyeskedésnél marad a dolog. Az unokámnak persze, hogy nem kellett a vén legény, magaviseletével mindenképpen lohasztotta. De a tüz is csak mind nagyobb-nagyobb, ha a szél oltogatja… Hát a minap mi nem történt a Bilaék lakodalmán? Az történt, hogy Tüskés uram fölhevülve az italoktól, meg az unokám ragyogó szemeitől, odaszól neki önfeledten, egész hangosan a lakodalmas nép előtt: «Csókolj meg Zsófi, csókolj meg.» Mire Zsófi nevetve mondja: «Nincs egyéb kivánsága?» Tüskés felugrik, átkarolja a derekát: «Nosza, ne vonakodj – hörgi – elengedem apádnak egy csókért az «intereseket.» Unokám riva fakadt, én bennem is kigyulladt a méreg. Az egész városnak kikiáltja, hogy adósai vagyunk. Még csak a kidoboltatás van hátra! Mondom az uramnak: «Betelt a pohár, te ember!» (Kótyiné asszonyom csipőre vágta a kezeit, harczias ivbe a könyökét, ugy illustrálta az akkori haragját.) Forgós adta, Mihály ez már sok! Ezt a gazember Tüskést ki kell fizetni, készülődj, de szaporán, vásár van Debreczenben, adjunk el mindent, nem bánom én, ha a viganómat is, de fizessük ki a zsiványt. Az én gyerekem fejére ne rakjon csufságot senki sem. Ugy is lett, kivezettük az istállóból a tehenet, a Kajlát, a Fecske csikót és a tinót Gombost. Elhajtottuk szegényeket. Záporesőt sirtam, mikor a kapun kivezették. Szegény barmocskáim soh’se térnek vissza. A mint nem is tértek. Ott ácsorogtunk velük szomoruan a marhapiaczon, étlen-szomjan messze be a délutánig. A tehénkét, az igaz, még délelőtt megvette a penecsei takács valami Bujdosó Ferencz nevü. Adós is maradt a gazember tiz forintunkkal, azt hallom felőle, nem valami nagyon derék ember, ami azonban a Fecskét illeti, annak jó gazdája akadt, hátas lónak vette meg a cserenyi ispán (czukrot fog a Fecske enni), hanem a tinócska ott árulta szegény a petrezselymet majdnem uzsonnáig, mig végre honnan-honnan nem, előbukkant egy nagyfejü, kacskakezü mészáros és alkudni kezdett a tinóra. Ötvenre tartottuk, negyvenkettőt igért. «Vágjuk el azt a nyolczat, legyen negyvenhat» – igy az uram. «Nem adok többet negyvennégynél, – igy a mészáros. Kell a tenyerem vagy nem kell?» Intek a gazdámnak, mire belevág a markába: «Legyen hát, de áldomással.» «Jól van, de hol igyuk meg?» – feleli a mészáros. «Menjünk, mondom, az Arany-Sarlóba» az ide közel van. De az ördög sugta a mészárosnak a Laczi-konyhát, oda telepedtünk hárman a sátor alá s a szegény uram megéhezve, nagy mohósággal evett meg egy tál kövér czigánypecsenyét, – hát attól jött ez a baja.

– Hála istennek, csakhogy már megjött. Féltem, hogy még legalább két óráig kell várnom a gyomorrontására. Adjon most szaporán egy kis tintát.

– Tintát aranyom? Hol vegyem én a tintát?

– Nem irhatom meg a reczeptet az öklömmel. Hát nincs a háznál tinta?

– Volna iszen, volna, de azt a Palika vitte el az iskolába. Mert ugy nézzen meg engem a tekintetes ur, hogy ámbátor huszonkét fogam hiányzik a harminczkettőből és menyecske unokám van, az egyik gyerekem, a Palika, még iskolába járó.

– Küldjön el hát a tintáért!

Azalatt időm jutott megmosni a kezeimet s lekaparni a sarat ruhámról.

Éppen harangszókor megjött a Palika a kalamárissal. Zsófi, ki érte ment, már utban találta de viszontagságteljes körülmények közt. A kalamáris és a Palika szöszke feje nem volt egész, mindakettő be volt törve. Egy kis verekedést hevenyésztek hazajövet a hajdu-csemeték.

A Palika fejéből csepegett a vér, de a tintatartóból nem jött elé többé semmi nedv, az már kifolyt utközben.

– Jaj, szegény pulyácskám! – sikoltott fel az anyja, a vér láttára, – jaj, ki bántott? Huh, hát verekedtetek! No semmi az édes, megmosom, bekötöm. Katona-dolog az! Ugy, a Nagy Istvánék gyerekeivel verekedtél? No képzelem, mekkora léket ütöttél a fejükön szivecském… Mit, hogy te voltál a gyengébb? Ejnye akasztófára való vakarcs, hol van az a seprő? Add csak ide, Zsófi!

– Ne a seprőt keressék, de ahelyett adjanak legalább egy czeruzát, mert a tintatartóval nem boldogulunk.

– Talán lesz a Pali zsebében. Keresd meg beste kölyke! Ha találsz, nem bántalak, megkegyelmezek.

A fiunak tetszett a békeföltétel, addig-addig keresgélt, tapogatta magát, mig végre valahol a mellény-bélés alatt talált egy darabka – griflit.

– Jó lesz-e? – kérdé Kótyiné.

– Dehogy lesz, dehogy. Hiszen nem lehet ezzel papirosra irni.

– Akkor hát mégis ide azzal a seprővel!

– Akkor hát mégis jó lesz – vágtam közbe, a gyermeket megsajnálva – a palatáblára irom fel a reczeptet.

– Ugy, ugy, édes tekintetes ur, mert ha palajbászt találtunk volna is, papirt bizonyosan nem találtunk volna a háznál… Nem lehet az embernek lelkem mindene.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Kifáradva (mintha egész nap kubikoltam volna), ügettem hazafelé. A városháznál a polgármester urral találkoztam, aki Faragó senatorral beszélgetett a kapuban.

– Honnan jön doktor ur, igy átázva mint az ürge?

– Kótyiéknál voltam.

– Nagy ut ilyenkor.

– S mennyi kellemetlenség jár vele!

– No, de a honorárium.

– Mennyi is az? – kérdém. – Szabályozva van?

– Igenis szabályozva. Egy látogatásért ötven krajczár jár – mondá a polgármester.

– Lehetetlenség! – dadogtam elsápadva,

– Behajthatóság esetén – tette hozzá a város feje.

A KÖLTŐ UTOLSÓ KARÁCSONYA.

Aki elgondolja, hogy abban az anarchiában, melyet irói világnak neveznek, az excellentiás urtól kezdve lefelé a szegény filiszterig feltalálható minden rang és rend; az természetesnek fogja találni, hogy e tisztességes czéh tagjai nem valami édes kuszi-pajtások együtt, hanem külön csoportokra váló planéták, kik ugyan vonzzák egymást elméletben, de a valóságban olyan messze esnek egymástól, mint a miskolczi foltozó csizmadiától «az első magyar budapesti czipőgyár.»

Az irói kaszt is aláesvén a világi bölcsesség által felállitott szabályoknak, az együvé tartozó elemek összehozására a legalkalmasabb szürőrosta itt is a – korcsma.

Mert például, a ki a «Langer»-be jár vacsorálni, az nem lehet sem miniszter, sem milliomos, sem akademikus, s más eféle gyanus foglalkozásu személyiség; az rendesen magunk szőrü firma, kivel ugy is szóba állhat az ember, ha a süvege fején van.

Itt azután azok, kik az irodalom szőlőjében, hol közösen kapálnak, ültetnek s gyomlálnak, rá sem hederitettek egymásra, összesimulnak, összeszoknak.

A Langerben ösmerkedtem meg Tóth Edével 1875-ben ősszel. Mindig egy szöglet asztalnál ült a «Falu rossza» akkor már hires szerzője, szerényen a falhoz lapulva. Ritkán szólt, nehezen ismerkedett; ha nem volt körülte ismerős (a mi igen kivételesen fordult elő) éppenséggel nem vett részt a társalgásban de azért élénk figyelemmel kisérte, mert a folytatott discursus benyomása szerint mosolygott, vagy alig észrevehető helyeslő fejbólintást tett, sőt az is megtörtént, hogy a meggyőződésével ellenkező véleményre fejét rázta szeliden.

Rendesen esti hét órakor jött és tiz óránál előbb soha nem ment haza akár volt társasága, akár nem. Ez a «burger szokás» betegségének volt kifolyása, mely pezsgő nyugtalan vérét, mint mondogatni szokta «aludttejjé devalválta.»

A Sándor-utczai kis vendéglőben majd mindenki ösmerte s kitüntető rokonszenvvel bánt vele. Sokszor megesett, hogy az asztalt körül ülő polgárok egy-egy köhögési rohama után egymást megdöfködve tették le szivarjukat.

Bágyadt mosoly árnyalata jelent meg ilyenkor beteges szintelen ajkán, s már a köhögés csuklásai közt tiltakozott elháritó kézmozdulatokkal, ércztelen lassu hangon megjegyezve később:

«Nem árt már az nekem.»

Mind a mellett megtörtént és pedig gyakran, hogy merőben ismeretlenek ültek az asztalnál s a beszéd nem egyszer fordult az akkor különben is divatos tárgyra a «Falu rosszá»-ra. Ez volt a költő élvezete. Kékes szeme lázban csillogott, egyik kezével izgatottan simogatta magas szögletes homlokát, a másikkal hosszu és vastag, vörösbe játszó lecsüggő bajszát, mialatt feszülten figyelt, hogy szinte látszott, mint lüktet a homlokát átszelő ér, mely napról-napra jobban kidagadt.

Egyszer két fiatal ur vitatkozék a «Falu rossza» valamely kifejezéséről, miként kelljen azt érteni. Nagy zajjal folyt a dolog. Mind kettő csövestül szórta egymás ellen az argumentumot. Tóth Ede sápadt arcza kigyult; köhögését elfojtotta, nehogy ez alatt valamely szót elveszitsen. Végre ugy dőlt el a kérdés, hogy az egyik vitázó fél büszkén kijelenté, miszerint csak az ő véleménye lehet helyes, mert ő ugy hallotta azt értelmeztetni magától a szerzőtől, ki neki jó barátja.

A megdicsőülés derüje öntötte el az incognito maradt költő arczát.

De azon az arczon csak vendég volt a mosoly. Bánatfelhő volt az örökös lakója.

A ragyogó siker nem melegitette már a lassan dobogó szivet, csak égette; a dörgő tapsvihar nem emelte már föl a megtört testet, csak összébb hajlitotta; teher volt az már neki; a nemzet koszorujának csak szinét látta, illatát nem élvezhette. Későn jött; – de a koporsóra jókor…

Mikor a váratlan vendég, a dicsőség, nagy robajjal köszöntött be a sokat hányt-vetett kóbor komédiás szegény lakába, már akkor ott találta a halál vizit-kártyáját. Lassan emésztő féreg dult a testben. A kiállott nyomor, szenvedések és – valljuk meg mit ő sem tagadott – a könnyelmüen töltött éjszakák, melyek a vándor szinésznek fénypontok az árnyban, elhintették a halál magvát abba a nemes talajba, hol erdők keltek gazdag szinpompáju gondolat virágból.

Körülbelül november elejétől voltam asztaltársa. Ha én jöttem később, odaültem mellé, ha azonban ő késett s más asztalnál voltam, ő azért a rendes helyére telepedett. Nem kereste senkinek a társaságát; de ez nem büszkeség volt, inkább ovatosság, hogy ne tegye magát alkalmatlanná.

Művészeti dolgokról szeretett beszélgetni, ezek közt is leginkább a szinirodalomról és szinészetről. Olyan volt ez neki mint a mindennapi kenyér; soha sem unta meg.

Egészséges nézetei voltak mindenről, nem egyszer beleártotta magát a politikába is; baloldali ember volt, nagy demokrata, Kossuth embere.

Az exact tudományokért nem lelkesedett, de nem is kicsinylette s mindenikben kellő tájékozottsággal birt. Legjobban bosszantotta azon ráfogás, hogy darabjait nem öntudatosan irta.

És ez igazán ráfogás is volt. Tóth Ede alaposan be volt avatva a szinműirás minden csinja-binjába. S midőn egy izben az irói körben Szigligeti: «A dráma és válfajai» czimű műve fölött hosszasabban fejtegette nézeteit, mindenki elámult széles képzettségén, még az öreg Szegfi is, ki pedig épen csak azt tudja nagyon elméletben, hogy milyennek kell lenni a jó szinműnek.

Már ebben az időben rohamosan hanyatlott egészsége; hangja egyre tompább lett, arcza egyre halványabb. Rendesen rostélyost vagy borjuszeletet vacsorált s két félmesszely bort ivott: gyorsan ivott, azután vizivással huzta ki tiz óráig, bevárva a szinházból jövő közönséget s annak nyilatkozatait. Hiába, a szive elválhatlanul oda volt nőve a szinházhoz.

A népszinház iránt nagy idegenkedéssel viseltetett eleinte. Fájt neki, hogy a nemzeti szinház a népszinműveket mint alantas fajt átadta amannak; később azután kiengesztelte az idő és siker, mely darabjait ide is elkisérte, de azért sokszor emlitette, hogy ezentul népdrámákat fog irni a nemzeti szinháznak; a pályázaton levő darabja, utolsó népszinműve.

A mint igazán is utolsó lett!

Darabjának tartalmát soha sem árulta el, különben sem lévén közlékeny. Majdnem a gyermekességig ment ovatossága e tekintetben. Mindössze annyit mondott egyszer a pályázaton levő darabjáról (a «Tolonc»-ról), hogy «a második felvonása minden körülmények között meg fogja menteni.»

A «Kintornás család»-ot, mikor már ki volt nyomatva s játékrendre tüzve, sem engedte árultatni, nehogy ez által a darab külső hatása csökkenjen. Ugy adott át egy példányt belőle, ha szentül megigérem, hogy nem adom oda elolvasni senkinek.

– Talált-e benne valami szépet? – kérdé mindjárt másnap.

– Szép az egészen.

– Mi tetszett mégis legjobban? – faggatott váltig.

– Marinak ez a mondása: Isten, hol vagy jóságoddal, hogy sehol sem találhatom meg.

– Jó, jó, de mégis szebb az, mire Szigligeti is ezt jegyezte meg, «igazán gyönyörü», t. i. mikor Samuról mondják: «sir? megeredt benne a jóság forrása».

Karácsony előtt annyiszor előhozta, a fővárosban töltöm-e az ünnepeket, hogy már feltünő lett. Mig végre alig néhány nappal az ünnep előtt, ezzel fogott el a kerepesi uton:

– No most már látom, hogy nem ment sehova. Most már elmondhatom tervemet. Töltse nálunk a karácsony estét.

Megköszöntem a meghivást és elfogadtam.

E pillanatban jött nagy lihegve felénk Tihanyi Miklós, már messziről kiáltva:

– Most jövök a népszinháztól; a «Toloncz» nyerte el a száz aranyat; épen e perczben döntötték el.

A «Toloncz» irója egykedvüen fogadta a hirt, még csak megjegyzést sem tett rá, egyszerüen napirendre tért fölötte.

Karácsony estéje megjött, én azonban megfeledkeztem igéretemről. Nehány családtalan ismerősömmel az irói körbe vonultunk kártyázni. Egyszer csak, ugy hét óra táján, besompolyog Tóth Ede, róka-torkos nagy kék téli kabátjában, melyet néhány nap előtt vett 60 forinton. («Boldog isten! – mondá a kabát megvétele után – ha nekem azt valaki ezelőtt megmondta volna, hogy hatvan forintos kabátban fogok járni, a mennyiért két darab szőlőföldet lehet venni Putnokon!»)

Mellém ült, köszöntünk egymásnak, de nekem még most sem jutott eszembe a meghivás, ő pedig restelt szólani, hanem keresztényi megadással várta mig a játékot abban hagyjuk; pedig már akkor a felesége küldte, hogy siessen értem, mert az ételek elhülnek. Elmult a nyolcz óra is, csak nem mozdulunk s ő még sem szól, de nyugtalanul izeg-mozog székén, mert ez időben az éhséget már nehezen türte.

Kilenc felé járt az idő, midőn végre Komócsy bátyánk kimondta a «pour les dames»-ot.

– No, csakhogy már mehetünk – mondja Tóth, hosszu lélekzetet véve. – Hol a kabátja?

Most kezdett világosodni elmémben.

– Tyüh! Szépen vagyunk. Egészen elfeledtem, hogy karácsony estéje van. Most már nagyon megszid a házi asszony.

– No bizony, nem főznek meg bennünket olajban: majd eligazitjuk; hazudok valamit; a szinész ember leleményes az ilyenekben.

– De hát miért nem szólt, az isten szerelmeért?

– Lehetetlen volt önt elvonnom, mikor olyan jól mulatott.

Ez epizód a mennyire jellemzi Tóth Ede türelmes, szelid lelkületét, ép oly bosszantó volt reám nézve.

Szerencsére azonban csupa ismerősökre találtam Tóthéknál; az öreg Rajkay volt ott nejével és Zádor.

Gazdagon megrakott karácsonyfa állott az ebédlő egyik szögletében Tóth Ede fogadott fia számára; közepén pedig dusan teritett asztal a mi számunkra. Az elegáns teritékek és a sok ezüstnemü meglepett; Tóth Ede észrevette s halkan mondá:

– Ugy-e csodálkozik, hogy mennyi telik a szegény szinész odujában?

– Én? Dehogy….

– Ne tagadja – hiszen én magam csodálkozom rajta legjobban. Az egész meseszerü előttem, szinte nem tudom elhinni, én vagyok-e én, s ha én vagyok, otthon vagyok-e magamnál? Nekem csinos lakásom, meleg tüzhelyem, barátságos asztalom! Álmodhattam-e ilyen vakmerőt valaha?

Egész este el nem bocsátotta ezt a gondolatot; bármiről kezdtünk beszélni, vissza-vissza tért reá. Karácsony estéje ugy is a visszaemlékezés ünnepe!

– Ma három éve, zimankós, czudar időben egy nyári kabátban, öt forinttal indultam el tiz mértföldnyire K. társulata után. Magam voltam mint az ujjam. Kisérő társam egy bot. Oh, milyen karácsony volt az! Éjféltájt egy utszéli csárdához érve, még pislogott a mécses odabent. Bezörgettem éji szállást kérni; de az ivóban oly sötét képü két paraszt ember borozott, hogy nagy lankadtságom mellett is a további menetelre határozván magam, egy rántottát és egy meszely bort rendeltem. Más pénzem nem levén, az ötös bankóval kellett fizetnem, melyből a zsidó korcsmáros, előbb utasitásokat adva a követendő irányt illetőleg, négy forint hetven krajczárt olvasott vissza. A bortól melegitve, uj erővel keltem utra, s már jó darabot haladtam, midőn szerencsére – mert koromsötét volt – megcsusztam s egy mély, száraz garádba zuhantam. A sánczból nem találván egyhamar kijárást, annak mentén folytattam utamat, mikor fölöttem a parton megismerem az utszéli csárdában volt egyik paraszt rekedt, sajátságos hangját: «Erre köllött mennie, ki nem szabadulhat a körmünkből.» A másik kedvetlenül felelte; «Ej, hátha másfelé ment, de meg négy forint hetven krajczárért nem érdemes sokáig fázni!» Reszketve lapultam a fagyos földhöz. Semmi kétség, hogy engem várnak s igy fekve töltöttem halálfélelmek közt jó két órát, mig üldözőim, megunva a hasztalan czirkálást, távoztak. Ez az éjszaka ölt meg. Azóta el nem hagyott a köhögés.

Vidámabb dologra vittem át a szót: a vidéki szinészet kellemeire.

– Szép, annyira szép szinésznek lenni – felelte mély sóhajjal – hogy szinte fáj ez a mostani «ablakfa» állapotom. Ha meggondolom, mily parányi emberke egy rongyos szinész a társadalomban ott a vidéken, és mégis mennyi, mennyi öröme van!… Honnan vegyen annyit más ember? Istenem, hogy elmultak azok az idők! Egyszer az ön ipjánál volt dolgom, valami engedélyt kellett kieszközölnöm tőle. Gondolom, szolgabiró volt. Milyen megdöbbenéssel léptem be szobájába, midőn a hajdu beeresztett! Szivem hangosan vert, lélekzetem elfulladt a gondolatra, milyen nagy ur előtt állok.

– De csak megadta az öreg a mit kért.

– Még szilvóriummal is megkinált. Jó ember. Ugyan kérdezze meg, emlékszik-e rám? Gondolta-e akkor, hogy valaha az ő veje nálam, én nálam fog vacsorálni?

– Még pedig milyen kitünően! Igy még az öreg sem vacsorál, csak a főispánnál, ha meghivják.

– Bizony bolondul játszik a sors az emberrel.

– De olyan meglepően mint önnel ritkán; mert a legtöbb embert lassan emeli s lassan sülyeszti; időt hagy nekik beleszokni az uj helyzetbe; képzelem, mennyire meg voltak lepetve Putnokon rokonai és ismerősei a «Falu rossza» sikerétől!

A költő mosolygott.

– Voltak is nekem ismerőseim? Mikor atyám évek előtt ugy szólván a világba kergetett, gyalog indultam el hazulról; egy pár kutya ugatott utánam; ez volt a bucsuztató.

– Volt-e már otthon azóta?

– Tavaly. Az egész magistratus eljött hozzám tisztelegni. Még vidékről is meglátogattak a földes urak, akik most már egyenként visszaemlékeznek rám, milyen «fehér haju, kedves gyermek voltam.»

– De az édes apja, az csak örült, ugy-e?

Tóth Ede arczán a fájdalom nyillalt át.

– Nem tud az már én rólam semmit. Élő halott az már. A szél ütötte meg, elveszté félig elméjét, emlékező és beszélő tehetségét. Mikor felrándultam, uras, szőrkelméjü ruha volt rajtam. Az öreg, szegény, hülyén bámult rám, megtapogatta a mesterségébe vágó ruhadarabokat s szomoru hangon gagyogá: «milyen komisz, milyen komisz!»

Mig ezeket elbeszélte, a legnagyobb előzékenységgel ügyelt rá, hogy vendégei egyenek, igyanak s szivarozzanak. Ő maga is kevéssel többet ivott a szokottnál s látszott bár mint titkolta is, hogy rosszul érzi magát. Ha a társalgás fonala megszakadt, azonnal sietett fölhozni valamit, ha kinosan esett is neki a beszéd, nehogy a szóhiány, mint legtöbbször történik, intésül szolgáljon a távozásra.

Késő éjfél után kezdtem bucsuzni.

– Ne még! Nézze meg legalább könyvtáramat.

– Majd máskor, – mondám, kissé babrálva a mintegy negyven kötetnyi, többnyire szinirodalomra vonatkozó német könyvek közt.

– Lássa, szoktam én olvasgatni is.

– Az ám! Fel vannak vágva.

Nevetett rá; azután szivélyesen rázta meg kezemet.

– Isten önnel, barátom! Köszönöm, hogy eljött. Nini, most jut eszembe, hogy mi nem is kártyáztunk.

Kikisért a folyosóra, talán hogy ott kiköhöghesse magát, mert bent, tudta, fájdalmat okoz nejének, ki mindig elkomorodott, a mikor hallotta a görcsös fuldoklást.

– Nem baj az, majd kártyázunk a jövő évben – jegyzém meg – ha élünk.

– Talán … hörgé utánam, nem birván kibontakozni kinos köhögési rohamából.

A hogy leértem a kapuhoz s megálltam ott, mig a mélyen szunnyadó házmester előcsoszog, az átellenes ház korcsmájából áthozta a szél, ugy a mint hangzott lelkesen, keservesen:

Én vagyok a falu rossza,
Engem ugat minden kutya.

… S ott fent a folyosóról belevegyült az el-elhaló dalba a beteg költő szakgatott kinos köhécselése.

A SZEMÉRMES ASSZONY.

Az első ebéd.

Maky István előkelő földbirtokossal ösmerkedtem meg e nyáron egy cseh fürdőben. Az öreg úr a leányával, özvegy Maky Máriával volt ott. A férj is Maky volt. A Makyak a felvidéken nagyon elterjedt familia, mely nagyra tartja magát. Verses közmondás zengi felőlük a Vágh mentén:

Mihelyt Maky,
Mindjárt valaki.

Lőn, hogy az öreg Maky, a ki nagyon megszeretett időközben, egy reggel igy szólt hozzám:

– Sürgönyt kaptam az este, egy pár napra Bécsbe kell utaznom; addig magára bizom a leányomat uramöcsém.

– Nagyon meg vagyok tisztelve.

– Hiszen tudja, hogy ezek a fehérnépek mily gyámoltalanok egyedül! Hadd ebédeljen uramöcsémékkel.

Ezek az «uramöcsémék» két barátom volt: egy kormánypárti képviselő és egy szolgabiró. A képviselő jó vig ember, a minők a képviselők szoktak lenni, a szolgabiró pedig egy szellemes, tanult fiu, a minők a szolgabirák nem szoktak lenni.

Az öreg úr elutazott és Mária csakugyan a mi kezünkre került. A kompánia lázas örömben uszott. Hogy ne! Leendő asztaltársunk volt a legszebb az egész fürdőn. Hajlékony nádtermet, koromfekete haj, nagy, nedves kék szemek, melyek szemérmetesen lesütve is ragyogtak, villogtak. Hát még azok a duzzadt, élveteg ajkak, a baraczkvirágszin arcz, gödrösen. Ugyan, hogy volt kedve meghalni annak a bolond Makynak!

– No, ez nagy fogás, gyerekek! – mondom a pajtásoknak.

– Becses kis kutya, hagyta rá a képviselő. Erős meggyőződésem, hogy jól fogja magát érezni köztünk.

Szavajárása volt az «erős meggyőződésem». Erős meggyőződésem, hogy ma eső lesz. Erős meggyőződésem, hogy az éjjel jól fogok aludni. Erős meggyőződésem, hogy ez a tej meg van keresztelve stb. (A képviselő sok erős meggyőződésen ment át naponkint.)

– Kivánatos is, hogy a menyecske hozzánk szokjék és megszeressen bennünket. Igyekezzünk minél mulatságosabbak lenni.

* * *

Az első ebédnél a közönséges illemkérdések és a köznapi «hogy érzi magát», «mit álmodott», «hol sétált» után, melyekre Mária kimérten, feszesen válaszolt, a képviselő kezdte mulattatni.

– Pompás időnk van. A fenyvesillat szinte mámoritó. Én egy kilóval hiztam nyolcz nap óta. És maga hogy érzi magát?

– Én csak ötszáz grammal vagyok jobban – felelte Mária, szende tekintetét felemelve a tányérjáról.

S aztán, hogy a párbeszéd meg ne törjön, ő is az időhöz nyult. Ez az ős forrás, a melyből az a nagy «semmi» táplálkozik, a mit etiquette-diskurzusnak neveznek.

– Ma valószinüleg vihar lesz!

– Miből gondolja?

– A sötétlő felhőkből.

– Még sem olyan sötétlők, mint a szemei…

– Ugyan ne mondja! Hát azt hiszi, hogy nem lesz ma vihar?

– Merek is én magának ellentmondani. Elhiszek mindent, de persze elvárom, hogy aztán maga is higyjen nekem.

– Önző!

– Csak számító. Az embernek előrelátónak kell lennie. Minden dologgal jár valami, mindennek megvannak a természetes következményei, ha ma, hogy egy közelfekvő példát mondjak, vihar lesz, holnap akkor valószinűleg almás rétest eszünk.

– Miért ennénk mi azért holnap almásrétest?

– Mert a vihar le fogja verni ma a fákról az éretlen almákat s az összes vendéglősök étlapjain ott lesznek hasznosítva holnap a rétesekben.

Mária mosolygott s az ő mosolya olyan volt, mintha a napfény szaladgálna az abroszon.

Majd felém fordult, s a nélkül, hogy rám nézne, kérdé:

– Tegnap láttam magát a tombolánál, nyert-e valamit?

– Ah igen! Egy csontórát s tetejébe egy érdekes kalandot.

– Ej, ej! – dünnyögte gépiesen.

– Az asztalok mind el voltak foglalva – hát egy szőke angol nő mellé ültem.

– Én «angolnának» mondom az angol nőket – elméskedett a szolgabiró.

– A nőt természetesen nem ösmertem, de ez a tomboláknál nem tesz semmit, mert itt a «hozzá való ülés» joggal minősíthető az etiquette subtilitásai szerint «mellette való állásnak».

– Mindenekelőtt szép volt-e? – kiváncsiskodék a mamulek.

– Igen szép volt és szórakozott. Néhányszor vettem észre, hogy a kikiáltott számokat nem hasította fel finom vékony ujjacskáival a billetáiból. Meg nem állhattam, hogy több izben ne figyelmeztessem: «A 47 már kijött milady». «No, most megint nem tetszett észrevenni a 83-at!» Ezen a réven kezdtünk beszélgetni. Dicsértem a kijátszandó tárgyakat, hogy igen szépek, mire megjegyzé: «Valóban, de nekem legkivált egy kis csontóra tetszik a tárgyak közt, azt szeretném megnyerni.»

– Az a csontóra csakugyan csinos volt – jegyzé meg Mária élénken.

– A véletlen azt akarta, hogy én nyerjem meg, – folytatám – de a szerencse nem volt udvariatlan a mylady iránt sem, ő is nyert egy falegyezőt és egy bronz gyufatartót. Mindamellett sóvárogva, majdnem busan nézegette órámat, szinte megsajnáltam s önkénytelenül szaladt ki a szájamon! «Ha tetszik, mylady, cseréljünk.» Mosolygott, nem birt ellentállni a kisértésnek. «Jó – szólt röstelkedve – odaadom mind a két tárgyamat.» «Egyik se kell» – feleltem nevetve. «Egyik se? De hát akkor mit adjak én a csontóráért?» Hozzá hajoltam kissé s vakmerően sugtam: «óráért órát – csontóráért pásztorórát.»…

… Csrrm!… csörömpölt közbe mérgesen egy leejtett kés és villa a tányéron.

Mária csapta le indulattal s elvörösödött arczczal, villámló szemekkel pattant fel:

– Uram! kiméljen meg az ilyen pikantériáktól…

Hangja bántón, lesujtón süvitett a levegőben. Mindnyájan összenéztünk. Én ajkaimba haraptam, rendkivül bántott a dolog. Kinos, megtörhetlen csönd támadt, csak a szolgabiró motyogta néha, hogy «hüm», mire a képviselő csendesen visszasóhajtotta: «hja».

Egy árva hangot sem ejtettem ki többé az egész ebéd alatt, mérgemet magamba fojtva. Mária lesütött szemekkel ült az asztalnál és szintén hallgatott.

Ilyen rosszul végződött az első ebéd. Hanem iszen megállj, szemérmetes asszony, ezt nem viszed el szárazon.

* * *

Délután bizalmas konferencziát tartottunk, milyen rendszabályokat kellene foganatosítani Mária ellen. Reménylem, e konferenczia részletei nem fognak kiszivárogni. (Hiszen csak egy képviselő volt jelen.) Az összeredmény ugyis nyilvánosságra jön a beszélyke végén.

Második ebéd.

Másnap a paradicsommártásnál elfintorította orrát a képviselő:

– Ejnye de gyalázatos mártás! Ezek a csehek semmit se tudnak főzni. Higyje meg nagysád, hogy jó paradicsommártást csak egy helyen lehet kapni – Rómában. Multkor a mint ott voltam…

– Úgy? – mondá Mária szórakozottan – és látta ön a pápát?

– Ettem is belőle. Fölséges jó ize van. Vagy úgy a pápát méltóztatott kérdezni? Sajnos, nem láttam, mivel éppen akkor beteges volt ő szentsége. Hanem a San-Pietróban mindennap misét hallgattam. Csodatemplom; a kinek el van durvulva a szive, csak egyenesen oda menjen. Szent Péter apostol szobrának lábai előtt valóságos ihlet szállott meg. Eszembe jutottak büneim… az országgyülési beszédek… a hocholás… Apponyi Albert, Károlyi Gábor, Polonyi Géza. Úgy éreztem, hogy az ő büneiket is le kell imádkoznom. Le is imádkoztam; éppen csak azért maradtam tizenkét napig az örökvárosban, de nem tudom, hogy elég volt-e? Minden reggel 7 órakor ott ültem a keresztényvilág első templomában; magam se hittem, hogy olyan édes a vallásosság ihlete. A mint fönt a templom orgonája megzendült, mintha valami világosság támadt volna bennem. Tisztán láttam mindent visszafelé. Egészen a gyermekkorig visszaemlékeztem. És ez kimondhatatlanul jól esett. Eszembe jutott falunkban az öreg plébános úr. Még mikor eljártam harangozni a toronyba a bucsusoknak. A gyónás, az áldozás. Azután meg a mi rosszat cselekedtem világéletemben. Nagyon bünösnek éreztem magam. A nagyszerű chorale; a tömjénfüst, a freskók a boltozaton; a miséző kardinálisok; a szegény szentatya, a kit a háládatlan olaszok fogoly gyanánt őriznek… Nem is hinné el, hogy meggyóntam az összes büneimet egy barátnak … de ez már Flórenczben volt. Addig birtam elczipelni büneim terhét; ott már szabadulni kellett tőle. Az igaz, hogy valami 25 Miatyánk volt a penitenczia, de öttel még meg is toldtam. S azután, a hol csak kiszállottam, legelső dolgom volt a templom. Nem, hogy a képeket és szobrokat bámuljam, hanem hogy imádkozzam. Bensőleg, áhitatosan imádkozzam. Legutolsó volt Velenczében a San Marco. Ott szent Márkus apostol hült tetemei nyugosznak…

Ő nagysága közbevetette, hogy az talán nincs bebizonyítva elegendőképpen. A képviselő azonban tartotta magát. Neki ez is «erős meggyőződése». Elbeszélte, hogyan hozták át Márkus apostolt Alexandriából s micsoda fölemelő gondolat az, ha az ember a velenczei templom aranyos mozaikja alatt társaloghat az égiekkel. Ugy belebeszélte magát e szent dolgokba, hogy a fekete kávénál már majd hogy nem ebédutáni imádságra került a dolog.

Kegyeletes hangulatban oszlottunk széjjel s mindenkinek az arczán ott ült a megilletődés, hogy ilyen ájtatos lélek ül velünk egy asztalnál.

Ő nagysága ezen a napon egyszer se mosolygott, – dicséretére legyen mondva.

Harmadik ebéd.

A harmadik napon még a leves előtt megnézte az étlapot a szolgabiró és haragosan fakadt ki:

– Micsoda őrült árak ezek! Egy rumsteak 1 frt 50 kr. Hát keresztények ezek az emberek! Közönséges gazok, csalók. Mi ennek az oka? S mi lehetne ez ellen a segítség?!

– Egy nádpálczás hajdu odaállítása a korcsmáros háta mögé, mikor az árakat befirkantja.

A szolgabiró megbotránykozva nézett a képviselőre, ki e megjegyzéssel zavarta.

– Nem barátom. Egy sokkal egyszerűbb dolog kellene, hogy az emberiség megjavuljon.

– Hát mi van már egyszerűbb a nádpálczánál?

– A vallás, barátom a vallás… méltóztassatok elhinni mindazon korszakok becsületesek és ragyogók voltak, melyekben a vallás uralkodott.

– Azt akarod ezzel mondani, hogy Szent-István király korában 20 kr. volt a rumsteak ára?

– Ti csak tréfáltok elfásult szivek … (s ezzel Mária felé fordult a szolgabiró.) Higyje meg nagysád, a hit lelki szükséglet, ha megbolygattuk összhangját, pokollá tettük a földet.

A szép Makyné kelletlenül biczczentett a fejével s aztán szájához vitte a zsebkendőjét, spanyolfalnak egy ásitáshoz.

De a szolgabiró folytatta rendületlenül:

– Én, a ki a nép között forgolódtam és ismerem a népéletet, nagyon jól tudom, hogy a hit a makacs lelkek fészke, a nyomorultak vigasztalása és a szenvedők egyetlen fegyvere. Volt-e olyan idő, mikor az emberiség a vallás balzsamát nélkülözhette? Hajlandó volt inkább a legképtelenebb eszméket elfogadni, hogysem vallásos ösztöneit kielégítés nélkül hagyta volna. Érdekes az a fejlődés, a melyen az isten-eszme idők folyamán keresztülment. A kavics, az anyag, a fétis, a bálvány, a csillagok, a nap, a tűz mind játszotta már az istenszerepet és mindegyik a szenvedők vigasza volt. Képzeljen el nagysád egy szegény ókori perzsa munkáscsaládot, mely az istenénél melegedett, annál főzte meg a levesét s ebéd után leborult a hamvadó parázs elé, hogy megköszönje neki a levest… Az isten-eszmével természetes, hogy összefüggött a halhatatlanság eszméje is. Mert mi hasznát vennők az istennek, ha számunkra örök életet nem biztosítana? Az ember sokkal magasabban álló lénynek hiszi magát minden egyéb teremtménynél, ő az úr, a többi szolga, a melyeket kedveért teremtett az úristen. Ő még az élettel sem elégszik meg, mi több, a sírból is kitör és uj életet kiván. Milyen lesz ez az élet? Az megint a fantázia dolga. Az egyik anyagi örömöket keres, a másik lelki nyugalmat, a harmadik kész inkább az állatokba bujni, csakhogy a halhatatlanságot maga részére biztosítsa. S higyje meg, az emberiség nagy alkotásai mind a vallás történetéhez füződnek. Egyiptom piramisai, a melyeknek terméskövei nemzedék vérével vannak összeragasztva, egy-egy vallásos hajlam megnyilatkozásai. Az a hatalmas Farao, a ki millióknak korlátlan ura volt, sírboltot épített bennük magának, hogy midőn kiszáradt tetemeibe idővel vissza akar jönni a lélek, a kutya vagy a krokodil teste helyett kényelmesebb lakóhelyre találjon. Van-e valami magasztosabb czél, melyért életet, az ifju sziv örömeit oly könnyen áldozná föl a gyarló ember, mint a mit eléje a vallás kitüz? A világ minden részén bármely időben találni fog idegen földön jámbor utasokat, kik elhagyták a családi otthont, a boldog fészket, a szerelmet s mezitlen lábbal tapossák a meleg homokot, hogy a keresztnek ujabb hiveket szerezzenek és ezek a mezitlábas, rongyos bolyongók boldogok és gazdagok voltak hitükben. És manapság, higyje el nagysád, manapság is a hit a legnagyobb jótevője az embernek. Igaz, szemmel nem látjuk jótéteményeit, mert a Hit nem küldi adakozásait a Pester Lloydnak, hogy kinyomtassák nevét a bankárok közé, de az egész világ tele van adományaival… Kivált nagy csapások idején. Majd meglátja nagysád, hogy fölmegy megint a vallás ázsiója nálunk a vármegyénél is, a tekintetes gentryben, a mint eljön az uj özönvíz, az uj Sodoma és Gomora, az uj Szalmanasszár és Nabukodonozor; az állami adminisztráczió…

Igy ment ez egészen a pecsenyéig…

Mária nagy szemeket meresztett hol rám, hol a képviselőre, hol a szolgabiróra, gyanakvólag, mintha fürkészne. Sejteni kezdett valamit.

Negyedik ebéd.

Negyedik napon azt üzente a szobaleányával, hogy migraineje van, hogy ma bent a szobájában ebédel.

Aha, már unatkozik! (Még csak most? fogja mondani az olvasó.)

Magunkra ebédeltünk s késő uzsonnáig folyt a vig trics-tracs ballett-amazonokról, pletykákról, kalandokról.

Nem volt jelen asszony; hát kedvünkre lehettünk az asszonyok között.

Ötödik ebéd.

Mária megjelent az ebédnél, pompásan nézett ki virágos baréche ruhájában, fehér kabátban, sárga szalagos matróz-kalappal a fején. De a magaviseletében volt valami durczáskodás, hangjában egy kis dacz.

A társalgást a szolgabiró kezdte, szidva a lapokat, a mik örökké hazudnak.

Minthogy a mai nap az én számomra volt jelölve, legott közbe kellett vágnom.

– A hazugság barátom relativ dolog. Akárhányszor válik igazsággá és az igazságból lesz hazugság.

– No, ennek a példáira igazán kiváncsi vagyok.

A képviselő is a fejét rázogatta.

– Én a hazugságok emlőin nőttem fel a politikában; egész életünkben azt csináljuk, hogy a farkast a bárány köntösébe öltöztetjük s farkasnak maszkirozzuk a bárányt, de azért még sem merném állításodat aláirni.

– Igen, mert nem ösmeritek, sohse tanulmányoztátok a szentek életét. Ott van például Magyarországi Szent Erzsébet, aki ételnemüeket vitt egy kosárban szegényeinek. Kérdi tőle fösvény, kegyetlen férje: «Mit viszel asszonykám ebben a kosárban?» «Rózsákat édes uram» füllentett zavarában Erzsébet. «Hadd lám őket!» szólt gyanakvólag Thüringiai Lajos. «Nem! Nem!» ellenkezék Erzsébet s el akart rohanni a kosárral. «Asszony megcsalsz!» kiáltá ez vadul s felrántotta a kosárról a leplet erőszakkal – s ime rózsák voltak benne.

– Nos, mit akarsz ebből kihozni?

– Azt, hogy az égi hatalmak a hazugságot is igazsággá változtathatják. De főleg azt akarom bizonyítani, hogy a szenteknek milyen nagy hatalmuk volt. Gyönyörű poziczió. De később ezek is egyre romoltak. Ott vannak például az anachoreták, a legelső szentek, de látom, hogy ez nem érdekel benneteket…

– Dehogy nem, dehogy – mondják egyszerre a szolgabiró és képviselő, – csak beszélj kérlek.

– Ezek az anachoreták ott éltek Libia sivatagjain és nem étlap szerint étkeztek, hanem mustár-gyökereken táplálkozának; pecsenye gyanánt pedig a sáskát ették. Keresztelő szent János nagyon szerette ezt az ételt. Pompásan tudták készíteni, összesajtolták, mint most a sonkolyt szokás. Gourmandok az anachoreták között is voltak… Macarius például a tüskés levél iránt volt előszeretettel. A későbbi szentek már többet engedtek meg maguknak. Roppant érdekes dolog ez a hanyatlás; Stilita Simon már megkivánta a főtt ételt. Szeretett lenni szent is, de szeretett jóllakni is. Egy oszlopon ült és ott várta, míg az arrajárók ennie adnak. A későbbi szentek még jobban elvilágiasodtak, szomorú ez a folytonos decadence. A későbbi szentek azt mondták: «Minek éppen a gyomrot kinozni: hát nincsenek az embernek más testrészei is?» s vesszőzni kezdték magukat. Divatba jött a flagella és cilicium.

– Mi volt az? – kérdé a képviselő élénken.

– A cilicium egy szegekkel kivert öv volt. Nem valami kellemes viselet, akadt is rá reformátor nem sokára, Assisi szent Ferencz. Assisi szent Ferencznek nagyon érdekes az életrajza, majd mindjárt elmondom. Assisi szent Ferencz kitalálta, hogy elég a testnek a sanyargatására a szőrruha. Igy ment ez lejebb-lejebb, elannyira, hogy a mai szentek már virágos barêche-ruhát viselnek, puha fehér selyem ujjaskát és sárga szalagos matróz-kalapot…

– Csrrm – csörömpölt közbe mérgesen egy leejtett kés és villa a tányéron.

Mária csapta le s félretolván tányérját, fölsziszszent:

– Egy szót se többet! Nem türöm tovább! S indulatosan toppantott a lábával.

Mindnyájan összenéztek.

Ujra bekövetkezett az ötödnap előtti kinos csönd, de csak egy-két perczig.

Makyné észrevette, hogy helytelenül cselekedett; játszi mosoly hasadt ki ajkain s békülékenyen fordult felém:

– Hát mért nem beszél?

– Assisi szent Ferenczről?

Elnevette magát.

– Ugyan ne bolondozzanak! Folytassa inkább, a mit a multkor kezdett…

– Csak nem a csont-óráról? – kérdém félénken.

– De, de – szólt halkan és lesütötte szemeit szemérmetesen a tányérjára… Mit felelt aztán az angol asszony?

EGY VADÁSZPÁLYA ELEJE ÉS VÉGE.

Mióta Coppée megirta rólam a «Scénes Hongroises» előszavában, hogy mekkora nagy vadász vagyok, azóta nincs semmi nyugtom és pihenésem. A legjobb ismerőseim azzal állitanak meg az utczán: «Mikor küld már nekünk is nehány nyulat?» Mások viszont vadászatokra hivnak, nem győzöm magam kimentegetni; pedig már eddig is elég sok olyan jó tulajdonságot fogtak rám a barátaim, a miknek hiányát folytonosan takargatnom kell. No, de legalább ennek az egynek a terhét lerázom magamról.

Nem voltam én vadász sohasem.

Ámbátor némi sikerekkel dicsekedhetném. A tiszttartó kisasszonyai (a kik azóta öreg asszonyok valahol), mikor diákkoromban hazakerültem a vakációkra, velem járkálgatva a faluban, egy fehér verebet pillantottak meg egy pajta tetején. A fehér veréb nagy ritkaság, megöregedett, megőszült, bizonyára tapasztaltabb a többinél, valóságos Deák Ferencz lehetett a verebek között.

A szép kis Mariska így szólt hozzám:

– No hires, üsse le azt a verebet, ha tudja.

Szó nélkül vettem föl egy követ, a veréb felé hajitottam s a szegény kis állat holtan pottyant a lábainkhoz.

Az öreg Filcsik, aki a kapuajtóból nézte az eseményt, biztatólag kurjantott fel:

– Biztos kezed van fiacskám. Jó vadász lesz belőled valaha!

Mariska és Panni elsápadtak a holttest láttán.

– Menjen maga, csunya gyilkos!

Én pedig diadalittasan, kipirult arczczal álltam ott, mint egy hős.

– Nos, kell-e még több?

– Jaj ne, ne! Jaj, ne bántsa őket szegényeket!

Remegve, összetett kézzel kértek a kis golyhók, mintha szentül hinnék, hogy a lég összes szárnyasait kipusztitom, ha nekiklátok.

Egy más alkalommal (de később vagy két évvel) nagyobb siheder koromban ijedten ront be a szobába Gilagó Marczi (az a vén czigányprimás, aki Szücs Palinak huzta.)

– Mi a baj, more?

– Hamar, hamar fogjon azs urficska puskát. Ellensig van a faluban.

– Ki? A muszka?

– Hej, dehogy a muszka!

– Hát a német?

– Annál is vesettebb.

– Kicsoda, micsoda?

– Egy valóságos vesett kutya saladgál azs utczákon.

– Hát aztán? – feleltem flegmával. – Annak is elkell egy kis testmozgás. Hadd szaladgáljon.

– Azs ám; csakhogy a rajkók is ott saladgálnak!

– Jól van jól, Marczi, de az apám nincs itthon, nekem pedig még nem volt kezemben soha puska, nem is merem elsütni, nem hogy czélozni tudnék, de ha te akarsz rálőni a kutyára, hát odaadom.

Gilagó Marczinak égnek állt minden hajaszála arra a gondolatra, hogy ő bánjon el a fegyverrel.

Künn az utczán kusza kiáltások, vad riongások verték fel a falucska csendjét. Egy csomó ijedt asszony befutott az udvarunkra.

– Jaj urfi, urfi, ha istent ösmer!

– Nagy keresztényi cselekedetet visz véghez!

Éppen akkor olvasgattam egy keresztes hadjáratokból meritett regényt, Balduin vitéz cselekedeteit. Hatott reám ez a szó. Isten neki, a kereszténységért mégis érdemes tenni valamit.

Dobogó szivvel vettem le a szögről a megtöltött puskát s a kapu oszlopa mellé huzódva, czélba vettem a czik-czakkosan futkározó ebet, melynek szemei villogtak s szája egy ujjnyira tajtékzott fehéres, lilaszinbe játszó habban.

Egy durranás, a kutya keringeni kezdett és összeesett. Éppen a koponyáját találtam el.

Gilagó Marczi lelkesülten kiáltott fel:

– Mit, hogy nem tud lőni? az uristen is csak egy kicsikét tudhat jobban!

Nimródi hirem e percztől kezdve meg volt állapitva. Apám kimondta a szentencziát. «Erdész lesz belőled. Elviszlek Selmeczbányára.»

Az öreg Filcsik megsimogatta a fejemet, mikor találkoztunk s nagy prosopopeával mondá a vele menő kántornak:

– Ezért a gyerekért sok pénzt megadna a király, mert ez – fogadni mernék a bundámba – minden ellenségét lelövöldözné apródonkint.

Messzire hire ment. A harmadik faluban lakó gróf is megtudta s a legközelebbi hajtóvadászatra engem is meghivott.

Apám büszke volt. «A család emelkedik», hangoztatá fennen egynehányszor. Anyám azt felelte: «Ne kevélykedj a gyermekben előre, mert én nem akarom, hogy az állatok hóhérja legyen.» Apám visszafelelt: A Veresek nem értik az effélét! (Veres Mária volt anyám, az ebeczki Veresekből.) A Veresek soha se voltak még grófi vadászatokon! A Veresek voltaképpen nem is vadászok. A Veresek voltaképpen rókák. A rókák és a vadászok közt pedig még igen sok a különbség.

E kedélyes kötekedések igen gyakoriak voltak az én édeseim közt s hol az egyik familia kerekedett felül, hol a másik – de azért grófi vadászaton csak én voltam.

Bár ott ne lettem volna!

A nagyhirű vadász Pétery Muki bácsi mellett állottam a kékkői erdőben. Az öreg ur éppen a vadász-kalendáriumot töltögette a fejembe, hogy mikor milyen vadra kell lőni, a mint egy fogoly-csapat, krcs, krcs, nagy csikorogva fölrebbent.

– No lőjj hamar közéjük!

Fölemeltem a fegyvert, drum-brum. A füst eloszlott. A fogoly-kakas sértetlenül menekült el összes cselédségével, de egy hajtó, a ki pedig egészen oldalt állt és éppen nem a foglyok irányában, velőt rázó sikoltással rogyott össze.

A vérem jéggé fagyott. Se szólni nem birtam, se előre menni. Szerencsére hozzászaladt Muki bácsi és konstatálta, hogy nincs nagyobb fajta baj, csak egy pár serét-szem ment a lábába, katonadolog az egész. Gunyos mosoly szaladgált az öreg tömött bajusza körül s nyugodt malicziával lépett hozzám, megveregetve a vállamat:

– A hajtók is ki vannak véve édes öcsém ilyenkor az őszi hónapokban. Ezt elfelejtettem volt neked mondani.

Elvörösödtem szégyenletemben, s a mint a legelső völgymélyedésbe lebocsátkozhattam, a hol senki sem ügyelt reám, megszöktem a vadásztársaságtól, elindulva egy gyaloguton hazafelé.

Az est különben is küszöbön volt. Szerteszét a füveken reszketett már a homály, mint a meg nem aludt kocsonya. A dülő ut mentén magányos kőrisfa áll, a «Vilma-majornál.» Messziről ugy nézett ki két félreálló ágával, mint egy kiterjesztett kezű, óriás kisértet. Ijesztő árnyéka megnagyobbodva feküdt kiteritve a mezőn.

A mint közel értem a kőrisfához, látom, hogy egy fehér veréb ül rajta, szakasztott olyan, a minőt én ütöttem agyon valaha. Csrip! csrip! csipogta szemtelenül. Csrip! csrip!

Ugy tetszett, mintha gúnyolna! Nem birtam róla levenni a szemeimet. Igen, szakasztott olyan veréb! Vagy hogy talán éppen az! Hátha a lelke…

Összerezzentem.

– Hess, te czudar!

De a fehér veréb meg se moczczant.

A puskámnak meg volt töltve az egyik csöve: rásütöttem, de az én verebem föl se vette, ott maradt és csiripelt.

Halálos félelem vett rajtam erőt. Elkezdtem lélekszakadva futni a kisértet elől, mert semmi kétség immár, hogy az a fehér veréb lelke.

Csrip! csrip! hangzott utánam, a merre futottam, a fákról, a garádok mélyedéséből, a házak ereszeiről és mindenünnen.

A fehér veréb lelke velem röpült látatlanul a levegőben.

*

Meglehet képzelődés, visio volt az egész, – de azóta nem vettem puskát a kezembe, nem voltam soha vadászaton és kerülöm a vadászokat is – az egy becsületes stüsszi vadászt kivéve.

AZ OKOS NÁSTYA.

Onnan hoztam én az okos Nástya meséjét, a honnan a mandátumot. A fogarasi havasok közt élt az okos Nástya. Szép volt, mint a fiók zerge, fekete szemei voltak, a kökényhez hasonlók s olyan szája, mint a cseresznye. Hát még a nézése, hát még a járása… Mondták is az irigy legények:

«Több szépség ez, higyjétek el, mintsem hogy egy embernek szánta volna az úristen.»

Belátta ezt talán a férje is, mert meghalt. Nástya özvegy asszonyka lett, pajzán, izzó vérü, aki még a szentekre is rámosolygott, mikor vasárnap a templomba ment.

Ilyenkor rendesen egy pár csirkét is vitt a pópának, aki kedvteléssel simogatta meg éjfekete haját, habfehér állát:

– Köszönöm kis mizi mázi! Hamar akadjon szerencséd!

A dászkál, egy ragyás ember, sóhajtozva dünnyögte:

– Hiszen egyebet se csinál a szerencse, mint hogy utána fut, belekapaszkodik a szoknya ránczaiba…

S igazán, igazán. A mennyi duda van a havasok alján, az mind utána siránkozott a pásztorok lehelletével. A mennyi rózsa nőtt a kucsulátai ispán kertjében, az mind az ő kebelén fonnyadt meg. Ellopkodták a legények, először a kertből, hogy neki küldhessék, azután a melléről, hogy a fövegük mellé tüzhessék. Mondták is az irigy fáták:

«Több szerencse ez, higyjétek el, mintsem hogy egyetlen asszonynak szánta volna az úristen.»

A hol csak megfordult, mindenütt bolondultak utána a legények, de Nástya egyiknek sem adta oda a kezét: «Elég volt egyszer – mondogatta – lássátok be, hogy elég volt a rabságból» s fekete szemei, vakító fehér fogai incselkedőn nevettek a kikosarazott kérőkre, mintha mondanák: «Menjetek a pokolba – de gyertek aztán vissza hozzám.»

Tógyer, a Nástya nagybátyja (azelőtt gyámja volt) egyre szidta, korholta, hogy mi lesz belőle, ha férjhez nem megy. «Hiszen szép vagy akár egy fürj, fiatal, friss vagy, mint egy vesszőhajtás. Kár eltemetkezned.»

De Nástya csak a fejét rázta és igy felelt:

– Ej, hát nem láttad a körtefát ott az országút szélén? Hát baj az annak, hogy nincs bent valakinek a kertjében, hogy senkié? Azért csak virágzik, meghozza pirosló körtéit és soha se vettük észre, hogy ott rothadnának el a gallyak közt. Valaki mindig letépi, megeszi. Hidd meg nekem bátyó.

Fölkaczagott az öreg, mint egy zuhatag:

– Hamis a lelked kis Nástya. S olyan a nyelvecskéd mint egy ráspoly.

Nástya hű maradt elhatározásához. Még a gazdag Petru, katonaviselt szép szál legény is hiába kérte, hiába igérte:

– Minden ezüstömet, minden aranyomat neked adom Nástya. Rétemet, földemet, minden állatomat.

Nástya vigyorgott s akaratos makacs fejét kaczéran hajtotta a balvállára.

– Nem Petru, nem megyek hozzád feleségül. Nem kell az aranyod, ezüstöd, se a réted, hanem ha meglátogatsz valamikor az én kis házikómban, hozzál nékem ajándékba egy uj bocskort.

Másnap Juon, a biró fia kellemeztette magát a kútnál. Csipkedte a Nástya arczát, kapkodott a darázs derekához szerelemittasan. Nástya azt sugta neki:

– Gyer el szombaton estére, de ne felejts nekem egy uj bocskort hozni.

A pópa nyalka diák fia találkozott vele a mezőn, a rozsok közti gyalogúton. Buzavirágok voltak a Nástya kezében. Megálltak beszélgetni. A diák lesütött szemekkel, ábrándosan mondá a többi közt:

– Adj egy virágot Nástya!

– Hát szakits egyet, ha csak virágot akarsz – szólt Nástya nyeglén – van itt ezer meg ezer – és pajkosan hozzá tette még egyszer: ha csak virágot akarsz.

Mire aztán a diák nagy hebegve, sok kerülő szóval kihámozta, hogy biz ő egy csókot se vetne meg, sőt hogy éppen arra lelkendezik.

– No, no – fenyegette meg Nástya a diákot szende pironkodással. – Oh te selyma. No nézd meg, mit ki nem talál! Majd meglássuk egyébiránt, meglássuk… Hozz egy pár ujdonatuj bocskort és gyere el vasárnap délután!

S lőn, hogy megtelt lassankint a Nástya háza bocskorokkal. Egész garmadával álltak. Hogy az egér hozzájok ne férjen, úgy voltak felaggatva köröskörül a szobában madzagon, mint a kukoricza szokott lenni. De volt még azon felül a szuszékban is; sőt a padlásra is jutott. Annyit hordtak oda össze azok a gonosz csontok, a férfiak, de annyit, hogy tán fel is ment a bocskorok ára a városban. Az ismerősök, a szomszédok váltig csodálkoztak, hogy mire való lesz Nástyának az a temérdek bocskor.

Iliána anyó, aki eljárogatott Nástyához, nem győzte neki mondani:

– Minek az neked fiacskám, csak nem akarod őket elhordani? Szattyán csizma való a te piskótalábadra.

Nástya, a kis Nástya kinevette.

– Eszembe sincs anyóka. Inkább járok mezitláb. Hiszen elég fehér a lábam.

– De hát akkor mit csinálsz velök?

– A másvilágra se viszem, majd meglátod. Hasznukat veszem még ezen a világon.

– Az ördög értsen gyermekecském.

– Pedig már elég öreg vagy hozzá, hogy megérthetnél.

Hire ment a sok bocskornak s egy napon eljött a timár is a városból: nagy vörös ember, posztó kabátban.

– Hallod-e Nástya, megveszem az összes bocskoraidat jó pénzért és boltot nyitok velök. Hogy adod?

– Nem adom a bocskorokat – felelte a menyecske határozottan.

– Bolond vagy szép Nástya. Mi hasznukat veszed?

– Majd meglátjátok – szólt titokzatosan.

Igy volt, szóról-szóra igy volt. És azontul még jobban törte fejét a környék, hogy mit csinál majd valamikor Nástya a bocskorokkal. Egyik is mondott valamit, másik is. Hogy egy vén kalugyer megjósolta volna, miszerint egy nap kivesznek az összes állatok a földről s akkor a bőr ára fölszáll, ahány font bocskor, annyi font arany. Mások azt találgatták, hogy fogadalma van Nástyának a gyüjtésre s mikor sok ezer lesz, elküldi Bécsbe a királynak, csináljon magának egy bocskoros regimentet. Legyen már egyszer igazán takaros katonasága…

Sok mindenfélét fecsegtek. Mert tudjátok milyen ostobák a kiváncsiak. Évekig rágódtak ezeken az ostoba bocskorokon. Mert évek jöttek, mentek s még mindig nem derült fel a különös titok, még mindig gyültek a bocskorok Nástyánál, de már lassabban, gyérebben.

Egyszer aztán annak is vége lett. Nem jött több bocskor.

Nyiltak még a rózsák a kucsulatai ispán kertjében, de már csak a szél hozta el illatjukat…

Igaz, hogy Nástya se volt már a régi, a liliomokat leszedte formás arczáról az idő, a piros cseresznyét az ajkáról szintén az esztendők ették meg. Rosszul fizettek érte; egy kis ezüsttel, a mit hajszálak alakjában hagytak a fején.

Nem volt már szép, de még eleven, virgoncz. Még pislogott az egykori tűz a szemeiben. Még érdeklődött a világ iránt. Eljárt a mezőre, a kúthoz s megszólította barátságosan a legényeket:

– Mi dolog az Gyorgye, hogy olyan régen voltál nálam?

– Nem értem rá Nástya, felelte Gyorgye kelletlenül. Sok dolgom van.

– Gyere el valamelyik nap; félre tettem neked egy szép erős bocskort.

Majd egy másik legényt korholt meg a malomban, a hova őrölni jártak:

– Rossz már a lábbelid Pável. Biz isten kilátszik a nagy ujjad. Nem illik, hogy úgy elhagyod magadat.

A legény kedvetlenül vont vállat.

– Hol vegyem, ha nincs!

– Kurta eszed van Pável – mert hiszen gondolhattál volna teszem azt én rám is. Van elég bocskorom. Hátha még jut abból a te lábadra is.

S lőn, hogy a Nástya bocskoraival megfordult a dolog; a milyen szépen gyültek egykor, most olyan szépen el kezdtek fogyni…

Az öreg Iliána anyó, a ki még mindig élt és ott gyomlálgatott a Nástya udvarára néző kertjében, valahányszor egy-egy legényt látott elmenni a szomszédból ujdonatuj bocskorral a hóna alatt, vigyorogva intette elő menyecske unokáját:

– Lám, lám. Nézd csak, nézd! Hm, hm. Okos, előrelátó volt … mindig okos volt ez a Nástya.

NE FÉLJ MÁTYÁS!

Apám szolgabiró volt, hát a mi konyhánkra került minden vad, minden ritkaság, a legelső érett szőlő és a kukoriczásokban lelőtt nyúl. Ez a mama járandósága volt. Apámé voltak az elfogott emberek, az enyéim voltak az elfogott madarak.

Tömérdek madarat és tarka tojást hoztak a parasztok. Kénytelenek voltak vele a szegények, mert a János hajdú is ezzel fogadta az érkezőket: «Mi jót hozott?» s csak azután kérdezte: «Mit akar?»

Nem is emlékszem már minden madaramra, csak a Mátyás maradt meg emlékezetemben, mert különös lény volt és sajátságos vége lett.

Egy parasztasszony hozta ködmöne alatt; nagy óvatosan körüljárta az udvart, benézegetett a kocsiszínekbe, a kertek, farakások alá.

– Kit keres? – rivallt rá a hajdú.

– A kis szolgabirócskát.

– Mit jót hozott?

– Egy kis szajkócskát hoztam ő kegyelmének.

– Laczi! Laczi! – kiáltozá a hajdú, mire én lemásztam a szénás padlásról s átvettem a madarat, oly modorban, mint egy király, a kinek a hódolati adót hozzák.

– Szép nagy szajkó – mondám a tarka barkóját megsimogatva.

– Egy nagy úré volt az, kérem alássan, a Baloghy nagyságos úré, azé a hires követé… Most, hogy ím meghalt, mert én takarítottam rá, hát rám maradt a szajkó. Egyik rokon sem vette el, de mivelhogy Mátyásnak hívják az uramat is… Szörcsök Mátyás, követem alásan… hát nem tűrhettem otthon, hogy az uramat bizgassa egy közönséges oktalan állat.

– Hát tud beszélni?

– De még hogy. Tud az még tán olvasni is. Maga a nagyságos úr instruktorkodott mellette, pedig hires okos baliszél ember volt, Isten megnyugosztalja. Pi, pi! Adja csak ide az én kezembe úrficska, majd megszólaltatom én mingyárt.

A menyecske megfogta, meglóbázta, mire a szajkó érthetően rikácsolta:

– Ne félj Mátyás! Ne félj Mátyás!

Kaczagtam, ugráltam örömömben. Az ördögbe is, egy tudós madár, a melyik emberhangon biztatja magát.

– No hát, már most mit akar? – szólt a hajdú, a ki örömest legyeskedett a szép asszony körül.

– Az uramtól akarnék elválni. Azért jöttem a tekintetes szolgabiró úrhoz, hogy csináljon köztünk osztályt, mert én már nem leszek vele egy kenyéren.

– Mi baja vele?

– Részeges, egész éjjeleket átdorbézol, mindenemet elherdálja.

– Hát mért nem szedi ránczba?

– Szedném, de nem lehet. A mult héten is részegen jött haza … azaz dehogy jött, dehogy, hanem csak az ablakot kopogtatta meg éjfél után, kiugrom az ágyból, hogy ki az s hüledezve látom az uramat, a mint pityókosan hörgi: «Itthon van-e Szörcsök Mátyás uram?» – Itthon bizony – pattanok közbe mérgesen – ilyenkor, éjfél után a becsületes emberek mind otthon vannak! «No, ha otthon van,» – szólt hetykén, – akkor hát nekem fölösleges hazamenni. Megyek vissza a korcsmába.» És vissza is ment.

– Gonosz csont lehet – mosolygott a hajdu.

«Ne félj Mátyás! Ne félj Mátyás! – kiáltotta a szajkó, a kit én azalatt egy kalitkába zárva felakasztottam a falra az ambituson.

– Nem birok én azzal – folytatta panaszát a menyecske. Megpróbáltam a minapi eset visszáját is. Az éjjel megint sokat ivott, megzörgette az ablakomat kakaskukorikoláskor, megint felugrom, hogy ki az, mi az? «Itthon van-e Szörcsök Mátyás uram?» – kérdi rekedten. – Nincs, nincs! – feleltem vissza mohón. – «No ha nincs otthon», – dörmögte, – «hát majd megkeresem valahol» s visszabotorkált a korcsmába. No, a ki ezt kiállja, az nem tisztességes asszonyszemély! Alig vártam a reggelt, felöltöztem, megfogtam a madarat: «Gyere Mátyás, benned van bizodalmam, te légy a patronusom», mert mondták odahaza, hogy üres kézzel az igazság szarvát nem lehet megfogni.

– No hát, már most csak várjon sorára, mert sokan vannak itt, a kik előbb jöttek.

Tele volt úgyszólván az udvar. Varkocsos felvidéki tótok hasaltak az ambituson, pajkos palócz asszonyok tereferéltek a kapuban. Bent a kihallgatási szoba is tele volt.

De mit törődtem én ezzel? A felek apró-cseprő bajaival. Én nagy gyönyörűséggel merültem el a szajkóm nézésébe. Én és a macska, mely felmászott az ambitus-oszlopra s onnan leselkedett epedő gerjedelmekkel a rozzant kalitka uj lakójára.

Mátyás, a mint illik egy félelmet nem ismerő madárhoz, nagy flegmával illesztgette, igazgatta a tollait, a csőrével megkopogtatta a kalitka farácsát, apró, okos szemeivel kiváncsian nézegetve szerte.

Egyszerre megrázta magát, szétcsapott szárnyaival a rácsok között s hop … a rosszul bevert szögről lefordult a kalitka s lenn a téglaköveken összetört.

A lesben álló macska leugrott villám-hirtelen az oszlopról és a drámai szintéren teremvén, elkapta gyorsan a szajkót s pákosztos szájában tartva a boldogtalant, rohant vele tüskön-bokron át a pajta tetejére.

A megijedt szajkó torkaszakadtából rikácsolta a macska torkában:

– Ne félj Mátyás! Ne félj Mátyás!

Az udvaron összegyűlt felek nagy hahotára fakadtak a jelenet fölött. Én dühösen rohantam a macska után, de már későn. A kut melletti fűzfán egy csomó veréb csipogott eszeveszetten, mintha azok is kaczagnának: Hahaha! Biztathatod magad, bolond szajkó, hahaha! Erre vezetnek a betanult frázisok! Még a halálod is nevetséges, hahaha!…

És messziről még mindig hangzott, bár már csak tompán, elhalóban: ne félj Mátyás!

Senki sem sajnálta a véres esemény áldozatát, csak én és a menyecske. Az még el is pityeredett:

– Most már oda a patronusom, megette a peremet a macska. Most már be se menjek talán a teens szolgabiró úrhoz?…

HUSZÁR A TEKNŐBEN.

I.
A Debernekyék kozákja.

Deberneky János szelíd lelkü, csendes ember volt, a ki még a légynek se vétett, s ha a nagyasszony (Debernekyné, született Székely Anna) megindult a szobákban a légycsapóval, borzongva húnyta be a szemét, hogy a tömeges gyilkolásokat ne lássa.

– Mi lett volna belőled, ha a középkorban találsz születni? – pirongatta a nagyasszony. – Mikor lovon kellett ülni, táborozni, csatározni, törökvért ontani. Milyen szerencséd, János, hogy ilyen aludttej-világban születtél.

Addig-addig mondogatta ezt Székely Anna, hogy egyszer csak kezdett az az aludttej-világ megfordúlni. A tej belőle átváltozott piros vérré és nem aludt, hanem pezsgett.

A nagy nemzeti szónok kimondta a végzetes szót az országgyülésen: «Mérkőzzünk össze!»

A nagy nemzeti költő elszavalta a gyujtó dalt: «Talpra magyar, hí a haza!»

S egyszerre mozogni, elevenedni kezdett minden. Micsoda nyár volt az az 1848-iki! Forró, száraz. Fű helyett katonák nőttek a földből. De minek is lett volna a fű? A kaszák elmentek fegyvereknek, a kaszások katonáknak.

De a Deberneky-kastély csendes maradt sok ideig a nagy nemzeti harcz alatt is. Debernek kis falucska messze a hegyek között, erdőktől eltakarva; a harczvonalakba bele nem esett. János úr békében ült otthon, csak a férfi cselédjei szaladtak szét. Asszonyokkal és aggastyánokkal dolgoztatott.

A nagyasszony váltig zsörtölődött:

– János, János! Van-e lelked, János, hogy itthon csücsülsz a hamun, mint egy vén asszony? Hát illik ez? Nem szégyenled magadat?

– Itthon is kell a férfi – védekezett János úr. – Ki tudja, mire leszek itthon jó? Hallgass, asszony, hallgass!

– No iszen, majd meglátom, hogy viseled magad itthon, ha lesz valami.

Egy tizenkét éves fiuk volt Debernekyéknek, a szőke fürtű Palika. Vézna, czingár legényke, de az anyja vére folyt benne, nem az apjáé, mert erőnek erejével a táborba akart menni.

– Hiszen én is el tudom már sütni a puskát.

– De hordani nem birod, fiacskám. Leroskadnál te ott a fáradságtól. Nem eresztlek fiam, – csitította az anyja. – Ráérsz te még arra. Hiszen, ne félj, lesz még nekünk háborúnk ezekkel máskor is!

Messze a csataterektől nem is valami nagyon borzalmas a háború. Csak a pirosló ég mutatja majd nyugaton, majd keleten, hogy városok, falvak égnek arra. János úr lefekszik a kertben a földre s úgy hallgatja, hogy van-e valahol valami. A föld sok, sok mértföldre elviszi az ágyu dörejét. A mi hazánk, a mi édes anyánk teste messze darabon rezg, ha valami fáj rajta.

János úr felsóhajt ilyenkor:

– Ma megint dolgoznak!

Aztán a munka eredményét várja izgatottan. Hozzák az ujságok és az arra vetődő utasok. Elszivárog mindenüvé, még Debernekre is kuszán, elferdítve, néha megfordítva. Remény, aggodalom, lelkesedés, kétségbeesés tarkán váltakoznak. Ha egy csatát nyer a magyar, egyszerre magasra csap az önbizalom: «Meg sem állunk addig, atyafiak, míg egész Európa nem a mienk!» s ha valamely csapatunkat megverik, nyomban megcsappan az önbizalom: «Jaj, végünk van!»

Pedig se nem hódítjuk meg Európát, se végünk nincs, mert a bátor nemzetek halhatatlanok.

A télen, meg a tavaszon át még csak voltak fordúlatok, borúra derű is, hanem úgy nyár felé kezdett a szerencse lefelé fordúlni. Rossz hírek jöttek:

– Nem birt velünk a császár. Elhitta segítségül a muszkát!

Azután még rosszabb hírek:

– Itt vannak már a muszkák!

Eljöttek. Megették a zöld uborkáinkat, a faggyúgyertyáinkat és a szabadságunkat. Siralom völgye lett szegény Magyarország. Isten a balkezével kezdte begöngyölgetni a szép, kibontott nemzeti zászlókat. Sorba jöttek a csapások.

A muszkákból még Debernekre is jutott. Egy nap ijedten szaladtak össze asszonyok, gyerekek és férfiak a kastély udvarára.

– Jaj, itt vannak a muszkák!

– Ne beszéljetek bolondokat! – dadogta elhalványodva János úr.

– De bizony itt jönnek. Ahol fénylenek ni, a kopjáik!

Valóban Cserte felől a dombon egy kis lovascsapat bontakozott ki a felvert porfellegből.

Egyenesen Deberneknek tartottak. Lehettek vagy tizennégyen. Bizonyosan elmaradtak a főcsapattól, mely Kassa felé húzódott.

– Anyjuk! – hörgé Deberneky. – Mit csináljunk? Mit tegyünk, lelkem? (És a fogai vaczogtak.)

– Hát semmit. Bevárjuk őket. Meg nem esznek. Te úgy is járatos vagy a szláv nyelvekben, hát beszélsz velök.

– No, még csak az kellene. Majd bolond vagyok. Én elmegyek, Anna, én menekülök.

A nagyasszony mérgesen toppantott a lábával:

– Itt maradsz, punktum!

Nem sok idő volt a feleselésre, a kis csapat a templomtól, mint a zsinór, befordúlt a kastély udvarába. Egyet-kettőt csillant lovaik patkója s ott termettek a tornácz előtt.

János úr rémülten ugrott be a pitvarajtóba.

– Ne szaladj, bátyuska, ne szaladj! – szólt a lovasok egyike meglehetős szelid hangon. – Adj inkább valami harapni valót!

János úr egyetlen értelmes szót nem birt kiejteni. A szeme kimeredt, az ajka némán mozgott.

– Sok baromfit látok az udvaron, bátyuska! – mondá a másik kozák epedő tekinteteket vetve a pulykákra és a tyúkokra.

– Hát mért nem szólsz hozzájuk, te mamlasz? – riadt fel a nagyasszony. – Adunk nekik, hogy ne adnánk.

– Szivesen adunk belőlük – hebegte most János úr, összeszedve magát valamennyire. – Szálljanak le a katona urak és pihenjenek meg nálunk!

Debernekyné rögtön kiadta a rendeletet.

– Zsuzsi, Panna, hol vagytok! Ucczu, fogjatok egy pulykát, egy pár tyúkot; vizet forralni, te Sára! Aztán koppaszszatok, süssetek. Hadd lakjanak jól ezek a becsületes muszkaemberek.

A muszkák leszálltak a lovaikról és letelepedtek a tornáczon a nagy kerek kőasztal körül.

– Rátok nem haragszom – szólt a nagyasszony – ti kénytelenek vagytok vele.

– Ugy van, anyuska; kénytelenek vagyunk. Eltaláltad, anyuska. Bár otthon lehetnénk a mi gyermekeink, asszonyaink mellett.

János úr is nekimelegedett lassankint. Hiszen nem olyan borzasztó emberek ezek! Egyre múlt a félelme s mire az izletes ételek elkészültek (nem eszik ilyen paprikást maga a fehér czár sem) egy fertályakós hordócskát előgurított a pinczéből s tulajdon kezével ütötte nekik csapra.

Pompás volt a lakoma, a bor nemkülönben, jó kedvük szottyant a kozákoknak és a házigazda is beszédes lett. Egészen elérzékenyítették azzal, hogy felköszöntőt mondott rá valamelyik. Ejnye, de derék ficzkók ezek! No csak igyanak, katona urak, igyanak!

Ittak is emberűl, közbe muszkadalokat énekeltek, szidták az osztrákokat, dicsérték a magyarságot. János bácsi egészen föllendűlt mellettük.

– Kár ezekkel verekedni – mondá az asszonynak – jó gyerekek mind. Könnyű lett volna velük kibékűlni!

De a lakmározás már soká tartott egy kicsit. Az egyik kozák, a legnagyobb szakállú feltekintett a napra, mely már egészen alúl volt a menny peremén s élénken kiáltott fel:

– Elkésünk, fiúk! Szent András csontjaira mondom, elkésünk. Legyen már vége, azt gondolom.

– Ej, mindegy az Jaroslav! – bölcselkedett egy tömpe orrú nyurga. Honnan késünk el? Mert hova siet az ember az ő földi pályáján? A sír felé, Jaroslav. A sír felé. Honnan késünk hát el, Jaroslav?

János úr is közbeszólt:

– Nem eresztlek benneteket. Maradjatok még egy kicsit.

– Köszönjük, bátyuska, te jó vagy, – szólt a kit Jaroslavnak neveztek, – hanem a Nikolaj olyan furcsákat beszél a sírról. Utól nem érjük a sereget, ha mondom. A te lovad is fáradt, ne csábítsd hát a pajtásaidat szelességekre, hanem … nyeregbe legények, egy, kettő, három…

Mindnyájan felkászmálódtak a lovaikra, csak a tömpe orrú nem, (a kit «diák»-nak szólítottak maguk közt). A diák makacsúl leült a kis hordóra.

– Van még az alján, – hörgé villogó szemekkel.

– Nem jösz Nikolaj?

– Nem megyek. Utólérlek benneteket!

– Igazán nem jösz?

– Kutya legyek, ha mozdúlok.

Elvágtattak, ott hagyták. Nikolaj ivott és addig ivott, míg kidőlt, mámorosan elterűlve a földön.

Deberneky kedvetlenűl vakargatta a fejét:

– Ej, ej, már most mi az ördögöt csináljak vele. Gyere ki, Anna lelkem. Nézd, mivé lett. Te okos asszony vagy, adj tanácsot, hogy mittevők legyünk.

– Tudod mit, – mondá a katonás asszony, vágjuk el a nyakát. Hadd legyen ezzel is kevesebb az ellenség.

– Bolond vagy! – hőkölt vissza János úr. – Mi jut az eszedbe, szerencsétlen! Ez az egy muszka már nem határoz. Talán a paptól kellene tanácsot kérni. Szaladj el, Pali fiam, a tisztelendőért.

A kis Pali lihegve futott a paplakba, a hol a méhesben meglelte a nagytiszteletű urat, a mint éppen rajt vett fel.

– Jó napot, pap bácsi!

– Jó napot, Palikám. Nézd ezeket a méheket. Királyné nélkül szétszélednek s nem akarnak bemenni a köpűbe.

– Jaj, nem érek én most rá, pap bácsi, a méheket nézegetni. Nagy baj van otthon. Apám elküldött a bácsiért.

– Megyek, fiam, megyek. Mindjárt készen vagyok. De hát mi a baj?

– A muszka katonákból hátramaradt az egyik. Anyám a nyakát akarja elvágni, az apa pedig nem akarja.

A pap mosolygott. És szeretettel simogatta meg a Pali üde arczát.

Nagy zavarodás volt otthon, mire a pap megérkezett a fiúval. A nagyasszonynak János úr rimánkodott, hogy ne okoskodjék, mert abból nagy baj lehet. Aztán nagy vétek is.

A tiszteletes úr is az ő pártjára állott.

– El kell a kozákot távolítani szép simán.

– Hogyan?

– Föl kell a lóra ültetni, aztán hadd menjen, a merre a ló viszi.

– De hátha valami baja történik és engem fog a czár okozni? – fázott tőle Deberneky.

– Kötözzük oda a lóhoz, – mondta a tiszteletes úr, – hogy le ne eshessen róla!

Úgy is lett. A magával tehetetlen Nikolajt két béres meg a kertész lóra ültették, kezét-lábát oda kötözve. A kantárját odakapcsolták a kabátja gombjához s ezzel Deberneky János úr maga vezette ki a lovat a kapu elé, ott az ostorral jól megriasztva, az, mint egy tüzes sárkány vitte lankadt lovagját, az összegyült falusi népek nagy hahotája közt, a szántóföldeken keresztűl, észak felé.

Hogy mi lett belőle, soha nem tudódott ki, de a szegény Deberneky János nyugalmát elvitte örökre.

Mert se aludni, se enni nem tudott azontúl az örökös félelemben, hogy a czár megolvassa egyszer a katonáit és a Nikolaj nem lesz köztük. Vizsgálni kezdik és kisül, hogy az bizony a Debernekyéknél veszett el. S megjön a pecsétes parancsolat egy nap, hogy «tessék a kozákot előállítani».

Ismerősei, barátai is ijesztgették:

– Szegény János bácsi! Nagy baj lesz még abból.

II.
A Debernekyék cserepárja.

De nem lett belőle semmi baj. Vagy megkerült Nikolaj, vagy fel se vette az orosz czár az eltűnését, elég az hozzá, nem kereste a kozákot. Van még neki otthon elég.

Hanem az volt a baj, hogy mig a czár álmában jelent meg éjjelenkint a János úr ágyánál mennydörögve: «Add vissza a kozákomat!», azalatt itthon a magyarságnál sem vált be a dolog dicsőségnek.

Mikor 1860-ban a szabadság megint elkezdődött, a gyülésen valaki azt kiáltotta, a mint a Deberneky nevét olvasták:

– Muszkavezető!

Nagy nevetés támadt erre a tréfára; de az öreg úr komolyan vette s ott az összegyült megyei bizottság előtt komoly nyilatkozatot tett, hogy vezetett muszkát az igaz, de csak egyet s azt is csak az udvarról a kapuig vezette. És az se volt kozák, csak a lova. Ő csak a lovat vezette.

– Tudjuk, tudjuk! – kiállották minden oldalról.

– De a kozák rajta ült! – sivitott közbe egy hang.

– Különb bizottsági tag lenne a feleségéből, – harsogott közbe Tőthy Pál, hajdani alispán, – mert az le akarta vágni a kozák fejét.

– Éljen Debernekyné!

A nagyasszony, a ki a karzaton ült, majd elájult izgatottságában a jelenet alatt. Egész arcza égett.

De ki is kapott otthon János úr.

– Látod, ilyen a félember! Ha az ember valamit csinál, mindég egészen tegye. Most már se igazi magyar ember nem vagy, sem igazi német. Semmi se vagy.

János úr bünbánóan sütötte le a fejét.

Sok mindenfélén kellett még átesni.

Nemsokára bejött a legtetszetősebb divat: hogy nem kell adót fizetni. Éltünk már és mozogtunk. A hármas halom zöldült már és ott ültünk a tetején. Volt ez rosszabbul is, mikor a hármas halom csak egy nagy sírnak látszott az ország czimerében s alája volt temetve minden, minden…

Debernekyék se akarták megfizetni az adót. Magának János úrnak is megtetszett ez a gondolat. «Nem fizetek, dehogy fizetek!»

De most is úgy volt, mint szokott lenni közönségesen, hogy adóintő czédulát kap az ember, ha az adója nincs még rendben. Csak az adóczédula volt másforma, állván nem holt betükből, hanem eleven katonákból. Kisebb czédula egy katona, nagyobb czédula tizenkét katona káplárostúl.

Ilyen nagyobb czédula jutott Debernekyékhez. A szép kis tornyos kastély megtelt cserepárokkal.

Az ambituson Jarobitsek Venczel káplár úr pipázgatott otthonosan, az öreg úr nádfonatos székében elterpeszkedve, vagy a nagy kőasztalnál kártyázott a pajtásokkal. A házbeliek idegenül, búsan jártak-keltek az ősi lakban.

Deberneky makacsúl tartotta magát egy ideig:

– Se adót nem adok, se enni nem adok. Vegyétek el erővel. Ha vesztek, esztek. Ilyen ember vagyok én.

De mikor a katonák aztán csakugyan erővel kezdték beszerezni az élelmi szereket, levágták a bornyút, feltörték az éléskamrát, a pinczét, leszedegették a fákról féléretten a finom serczika almát, az öreg úr kezdett a béketűrésből kifogyni, nagy óbégatással szaladgált a magyarok nyakára, hogy ő nem ellenkezik tovább és kifizeti az adóját.

– Azt ne tegye bátyám, – intették emezek. Örökösen hazaáruló lesz a neve. Még a csontjait is kihányják a sirból a unokák.

– Jó, jó, de mikor ostobaság! Nincs értelme, hogy ne fizessek. Mi haszna abból a hazának, ha én tönkre teszem magamat. Megeszik, összerontják mindenemet.

Már alig lehetett visszatartani az öreget. Jarobitsek Venczel káplár úr azonban, a ki a legjobban pusztított, a többi között izgatván, így biztatta az alája rendelt cserepárokat:

– Minden a mienk, a mi az övék. Mi vagyunk az urak. A mit a szemünk meglát és a szájunk megkiván, azt mi mind elvehetjük a császár nevében, mert mi tizenketten vagyunk itt a császár.

Nagy inyencz is volt Jarobitsek; szerette a pecsenyét és a bort. Azonfelül Jarobitsek tudta leghatalmasabban csörgetni a panganétját. Egyszóval félelmetes ficzkó volt.

A nagyasszony aranyrámás nagy fali tükrébe lövöldözött, máskor a családi képekbe. Deberneky Ferencz kurucz generális balszeme volt az egyik czélpont: a ki legelőbb odatalált a katonák közül, az húzta be a betett hatosokat.

Csodálatos volt, hogy mennyit birt megenni ez a tizenkét ember. Először a baromféléket falták fel, azután neki láttak a sertéseknek, majd az ökrökre került a sor. Ha már elfogyott a húsféle, Jarobitsek bement az istállóba s egy-egy állatot maga lőtt le ügyesen.

– Még a lovakat is meg fogjuk enni, – biztatta jókedvűen a háziakat. – Ettem már én lóhúst az aranyos Prágában. Jó ízű, csak egy kicsit édeskés. Bizony megeszszük a Rárót és a Fecskét is.

S valóban veszedelmesen fogytak az igavonók. Egy nap elfogyott az utolsó ökör.

Jarobitsek kimondta az ebédnél:

– Holnap a tehenekre kerűl a sor.

Délután körűlnézegette a teheneket és a Talpast itélte halálra. Szép kajlaszarvú tehénke volt a nagyasszony kedves tehene.

Debernekyné sírt, mikor a rémhírt meghallotta, hogy a kedves tarka Talpas holnap meghal. Golyót lőnek a fejébe. Szép nagy okos szemét behúnyja örökre.

Egész éjjel nem tudott aludni a nagyasszony. János úr hallotta sóhajtozni, hánykolódni.

– Valami bajod van, asszonykám?

– Semmi, semmi.

– Te sírsz, asszonykám!

– Ne fecsegj már annyit, hagyj békét!

– Anna, Anna, te a Talpast siratod és nem mered bevallani.

– Hát aztán, ha siratom is? Az én dolgom az, ha a szivem megszakad is…

– De azt már nem engedem, hallod-e? Nem engedlek szenvedni, megmentem a tehénkédet, holnap fizetek.

– Csak azt próbáld meg! – szisszent fel a nagyasszony kevélyen. – Rögtön itt hagyom a házadat.

– Anna! Lelkem, Annám, ne haragudj, hiszen én csak jót akarok.

– Ha jót akarsz, hát ne fizess.

– Hát nem fizetek, de a Talpasnak vége akkor.

– Ha az Isten akarja, – felelte az asszony keresztényi megnyugvással, de mégis egy mély sóhajjal.

Reggel korán öltözött fel a nagyasszony, de azért a világért se mozdúlt volna ki a szobájából, hogy az iszonyú dolgot meg ne lássa az udvaron, mikor kivezetik kedves tehenét, a kit kis borjú korától ő etetett, czukorral kényeztetett; mikor az a gonosz Jarobitsek megczélozza a halálra itéltet a puskájával s oh jaj, mikor a lövés eldörren… De azt meghallja idebent is…

Remegve várta a borzalmas pillanatot, haloványan járva-kelve szobájában, megállt és imádkozott:

– Istenem, ne engedd, ne engedd!

E pillanatban szelid kopogás hallatszott az ajtón.

– Szabad!

Jarobitsek Venczel lépett be. A hóhér, a gyilkos! De milyen szelid, alázatos volt az arcza.

A nagyasszony keményen rászólt:

– Mi tetszik?

– Bocsánatot jöttem kérni, – mondá halkan, lesütött szemekkel.

János úr bámúlt, egyre bámúlt, és egy szót sem szólt, csak a nagyasszony mondta gúnyosan:

– Nincs miért, nincs miért.

– Beismerem, hogy gyalázatos, rossz ember voltam, – rebegte Jarobitsek. – Bocsásson meg a tekintetes úr és a tekintetes asszony. Jó és alázatos leszek ezentúl.

– Legyen ön olyan, – pattant fel büszkén Debernekyné s halovány arcza kipirúlt – a minő lenni akar. Semmi szükségünk az ön elnézésére.

– No, no, anyjuk, – vágott közbe János úr. – Ne bántsd a káplár urat. Ha ő jó akar lenni, miért ne lenne? Mit von le az ő jósága a mi hazafiságunkból. Csak legyen ön, kérem, jó és alázatos. Ne hallgasson a feleségemre.

– Az leszek, tekintetes uram. Mert levelet kaptam az édes anyámtól Csehországból s ő int engemet, hogy jó legyek önökhöz. Az én szegény mamiczám. S annak én szót fogadok, mint a császárnak.

– No lássa, az igen szép. Hát ösmer minket az ön mamiczája?

– Nem, nem. De tessék elolvasni, hogy mit ír. Mert szépen tud írni a mamiczám, pedig már hatvan éves és még nem visel pápaszemet.

János ur átvette az eléje nyújtott levelet.

– Ugyan, ugyan, mit barátkozol vele? – pirongatta a nagyasszony magyarúl.

– Ne okoskodj, Anna, ne okoskodj. Hiszen, látod, hogy már nem lövi meg a Talpast. Majd a káplár felé fordúlt tótul: – Ugy-e nem bántja a feleségem tehenét?

– Isten mentsen attól, – felelte Jarobitsek szinte fájdalmas hangon. – Ha nem adnak enni, hát türni fogjuk, éhezünk alázatosan, csendesen.

Deberneky helyeslőleg bólingatott a nagy fejével.

– Add ide a pápaszememet, Annácskám. Hadd olvassam el. Hogy minek? Ugyan ne duzzogj, ne légy már olyan engesztelhetetlen. Hiszen, érdekes az, hogy mit ír egy cseh asszony.

Deberneky fennhangon olvasta:

«Édes fiam, Venczel!

Vettem leveledet s örülök, hogy egészséges vagy. Vigyázz magadra és imádkozz abból a könyvből, a mit neked adtam. Irod, hogy ellenségek közt vagy, szeresd őket is, édes fiam. Légy kiméletes irántuk, tartózkodj a durvaságoktól, mert minden kölcsönbe történik. Az Isten visszahozza azt ránk, amit ti ott tesztek. Gondolj szegény öreg anyádra, Venczel fiam.

Most is egy magyar huszár van kvártélyban nálunk s azon ürügy alatt, hogy ti az ő szüleit sanyargatjátok Magyarországon, a leghihetetlenebb kegyetlenségeket csinálja velünk. Tör, zúz, követel, eszik, iszik s annyira el van kényeztetve, hogy délutánonkint kardostól, tarsolyostúl befekszik egy teknőbe s nekem, szegény öreg anyádnak, órákig kell őt ringatnom, mig elalszik.

De végzem is levelemet, mert a huszár már ordít, hogy ringassam.

Légy jó és alázatos, édes Venczelem,

Szerető édes anyád
Bohumilla.»

Deberneky bácsi felkaczagott jóízűen, édesdeden.

– Aha! Most már értem. Minden csak kölcsönbe megy. Panna, Panna!

A szolgáló után kiáltott.

– Tessék parancsolni.

– Szaladj át, fiam, a paphoz. Van ott most egy piktor, a ki az oltárt festi. Hogy jöjjön át azonnal, hahaha!…

– Mit akarsz vele? – kérdé a nagyasszony.

– Lefestetem vele a jelenetet. Egy huszárt a teknőben, a kit egy öreg cseh asszony ringat. Valami fölséges!

Szemei szikráztak a vidámságtól és lelkesedéstől.

– Most már legalább tudom, miért tűrök. Most már egy polturát se fizetek. Ha azok is tűrnek, az már más. Akkor én is tűrök. Most már megerősödtem. Ha háború kell, hát legyen háború!

Majd ujra előfogta a kaczagás:

– Hahaha! Képzeld el, Anna, azt a huszárt a teknőben! Nem éppen a mi Pali fiúnk-e hehehe? No az volna csak a pompás! Valami gyönyörű látvány lehet, hihihi! Meglesz, megcsináltatom olajfestékben, hogy holtom napjáig nevethessek rajta… De már ilyet a mi cserepárjaink még se tesznek.

Vidáman, fürgén ugrált egész nap, mint egy evet s mikor a katonák összegyűltek déltájban a sovány lencsefőzelék mellé, melyet a Zsuzska szolgáló főzött hús, szalonna nélkül, odaállt eléjök vakmerően s elkezdte bosszantásukra énekelni: «Hazádnak rendületlenül…»

Az alázatos Jarobitsek letette a kanalat s utána próbálta dudolni…

Ilyen idők voltak azok!

FARKAS A VERHOVINÁN.

I. RÉSZ.
A varázslatos rókabőrök.

Mármarosvármegye levéltárában a poros akták közt[2] van egy vádlevél e század elejéről, melyben ez a csiklandós kifejezés is előfordul:

«Ille rex centum virgines defloravit.»

A mi ha nem is hüségesen, de inkább illendően leforditva körülbelül annyit tesz, hogy a király száz virágot letört.

Volt hol. Igazi paradicsomkert Mármarosvármegye; sója, fája, vize van, mindene van. Még gyémántjai is. Napokig lehetne róla mesélni. Szép nemzeti folyónk, szőke hullámu Tiszának itt jön meg a kedve utra kelni. A Kabola-Polyánán kellett lakniok valaha a görög isteneknek. Junó a Sosarkában fürdött. Talán arról fecsegnek az aczélszürke habok. Az igézetes rahói völgyben, azt hiszi az ember, hogy no, most mindjárt egy nympha, vagy egy driád lép ki a fák mögül. Persze, a valóságban egy-egy hosszu kaftános, tincses zsidó bukkan ki helyettük. Hanem ez ujabb aquisitió. S ennek daczára is paradicsomkert Mármaros. Terem benne tömérdek fehér rózsa, szelid nézésü orosz leányzók, még ennél is több piros rózsa, tüzes szemű oláh fáták… Hiszen tán meg se látszott az a száz letört virág!…

Szinte nem érdemes értök szót vesztegetni.

De csak mégis elmondom, hogy Mihályi Pál uram megyei esküdt éppen azokban a nehéz napokban, mikor a megyei nemesség odajárt az insurrectióban, a nagy Napoleon ellen, kihirdette járásában a Verhovinán, hogy Péter-Pál napján odaérkezik a király, hü népe látogatására.

Dobszó mellett kiáltották el a tizedesek a községekben:

– Adatik tudtára mindeneknek, hogy király ő felsége megérkezik Péter-Pál ünnepnapján a Verhovinára s a kamionkai völgyben lészen tartózkodása sátorában, a hova is minden telkes jobbágy egy rókabőrt tartozik elvinni ajándékba s minden egyes község a legszebb hajadont.

Szállt, szállt a hir. Miért ne lehetne való? Mig a nemes urak elverik Napoleont, ide jön nyaralni biztos helyre a Verhovinára. Hát okosan teszi. Olyan ez, mint a vár. Hegyek mögött hegyek, a mikről ezüst giliszták futkosnak lefelé pajkosan … örökké futnak, ezer év óta sietnek, soha sehol meg nem állnak e keskeny csermelyek.

Az ezüst giliszták erre a hirre se álltak meg, csak az emberekben keltett érdeklődést, pezsgést.

Bezzeg lett becsülete a rókáknak. Sokra vitte isten a dolgukat. A leghiresebb medveölők is kicsibe kezdték venni a maczkót, hadd nőjjön, hadd szőrösödjék, mindenki a rókákra vetette magát. Elannyira, hogy tán maguk a medvék is észrevették ezt és sopánkodának: «Nagyon elszaporodunk, ha ez igy megy, mi az ördög történhetett a bőrünkkel, hogy senkinek sem kell többé?» (Nyilván a szücsöket okolták!)

Hát még a szép hajadonok értéke hogy fölszállott! Nem is folyt szó másról a falvakban, mint melyik a legszebb, ki menjen a királyhoz? S milyen előny háramlik abból a leányra, familiájára, a községre, ha a király szeme megakad valamelyiken? Volt a ki szepegett, hogy el kell mennie, de azt is restelte volna, ha otthon marad.

«Nem tör ki a lázadás, hehehe» – nevetgélt Mihályi uram a markába, mikor végig kocsizva a falvakon, látta, hogy patyolat-ingvállakat varrnak az asszonyok a ház előtti padkán, hogy a csizmadia kaptáján kordován csizmácska szárad künn a kis ablakban s mikor panaszra jöttek hozzá apák, anyák:

– Jaj nemzetes uram, égbekiáltó igazságtalanság történt a leányommal. Nem őt választották biró uraimék a király elébe, hanem a verébfejü Olényát, pedig isten-ember tudja, hogy a mi leányunk a szebbik. Sir, rí szegény azóta, mint a megbolygatott lánc.

– Hát ő is hadd jőjjön! – rendelte a hatalmas esküdt s még jobban nevetgélt utána.

…Hja bizony ostoba fenevadak voltak azok a sárkányok, kik a magyar népmesékben mindennap egy szüzet reggeliztek fel, a fekete posztóval bevont város nőnemü fiatalságából, hogy ki nem találták a dolog tetszetősebb formáját (pedig a hét fejükben lehetett volna annyi ész) mindég a következő legszebb leányt kérni; a mennyire hiuk ezek a bohó kis leányok, biz’ isten önként is elmentek volna a sárkányhoz. S mennyi fekete posztót lehetett volna megkimélni.

A Verhovina hajadonai nem ellenkeztek egy csöppet sem, mert aranyból volt a horog, a melyen kifogták: hogy a legszebbek jöjjenek. A rókákról nem lehet ennyi jót mondani. A rókákban kevesebb loyalitás és hiuság van. Igaz viszont, hogy a hajadonok közt az a legenda volt elterjedve, mintha a király házasodni akarna, hát nyilván asszonyt választ a verhovinai lányok közül (no iszen, majd adna annak a felesége Mária Terézia császárné) és ez elég maszlag volt; de a rókák közt nem volt forgalomban semmi legenda s a rókák végre is szeretik a bőrüket állandóan magukon viselni, bármennyire megtisztelő legyen is egyébként egy róka hüvelyére nézve, ha az a király tulajdonába megyen át.

Öreg Tahó Mihály uram, aki nagy versifikátor volt a maga nemében, versekben irta meg valamikor a Verhovinát, Mármaros legelhagyatottabb hegyi vidékét, hasonlitván annak mappai ábrázatját a paczalhoz s minthogy kulináris ember volt inkább mint festő, a fenyvesek illatáról a malaczpecsenye szaga jut eszébe, irván:

Itt sütik a tarka farku
Kis malaczot
Fűzfanyárson,
Faparázson.

Egyéb figyelemre méltó dolgot nem lehet mondani a Verhovina egyforma kinézésü völgyeiről, hegyeiről. Azt meg éppenséggel meg sem álmodhatta, hogy itt valaha király tanyázzék – a hol még a nemesség is restelt letelepedni. A Hatfaludyak, Pogányok, Szaplonczayak a megye szereplő familiái, mind az enyhébb részekbe huzódtak. A Verhovina volt az ismeretlen megyerész. A szolgabirák évtizedekig be se szagoltak oda, viczispán arra soha se járt, ha csak nem valamikor Mátyás idejében. De hova is szállt volna ott be egy akkora nagy ur? Nem volt ott se kastély, se vendéglő. Nem volt ott semmi, a mit megehetett volna. Ami azonban őt megehette volna, egy-két medve, sürün akadt. A Verhovina a vármegye mostoha földje. Azért huzódtak aztán oda a mostoha gyerekei és a katonaszökevények, meg az üldözött betyárok. Oda már a pandur se ment utánuk. Az ördög találjon meg valakit a Verhovinán!

S most szinte képzelhetlen, a király jön oda. Ilyen bolondság is csak az olyan fejben teremhet meg, amin korona van. Közönséges kalap alatt lehetetlen.

Minden mutatta már a nagy nap közelgését. A környékbeli mesteremberek sátort emeltek a kamionkai csendes völgyben, mely szép, de vad. Mihályi ügyelt fel mindenre. Nemzetiszin szövettel volt bevonva a sátor, aranyozott kopjára feltüzött ajtófüggönyökkel. Köröskörül az ország és a megye czimerei tarkállottak. A sátor belsejében aranyos trón készült s pompás ágy medvebőrökkel. A sátor mögött vagy ötven lépésnyire sütő-kemenczéket, katlan-lyukakat vájtak a földbe a napszámosok. A hires Vojtáknét hozatják el Husztról, az fog a királynak főzni. No iszen, nem is evett az még Bécsben olyan töltött káposztát és levélensültet!

Egy magas árboczon, a hegy tetején hosszu piros-fehér-zöld zászló kigyózott. Csak ugy dagadtak tőle a szivek. Réges-régen röpködött itt ilyen, csak a nagyon öreg emberek hallottak valamit … csak a nagyon vén fák susognak róla s csak a legvénebb rigók füttyében hallik még valami elmosódott hang abból a nótából, amin a kuruczok masiroztak erre…

Nagy dolog lesz itt Péter-Pál napkor, ha megéljük. Nagyon nagy dolog lesz.

Össze is gyült az egész környék ünnepi ruhában. Nem látott még eleven ember annyi uj bocskort és annyi uj halinát egyszerre. Csak a vakok maradtak otthon és a csecsszopók. De még olyan rivalgás is régen volt, mint mikor a kanyarodónál feltünt a négylovas hintó, röpködő mentéjü huszárral, czifra árvalányhajas kalapu kocsissal a bakon.

De elhalt a vivátozás, mikor a hintó közelebb ért, abban hagyták a rókabőrök és kendők lengetését, mert csak egy fiatal szürkeköpenyes ur ült a hintóban, keskeny fekete bajuszu, csinos, piros arczu, nem igen lehetett több huszonhat évesnél. Nem volt azon semmi királyi, se korona, se palást, se aranyalmás-bot.

– Ez talán csak a palatinus! Vagy annál is kisebb!

De amint a négy tajtékos paripa megállott a sátor előtt, féltérdre ereszkedék a hintó-hágcsónál nemzetes Mihályi Pál uram s igy szólott a lelépő deli legénykéhez:

– Isten hozta közénk felségedet!

Szél zugott a Bistra Hora felől. Alig lehetett hallani a szavakat. Csak lassan terjedtek, morajlottak a nép között, hogy mégis a király az, saját fölséges személyében. No iszen, szépen vagyunk, még csak a kalapot se billentettük meg! De ki hitte volna?

Mihályi az öklével fenyegetőzött:

– Éljenezzetek hát gazemberek, csürhék!

De mire észrevették magukat, már akkor a király benn volt a sátorban.

– Ugy kell, magára vessen – mentegetőztek némelyek – mért nem öltözött fel illendőképpen?

Az esküdt dühbe jött:

– Persze hogy ezüst bocskorba, selyem halinába, ti szamarak. De legalább hoztatok-e elég rókabőrt? A kinek rókabőre van, álljon ide! Ő felsége átöltözködik elsőbben királyi ruhába, aztán bevisszük neki a bőröket.

A rókabőrösök gyorsan verődtek össze, mert édes-kevesen voltak, harminczan-negyvenen. A lembergi szőrme-kereskedők már kora tavaszszal összevásárolták, a mi kevés készlet volt a környéken. Ki sejthette volna még akkor a királyjárást, hát még azt, hogy rókabőr megyen adóba.

Volt is sok szóbeszéd, találgatás e furcsaság miatt.

– Valami szücs van talán a király miniszterei között?

A ruthén parasztok máskép találták el:

– Az orosz czár ellen visz télire hadat a király, mert a katonák kabátját bélelteti a bőrökkel.

Szárnya nőtt az oláh fantáziának (de ebben már valami okosabb dászkál eszének is része van.)

– A nagy Napoleontól jön a dolog. Az követeli királyunktól a bőröket hadisarczban. Világos mint a nap. Mert ugy van az atyafiak, hogy «kakas» van a franczia zászlókon. Kakas bizony. S a rókák már annyi kakast megettek a világ eleje óta, hogy most, mikor megfordult a koczka, a kakas akarja elpusztitani a rókákat.

– Csak az a baj, nemzetes esküdt uram, – sopánkodának a rókabőr nélküliek, hogy nekünk nem jutott. Meg is vagyunk ijedve czudarul: mi történik velünk?

Mihályinak már elmult a haragja, nyájasan biztatta meg a nyugtalankodókat:

– Nagy büntetés érhetne, bizonyos. Csakhogy azért még se lesz kutyabajotok se. Mert itt vagyok én és szeretlek. Bajotokban el nem hagylak. Hát ne is féljetek, mig engem láttok. Engem pedig mindaddig láttok, amig meg nem vakultok.

(Ez czélzás akart lenni azon instancziára, melyet a verhovinai jobbágyok az alispánhoz intéztek tavaly, hogy a zsaroló, kegyetlen esküdtet vegye el a hatóság a nyakukról.)

Ekképen proklamálván miheztartás végett a saját örökkévalóságát, bizalmas kedélyességgel folytatá:

– Lesz itt annyi rókabőr, a mennyi kell. Mindenitekre jut egy, bizony meglássátok!

De már erre kétkedve néztek össze az emberek, bár jól esett nekik a biztató szó, – de csak olybá vették, mint hiábavaló kedveskedést: mintha búzapálinkával kenegetnék a fülüket – szinte kár a pálinkáért… Némelyik elfordult, fejét rázta: «De már azt nem hiszem». Egy-kettő könnyedén vont vállat. Ejh, hátha! Hatalom a vármegye. Hátha példának okáért olyan csodasipja van a nemzetes urnak, amit ha megfuj, az erdőkből egyszerre összefutnak az összes rókák…

– Az ám – tréfálózik a majdánkai takács, a vállán lógó rókabőrt megelégedetten simogatva. – Összefutnak a rókák természetesen, hogy ne? És természetesen megnyuzva? És a bőrüket a szájukban hozzák. Hát egy kis friss brindzát ne hozzanak belekötve?

Nevettek a takács ötletének, de mégis biztak Mihályiban.

– Az atyuska megsegit, ha mondta. Biz isten megsegit. Hiszen csak nem beszél olyan úr a levegőbe?

Nem volt ugyan csodasipja, de mégis szavának állott az esküdt úr. S amint az első husz embert bevezette a sátorba, kik lerakták hodolatul a rókabőröket a trón zsámolyához, nemsokára kijött a sátor másik nyilásánál, ugyanazon átadott bőröket hozva a hóna alatt, egy-két ravasz szemhunyoritással odainté a népeket és a Márton hajdut:

– Fogjad a bőröket Márton és add el öt huszasával. Ide, ide atyafiak! Ő felsége nem veszi észre s a becsület meg van mentve, he-he-he. No-no-no, ne előzködjetek! Először az érdemesebb emberek kapják. Ez a dolog rendje.

Eszök ágában sem volt előzködni, sőt inkább nagy immel-ámmal vették az öt huszasos ajánlatot. A nemzetes úr maga válogatott ki husz embert a tömegből, a kik a bőröket megvehetik öt huszasával.

A többiek nem is bánták valami nagyon, de Mihályi jó kedvvel feddette őket, rájok fogva, mintha bánkódnának, türelmetlenkednének.

– Ne csináljatok zenebonát fiaim, ne okoskodjatok a bőrök miatt. Hiszen nem moly a király, hogy megegye őket! Ahogy egyszer kihoztam, kihozhatom máskor is. Türelem, türelem népecskéim. Ugy elcsinálom én azt, hogy mindenki leteheti a maga adóját. Hiszen nektek lesz az jó, nektek lesz az öröm.

S valóban ő felsége kegyesen fogadta a szine elé járulók második csoportját is.

Az ősz Nóga István mondott néhány szót a trónon ülő fölséghez, amint ő s társai letették előbb a szőrme-nemüt.

– Fölséges urunk és királyunk! Elhoztuk fölségednek e csekélységet, e nehány róka bőrét. De ez csak annak a jelképe, hogy ha egyszer a mi bőrünket kivánja fölséged, azt is el fogjuk hozni.

A király nyájasan mosolygott, aztán igy szólt:

– Meg vagyok győződve hüségtekről.

Majd Mihályi felé fordult:

– Jegyezd fel hivünk e derék emberek neveit. Mindnyájukat nemessé fogjuk tenni.

Mire körülnézett öreg Nóga István a társain, egyre nagyobb meglepetéssel, mig végre igy szólott reszketeg, gyenge hangján:

– Mi itt már eddig is mind nemesek vagyunk, felséges uram, ahogy nézem.

– Annál jobb, annál jobb – szólt ő felsége szinte kedvetlenül, hogy dicső elődei már elszedték előle ezt az örömet s fenségesen előkelő kézmozdulattal intett távozást.

Mihályi uram sopánkodva mondá a kimenő bocskoros nemeseknek:

– Ejnye, ejnye, de furcsa véletlenség, hogy csupa nemes atyafiakat válogattam ki kegyelmetekben. Ejnye, ejnye!

Nagy fejét, mely ugy viszonylott testéhez, mint a káposztafejhez a káposzta torzsája, búsan csóválgatta, mig apró fürjszemeiben a ravaszság látszott bujkálni.

Mintha tudta volna, mitől döglik a légy; mert ez a véletlen összeválogatás megtermé a maga gyümölcseit. Mint a futótűz terjedt a tömegben, hogy a király mind nemesekké akarta tenni a bentlevőket. A nevezetes esemény szemtanui nagy, álmélkodó csoportok előtt beszélték a részleteket.

S amint ujra feltünt a hajdú, az ujra kihozott rókabőrökkel, egymáson gázolva, egymást lökdösve rohantak feléje a parasztok.

«Nekem is egy bőrt! Ide is egy bőrt!»

– Öt tallért adok érte, nem öt huszast!

– Tiz tallért adok érte!

Némelyik egy egész harisnya pénzt nyujtogatott a hajdú felé nagy csörgetéssel:

– Márton lelkem, nekem egy bőrt!

Mihályi uram megelégedetten dörzsölgette a kezeit, meg-meglökve a mellette álló Peléczi Jánost, egy vén irnokot, ki most mint szertartásmester szerepelt:

– Pompás ünnepély. Ördöngösen sikerült ünnepély! Hanem most már magán a sor domine Peléczi. – Rendben vannak-e a nyalánkságok?

Peléczi vigyorgott.

– Együtt van mind a száz.

– Hát akkor siessünk elvégezni a prózát, hogy hamarabb áttérhessünk a poézisre, amice…

Ment fürgén az uj küldöttséget bevezetni, hogy azután ismét és ismét azt csinálja. Igy lőn az a csoda, hogy husz-harmincz rókának a bőrével ezer meg ezer ember takaródzék. A jámbor uralkodó nem vette észre az ártatlan csinyt s kora reggeltől messze délutánig szakasztott ugyanazon bőröket vette át a hódoló hüséges alattvalóktól. Az egyik sátornyiláson bevitték, a másikon kihozták. Miközben a Márton hajdú keze alatt egy egész zsák telt meg huszasokkal, tallérokkal.

Messze délután volt, még mindig rajzottak a hódolók, pedig már a Vojtekné asszonyom hirnökei erősen szorongatták az udvart. Egyik is, másik is jött, hogy «kész már a leves». Vojtekné üzeni, szakitsák már abba az országkormányzást. Mind nem használt semmit, mig végre dühbe jött a derék asszonyság s keresztűl vervén magát a sátor nyilásánál meztelen karddal álló két hajdún, felgyürt ujjakkal «varecskával» a kezében berohant a sátorba, nagy méltatlankodással rikácsolva:

– Az istenért, mind megkozmásodnak az ételek!

Ez valóságos kényszer volt.

– Mingyárt, mingyárt! – tuszkolta Mihályi gyöngéden kifelé.

– Könnyű a királynak, annak mindig meg lesz a királysága – morogta Vojtekné haragosan – a korona akkor is korona, ha penész van rajta, de hova lesz az én becsületem, ha rossz ételt adok?

– No ez már igaz! hagyta rá az esküdt, s legott kiadta a rendeletet Peléczinek, hogy a király szemlét tart, mig odabent teritenek.

A vén irnok méltóságteljes arczot vágott… Nem kis feladat az, ami ő reá vár. S mint ahogy a csirkéket szokás előhivogatni a buzaszemekre, elkezdte kiáltozni oláhul, oroszul kedveskedő nyafka hangon.

– Ide leányok! rezedaszálak! Ide, ide édeskéim!

Ha valaki azt kiáltaná a réten a füvek, a kórók, labodák, lóherék felett: «Elő, elő kedveskéim» s erre a szóra mind egy rakásra jönnének össze a réti virágok, kibontakozva rekenyő farkastej-szomszédjaik mellől, micsoda gyönyörű bokor keletkeznék…

Itt ugy volt. Ömlöttek a szebbnél szebb leányok Peléczi mellé. Egyik magas kevély szépség, hosszú aranyhajjal mint egy király-leány, a másik zömök, barna teremtés, de helyes, formás és fürge mint az orsó, a harmadik mélázó szemekkel, filigrán termettel, mint a suhogó nád. A mennytől van szemszine lopva amannak, az utána valóé csak a diótól, de mégis milyen beszédes.

– Hohó te Nástya, majd kicsattan az ajkad fiacskám. Nem festetted be kis selyma málnával? (De nem bizony ha mondom). Hát te gyíkszemű Marinka, azért jöttél mezitláb, hogy a picziny hattyulábadba belebotoljék a király? No valld meg, hogy azért.

Beczézgette, ingerkedék velök, akár valami vén udvarmester, miközben szakértően helyezte el őket művészi tarkaságban, mintha koszorút kötne. Ide egy bimbót, oda egy violát, közbül valami bágyadtat, egyszerű marmancsot: «Állj ide báránykám, Moldon Klára!»

Kifogyhatatlan volt az észrevételekben, a rendezkedésben.

– Ereszd le a hajadat Anuta; hidd el, sokkal szebb úgy. Igazitsd meg a csipkekendődet Dunjecska. Az istennyila üssön ezekre a hasitékokra, amit elől az ingen hagytok; nem merek odanézni. Dülleszd ki a melledet Borbála, hadd lássék a derekad minden mivoltjában. Terringette, ha még fiatal lehetnék. Nem anyától lettél, ha jobban megnézlek, valami darázs szült ezzel a derékkal, ugy van az valahogy… Mi a kő Iliánka, mi a kő? Hátrahuzódunk félénk hamupipőke? Állj iziben az első sorba! Ne tarts attól, hogy a király beléd bolondul. No volna is kibe?… Hop ide a középre, te napraforgó a liliomok között, te, te, óriás Katharina. Ha én király volnék sohase ülnék a trónra, ha a te öledbe… («Ne bomolj bátyika, ne bomolj!» – felelte pirulva az óriás Katharina.)

A mindenütt jelenvaló Mihályi hol elszaladt, hol odaszaladt meglegeltetni a szemeit.

– Szépek, üdék mint a cseresznyék, domine. Igaz, ami igaz! Van miből választani a királynak. Ugyan melyiket választja? Mit forditgatja a szemeit ég felé, hogy nem tudja. Hiszen nem azért kérdeztem, hogy feleljen, mert maga Peléczi egy közönséges fatuskó, némi lélekkel kibélelve. De a bélés is rossz, kopott és szakadozik. Ejh no vén gyerek, csak nem huzza fel mingyárt az orrát? Hiszen nem rosszból mondom. Hiszen éppen a bélés miatt becsülöm. Csak azt akarom mondani Peléczi, hogy mikor a király kiválasztja a legszebbet, a két utána való legcsinosabb maradjon itt az asztalnál felszolgálni a «királynét». Ezek a palotahölgyek, hehehe.

Az öreg szertartásmesternek megtetszett az ötlet; neheztelő arcza egyszerre nekiderült:

– Persze – mondá – persze, de a másik felét a foga közt morogta.

– Mit dünnyög bolondot? Hogy «de mi nem vagyunk apródok?» Mindegy, amice, mindegy, ámbátor természetesen sajnálatos. Mindannak daczára, naponkint hármat rendel be ezután is, szőkét barnát vegyitve, mig csak tart a készletből. A királyi háztartás pazar legyen, amice. Nem tesz semmit, ha az ételek érintetlenül maradnak. Az asztalt minden nap meg kell azért rakni.

A czeremoniásmester köhécselni kezdett:

– No mi az? – riadt rá Mihályi. Mikor maga köhög, az annyit tesz, hogy valami kifogása van?

– Semmi, semmi – suttogta Peléczi ijedt hangon – ő felsége közeledik!

Delejes áram futott át az emberek hátgerinczén… Ott jön, ott jön! Kilépett a sátorból és a szüzek felé tart.

Szép délczeg növésű, bátor tekintetü. Tiszta együgyüség volt rá nem ösmerni! Darócz ruhában is fejedelmet mutatna. De nincs ám daróczban. Megittasult a szem selyem attiláján, piros bársony mentéjén. Görbe arany kardja drágakővel rakva, negédesen csörgött. Sárga szattyán csizmáján mindenik lépténél egyet pendült kevélyen az ezüst sarkantyu.

Nagy «vivát» hangzott fel hömpölyögve. A felség kedvesen integetett a fejével jobbra-balra. A leányok ugy tettek, természetesen ugy tettek, mintha oda sem néznének – pedig mindnek odaszaladt a pillantása különböző álutakon. Némelyiknek a szája is nyitva maradt. Hiszen eddig csak a fonó meséiben élt szakasztott ilyen alak, ezüstszőrü tátoson, a királyleány almájáért nyargaló. Talán ez is csak álom…

A király felvillanyozva sietett a leányokhoz. Forrt már talán a vére. Mert ez oszt’ a szemle! Hórihorgas gránátosok helyett, harmatarczu, fényes szemü szüzek. Éppen száz, egy század!

De a király utja, még ha párnáznák is, tele volna röggel, tele akadálylyal. Panaszos emberek instáncziákat dobnak a lábaihoz, megállitják zokogó szóval, elébe dobják magukat, térdre esnek.

Két férfi és egy szelid arczu asszony (valamennyien Szinevérről valók) eléje toppantak. Mihályi el akarta őket üzni, de a király igy szólt:

– Szaporán, mit akartok?

– Igazságot kérek – szólt az egyik férfi. Ez a nő megölte a testvéremet, a férjét. Három évvel ezelőtt eltünt örökre.

– S ki látta, hogy megölte? kérdé az uralkodó.

– Senki sem látta felség, de ő maga mondja, maga elösmeri. Megölte s elásta, messze, tul Szigeten, a Soporka patak mellé.

A szép bánatos asszony, tétova, dúlt tekintetét a királyra emelte s egykedvüen, méltán ráhagyta:

– Igaz, igaz, ugy van!

– Felség – szólott közbe a második férfi. Én a testvére vagyok s azt tartom, a férje eltünése meggyengité a hugom eszét.

– Tegyen itéletet felséged – esengett az eltünt férj testvére s ugyanezt sürgették az ott álló szinevéri birák.

– Hol van a holttest? – kérdé a király.

– A holttest nincs meg, mert a Soporka egy ölet vitt el három év óta a partjából.

– Ugy? – mondá a király. Mielőtt döntenék, vezessétek elébem a patakot!

E bölcs itélet (mely mint a mármarosi krónika megjegyzi, méltó volt egy király szájába és a corpus delictit követelő törvények szelleméhez) egyszerre elseperte onnan a szinevéri birákat. Megdermedt ereikben a vér. – Elővezessék a Soporkát? Hiszen nem valami vándorlólegény az, hogy a bakter a fülénél fogva előhurczolhatná! Ámbátor esztelenebb a vándorlólegénynél, mert butaság kell ahhoz, hogy valaki a saját partjait széthordja, megegye. Hiába, viz a viz csak, ha pálinka folyna a Soporkában, az nem tenné!

Alig tett pár lépést ő felsége, már ujra megakaszták a dorankájai atyafiak. Nagy bajuk vagyon, mondák, maga az egyházfi adta elő. Tahó Mihály uram, aki Nyágován lakik (egy borzasztó nagy diófa van az udvarában felséges uram) tartozott Dorankája községnek néhány száz tallérokkal. De mindez per alatt volt, penészedett mint a gazdátlan turó: a prókátorok voltak benne a kukaczok. Végre aztán kiegyeztek: isten neki, legyen vége, csináltasson Tahó ur az egészért az eklézsiának egy harangot.

Mihályi megrezzent a Tahó névnél, magát a királyt is kedvetlenül érintette, de mégis kegyesen biczczengetett szép fejével; szemvakitóan rezgett ezalatt fövegén a kócsagtoll.

– Csak folytasd, bátran folytasd!

– Az uraság meghozta a harangot Besztercze-Bányáról, maga komponálván rá köriratnak ékes versezetet: «Holtakat temetek, – Felhőket kergetek, – Élőkkel beszélgetek.»

– Eleget vállal a harang – jegyzé meg a felség mosolyogva.

– Vállalta, hiszen vállalta, de mi történt? Föltettük (mert még a tornyunk nem volt kész) a haranglábra. Másnap azonban leszakadt valamiképpen s az ott játszó ártatlan gyerekek közül agyonzuzott egyet. Ott találtuk vérrel befecskendezve a szent érczet. A nép felzudult. Micsoda harang ez? Hát ugy beszélget az élőkkel, hogy maga csinálja halottakká? Lázban van Dorankája, felséges uram, hogy ők a gyilkos harangot nem engedik a tornyukba. Voltunk Tahó uramnál, vállat vont, voltunk a rézöntőnél Beszterczén, az is vállat vont. Hát már most azért jöttünk apostoli felségedhez…

– Csak sebesen!

– Hogy mitévők legyünk?

A király elgondolkozott kicsinyég, aztán igy igazitá el:

– A harang kétségtelenül rosszul kezdte a maga feladatait végezni, de ti mégis bizvást föltehetitek a toronyba, ha egy kalapácsot csináltattok hozzá, a melyik büntetésül üsse-verje idők végezetéig örökké.

A félkaréjban álló doronkájai hivek beleegyezőleg bólingattak a fejeikkel: «No ez bizony jó lesz, ebbe belenyugszunk» s a király végre tova mehetett, a merre kétszer száz delejes szem vonta.

Mihályi mellette poroszkált s megelégedett szempislogással kisérve sugta:

– Ügyes Mátyás voltál, gyere most IV. Lászlónak!

A király szinte meghökkent egy perczre, szemben állva a leányokkal. Fesztelensége elveszett. Mig tekintete bizonytalanul szaladgált arczról-arczra, mint mikor a billegető ugrál barázdáról-barázdára, szivét valami szorongatás-féle kényelmetlenség fogta el, mint a közönséges boltfeltörőt, mikor először megy lopni a templomba. Ugy tüntek fel neki ezek a leányok, mint valami szent csoportozat. De csak egy perczig tartott e szorongó érzés. Lassan-lassan visszanyerte ruganyosságát. Néhány enyelgő kérdést, megjegyzést tett. «Sok eső eshetett a vidéketeken», mondá a szálas Katharinának. A Nástya tejszin arcza körül egy nagy aranyzöld légy röpködött szemtelenül, a király feléje legyintett a keztyüvel, elkergette: «Hess, – te is szereted az édeset.» (Nástya fülig pirult.) Az éjhaju Nustyán Borbála kezéből kiesett a slingelt kézi keszkenője. A király pajkosan, menten rátette a lábát: «Nem adom ám oda egy csóknál alábban.»

Borbála természetesen elfutott a csók elől szemérmesen s ezzel látni hagyta a mögötte álló Glidor Erzsébetet. Az nem volt olyan szép, (ámbár a növése kifogástalan) de a király hátratántorodott bámulatában, mikor megpillantotta; világos kék szoknyája tele volt aggatva körös-körül aljától a derékig, kukoriczaszem nagyságu gyémántokkal. Ingerlőn csörögtek s szemvakitón fénylettek olyan sokaságban, olyan sürün, mint mikor a mennybolt a legcsillagosabb.

– Álmodom-e – dünnyögé. – Hisz ez az indiai nábobok összes kincse!

– Mármarosi gyémántok – világositá föl nevetve Mihályi.

De különben is másfelé fordult már a figyelme; a gyémántszoknyás lány egyszerüen öltözött szomszédnéjára.

– Hogy hinak kis lányka?

Megbiggyesztette piczi száját gyerekesen.

– Nécsa Ilianának.

Volt az egész lényében valami eredeti, valami dévaj makranczosság. A szemeiben, a mozdulataiban. Az ingválla oldalt félrecsuszott s egy kis darabot látni lehetett a vállából, olyan szinüt, mint a körtefa virága. A királynak eszébe jutott, hogy bizonyosan olyan édes is, mint a körte. Beh jó volna beleharapni. A legfelsőbb kéz meg nem állhatta ez igézet alatt, hogy legalább meg ne csipje.

Iliána fölszisszent, arcza lángba gyult fáklya lett. Amellett egész teste vonaglott, zsugorodott, rezgett mint a balzsamina szirom, ha kézzel érintik.

– Hova való vagy?

Érezte vérét a fejébe tolulni, hangjára fátyolt vont az izgalom. A király is csak gyenge ember.

– Doronkájára – felelte Iliána halkan.

– Hány éves vagy?

A leány lopva a királyra tekintett. Ejh mit, hisz ez is csak legény. Nekibátorodott:

– Egygyel több mint tavaly voltam.

Ezzel a királynak még csak jobban tetszett; nem volt megsértődve.

– Hány szeretőd van már? évődék tovább is.

– Egygyel kevesebb, mint ahányat akarnék.

– Ugyan hányat?

– Hát egyet.

– Leszek én az az egy.

Iliána féloldalt görbité fejét, mintha letört volna, majd ingerkedve felelte:

– Ugyan ne mondja!

Nem is mondta többet, hanem villámhirtelen lehajolt és megcsókolta.

S ezzel mintha maga is megrestelné, ami fölhevülésében történt, megfordult, siető léptekkel a sátorába ment. Mig a leány ott maradt földbe gyökerezett lábakkal, elámúlva, megdicsőülve, reszketve.

Két lányka, a virgoncz Marikuca és a kis Anuta (a lencsével a bal állán) Peléczi által betanitva egy alkörmössel pirosra festett garabolyból, kigyóhagymából font koronát vettek ki; páfrányok voltak rajta a lemezek, gyöngyvirág bogyó alakú pelyhei a gyöngyök, piros rózsabimbók voltak a rubintok. Isten engem szebb volt egy igazi koronánál.

A koronával odaszaladtak Ilianához és térdet hajtva előtte kecsesen, megszóliták igyen:

– Hajtsd le a fejedet szép királykisasszonyka.

A szegény bárányka mintegy hypnotizálva hagyott tenni magával mindent. Lehajlott s társnői tömött kenderszin hajára feltüzték gombostükkel a koronát, mialatt elkezdték énekelni az alkalmi ruthén dalt, (talán Peléczi szerzeményét):

Husz piczi bimbó a fejeden,
Mind, mind kinyilott rózsa legyen,
Holnapra, talán holnaputánra
És magad is szép Iliána.

A szüzek kara utána zengte:

«És magad, és magad is»…

Peléczi büszkén dörzsölgette a kezeit. «Valami nagyszerü ezekkel a selyemhangokkal» kiabálta. A rigók vidám füttyeikkel segitettek a különös nászszertartásban. Peléczi egy rögöt dobott a sürüségbe: «Ne fütyüljetek bele, szamarak!» Egész lázban volt, biztos, hogy ő komponálta a dalszöveget.

Az ezeréves őstölgyek komoran rázták haragoszöld lombjaikat, de a ledéren ringó füvek a szerelemre teremtett apró erdei virágok, elandalitva a vadméhek döngésétől, megrészegedve a nap sugaraitól, csak nevettek, pajkosan nevettek…

Ejh, bizonyosan nem a királyt nevették. Nem bolond ember az. Csakugyan a legszebbet választotta ki. Nyulánk termetéhez festői ránczokban tapadt a himzett ing. A két katrincza, két szines kagylószárny zárta össze testét elől-hátul, kétoldalt szétnyiladozón. A kurta katrinczák csakhogy éppen befedték a térdeket, kecsesen verdesve nyalka rojtjaikkal formás lábikráit.

Fázott és égett egyszerre. Szemeit becsukta mintha össze akarna esni, meg akarna semmisülni, de ezek a szemek két égő zsarátnok bent a hosszu pillák alatt.

Mihályi megfogta az izzó kezet.

– Gyere Kis Iliankám, gyere, gyere, ne félj! Te vagy a legszerencsésebb fiacskám! Ne reszkess, mitől reszketsz? Te tetszettél meg a királynak. Te leszel a királyné egy napig. Ott ülsz a király mellett az asztalfőn délben is, este is.

Ment gépiesen, hagyta magát vonszolni a sátorba, mint az alvajáró. A huszárok a kardjaikkal tisztelegtek előtte. Az ajtóban maga a király fogta kézen. S fent a hegyen eldördült három taraczk-lövés.

«Király és királyné az asztalhoz ülnek!»

Boldog Marikucza és Nástya, akik megláthatják. Mert őket rendelte ki udvari szolgálatra Peléczi.

Ott bent ebédel egyébiránt ő is, Mihályi is, de külön asztalnál. Őket csak a hajduk szolgálják. Hanem azért ott is lesz mit enni, mit inni. Istenem, istenem, de nagy ur is a király!

S meg kell adni, illő pompával ment minden. Mikor a harmadik tál ételt bevitték, kijött a Márton hajdu egy szakajtóval, mely szinültig tele volt huszassal s a leányok közé állva, elkezdte jobbra-balra szórni marékkal, mintha gabonát vetne. Ezt a király rendelte igy.

Mihelyt felkapkodták a fruskák, megparancsolta a népeknek, hogy most aztán oszoljanak szét istenhirével, a leányok pedig jöjjenek el holnap is.

De az ebéd még sokáig tarthatott azután, mert a szétoszlott jobbágyok messze tuljártak már völgyön, hegyen, erdőn, mikor ujra eldördült három mozsár.

Akik hallották a távolban, kitalálták:

– Most kelt fel a király az asztaltól.

Igen, akkor kelt fel és elbocsátá a környezetét. Egyedül maradt a sátorban Ilianával.

A kamionkai völgy néptelen volt már akkor. Mély csönd honolt köröskörül. Az a néhány ember nem igen zavarta.

A «palotahölgyek» Marikucza és Nástya az edényeket mosogatták a pataknál; Mihályi uram ott legyeskedett körülöttük. A vén szertartásmester a délutáni álmát aludta egy fa alatt. Vojtákné egy kappant spékelt a tüzhelyeknél a vacsorához. A fülemilék énekeltek, a rigók fütyültek, a vadméhek pedig körülrajzották az erdei virágokat és döngtek, zümmögtek nekik a szerelemről.

II. RÉSZ.
A nyágovai toaszt.

Nem lévén adónak való rókabőrünk, nem térünk vissza többé a kamionkai sátorhoz, pedig még bizonyára ott kellett időznie a királynak néhány napon és éjszakán át, de a Márton hajdu parancsa nyilván nekünk is szól s elüzetve történetünk szinhelyétől (mert a király minden áron egyedül akar lenni), mi okosabbat tehetnénk irodalmi ember létünkre, mint némi kollegiális érdeklődéssel Tahó Mihályhoz fordulni, aki az összes felbukkant személyek közül legismerősebbnek látszik a muzsákhoz való atyafiságos viszonya által.

Tahó Mihály uram (fia az egykori kurucz hadnagynak, Lászlónak) hatvan év felé jár, Nyágován lakik, közel a hires sóbányákhoz (de van is só a verseiben – igaz, hogy nem attikai, hanem csak mármarosi). Csinos kis jószága van a Verhovinán és Dorankáján, sőt, többet mondok, a szép Iliána is az ő jobbágyaihoz tartozik.

Történetünket annyiban viszi csak előbbre az öreg ur, mert a fentebb leirt jelenetek után néhány napra átjött a doronkajai birtokára és Iliankát elvitte magával Nyágovára, mert, mint mondá, egyetlen leánya a főbiróné, nála tölti a nyarat az idén s egy fürge leányra volna szüksége, a kit szobaleánynak használhasson. Neki az egy szakácsnéján kivül csak férficselédei vannak.

Az öreg faragó-gazda Nécsa Pável, a ki a Tahó kis birtokát kezelte, maga ajánlotta Iliankát. «Vigye el, jó uram, mert az ördög van benne a gyerekben, se nem eszik, se nem alszik egy idő óta, hanem egyre sóhajtozik, sir.»

Elment Iliánka, de az ördög vele ment. Csak egyre busult, hervadozott a nyágovai kastélyban is, pedig urnőjétől ráragadhatott volna egy kis jókedv, mert az meg alig birt magával az elevenségtől, mióta hazajött – két évi számüzetés után.

Mert nem titkolom el (más valakitől találnák meghallani, a ki még told is hozzá) egy kis hiba esett a férjhez menetelénél. Ugy történt az egész, hogy majálesen volt Nagy-Szőllősön. (Most valamikor mult két esztendeje.) Oh be szép lány volt akkor az a Tahó Kati – ámbátor kellemes csecsebecse az még most is.

Hát igen, – hol is hagytam el? – Amint ott van a majálesen, egyszerre csak beleszeret egy csinos fiatal emberbe, nemes Nagyiday Ferenczbe. Együtt tánczoltak egész éjjel, hajnalig. Másnap a fiatal ember utána jött Nyágovára és megkérte.

Az öreg ur nem ösmerte Nagyidayt, egy heti időt kért a válaszra.

Tudakozódott azalatt a kérő felől. Bizony csak szomorút hallott; hogy könnyelmű fráter, semmije sincs, szeretetreméltó, de léha, hogy soha sem fekszik le azon a napon, a melyiken fölkelt…

Amire azt felelte Katicza:

– Hát nem egyre megy az, mert te apuska meg soha sem kelsz fel azon a napon, a melyiken lefekszel?

Azt mondták, ledér, kicsapongó, végig udvarolta Ugocsát, Bereget.

– Annál hízelgőbb reám nézve – felelte Katicza, apja borostás képét simogatva – ha mégis engem akar nőül venni.

Rémítgették az öreg urat, hogy soha se lesz belőle semmi.

– Nem igaz – ellenveté Katicza daczosan – mert valami mégis lesz: az én férjem.

De már erre Tahó uram sziszegte, hogy nem igaz «Nem szedtelek én fel a szemeten, szivecském, hogy akárkinek odadobjalak» s miután eltelt az egy hét, megirta Nagyiday Ferencznek a választ eképen:

A nevem Tahó,
A lovam Fakó,
A lányom Kató,
Kendnek öcsém nem eladó.

E pogány strófára csakhamar megjött az üzenet a gavallértól; lovas ember hozta;

«Ha ide nem adja bátyám uram Kata hugomat tisztességgel, elviszem erőszakkal.»

– No azt szeretném én látni – dühösködék az apa, széttépvén az epistolát.

S lőn néhány nap mulva, midőn a kisasszony künn lovagolna az Irholcz-felé vezető uton, előtte termett Nagyiday Ferencz két czimborájával, megfogták a ló kantárját, levették róla a Katót (mert könnyü Katót levenni), föltették a kocsiba, lovát a saroglyához kötve, a legelső plébániára vágtattak és összekeltek. Igy esett ki a Tahó uram verséből két kádenczia egyszerre, a Kató és a Fakó.

Dühöngött, káromkodott, de mit tehetett már ellene? Hiszen még méz is volt az ürömben. «Legalább szótartó a ficzkó, csakugyan elvitte erőszakkal». De azért fájt, nagyon fájt a szive és a fiatalok bocsánatkérő levelét visszaküldte fölbontatlanul, csak annyit üzent a lovásztól Nagyidaynak, hogy a Fakót küldje rögtön haza, mert a lólopásra törvények vannak. A leányról egy szó emlitést se tett, mintha nem is volna.

Mindamellett mikor a télen tisztujitás volt, mindent elkövetett ugy szür alatt, hogy Nagyidayt, ámbár Ugocsába való, megválaszszák főszolgabirónak. Vér nem válik vizzé hiába.

Nagyiday meglett főbiró s azóta sok biztatót hallott róla. A kinek jó hivatala van, annak a hire is jó. Megjavult. Sok esze van. Ember lesz még abból. S több efféle szivárgott a füléhez.

Végre is ő közeledett hozzájuk, meghitta a leányát, két évi számüzetés után, töltse a nyarat Nyágován. El is jött és boldog volt a szülői házban a régi butorok közt, a kertben a régi lugasokban, hol az ismerős bokrok, fák nyájasan köszöntötték: «Eszel-e cseresznyét, körtét, kis Katicza?»

A Tisza komondor farkával verdeste, ugrált körülötte: «Hát te is megismersz öregem?» A Fakó nyeritett az istállóban, mikor meglátta és ránézett okos szemeivel csodálkozva, mintha azt mondaná: «Mi szél hozott vissza édes gazdasszonykám? Hiszen üres nyereggel bocsátottál haza?»

Minden uj volt, minden kedves volt, a mit unottnak hagyott el, de a legkedvesebb az öreg ur, a ki esténkint, mint hajdan, ujra ölébe vette fejét a nagy diófa alatt, simogatta, borzolgatta azt a szurokszinü fényes haját.

– Hát szereted azt az uradat?

– Minek is kérdezed apuskám?

– Hát ő szeret-e téged?

– Boldog vagyok.

És annyi jót tudott elmondani ilyenkor az ő uráról, ugy tudta festeni, glorifikálni, hogy az öreg szive teljesen kiengedett, hiszen olyan volt az, mint a vaj, csak egy kicsit kellett ráereszteni a melegből.

Egy ilyen meleg hangulatban megkisérlé végre a döntő rohamot:

– Nem haragszol-e meg, ha másodmagammal jövök esztendőre?

– De megharagszom, mert én azt szeretném, ha esztendőre már harmadmagaddal jöhetnél.

Katicza elpirult, de azt még az apja se láthatta, mert hirtelen a nyakába ugrott s addig nyalta-falta, mig az ő redős arczbőre is kiveresedett.

– Te vagy az apák közt a legaranyosabb!

– Te vagy a menyecskék közt a legármányosabb.

Ezzel megpecsételtetett a nyágovai béke. Nagyidayné vig lett, dalolt, ugrándozott, nevetett, szeleskedett naphosszat és csak egy rontotta a széles jókedvét, az a szomoru gyermekleány, a kit a Verhovináról hozott apja; a bánat pusztitá rokonszenves arczát, napról-napra fehérebb lett, nagy, méla szemei egyre bágyadtabbak. A fiatal urnő aggódva nézegette alattuk azokat a kéklő abroncsokat.

– Mi bajod Iliánka? Szólj fiacskám! Téged öl valami?

– Semmi, bizony semmi. Ne is kérdezgesse tekintetes asszony.

Sok-sok idő eltelt, amig bevallotta, hogy ő a királyba szerelmes.

Nagyidayné felkaczagott:

– Hát megbolondultál? Láttál is te királyt valaha?

A fáta kebléből mély sóhaj szakadt fel:

– Bár ne láttam volna! Hiszen ott volt, vagy még most is ott van a Verhovinán.

– Kicsoda? A király? Oh, hogy is ne! Hol van most a király, te bolondos! Verekszik valahol a francziákkal. (Szegény leány – gondolta magában – meg van az esze zavarodva.)

De bizony csak azt állították a Verhovináról való aratók is, hogy ott volt az idén a király, ugy lehet el se ment még. Ez már még sem tréfa! Kell valaminek lenni a dologban. Ujra elővette Ilianát:

– Hogy nézett ki az a király?

– Csinos barna ember, jegenye növésű, bátor a szeme, mint a sasé, édes a mosolya, mint az ákáczméz.

(Hm, ez nem igen hasonlít az I. Ferencz arczképéhez.)

– Hány éves lehet?

– Vagy harmincz, de annyi sincs.

– Ostobaság! Kiáltott fel Katalin álmélkodva. Hiszen a mi királyunk öreg ember. Itt valami borzasztó csalás történt. Beszélj el szaporán mindent!

Megeredtek benne a keserüség zsilipjei, elmondta a mit tudott, a Mihályi, Peléczi szereplését, mindent, mindent. Jaj, még olyan részleteket is, a miket az ember csak a gyóntató pap fülébe szokott belehagyitani.

Nagyidayné összecsapta a kezeit, elhalványodék, meg tüzbe jött:

– Hisz ez hallatlan, vérlázitó! Fényes nappal, ezernyi nép előtt a király személyével üzni ocsmány csalást. Ilyesmi még nem történt sohasem.

– Hát igazán hiszi a tekintetes asszony, hogy nem a király volt?

– Hogy gondolod, fiam Iliána? Egy nyomorult kéjencz lehetett, a kire pallos vár. De Mihályi Pál is alighanem megrövidül egy fejjel. … És mindezt az uram járásában tették!

Iliána leborult az asztalra és hangosan zokogott. A főbiróné magához vonta a fejét, simogatta a homlokát, biztatta, vigasztalta.

– Törüld le a könyeidet! Ne félj semmit! Ami volt, elmult, elfelejted. A világ még hamarabb. Annak annyi emlékező tehetsége sincs, mint egy két napos csirkének. És végre is, van még igazság! Majd leszakitom én szemeiről azt a rongyot, a melylyel be vannak kötözve. Hazamegyek a jövő hónapban, elviszlek magammal. Panaszt teszünk a férjemnél, a ki főnöke Mihályinak. Meglakolnak a bűnösök. Az én uram kemény ember, de jó szive van. Meglásd, hogy nem hagyja annyiban…

A szép, hervadozó fáta csak a fejét rázta, hogy az neki semmit sem ér. Ha a király volt, akkor ugy se lesz bántódása. Ha nem a király volt, akkor nem akarja, hogy a fejét vegyék.

Katalin rögtön közölte a történteket apjával.

– Canis mater! – dohogta az öreg s minden haja szála égnek borzolódott. – Ez nagy dolog! Crimen laesae majestatis. És még azon felül is valami.

– Mihályi hitvány ember volt mindig, nem is csodálkozom, de ki lehet a másik, mit gondolsz apuskám?

– Majd megösmerem a fejéről, mikor a kassai hóhér felmutatja.

– Mihelyt haza megyek, rögtön elmondom a férjemnek.

– Hátha még hamarabb…

Tahó uram a szájára ütött, a honnan véletlenül szaladt ki a «hamarabb» szó.

Katalin elértette örömrepesve.

– Feri jönne? – lihegte fojtott, reménykedő hangon.

– Meglehet – dünnyögte az öreg ur némi bosszusággal.

Mert meglepetésül szánta Katalinnak férje érkezését. Már napok előtt vitte neki a békitő s hivó levelet a Herke czigány. De csak a levél maradt ott, válasz nem jöhetett. Vármegye dolgában jár valahol a főbiró.

No már az igaz, hogy szép dolgai vannak a téns vármegyének. Ez a legujabb se kutya. Füstje lesz, szaga lesz ennek még a bécsi burgban is.

Formálisan lázadozott a világrend ellen. – Hát mire valók az Uristennek a mennykövei, ha nem tud velök czélozni? Hát nem kellett volna ezeket az urakat előlegesen agyonütni? Hiszen neki tudnia kellett erről, ha igazán mindentudó. S ha tudott, mért nem intézkedett? (A nemzetes urban meg volt már akkoriban is az a matéria, melyből a mai interpellációk bugyognak.)

A földi igazságszolgáltatásra bizza a büntetést? Az utólagosan biczegő törvényre? Erre a sánta kutyára? Hát mit ér az? A gazembereket ugyan összetörheti, de az összetört pártákat össze nem rakhatja…

Ez elégikus hangulatban elrejtőzött a méhesébe egész estig, még másnap is, ódát faragott a régi görög istenekhez, dicsőitve őket, mint a kik a halandó lényekre jobban vigyáztak, mert többen voltak s több szem többet lát. Bolondság is vala egyébiránt megelégednie a keresztény vallásnak egy istennel (a több mindig több, akárki mit mond.) A letaszitott istenek szépen fölosztották maguk közt a közigazgatást. Neptun a vizekre vigyázott, Vulkán a kovácsokra, Ceres a vetésekre, Merkur a pénzeszacskókra, Themis a tisztviselőkre, Juno pedig vigyázott volna a verhovinai hajadonokra….

Örök kár, hogy a vége felé megakadt, sehogy sem birván kisütni, hogy ki vigyázott volna az istenek közül a rókabőrökre?

A latinul irt poéma azonban még igy töredékben is elég amabilis volt, ugy hogy mikor néhány nap múlva meglátogatta Hatfaludy Miklós alispán, a ki könyv nélkül tudta az ókori klasszikusokat, nem átallott előhozakodni a fábrikatummal.

– Hadd halljam, olvasd el! – sürgeté az alispán.

– Hja barátom, az nem megy olyan könnyen. Arra nézve, hogy meghallgassad, szükséges előbb elmondani a keletkezési indokokat.

S elmondta szögről-végről a kamionkai csinyt. Hanem azzal bizony éppen az ellenkező czélt érte el; azt, hogy az alispán meg ne hallgassa a poémát.

Felugrott ingerülten, villámot czikázó szemekkel:

– Mit beszélsz? Honnan szedted ezt?

– Itt van az egyik leány, a faragó-gazdámé. És a verhovinai aratóim is mind megerősitik. De hát ülj le már veszteg, hadd olvassam föl.

– Az ördögbe most a verssel! – mondá a vármegye hatalmas alispánja. Hisz’ ez egy főbenjáró, nagy bűntett! – Mindnyájan a fejünkkel játszunk. Hivasd be az embereket!

– Ki akarod őket hallgatni?

– Azonnal – felelte izgatottan. Szerencse, hogy magammal hoztam a jegyzőmet is.

Egész délelőtt folyt a kihallgatás, a vallomások jegyzőkönyvbe vétele, az álkirály személyleirása.

– Csak tudnám, ki lehet, csak tudnám – sziszegte az alispán.

A nótárius tollperczegésébe belevegyült a toporzékoló alispán fogcsikorgatása.

(A fogcsikorgatás már kiment azóta a divatból. Az emberek nem olyan vadak többé. Most mosolyogva kegyetlenek, hajdan fogvicsorgatva voltak szelidek.)

– Ilyen botrány a vármegyében! Huh, ez sok, ez sok! (Fujt egy rettentőt s homlokát törülgeté kendőjével.) Huh, huh! Ilyen világra szóló botrány! Ő felsége meggyalázása s a többi s a többi. És mindezért én is felelős vagyok.

Rekedt hangon osztá parancsait:

– A huszár lóra üljön, tizenkét pandurt hozzon Técsőről. Magam indulok velök azonnal Verhovinára.

– De bizony nem szaladsz, nem eresztlek – protestált Tahó uram. – Legalább megebédelsz.

– Nem lehet, mennem kell, punktum – türelmetlenkedék az alispán. Hogy gondolod? A király becsülete, jó hire van szóban.

– Jó, jó, de finom ludaskását főz a Kati keresztlányod gombával s ropogós malaczpecsenye lesz.

– Hm, malaczpecsenye! Azt mondod, hogy malaczpecsenye? Hm.

Habozni látszott. A király nagy potentát, de a sültmalacz is nagy potentát.

– Igazad van. A pandurok se jönnek meg elég gyorsan. Igazad van; a czinkosokat se nyeli el addig a föld. De én majd elnyelem őket.

Denique megmaradt ebédre. A malaczon akarta megkezdeni az elnyelést.

Bár pompás volt az ebéd a malaczpecsenyén innen is s érdemes a leirásra, de mégis a malacz tette meg. Annál állunk meg. Mert a malacz nagy tekintélyben állott őseink előtt. Az volt, a mi a kappan most, valóságos politikai egyéniség. A kappan lecsapta azóta. A malacznál mindég volt egy toaszt, mint a hogy most a kappannál van, sokszor politikai szónoklat is; oly annyira elmaradhatlan járuléka ez már, hogy szinte annyiba lehet venni, mintha maga ezen állat volna a szónok. Sőt a malacz több volt a kappannál, nemcsak szónok volt ő, hanem egyszersmind meghatalmazott nagykövet a szerelmesek dolgában. Mert ha ő jelent meg az asztalon a kérők elé, ez azt jelentette virágnyelven: «Adjuk a leányt». Egyszóval a malacz fontos egyéniség volt mindaddiglan, mig a tekintélyek kora le nem járt, de természetesen csak holtan, szép ropogósra piritva, sült almával a szájában.

Ebből magyarázható, hogy ezuttal is, mihelyt feltünt szép gömbölyü alakja a láthatáron, mint villanyütésre fölemelkedék Tahó Mihály uram, hogy miként szokta, néhány most komponált strófában, felköszöntse a ház fő vendégét, az alispánt, intézvén szavait a jegyzőhöz.

– Uram, uram, Timóczy Gábor uram, szállok az urhoz!

Timóczy nótárius uram felkelt, de ebben a pillanatban minden figyelem a megnyilt ajtóra fordult, a melyen belépett Nagyiday Ferencz.

Az öröm meglepetése hallatszott mindenfelül.

Katicza egyenesen a nyakába futott. Az alispán vidáman köszönté:

– Szervusz öcsém! Az isten küldött, hogy te menj el helyettem. (Mintha az isten is az alispánok kedvét keresné.)

Az öreg Tahó is kénytelen volt letenni köszöntésre emelt poharát; eléje ment az ajtóhoz, megrázta a kezeit és megcsókolta két oldalról:

– No az isten hozott, édes fiam. Csakhogy itthon vagy már.

Nagyiday alig birt felelni a tömérdek nyájas kérdésre:

– Honnan jöttél? Hogyan jöttél, hogy észre nem vettünk, hogy a kocsid nem zörgött?

– A kocsi hátul maradt apám uram – nevetett Nagyiday. Meg akartam lepni magukat, leszálltam és a rövid uton a kerten át jöttem.

– No az derék, hanem hát elrontottad a toasztomat. Egye meg a macska, egyetlen versemmel sem tudok szóhoz jutni ma.

Hatfaludy elnevette magát; kezdett megjönni a jókedve.

– Hiába nevetsz, nem szabadulsz. Hanem hadd üljön előbb ez is az asztalhoz. Ide ide a Katád mellé! Nini, Katkám, még egy teritéket az uradnak!

Katicza fölkelt és kikiáltott az ebédlőajtón:

– Hozz hamar egy teritéket Iliána!

Elmulván a zavar, Tahó köhintett egyet-kettőt és ujra felállt. De ujra nyilt az ajtó. No semmi, csak Iliánka jött be a tányérral, a melyen villa, kés volt keresztbe téve.

Nagyidayné némán intett, hogy ki elé tegye a tányért. Tahó zavartalanul kezdhette:

– Uram, uram, Timóczy Gábor uram, szállok az urhoz…

Timóczy Gábor uram fölkelt – de ebben a pillanatban idegbántó csörömpöléssel mállott szét a padlón ezer darabra az Iliána kezéből kiesett tányér. Villa, kés elgurult messzire.

Mindenki ösztönszerüleg oda pillantott.

Hát nem csak a tányér volt összetörve, hanem a szép oláh leány is. Ott fetrengett holthalaványan a padlón, kezével átölelve a Nagyiday lábait. Remegő ajka csak e két szót tagolta:

– Királyi fölség! Királyi fölség! (Egyebet nem tudott mondani.)

Nagyidayné a férjére nézett ijedten. Az fehér volt mint a kréta. A szegény asszony mindent megértett; egy szivettépő sikolylyal esett össze.

– Hát mi ez, mi? – dadogta az öreg Tahó, a tele poharat kiejtve a kezéből, tétován, hüledezőn.

– Semmi – felelte az alispán zordonan, helyéből fölemelkedve. – Nem történt semmi más, csak az, hogy az egyik gazember immár horogra került.

S ezzel, szemének rettentő villámait lövelve, Nagyidayra mutatott:

– Ime, a verhovinai király.

Nagyiday akadozó nyelvvel hörgött valami mentségfélét. «Egy kis tréfa volt, urambátyám; nem kell azt ugy venni», de az alispán rá se ügyelt. Éppen most csörtettek be az udvarra a Técsőről jött pandúrok. Kiszólt a nyitott ablakon:

– Gyertek be! Tegyetek egy kis vasat ő felségének a lábaira!

Befejezés.

Évekig folyt a vizsgálat, a pör (Mihályi meg is szökött időközben), ugy hogy csak Nagyiday sorsa volt már szóban, lázban tartva Mármaros vármegyét, sőt az egész országrészt. Maguk a tanuvallomások félmázsát nyomnak papirosban. Hát még az isten előtt milyen terhesek lehetnek?

A biróságok sokáig piszmogtak, de végre eldőlt az ügy a septemvirális táblán is.

Pallos általi halál.

Senki sem folyamodott kegyelemért, még Nagyidayné se. Csak egyszerü megerősités végett ment fel az itélet a királyhoz. Tihanyi Tamás udvari consiliárius referálta, mint «extraordinárius aktát.»

A király csipős kedély hangulatban volt s amint fölemlité ebecki Tihanyi, hogy az elitélt Nagyiday Ferencz királynak adta ki magát, közbe szólt:

– Egyszerüen bolond!

S mikor az jött sorra, – mikép is mondjam csak – hogy azt a bizonyos száz virágot letörte, kedélyesen kiáltott fel:

– Még se bolond!

Majd mereven tekintve a referendárius semmit mondó szürke szemeibe, mintegy tünődve jegyzé meg:

– Sok, egy kicsit sok.

A mármarosi hagyományok szerint feltünő érdeklődéssel kegyeskedett aztán végig hallgatni a részleteket, de az itéletnél a lábával toppantott:

– Sok, nagyon sok! Pallos általi halál! Hogy is ne?

– A mi uraink – folytatá szokott panaszkodó, fáradt hangjába esve – helytelenül kormányoznak nevemben és rendjeleket akarnak: ez a szegény ördög mindössze helytelenül mulatott a nevemben. Nem találja kedves Tihanyi?

– Mély alázattal bátorkodom ellentmondani fölséges ur. Az elitélt több rendbeli büntényeken kivül egyszersmind fölségsértést követett el, mert egyenesen a fölséged reputátióját csorbitotta.

A király elmosolyodott s kedvencz öreg tanácsosának kordiálisan veregette meg a vállát.

– Ejh, hagyjuk ezt Ha jól meggondolom, kedves Tihanyi, az ellenkező állitás se látszanék alaptalannak.

A referendárius savanyu ember volt, – egyszerüen meghajtotta magát.

– Fogságra kegyelmezem meg – utasitá I. Ferencz.

– Mennyit parancsol fölséged?

Gondolkozott egy pillanatig.

– Nos, mondjuk talán, egy leány egy hónap. Száz leány tehát száz hónap. Mit gondol édes Tihanyi?

Nem gondolt az semmit. Nem szoktak ott a magasban gondolkozni. S lőn a halálitéletből kilencz évi rabság.

Nagy idő igy összesen, de részletekben nem ijesztő.

Egy leány – egy hónap! Biz isten megéri…

A NÉGY LÓ LEGENDÁJA.

Szép asszony-királyunk Mária Terézia alatt még csak nagyon embrióban voltak a lóversenyek. Az epsomi és a longchampsi gyep még akkor igazán csak gyep volt; üde zöld, fű termett rajta, nem csengő-bongó arany. Széna a lovaknak és nem borostyán.

Minálunk pedig, azt hiszem, legföljebb az előzködés lehetett meg a mai versenyekből. Az előzködés az ősapa. Már talán Árpád is előzködött utközben a vezérekkel. A magyar népben e szerint mindig benne volt a lóversenyek baczillusa. Mikor a vásárról hazafelé jönnek a parasztjaink szekereiken, mértföldnyi területen folynak a lóversenyek. Gyü Tündér! Gyü Pajkos! A gazda közibe vág a két griffnek: «Hadd lássuk, hol termett több zab!» De az ellenfelet is biztatják a kocsiban ülők. «Ne sajnáld a lovat, mert nem püspök!» Az országut fölvert por felhőjében az egész vonalon fakó fogatok rohannak, riasztó kurjongatások közt. Ezer meg ezer verseny dől el minden perczben.

A királyné fülébe eljutott az uj élvezet hire messze földről és meg is csiklandozta. Mert az asszony asszony, még ha korona van is a fején. Elhatározta, hogy Bécsben is divatba hozza. Természetesen sikerült. Mert a korona korona, még ha asszony fején van is.

Beszéltek az angol lordokról, hogy egyenesen a végből nevelnek lovakat, hogy előzködjenek, arabs vért eresztve beléjök. Hogy a westminsteri herczeg mesterségesen soványítja magát és a lovászait a ló kedvéért, hogy könnyebbek legyenek a hátán. Pedig hát mi élvezet van abban, ha az egyik ló hamarabb ér be a csóvához, mint a másik? Hiszen szükségképpen elsőnek kell lenni valamelyiknek.

Laxenburgban volt az első efféle verseny. Gróf Nádasdy uram, a vitéz generális rendezte és báró Feldeck, a ki Londonban járt ő felsége megbizásából, hogy szögről-végről kieszelje a futtatások mivoltját. Pünkösd másodnapjára tüzték ki az ünnepélyt, mely zárt körben folyt le. Csak a legmagasabb uraságok vehettek benne részt.

A felséges asszony lázas érdeklődésben égett; minden követ fát megmozdított a siker érdekében, még fiát József főherczeget is megbiztatta, hogy jelenjen meg ott akkorra a lovaival.

– De ha nincsenek lovaim – felelte mosolyogva a főherczeg, ki jobban szerette a könyveket.

– Meg kell tenni – mond a királyné szigorral.

Nem volt menekülés.

A királyfinak szót kellett fogadni, s lett belőle kinos udvari jelenet, emberöltők emlékezetében soha el nem mosódó.

Jött a kitűzött nap, pünkösd másodnapjának délutánja. A királyné sátort veretett a laxenburgi pázsiton, a tavaszi napfény a sátor aranyos kopjáin tört meg és a vitézek csillogó ruházatán. A királyasszony palotahölgyeivel a sátorból nézte az érkezőket, hogy arczát a napfény meg ne süsse. Mert még mindig őrizte az arczát, melyről azt énekelték volt a poéták, hogy baraczk-virággal festik be reggelenkint a tündérek. (Hanem bizony a tündérek festéke már régesrégen kifogyott a tégelyből.)

Rendre érkeztek a lovagok, a Lobkowitzok, Kolowratok, a háromagyarú Kinsky-ek, a Kaunitzok himzett sörényes oroszlánnal, a paripa gránátszin takaróján. Jött Starhenberg János hókafejü lován. De még a lovásza is vezetett hármat. Mind tüzes arabs faj, a vér szinte lüktetni látszik a bőrük alatt.

Az urak félkört foglaltak a sátornál; mig a jelt a császárné megadja, s akkor lóra kapnak, a második jelnél egy sorba verődnek. Mikor harmadszor is összeveri a picziny tenyerét, akkor megindulnak.

De még várni kell a királyfira. A királyfi elkésett. Ni, amott jön! Most bontakozik ki a kanyargó utról a kiséretével. A csatlósok négy lovat vezetnek utána.

Suttogó moraj kél. Csodálkozó sziszszenés, hullámzás. Imitt-amott titkon illetlen nevetgélés.

Az emberek egymásra néznek, majd a lovakra.

– Ah, ah! Ezek a lovak!

Csakugyan furcsák voltak. Az egyik sovány, elcsigázott gebe, csak ugy zörögnek rajta a csontok, a hátulsó ballábára sántitott, de az egészséges lábait is alig birta emelni. A másik ellenben szilaj mén, mely rugott, kapált és senkit sem hagyott fölülni a hátára.

Mintha csak ellentéte volna ennek a harmadik paripa, egy kihizott lusta állat, mely mozdulni se birt a renyheségtől. Nemes alaku, formás lovacska volt a negyedik, de mind a két szemére vak.

A királyné idegesen vonta kérdőre a herczeget: ives szemöldjei ránczokba vonódtak.

– Mi akar ez lenni József? Miféle állatok ezek?

– A vásárban válogattam őket össze.

– Mondhatom, értesz a lovakhoz – jegyzé meg haragosan. – Ezekkel akarsz te előzködni az urak pompás paripáival?

– Éppen nem – felelte József – hanem a politikai helyzetet akarom velök fölséged előtt feltárni.

– Halljuk! – mond a királyné félig gunyosan, félig kiváncsian. – Halljuk, mi okosat gondolt ki megint a mi szeretett fiunk?

– Az elcsigázott sovány gebe a nép; a féktelen szilaj paripa a papság…

– Hallgass, hallgass!

De a királyfi arczát elöntötte a melegség, kékes hamuszin szemeiben megcsillant a bátorság; nem tudott hallgatni többé, vakmerően folytatta:

– Az elhizott renyhe ló a nemesség…

– Ah – szólt a királyné csipősen. Nagyon elmés vagy József. Nos, mit kell még hallanom a negyedik lovadról, a vakról?

– Bocsánat fölség a szavamért. Az te magad vagy, a ki nem látod, a mi körülötted történik.

… Eddig a hagyomány a «kinos jelenetről». Igy volt, igaz vagy nem, ki tudná megmondani, de bármiként történt, a királyfi (kiből II. József lett) jól összeválogatta a maga négyes fogatát, mert egy bizonyosan igaz, hogy ez a négy ló sebesen vitte őt kunyhótól-kunyhóig a népek szivébe.

Még ma is mesélgetik okoskodó parasztok falusi lakadalmakon, vagy a szüreti tüzeknél csigert iszogatva a nagy császárnak szatiráját, mely akkor egészen igaz volt, s mely még ma sem bir átváltozni egészen nem igazzá.

A GYANU.

Rossz nap volt az, nem is tudom már melyik volt. A képviselőház tanácstermében egy tiszteletre méltó aggastyánt ocsmány bűnnel gyanusitottak. Ezt nevezik «interpellácziónak».

A folyosón dévaj nevetgélés mellett egy másik urról folyt a trics-tracs; elmés szóvirágokkal csipkelődve találgatták, hogy «miből él». Ezt hivják «szellemes diskurzusnak».

A buffetben sikamlós szerelmi kalandokat meséltek, köztünk élő személyekről, a neveiket sem titkolva. Ennek van a legtalálóbb neve: reggeliztek. Igen, fölfaltak néhány tisztességes asszonyt.

Fojtó, utálatos atmosphaera ez! Mintha az ördögök fütenék ma ezeket a helyiségeket. Valóságos pokol!

Ejh, de minek vagyok én a pokolban, mikor lehetnék a mennyben is?

A mennyben otthon, kis gyermekeim között.

Leakasztottam kabátomat a fogasról és haza mentem még a szavazás előtt. A kis báránykáim elémbe szaladtak, fölkusztak a térdemre, megczibálták a szakállamat, össze-vissza nyálaztak, a mellényem gombját leszakitották, Jancsika pedig beleharapott a fülembe. Hát nem többet ér ez, mint interpellácziókat hallgatni a Házban?

De nem jó az ördögöt falra festeni, mert az akárhol megjelenhet. A kisebbik fiam egyszer csak előáll egy interpelláczióval.

– Apácskám, mikor lesz már a karácsony?

No erre még csak könnyü a felelet:

– Vagy huszszor lefekszünk, felkelünk, akkor aztán éppen itt lesz.

– És mit hoz nekünk a Jézuska?

– Hja, ha én azt most tudhatnám (a minthogy igazán nem tudom, a mig előbb jelentést nem tétetek magamnak a mamával).

– És mikor hozza a Jézuska, amit nekünk szánt?

– Karácsony estéjén. Köd előtte, köd utána, hirtelen betoppan.

– Nem lehetne az, hogy mi akkor ott legyünk a Laczikával?

– Nem bizony. De miért szeretnétek ott lenni? Hogy a Jézuskát lássátok?

– Nem; de hogy azt lássuk, mit hoz. Mert a Laczika azt állítja, apa és mama a maga számára dugja el a nyalánkságok felét. – Hogy a Jézuska mindenkor többet küld, mint a mennyit magok ideadnak.

– Ejnye! – sziszszentem föl meglepetve. – Hát már ti apró babszemek is vádaskodtok? – Ártatlan lelketek máris igy elhajlik? A gyanu plántája mennyben és pokolban egyformán megfogant?

De már akkor inkább csak visszamegyek mégis a képviselőházba.

-&-

JEGYZETEK

1 Egy orvos-bál tánczrendjére irta a szerző.

2 A melyeknek a csősze ez idő szerint az én tisztelt barátom, Szépfaludy Ferencz.