BÁRSONY ISTVÁN

VIG VILÁG

MULATTATÓ TÖRTÉNETEK, KALANDOK, ADOMÁK

A VADÁSZ-, ERDÉSZ– ÉS GAZDAÉLETBŐL,

A FALU ÉS A PUSZTA VILÁGÁBÓL

Eredeti kiadvány: Víg világ : mulattató történetek, kalandok, adomák a vadász-, erdész– és gazdaéletből, a falu és a puszta világából / Bársony István

Budapest : Athenaeum, [1898]

A BALÁZSI RÉTEN.

Egy nagy csapat vadrucza szállt ki a balázsi rét egyik tavából, nem messzire a Kurjantótól.

Gyönyörű tőkeruczák voltak, nehézkes röpüléssel fordultak egyet a tiszta levegőben, azután leereszkedtek nagy lomhán a tóra. Afféle reggeli sétaröpködés volt az.

Pál úr megállott s szívrehatóan nézett rám. Ez volt a tekintetében: »Ugyan, ne hagyjuk már itt szegényeket!«

Már mint a ruczákat. Pál úrnak tudniillik szenvedélye a rucza. Nincs őneki egyéb érdemes vad ezen a világon. Ha egy vadkacsa száz öl magasan átvált fölötte, ő megösmeri kedves madarát a lába mellett elúszó árnyékról s szerelmes vágyakozással pislant fel rá. Neki az az élet legigazibb boldogsága, ha egy jó lövéssel lekaphatja az előtte felszálló ruczát s hallja, mekkorát czuppan a nagy kövér madár, amint a lápi sáron elvágódik.

– Elmennék »keríteni«, – szól Pál úr tétovázva; attól tart, hogy hátha leszavazom.

– Teljék kedve, Pál úr.

Emberem elindul, én meg beállok a káka közé, a térdig érő sűrű iszapba. Amíg odaérek, egyik sárszalonka a másik után csap fel előlem s szortyogó hangját hallatva villan beljebb. Most irgalom adatik nekik; egy korai lövés elzavarná a Pál úr ruczáit.

Ott megy a derék férfiú a domb alatt, a sás-zóna szélén.

Termete hajlott, de annál ruganyosabb a lépése: ahhoz szokott, hogy reggeltől estig járja a zsombikot.

Fel sem veszi az éles sást, a hegyes nádat, a szúrós kotut, mezítláb mászkál rajta.

Langyos őszi nap csókolgatja az öregedő földet; előttem a csöndes tó, apró rigyásaival, meg-megcsillanó tükörvizével; mellettem egy jó futamodásnyira a Kurjantó hoszszasan vonuló homokdombja. A futóhomokot megkötötte rajta az akácz, meg a nyárfa; szőlőültetés foltjai tarkítják a domb sárga talaját. Igazi, tökéletes zöldet csak idelent látni a balázsi réten, ahol az apró tavak környékén hallani, hogyan rugtat végig titkos vizi utakon egy-egy láthatatlan szárcsa.

Vajjon hol van Pál úr?

Bent czaflat a tó túlsó oldalát környező nádasban. Az ott a magyar bambusz-erdő. Néhol két ölnyi magasra is nyúlik, aljára pedig örökös félhomály borul. Minden kis fuvalom megingatja a nád hajlós szálát, attól egymásra fekszik a pihés nádbuga s örökké mozgó ernyőt alkot. Pompásan hűsölhet alatta a nádas banditája, a pusztai róka.

Egy vörös gém emelkedik ki a nád széléből, jó meszszire innen. Azt Pál úr zavarta fel. Megjegyzem az irányt. A gém recsegő fagóthangokat hallatva, lomhán kanyarodik viszszafelé, de még nem teszi meg az egész fordulatot, máris ijedten dobban meg a légben, csapkodja a szárnyát, lecsüngeti hoszszú, pipaszárlábát, nagyot nyeffen s lehullajt valamit arra a tájra, ahol épp’ akkor Pál úr csörtet előre a nád közt.

Dehogy csörtet!… Úgy csúszik, mint a menyét; csakhogy a menyét több figyelemre méltatná az előtte felröppenő nádi verebeket. Feje fölött barna parti fecskék gyülekeznek; amerre a ravasz vadász mozog, kihajtja a nádból a tömérdek szunyogot, az csalogatja oda a sok fecskét. Pál úr csupán csak arra ügyel most, hogy minél halkabban sikkaszsza át magát a sűrűségen.

Érti ő azt. Ha egy erősebb szellő lendül, az neki sokat ér; attól zúgás, szöszmötölés támad a nád között: nem tünik úgy föl, hogy sulyos lépések taszítják félre helyéből az ingó-ringó erdőt.

Hallgat itt most minden. A gém már régen elszállt, alig látom a meszszeségben, de ah, hirtelen gyönge suhogást hallok mögöttem: hát nem a tőszomszédságomból rebben fel egy lenge szárnyú hófehér madár? Egy kis selyemgém. – Tulajdonképen zsömlyesárga, de mikor röpül, majdnem olyan fehérnek látszik, mint a kócsag. Némán vált át a tó másik oldalára s félelem nélkül ereszkedik le ott.

Pál úr a pocsogóból a mély vízbe ereszkedhetett már azóta. Először féllábszárig, azután derékig. Kitelik ám tőle. Elképzelem, hogyan köti fel a nyakába a tarisznyáját, hogyan emelgeti minél magasabbra a puskáját; fejét előre nyújtja, szeme majd kidülled, amint befurakodik tekintetével a keskeny vizi ösvény rejtjeibe. Nagy alak ám Pál úr!

Most már nem üt zajt a mozdulataival; vízben gázol, az elfogja a lépése zörgését. Egy-egy csobbanás vagy locscsanás hallik utána, mint mikor a hal kipattan a tóból és újra viszszahull rá.

Szinte látom, hogyan ácsorog időnkint, hogy tájékozza magát.

Ha kiér a nagy nádból, bejut a kákás területre, ott már közel lesz a tóhoz, ahol a ruczák vannak.

A hoszszas mozdulatlanság megnyugtatja az egész környéket; a törpe búvár, amely a gyanus locsogásra félénken bujt meg az imént a cseretben: halkan kitytyegve jelenti magát és siető evezéssel igyekszik ki a rónavízre.

Véletlenül lenézek az iszapra, a melybe egészen besüppedt a lábam. Nem iszap az már; a megbolygatott láp kieresztette nedvességét: – kis tóban állok. Egy nyomoruságos barna féreg erőlködik a víz színén, hogy a közelembe jusson: egy éhes piócza az.

Ah, ebben Pál úrnak lehet most igazi bősége!

Eszembe jut a pióczaszedő ember, akit mindig itt lehet találni a balázsi rétben. Kimondhatatlanul rongyos alak; egy kis vászonzacskót czipel a botja végén, a lábaszára csupasz. Be szokott állani a tóba, ott lesi, hogy mikor lepik el a lábát a vérszopó csúf kis bestiák. Mikor kellemetlenné kezd válni a dolog, kiemelgeti lábát a vízből s nagy megelégedéssel szedegeti le rólok a zsákmányát. Azt azután kilószámra adja el Budapesten a gyógyszertáraknak.

A barnás-zöld víz mélyén Pál úr is láthatja most a pióczák nesztelen mozgását. Hogy lopakodik felé a vérszomjas had!… Karcsú, hajlékonytestű, piczi kigyó az valamenynyi. A nádtorzsokról is leválik egy-egy; úgy húzódott meg eddigelé ott, mintha házatlan csiga-biga volna. Most valamenynyi arra igyekszik, ahol a víz hullámzásából vendég érkezését sejtheti. Valaki friss vért hozott a réti pióczáknak…

Pál úr felsziszszen s lassan emeli meg egyik bokáját; gyakorlott kézzel simít végig rajta s lesodrítja a megragadt pióczákat a vízbe.

Van egy, amelyik már nagyon is otthon érzi magát, azt úgy kell letépni, hogy vele szakad a bőr felülete is. Azon a ponton kiserked a vér. Most már akarva, nem akarva, tovább kell onnan menni, mert a vérízre ezer piócza lepné el pár percz alatt a katasztrófa helyét.

Pál úr a káka közé búvik s a róka furfangjával csúszik előre, amíg csak ki nem lát. Akkor ott van a nagy falka rucza előtte a tavon; a nádkotukon szárnyokat szétterjesztve sütkéreznek; némelyik tótágast állva kereskedik a mocsár mélyén; de egy pár vén gácsér neszel már valamit, kinyujtott nyakkal hallgatózik s egész figyelme azon a kákafolton van, amelyben a vadász rejtőzik.

Nem szabad tovább várni. Erős pukkanás zúg bele a néma nádasba, utána nagy robajjal kél ki a tóból a temérdek rucza; szörnyű keveredés van közöttök; fordulnak, emelkednek, tömegbe verődnek, azután susogó-sivító, gyors röpüléssel húznak el valamerre, mind ugyanegy irányban, ők tudják, hogy hová, ahol bizonyára valami csöndesebb tóság van.

*

Lihegve értünk a Kurjantó homok-dombjára.

Pál úr öntelten czipelte mellettem az ő két ruczáját s gúnyosan pislogott felém, aki már harmadfél óra óta hiába kajtattam itt egy keserves nyulat.

– Hány nyúl van itt mindössze, Pál úr? Kérdem tőle tréfába fojtott elkeseredéssel.

Megdörzsölte borotválatlan állát s mondá:

– Van itten vagy kettő…

Két nyúl egy félnapi járó földön!… Pedig Pál úrnak tudni kell azt. Névszerint ismeri ő a fülöpszállási határ minden nyulát.

– Akkor hát tán ne is vadásznánk tovább.

– Amott a jó »enyhely« ni!

Pál úrnak ép úgy gyöngéje az »enyhely«, mint a »tütü«. Árnyas akáczok alá vezetett, ahonnan elláttunk meszszire, végig a csöndes balázsi réten. Lent, a rét szélén, kéklő káposztaföldek voltak, ott sok lehetett a rajzó szunyog, mert minden fecske ott csapongott. Mi körülöttünk gyanus aranylégy dongott; Pál úr előtt egy zománczos czingolány szállt fel a meleg homokról s félig szökellő, félig repülő lendűléssel igyekezett arrább.

– Jó meleg van, Pál úr!

Se szól, se beszél, csak elővesz a tarisznyájából egy tele üveget. Az orrom alá tartja. Bor van benne!

– Hm! ördöge van Pál úr, – de ehhez víz is kéne.

– Víz kéne? hozok én! – szólal meg erre valaki a magas fű közül. – Az egész Kurjantóban sincs olyan forrás sehol, mint az én kutamban.

Egy töpörödött emberke állott fel a búvóhelyéről. Keskeny, vékony termete szinte öszszehorpadt a saját gyönge vállai súlyától; lengő, ezüstös haja arasznyira csüngött kucsmatetejű kalapja alól. Hanem az arcza vidám volt, mint egy húsz éves legényé.

– Kicsoda maga, bácsi?

– Kakas András vagyok, megkövetem az urat.

Megszortyogtatta a pipáját, egyet pördült s mire jól körülnéztünk, már itt volt egy nagy korsó vízzel.

– No, Kakas András, az Isten éltesse kendet; ímhol egy pohár jó borocska.

– Köszönöm, köszönöm! bár mindig így éltetne.

– Ugyan mióta élteti már, ha meg nem sértem a kérdezéssel?

– Nem is a kérdözés sért, hanem az évek sokasága.

– Vajjon hány az a sok?

– Majd száz!

– Nono, bácsi! nem tódít egy kicsit?

– Engedek belőle, ha épen muszáj lenne.

– Hát aszszony van-e a háznál?

– Van egynehány.

– Tyhű! Fékom! csak nincs kend török hiten?

Legyintett egyet. – A többi a fiaimé, – mondta.

– Vagy úgy! hát az öreg anyjok hány esztendős?

– Hajh! az még menyecske! (hányivetien rántott egyet a vállán).

– S mióta vannak együtt?

– Minek tagadnám? Van már vagy negyven éve. (Sugva.) De nem ő vala az elsőm!

– Meg kéne kínálni őt is egy ital borral.

Megint lökött egyet a vállán: – Nem igen jöhet, mert éppen köszvénykedik. (Hamisan mosolygott.) Oszt’ lám, féltem is egy kicsit…

A felséges őszi verőfény meg akarta mutatni, hogy milyen is volt a nyár. Csupa öröm volt itt hűsölni s elröpíteni tekintetünket az örökké imbolygó nádbugák barna mezősége felé, amely között ködbe vesző távolságban egy kazal ágaskodott a gémek szállása táján. Ott puha, bársonyos lápi mezőség van. Aki odatéved, a nedves, süppedő talaj dús füve közül legfeljebb néhány bogarászó sordélyt rebbenthet föl; az apró szárnyasok felülnek mind a kazal tetejére, de onnan is csakhamar tovább röpülnek, ide talán soha többet viszsza se jönnek, hisz’ az ő utjok most már a költözés nagy utja.

– Mióta van itt, öreg?

– Vagy huszonöt éve van már annak.

– Jobb világ lehetett itt régen.

– Egyforma a világ. Régen is szegény ember volt a szegény ember.

– Hát Fülöpkén (Fülöpszálláson) mikor volt utóljára?

– Akkor, amikor legutóljára! Nem is mék oda többet. (Notandum, egy jó félórára volt a község.)

– Tán csak nem haragszik a Fülöpkeikre?

– Nem én, de igen öreg vagyok, nem nekem való a lótás-futás.

– Hát oszt’ hogy él itt, ameddig meg nem hal?

– Szőlőt kötözgetek: eltelik a tavasz. Learatgatom a kis földemet; elmulik a nyár. Szüretelek: oda van az ősz is. Azután következik a tél: begyujtok, melegszem. Így oszt’ elfogy lassankint az élet.

A borunk is elfogyott. Ideje volt, hogy felczihelődjünk.

– Isten áldja meg kendet, Kakas András.

– Áldja meg az Isten magokat is. Szivesen látom ám akármikor; látják, van itt minden.

*

Nemsokára már jól lent jártunk a balázsi réten. Hogy viszszanéztem a Kurjantóra: már csak elmosódott alakja látszott Kakas Andrásnak az akáczos táján.

JÓ BARÁTOK.

A keskeny agyagos úton, amely halványsárga csíkkal húzódik fel rézsútosan a Szent Orbán-kápolnájához, két szürke alak haladt egymás mellett, lassú ödöngéssel.

Borbolya kántor volt, meg Bandi, a szamara.

A pinczébe mentek együtt borért, a mint régtől fogva kötelességök volt minden szombaton délután.

Nagyszerűek ezek a falusi szombat-délutánok. Már érezni egy kicsit a vasárnapot, az emberek rendbe szedik a házok tájékát, kisöprik az udvart, itt-ott meszelnek, kivált a pitvar elején, a hol leghamarabb szemet szúrna a tisztátalanság. A mezei munkából korábban megjön este a gazda; ma már bele se fogott olyanba, a mit estig el nem végezhetett, hisz’ holnap úgy se folytathatná, mert a holnapi nap az Úristené.

Borbolya megigazgatta a csacsi hátán a csobolyókat; most még üres volt mindakettő, hát vidáman kapkodta fejét a jámbor állat.

A szőlőhegy aljáról viszszanézett a kántor, úgy rémlett neki, hogy a háza előtt, amelyet jól láthatott a völgyben, még folyvást fenyegető mozdulatokkal integet felé a felesége.

Szinte a hangját is hallotta, mint az imént, amikor felczibálta édesded szunynyadozásából: »Már megint alszol? te Mátyás király restje! Mit iszol holnap, ha nem mégy a pinczébe? Halálba üldözöl, vesztemre törsz; azt szeretnéd, hogy még a hegyre is én czaflassak helyetted, úgy-e?!… «

A sárkányhangok még jobban kisértették ma, mint rendesen. Elöntötte a méreg s jót húzott a csacsira; de mikor Bandi ijedt hőköléssel akart befarolni a venyige közé, lecsillapodott s kérlelni kezdte: »nono szivem! nem téged gondoltalak!«

A csacsi lekonyította a fülét, meglóbálta roszszúl vedlett fejét s nem törődött azontúl mással, csak a pőcsikkel, amely egyre oda csapkodott a véknyához. Máshol úgyse tudott volna beleragadni a sűrű szamárszőrbe.

Csöndes volt az egész szőlőhegy. Így nevezték, pedig a domb-mértéket is alig ütötte meg. Még csak egy gyümölcsöt szedő fehér cselédet se lehetett látni; a kerülő bizonyosan valamelyik gádorban nyújtózkodott, bátran pusztíthatta a rigó a gohért.

Lépésközben nagyokat kanyarított Bandi a hátsó lábaival, úgy akarta ledörzsölni magáról a vérszívó rovart. Egy helyen egy jókora csiga mászott előttök az úton: Borbolya gyöngéden félrepiszkálta, nehogy rálépjenek.

Jószívű volt az istenadta s ha a maga sorsára gondolt, minden gyámoltalanság meghatotta.

Mikor a csiga mellett elmentek, dörmögő hangon biztatta a nyálkás állatot: »csigabiga nyújtsd ki szarvad, mézet adok enni, tejet adok inni;« de biz’ a csöndes jószág nem akart neki szót fogadni, hát megint csak viszszaterelődött a figyelme a kedves csacsijára, azt czirógatta, dédelgette.

Nem ok nélkül szerette a csacsit.

Valahányszor az aszszony megharagudott: vagy egyik vagy másik »házbelin« töltötte ki az indulatát. Sok verés jutott a szegény csacsinak s olyankor Borbolya csak is azt nézte, hogy amenynyire lehet, ne éppen a képébe kapja a röpülő poharakat és tányérokat. Körülbelűl egy fátum üldözte mindakettőjöket.

Menynyire megbánta már, hogy elvette ezt a jómódú özvegyet!

Micsoda dolog is az, hogy minden falat ételét, minden pohár borát felhánytorgatja?!

Kivált a bort, mert az igazán sok fogyott.

A Borbolya tiszte volt tudniillik a pinczekezelés. Az aszszony a hájától már alig tudott járni, nem tehette meg minduntalan a hoszszú utat, hát kénytelen volt a pinczét az édes urára bízni. Mikor látta, hogy Borbolya berúgva kerül elő a csobolyókkal, csúnyán leszidta s következő héten – ellenőrzőnek – elküldte vele a cselédjét is.

Akkor meg mindaketten részegek voltak, mire megjöttek, s mi több, az egyik csobolyó tartalmát is megitták az úton.

De így már okosabb volt Borbályát magában ereszteni.

Erős figyelmeztetések szokták a pinczébe való kirándulásokat megelőzni:

– Ha leiszod magadat, elém ne kerülj, mert megfojtalak!

Borbolya oszt’ nem is került elő két napig, amíg tudniillik tartott a csobolyókban.

Őt hadd vitte volna az ördög, de a csacsira szükség volt a háznál, mert az hordta a jó vizet, meg zöldséget kellett volna szállítania a szatmári vásárra.

Efelé zavar nemcsak egyszer történt.

A folytonos kalandozásban Borbolya meg a csacsi nagyszerűen öszszeszokott. A legjobb barátok lettek. Ha egymásra néztek, bátorítás volt a tekintetökben. Hasonlítottak abban is egymásra, hogy mindaketten iszonyodtak aszszonyuk rikácsoló sárkány-hangjától s mindaketten örömet éreztek a csobolyók láttára, mert azok, – így szombat-délután – ideiglenes szabadulást jelentettek a rabszolgaság alól.

Borbolya százszor megszökött volna már, ha ez az egyetlen szombatnapi kárpótlása nincs; de azért a kárpótlások mellett is gyakran kitört belőle az elfojtott boszúság.

Mikor a szőlő garádja mellett bandukolt néha, rájött a roszsz óra s toporzékolva harsogta a csacsi fülébe:

– Előbb-utóbb kihoz a sodromból! vérét iszom!

Hanem e helyett folyvást csak a borát itta; még a csacsit is rászoktatta; gyakran juttatott neki egy-két pohárra valót.

Nem is hinné az ember, milyen okos tud lenni egy szamár. Bandi lassankint úgy megszokta a bort, hogy holmi névnapokon bátran helyettesíthette volna a kántort.

Nyilván hozzátartozott ez is a barátságukhoz.

A remek őszi verőfény ugyancsak pörkölte őket. Mikor a galagonyabokrok közt megvillant a présház fehérsége: Borbolya megcsiklandozta a barátját:

– Siess egy csöppet, szivem!

Biztatás se kellett a szamárnak, oldalvást kacsintott Borbolyára. Ha egy mesemondó látta volna őket, azt gondolta volna: »Ni, itt megy Argyilus királyfi, mellette pedig az elváltozott Tündér Ilona, a ki majd egy varázsló szóra viszszakapja gyönyörű alakját«.

Borbolya a pinczénél levette a csacsi hátáról a csobolyókat s eltünt a gádorban.

Bandinak se kellett több; meghengergőzött a puha fűben, azután őznek való pákosztossággal csipkedte meg a szőlőleveleket. De nem ízlett neki a kesernyés savanyúság, hát bevette magát az aljban fejesedő káposzta közé s ott habzsolta a hamvaskék levélfüleket s még a káposztatorzsát is megharapdálta hozzá.

Ez volt oszt’ az igazi élet.

Mindenféle apró madár röpködött a bokrokon; az ősz már becsalogatta a kis csattogó szárnyasokat a mézédes bogyók országába; a sövény rőzséje közt szünet nélkül pörczögött egy kis ökörszem, amelyet érett dohányhoz hasonló színe láthatatlanná tett a rőzse barnaságán.

A pincze előtt jókora almafa terpeszkedett, vékony galyacskáira fehér molyhos pille rakta le tojásait; a fa tetején egy pár száraz ág volt, odatelepedtek a húrosok, mielőtt le mertek röppenni a csalogató érett fürtökre.

Bárcsak örökké tartott volna minden ilyen szombat-délután!

A csacsi nyugodtan legelt, egyszer csak a pinczegádorból kidongott egy búbánatos nóta. Bandi ismerte ezt a hangot, lecsapta a fülét s oda koczogott az ajtóhoz; azzal pedig épen elfogta a hanyatló nap minden sugarát a pincze torka elől.

– Ki van odafent, hej?!… nem tudsz köszönni? paraszt! – mordult fel a kántor. Egy kicsit borízű volt a hangja, de egy csöppet sem boszús; inkább még ujra danolni kezdett:

»Gyere be rózsám, gyere be!

Csak magam vagyok – ide be!«

A csacsinak tán megcsiklandozta egy sugár az orrát, elég az hozzá, hogy nagyot tüszszentett s élesen kivágta a magas »i«-t, azután meg az »á«-t.

– Jövök már, jövök! – biztatta alólról Borbolya. Hallatszott, hogyan zörög a bádog-lopóval. Üvegből valót használt azelőtt, de azt mindig öszsze találta törni, mire a csobolyók megteltek.

Nemsokára felczammogott a pinczéből s amint a napot meglátta, nagyot kurjantott:

– Mégis szép a világ, te Bandi!

Csakhogy Bandi ilyenkor már nem elégedett meg a puszta hízelgéssel. Addig döfölte, harapdálta a kántort, amig a kalapjába nem töltött számára egy porczió italt. Bandi nagy élvezettel szürcsölte fel, s mikor a szeszecske elfogyott, nyiffant egyet s kirugott utána.

Gyönyörűen el voltak készülve mindaketten.

Ha ezt a kántorné aszszony látta volna!…

A zöld színnek még talán sohasem volt ilyen felséges egybeolvadása az érettebb színekkel. Valami nagyszerű tarkaság ömlött el a tájon, a felhők buján ölelték mezítelen keblökre a napot, amelyből magasztosan áradt szét a világon a menyországi láng.

A két elnyomott, egymásra utalt lényt mélyen meghatotta a természet csudaszépsége; a csacsi az almafa kevés árnyékot adó lombjaira veté bágyadt szemét, Borbolya pedig könyezve ölelte meg örömeinek s bánatainak ezt a négylábú részesét.

Még sohasem érezte anynyira a szükségét, mint most, hogy szivét egy jóbarát előtt egészen megnyissa; de az is igaz, hogy még egyszer sem nyakalt a lopóból olyan fenntartás nélkül való őszinteséggel, mint ezen a gohért érlelő őszi délután.

Világosan hallotta, mikor egy húros, amely éppen le akart szállni az almafára, riadozva szólt a társainak: »nini, egy részeg ember!«

Káromkodni akart, de egy vörösszárnyú rókapillangó a torzonborz bajusza közé akadt s ott vergődött pár másodperczig. Borbolya azt hitte, hogy apró tündérujjak czirógatják s mosolyogva dadogta-hebegte: »no még!«

Semmi kétség se lehetett az iránt, hogy a fecsegő húros igazat mondott.

Még csak az hiányzott, hogy a felhők egy vén aszszony alakját öltsék magokra. Borbolya a vén aszszonyban a nejére ismert s fogcsikorgatva fenyegette a felhőt.

– Nem fogok tovább tűrni! Most lesz csak haddelhadd! Most lesz, a mi még nem volt!…

Felcsatolta a csobolyókat a csacsi hátára s nagy nehezen maga is rákapaszkodott a szegény fülesre. Az bizony nem volt bolond, hogy enynyit czipeljen, inkább meg se mozdult.

A kántor leszállt róla s úgy vezette lefelé, botorkálva. A csacsi is botorkált. A csigabiga még akkor is ott őgyelgett az útszélen s ugyancsak csudálkozott, mikor a két pajtás eldűlöngőzött mellette.

– A mi volt, az nincsen többé! ordított Borbolya s arrább rúgta a csigabigát.

A faluban kitértek előle az emberek; a kuvaszok megugatták, a gyermekek pedig utczahoszszat futottak utána, úgy nevették. Még a csacsi is rákezdte egy párszor a maga nótáját.

Már látszott a ház, a hol Borbolya lakott; a ház előtt valaki csipejére tett kézzel várta őket.

– No, mit ordítoztok úgy? kérdezte az a valaki, amikor megállottak; talán megint berugtatok?!

Női hang volt – de sárkány torkából hangzott.

Borbolya inogva hátrált a csacsi mögé s onnan nyöszörögte dadogva:

– No Bandi! hallod-e Bandi!… szólj már te is, te Bandi!…

A csacsinak eszébe juthatott, hogy odafent a hegyen megcsiklandozta volt az orrát egy sugár: nagyot tüszszentett s megint kivágta élesen az »i«-t, utána meg az »á«-t.

BORBOLYA RUCZÁZIK.

Ez a borbolya valóságos legendai alakká vált már előttünk.

A mi furcsaság a vadászéletben megeshetik, az ő vele mind legalább is dupla kiadásban esett meg, s oly történeteket is beszéltek róla, a melyek hajmeresztő hatással voltak a hallgatóra. Különben el lehetett róla hinni mindent. Csontos alakja hivatva lehetett volna arra, hogy minél több terhét viselje az életnek; s ezenkivül türelmes mivolta azt okozta, hogy mindenki tódította az ő viselt dolgait, mert nem kellett attól tartania, hogy Borbolya egyszer megsokalja a tréfát s a botja vastagabb végét mutogatja az incselkedőknek.

Ez szolgáljon a derék ember körvonalos jellemzésére; de a mit most elmondok róla, az szinültig igaz, megtörtént.

Kántor létére elég nyugodalmas életet élt; dolga kevés volt, ráért barangolni, s a kik a mezőn látták, tanuskodhatnak róla, hogy soha se hiányzott válláról a puska.

Isteni nyugalommal botorkált végig a réteken, a szántáson, a tallón; néha felugrott előle egy-egy nyúl, ha észrevette, rálőtt; volt eset, hogy agyon is puffantott egyet. Ilyenkor büszkébb volt egy grandnál s hazamenet úgy lóbálta, fitogtatta zsákmányát, hogy mindenkinek észre kellett vennie aznapi vadászata nagyszerű eredményét.

De ha valami szárnyas vad került eléje, arról egyáltalában nem vett tudomást. A kövér fűrjek csak úgy zurbolták körülötte a levegőt; néha majd hanyatt vágódott ijedtében, mikor egy csapat fogoly nagy riadással röppent fel előle, de azért ő nem lőtt se fűrjre, se fogolyra. Egyáltalában nem tudta a madarakat röptében lőni.

Egyszer a »Pocsogó« szélén mégis elragadta a szenvedélye. Egy nagy tőkerucza szállt ki előle a sás közül, hápogva, s Borbolya, a ki akkor már egész délután hiába csatangolt, ráduplázott. Az isten tudja, hogyan történt, elég az hozzá, hogy a pompás gácsér lekalimpált a levegőből s nagyot czuppanva potytyant bele a sekély vízbe.

Uczczu! neki rugaszkodott a kántor s vágtatott oda, a hol a ruczát leesni látta. A gácsér nem volt sehol; csak szárnyalva lehetett s nyilván elúszott. Borbolyát néhány perczre sóbálványnyá változtatta ez a csapás; de hirtelen feltámadt benne a makacs düh, mely azt harsogta fülébe, hogy a rucza az övé, ne hagyja: s abban a reményben, hogy az alattomos állat valamelyik szomszédos zsombikban lapult meg, vadul kezdett körben száguldani, hogy kiriaszsza.

El lehet képzelni, hogy milyen figurává változott már a tizedik ugrásnál. A sárgás mocsárvíz felcsapott a nyakáig s öszszefente, benedvesítette a ruháját. Addig szeleskedett, amíg elcsúszott s beleszorult a lába egy lyukba, orrabukott, s úgy került megint felszínre, feketén az iszaptól, mint egy szerecsen. Hozzá erősen fújt és prüszkölt.

Ez a nagy lárma és szokatlan zenebona alaposan megháborgatta a »Pocsogó« csendjét. A síkvíz környékén levő nádasból egyenkint és párosával kezdtek kiemelkedni a libanagyságú tőke-ruczák s úgy kóvályogtak Borbolya felett, hoszszú nyakokat tekergetve, mintha fejcsóválással akarnának kifejezést adni ily viseleten való megbotránkozásuknak.

A kántor, miután puskája beázott, szégyenkezve czammogott ki a vízből s lehetőleg félreeső utakon vette hazafelé a direkcziót. De a »Pocsogót« jól megjegyezte. Látta, hogy ez az alig tíz holdnyi lapos valóságos gyülekező helye a környék vizi vadjának; tapasztalta, hogy minden szárnyas vad közül egyedül a rucza az, a melylyel fegyverrel a kézben el tud bánni, s feltette magában, hogy ezentúl a ruczázásra adja magát, kipusztítja a »Pocsogó«-ban tanyázó egész rucza-kolóniát.

Otthon elmondta élményét a feleségének. Hallgatott volna vele, de egyrészt magyarázatot kellett adnia nyakig sáros állapotáról, másrészt az a dicsőség, hogy ruczát lőtt, ámbár nem hozta haza, megfojtotta volna, ha nem beszélhet róla.

Csak azt érte el vele, hogy az aszszony kinevette.

– Te?! – mondta, – te lőttél volna ruczát? Bizonyosan álmodtál, jó ember. Talán kidobtak valami korcsmából, vagy pedig oly helyen jártál, a honnan egy rocska mosogatóvízzel riasztott el a gazda!

Méltó párja lehetett volna ez a menyecske Xantippének.

Borbolya nem is válaszolt. Végignézett élete párján s megesküdött magában, hogy megmutatja ő, kinek van igaza.

Másnap kiment a »Pocsogóhoz« esti húzásra. Elvitt egy pár tuczat töltényt s mind elpuffogatta. Nagyszerű idő volt, a ruczák gyönyörűen jöttek, lomhán suhogtatták szárnyokat a langyos nyári levegőben s szép köröket csinálva, kanyarodtak erre-arra, a nádas fölött. Borbolya czélba vette az elsőt, a mely lőtávolba jött s meghúzta a ravaszt. A dörgést kétszer is viszszaverte az átellenben levő szőlőhegy. De a mint a lőporfüst elszállt, látni lehetett, mint emelkedik a szép kövér vadrucza gyorsított szárnycsapással a felhők felé s lassankint egészen elhangzott susogása.

Kezdetnek ez nem valami biztató volt. De hisz’ a gyakorlat teszi a mestert, s a zsidó is megverte a fiát, mikor először nyert – gondolta a kántor.

S-s-s-s-s! hangzott megint a háta mögött az ösmert szárnysuhogás. Piff-puff! gyujt oda Borbolya; a rucza ijedtében leküldi névjegyét s azzal szelel, amerre kevesebb a lárma.

Ettől kezdve egyik lövés a másikat éri, a nagy testes tőkekacsák majd leverik a kántor fejéről a kalapot; Borbolya megszelesedik a folytonos tüzeléstől, a tökéletes eredménytelenségtől s a míg csak teljesen be nem sötétedik az idő: vakon lövöldöz arra, a merre ruczát sejt.

Otthon gondoskodnak róla, hogy a fáradalmak után meg legyen fűszerezve a pihenése. Neje eléje áll s foghegyről adja neki tudtul, hogy nincs vacsora. A ki éjszaka csatangol, az gondoskodjék magáról; tisztességes házban, faluhelyen, nem szokás éjjel sütni-főzni.

Minthogy pedig még csak kilencz óra, a szomszédok mind ébren vannak s hallgatják Borbolyánét, a ki így végzi be a mondókáját:

– Hát hol van az a rucza? talán bizony megint azt fogod füllenteni, hogy lőttél egy tuczatot, de mind elvesztetted. Minek is vesz a kezébe puskát ilyen tintásujju ember? Nem ég ki a szemed, hogy világcsúfjára ilyen nevetséges vadász vagy? Előbb-utóbb valami mezei munkást fog meglőni a boldogtalan!

Borbolya magánkivül volt. Másoktól csak tűrte a tréfát, de a felesége komoly dorgálása kegyetlenül fájt neki. Érthetetlen szavakat dohogott s lefeküdt éhesen.

Egész éjjel nem tudott aludni. Folytonosan ruczahápogást hallott képzeletében; nagy szürke szárnyu gácsérok legyezték, majd kiverték a szemét. Úgy rémlett neki, hogy nem is hápogás az, a mit művelnek, hanem szemtelen kaczagás, hahotázás.

Hajnalban, mikor még alig pitymallott, nem bírta ki tovább. Azt gondolta, hogy meghal, ha kell, de kiköszörüli a csorbát. Kibújt az ágyból s borzasztó aggodalmak közt amiatt, hogy szeretett neje észreveszi: csendben felöltözött, fogta a puskáját és elindult hajnali húzásra.

Reggeli imádságát az úton mondta el s beleszőtt egy kis könyörgést az iránt is, hogy legalább ma legyen szerencséje.

Fölösleges volna részleteznünk a vadászatát. Leverten és egyetlen töltény nélkül került viszsza. A ki így látta, megeshetett rajta a szive.

Csak a felesége szive nem esett meg.

Rikácsolva rohant rá, mikor bekullogott az ajtón.

– Na, lássa az ember, ihol a híres vadász! Reménylem, hogy most nem vesztetted el a ruczáidat? Ma vendégséget csapunk; már meghívtam a szomszédokat, csak elég rucza legyen, mert ugyan sokan leszünk!

Borbolyának vésztjósló kifejezést öltött az arcza, felkapott egy töltényt az asztalról s szó nélkül beletolta a puskája csövébe.

– Lesz rucza, aszszony! csak hívd ide az egész falut, – mondta sötéten s kirobogott.

Borbolyáné el nem tudta képzelni, hogy mit jelentsen ez; éppen utána akart menni, mikor iszonyú durranás rázta meg az ablakokat.

– Jézus! – sikított a modern Xantippe, s abban a hitben, hogy elkeseredett férje a mód nélkül való boszantások miatt agyonlőtte magát, reszketve rohant ki.

Ott állt Borbolya az udvar közepén, kezében a füstölgő fegyverrel.

Előtte vagy tizenkét hófehér házi rucza vergődött véresen a homokon, egyik-másik éppen megszünt mozogni. A többi, a melyik nem kapott a sörétből, nagy hápogással iparkodott elmenekülni a papsajt közé.

Borbolyáné megnémulva csapkodta öszsze a kezét; az ura büszkén mutatott a különös zsákmányra:

– No! úgy-e megmondtam aszszony, hogy lesz rucza elég?! Csak hívd öszsze most már a vendégeket!

BORBOLYA VADKAN-LESEN.

Abban az időben, mikor Borbolya még jó barátságban volt Csesztelnák Johannal, a susogói erdészszel, sokszor öszszeült a két derék ember s egymást bolondította pipaszó mellett saját élményű hallatlan kalandok elmesélésével.

Borbolya kántor létére is akkorákat mondott, mint maga Hári János. Szerette fitogtatni katona-mivoltát, s ha valaki kételkedve csóválta a fejét, mikor ő háborús történeteket hazudott: mindjárt felpattant s így kiabált:

– Habt acht! Gwehr ‘raus! Links um! Rechts front!

Erre csendesen megadták magokat azok, a kik sohasem voltak katonák s csupán Csesztelnák Johann mosolygott tovább is gyanúsan.

– Nono – mondta, az ő specziális dialektusában, mikor látta, hogy Borbolya majd átszúrja harczos tekintetével, – nem bántlak; mit nízed úgy rám vasvilával? Csag had kukorikolsz tülem akármi. Nekem nem szájadal vitizkegy; iszen ragyás futoncz vagy mingyán, ha vadkant meglátod lesen, – tudom úgyis.

Minthogy a Borbolya ábrázatját élénk nyomai tarkították egy néhai hólyagos himlőnek: szerfölött gyöngédtelennek lehetett volna tartani ezt a czélzást, ha a kántor hirtelenében olyan elégtételt nem vesz magának, a mely után azt sem tudhatta a hallgatóság, hogy melyik hát a két vitás ember közül a sértett fél.

– Mámmeg sokat jár a papulád, te jáger! Hájsz’ katona vótam én, őrmester vótam én: ki mutogatta jobban a hátát Königgrätznél? he?!.. Te tudtál jobban futni ott is. Hallottam vitézi híredet: habt acht! rechts um!

– Links front! Gewehr ‘raus! – rikkantott közbe Csesztelnák.

Borbolya kancsalul nézett rá, de elhallgatott. Érezte, hogy ha nem vigyáz, ezen a téren még valami blamázs érheti. Inkább rátért megint az erdész vadkanjára.

– Hun az a disznó? hadd lövöm le! förmedt fel bőszülten.

Csesztelnák fitymálva mérte végig:

– Csak te ne henczegsz, csak ne köpköcz sog tüzet. Láttad mán vadkant? Feje akárcsak a tied; teste majd olyan, mint tied: mi vagy te ahozkipest?

– No mán pedig engem hiába ijesztgetsz, a ki morva árgyilusa van a kereszttátidnak. Hoczi azt a puskát, majd megmutatom én, hogy ki fia, mi fia Borbolya Gergely!

– Hát jól van. Nem bánok. Gyere ma este ki, hova mink megyunk Bikosval, vín murczos kerülővel, erdőszilibe, kukoricza táblácska mellett. Ott kigyun kan, egyenesen neked.

A segédjegyző meg az urasági írnok brávózott; nagyon tetszett nekik, hogy ilyen jó alkalom kinálkozik próbára tenni a kántor bátorságát. Jól tudták, hogy Borbolya egyébre sem pazarolta még világéletében a puskaport, mint holmi ártatlan tapsifülesre, azt is csudálatos szerencsével rendesen úgy srétezte meg, hogy kuvaszba ojtott vizslájával együtt csak hoszszas versenyfutás árán tudta lefülelni.

Borbolya vérszemet kapott s maga is felhevülten ismételte néhányszor: brávó! de a következő pillanatban már alig érthető fordulattal kezdte emlegetni, hogy otthon alkalmasint várja a felesége, pedig az pontos aszszony; habt acht! rechts um! – szereti a rendet s vacsora után egy mukkanást se tűr meg a háznál.

Csesztelnák felelt neki:

– Nem baj! Hát ne mukkansz ma; ‘iszen vadászni gyüsz, haza se misz ma. (Gonoszul vigyorgott s elkezdett danolni):

Estefeli alkonyodik

Ez a kántor vonakodik…

A segédjegyző meg az irnok hangosan kaczagott; Borbolyának se kellett több, állásba vágta magát, kidüllesztette a mellét:

– Gyere jáger, gyere! – kiáltotta, – a míg meg nem bánod.

– Nohát megyek, kántor, a míg meg nem bánod.

Borbolya meglökte a segédjegyzőt:

– Hát magok nem gyönnek ki? – kérdezte reménykedve.

A segédjegyző jámbor tollforgató ember volt, élénken szabadkozott, hogy ő neki semmi kedve meghasgattatni a plundráját; hanem az irnok eleget bolygott puskával a gazdaságban, az vállalkozott rá, hogy elmegy tanúnak s bizonyítani fogja, micsoda bátor ember az a – rechts um-links front-kántor.

*

Este nyolcz óra mult s nagyon gyönyörű nyári este volt. Augusztus közepe lévén, a nap már nem volt túlságosan hoszszú s a három Nimród ugyancsak gyorsan szedte a lábát, hogy legalább kilencz óra tájban a helyszinén legyen, a vágás fölött, a hol ilyenkor már nagy némaság honol.

A disznó ugyan nem szeret korán kimozdulni a sűrűségből, de azt megteszi, hogy már alkonyattal kicsörtet a csöndes környékű erdőség szélére s a sűrű bokrok által fedve, várja be a hallgatag éjszaka idejét, a mikor nyugodtan keresheti fel a csemegét termő kukoriczatáblát.

Máskor meglehetősen nagy szája szokott lenni Borbolyának, de ezúttal hallgatott s erősen szortyogtatta selmeczi pipáját. Csak Csesztelnák beszélt:

– Látod te Porpoja, már ha itt vagy, szeretnék, ha nem lenne ipen valami naty bajod. Családod apja vagy, látod. Csag viseld magadat, mint őrmester: »habt acht! rechts richt euch!«

Nyilvánvaló volt, hogy csúfolódott, de azért Borbolya ezuttal nem adta neki viszsza a kölcsönt.

– Oszt’ látod, ne szipákolsz mindig; bagódat megirzi kan, soha felid nem megy.

Ezen egyszerre kapott Borbolya. Megkérdezte:

– Hát ha pipálok, csakugyan nem gyün arra?

Csesztelnák nagyokat rántott a homlokbőrén.

– Hej-haj! ki tugya? hátha kanocskanak is pipálni tanal kedve gyuni?

Már jó idő óta elérték a lábas erdőt, s csöndesen mentek a gyepes legelőn, a mely a vágás alá nyúlt. Most már hallgatni kellett; Csesztelnák piszszegett s a szájára tette mutató ujját.

Egyszer megállott és suttogva így szólt:

– Te Porpoja, jól megnízd magadnak, hol állítani foglak; nehogy rám lüjed vagy irnokra, kik jobbra-balra tetüled leszünk száz lipisre, vagy akar kétszázra. Kant maustodt lűjed, vagy jaj fejednek, mondom.

A bokros erdei legelő szélén lábujjhegyen folytatták tovább az utat. Már látszott a vágás fekete vonala, ott, bent a sűrűségben róka ugatta meg a holdat, a harmatos gyepen pedig egy-két szentjánosbogár fénylett.

Csesztelnák egy kiszögellő sarkon megállította az irnokot s aztán vitte magával Borbolyát tovább.

Lement vele egy völgykatlanba, egészen a bozót széléhez, a melynek a mélyéből halk csobogása hallatszott fel egy kis csermelynek.

– Meg ne moczczansz, meg ne mukkansz! sugta és azzal ő maga tovább ment. Nemsokára eltünt.

Az erdő éji csöndje nehezedett az egész környékre.

Csupán a tücskök szóltak, meg néha egy lángbagoly sírt fel a farkasvölgy nagy odvas fái közt.

A hold szépen sütött s remegve úszott végig az égen; ha egy-egy bárányfelhő akadt útjába, azt megezüstözte, úgy bocsátotta tovább bizonytalan pályafutására.

Mintha az egész világ szunynyadt volna, olyan békességes volt itt a magány. Meszsziről látszott valami pásztortűz, olyan volt, mintha egy csillag bukott volna le a földre s ott fénylenék tovább.

Se állat, se ember sehol, a kit látni lehet.

Majdnem jól érezte már magát Borbolya. Iszen tiz óra felé jár s még egyre olyan határtalanul mozdulatlan minden. Jó volna itten lefeküdni s hencseregni a fűben, ha nem lenne olyan harmatos.

A harmat beeste már az alsó bokrokat is, kissé hűs volt az idő; a könynyű nyári kabátban nem csuda, ha végig borzongott a kántor háta a szellőjárta erdő szélén.

Ohó! Mi volt ez?

Bent, a csermely szükecske medre körül valami mozog, csörtetve közeledik.

Borbolya megrezzen s öszszeszorítja a fogát, úgy hallgatózik.

A különös zaj mintha erősebb lenne; mintha egy nagy állat dörgölődnék a cserje közt valami fatörzshöz.

– Jézus Mária!

Borbolya egyet gondol, kapkodva keresi elő a pipáját, kicsihol s szörnyü szipákolással kezdi szikráztatni a taplót.

Egy darabig mintha elcsendesült volna a veszedelmes mozgás. De nem, úgy látszik, csak pihenőt tartott; most újra nekiindult a borzasztó barom, hallani hogyan fuj, közben-közben mintha ingerülten röffenne is egyet.

A kántor keresztet vet s a Miatyánkot próbálja emlegetni. Emelgeti a puskáját, a mit az erdész adott neki kölcsön s fel akarja húzni a kakasát, hogy készen legyen a borzalmas pillanatban. De ni, most veszi észre, nincs a puskának kakasa, letört.

Az a gaz Csesztelnák így tör az életére! Ilyen fegyvert nyom a barátja markába.

De nincs idő sokat tünődni; a vadkan iszonyú zörgéssel veri magát keresztül a vágáson, éppen a kántor irányában. Dühös lehet, veszettül csattog.

Borbolya ujra gondol egyet, sarkon perdül s veszett futásnak indul, felfelé a dombra. Ő biz nem marad itt egy disznólábbal a markában, a mit nem lehet elsütni.

A mint nagy robajjal inalna előre, megszólal valaki a háta mögött:

– Hé, te Porpoja! Megállsz egy kicsint! Hun akarsz úgy meglíni vadkant?! Te ragyás futoncz!

A kántor zavarba jön, megáll s viszszafordul.

Hát a vágás szélén, az ő állása előtt, éppen akkor bukkan ki Csesztelnák a gazból. Úgy kaczag, hogy a gyomrát is fogja.

– No te kántor, te hun keresed vadkant? te bátor kántor!… No ne filsz; iszen csag in vagyog itt vad-kan, te kedvedirt. Rechts um! Links front! Hahaha!…

*

Bikos, a kerülő, erősen bizonyította másnap, hogy legalább is két esztendeje nem látott azon a környéken vaddisznót. El kellett neki hinni.

Hanem Borbolya még sem bocsátotta meg a Csesztelnák turpisságát s az erdész készen lehet rá, hogy előbb-utóbb viszszakapja kedves barátjától a kölcsönt.

Addig is kénytelen türni Borbolya Gergely, hogy úton-útfelen utána kiabáljanak a falusi gyerekek: »Kántor bácsi? habt acht, rechts um, mikor megyünk vaddisznó-lesre?«

A BÁTI KERÜLŐ.

Nem lehetett tovább kiállanom a zárt falak között.

Ha megrecscsent mögöttem az ócska szekrény, elfojtott sóhajtásnak véltem a halk hangot. Mintha maradt volna a kemény tölgyfadeszkákban még egy csöppecske élet, a mi nem száradhatott érzéketlenné, ami velem együtt szomjazza a napot s fáj neki, hogy nem remélheti a kisarjadzást. Vagy ha már örökre el van temetve, legalább ott aludna át a végetlen időket, a hol megszületett: a hegyek közt, a fonynyadt avarra hullva; ott porladna el lassankint, a hol valaha egyik dísze volt a zöld pompának. Hacsak legalább a szél megrázná, amely elsiklik fölötte; vagy ha ráhullhatna lassú enyészése közben az ágról pergő hólé!

A tavasz kezdete beteggé tett az emberlakta helyek zürzavarában. Csak ki vágytam, ki a szabadba!…

*

– No, Menyus, van-e vadliba? kérdeztem a báti kerülőt, a ki már vagy harmincz esztendő óta járja a pusztákat szótlan egykedvűséggel.

– Vanni van, de nem lehet máskép hozzája jutni, hacsak én nem segítek.

Ez azt jelentette virágnyelven, hogy az öreg Menyusnak kijár egy kis borravaló, meg egy kis snapsz, meg egy-két patron az ő ócska lankaszterébe, meg egy kis bagó, meg minden egyéb, no, a mi úri vadásznál akad.

– Nohát segít kend, oszt’ punktum.

(Már akkor egy pár drágaderoszt dugtam a kalapja karimája mellé.)

– Igenis instálom. Hát tessen csak adni vagy egynehány patront, mert szükség leszen arra, – ijeszteni.

A vén kópé rendesen ezzel az ürügygyel csalta ki tőlünk a töltényeket.

Majd ő kimegy a csatói határba s lő ott egyet-kettőt, arra mind ide igyekszik a legelésző libasereg a báti földekre, már a ki tudniillik másfelé nem fordul.

Vasárnapi puskás lett légyen, a ki hitt ennek az ijesztgetésnek a jó hatásában, – hanem azért Menyus nélkül mégis nehéz lett volna a járatlan, lakatlan pusztán boldogulnia a libavadásznak.

Mert egy négyszögmértföldnyi területen egyesegyedül ő tudott arról felvilágosítással szolgálni, hogy melyik szikes tóra jár a liba; melyik tónál van jó állapotban a libagödör, hol nem dagaszt sárban az ember, mikor a gödörhöz igyekszik. A ki okosabb akart lenni nála s nem hallgatott rá, az rendszerint megjárta, libának még szinét se látta, legfeljebb meszsziről jutott el hozzá a vonuló seregek gágogása. Hát még a szikes sár!… Tetszik ismerni a szikes sarat? – a mi jobban tapad a világ minden csirizénél s ha egyszer rászáradt csizmára-ruhára: azt onnan ledörzsölni nem lehet többet, legfeljebb lemosni, de akkor is úgy, hogy paczallá válik bele mindenféle szövet; ha pedig le nem mossa az ember, akkor meg kirágja a ruha anyagát; megkeményíti, megmerevíti a csizma bőrét.

Dini czimborám, a kinél tökéletesebb teoretikus vadászt keveset láttam életemben, meg se várta az öreg Menyus »intézkedését«; tudja ő, aszongya, hogy merre kell most húzni a libának. Kimegy ő a pap árkához, a hol harmadéve is három libát lőtt egy lövésre.

Menyus elkezdett hunyorgatni.

– Csak menynyik ténsúr, menynyik. Jó lesz biz a’!… Persze!… a pap árkához! Ott volt harmadéve minden liba;… no már jól tetszik emlékezni; tessen csak hát megint oda menni.

A ki az öreget ismerte, nyiltan láthatta rajta a nagy megsértődést. Benne volt a hangjában a titkolt neheztelés dohogása. Hm! hogy itt valaki ő nélküle akarjon eligazodni! hogy őt meg se kérdezze: merre lesz jobb!

Intett nekem, hogy csak tartsak vele.

– Hadd menjen ű a pap árkához, sugta kárörvendve.

Dini vagy száz lépésnyiről visszafordult hozzánk s nagy hanggal kérdezte:

– Át lehet-e menni a Kígyóson?

– Hogyne, hogyne, – biztatta Menyus és halkan hozzátette: lúval.

Dini nekiindult a Kígyósnak. Azon át torony iránt félanynyi idő kellett a pap árkáig, mintha a hídra került volna.

Mi pedig ketten kikanyarodtunk derékszögbe, hogy minél meszszebb essünk a pap árkától.

Mikor Menyus beállított az újdonatúj tágas libagödörbe, a melynek az alja jól ki volt bélelve szalmával, leszólt hozzám.

– Ű csak hadd vesződjék amott a térdig érő vízben, ha ű jobban tudja. De ne tessen addig elmozdulni innét, a míg én viszsza nem jövök. Még setít az iczaka. Eltalálná az utat tíveszteni.

*

A tavaszi est hűvös szellőket bocsátott szét a pusztaságon. Hamar beállt az alkonyat, s a réti kútból nem igen láttam már egyebet, mint a gémet, meg az ágas tetejét; az ostora eltünt a homályban.

Csakugyan igaza volt az öreg Menyusnak. Erre az én tavamra jöttek a libák. Nem sok, de valami. Elsüthettem a puskát egynehányszor. Hiába, más világ volt itt harmadéve. A pap árkánál!… A honnan most egyetlenegy lövést se hallani, pedig ott gunynyaszt valahol Dini, a híres-nevezetes teoretikus Nimród.

Aztán nemsokára sötét lett egészen.

A szik fehérsége ködnek tetszett; a szántásnak épp olyan fekete volt a szine, mint a legelőnek. Csak felfelé sejtett az ember valamicske csekély derengést.

– Hahó! hahó!… zúgott végig egy vontatott kiáltás a pusztán.

Menyus épp akkor érkezett viszsza hozzám.

– Ű kiabál, halli? Megunhatta magát alkalmasint. Mingyán idehivom.

Megfordult a vén kötnivaló, háttal a pap árkának, a merről tudniillik a Dini kiáltása hangzott, s két tenyerét kétoldalt a szája elé téve, vakkantott vagy kettőt: hahó!

Persze, hogy így éppen még egyszer olyan meszsziről jövőnek tetszhetett a hangja Dini előtt.

– Heeej! hohó! ahóó! meeere vagytok, heej! – üvöltözött Dini szakadatlanul.

Az öreg Menyus váltig mutogatta neki a hátát s úgy huhogott, ellentétes irányban küldözvén előre a hangját.

Előbb-utóbb egymásra kellett találnunk, hát nem nagyon sajnáltam a vadászteória apostolát. De lehetetlen volt nem mulatni azon a hamisságon, a mivel a megsértett vénség még engem is kijátszani igyekezett, hogy boszúját úgy a hogy, tölthesse szegény Dinin.

Bajtársam mindamellett egyre közelebb ért s már hallottuk, hogyan káromkodott, mikor bele-bele czuppant valami kátyuba. Morgott, hörgött, dühösködött és türelmetlen ember módjára futásnak is eredt.

Az én szikes tavamat meg se kerülte, nekivágott. De már akkor nem állhattam tovább szó nélkül.

– Miért jösz arra? mért nem kerülöd meg?!

Dini megállt a viz közepén.

– Hát ti már itt vagytok?… Én biz’ nem kerülök, ördög vigye az egész komédiát, úgyis mindegy nekem.

S azzal csak locsogott tovább felénk, torony iránt.

Vadlibavadász ilyen diszes állapotban aligha volt valaha, mint Dini barátom.

A felső teste mintha be lett vón meszelve, fehéren kisértett elől-hátul. Térdén felül egy araszszal pedig már kezdődött a sáros állapot, lefelé végig.

Elesett s meghengergőzött a sziken az Istenadta, ráadásul pedig egy ócska, sáros, szük libagödör falához is oda-oda kenegette magát. A hüs szél azután hamar megszikkasztotta a sziket rajta.

Elfojtottam a kaczagásomat s komolyan kérdeztem: No Dini pajtás, láttál-e sok libát?

Az öreg Menyus közbevágott:

– Látott hát, hogyne látott vóna! Iszen harmadéve is ott vót a sok liba a pap árkánál.

Nem lehetett a sötétben látni az arczát, de fogadni mertem volna, hogy kárörvendő vigyorgással sandított Dinire.

Bajtársam nem szólt, csak irigykedve simogatta a két szép gunárt, a melyik ott csüngött már a vén Menyus hátán.

EGY KIS PUSZTÁZÁS.

Gazduram kora hajnalban bement a városba vásárra; az aszszony lent szapul a kenderáztatónál. Ott van a gyerek is; békát fogdos a sárban. Farkas magában maradt a szálláson.

Eltalált szunyókálni a pelyva közt; nem vette észre, mikor a gazda a nyakába akasztotta az uti tarisznyát, különben vele tartott volna.

Most oszt ez a csudanagy csöndesség ébreszti fel; gyanús neki, hogy nem hallja a Miska gyerek kurjongatását s a megdobált, meghajszolt baromfi lármáját.

Megrázkódik, kinyujtózik; neki feszíti két első lábát a homoknak, megropogtatja a derekát, két hátulsó lábával felváltva hányja hátra a port s egyet ásít. Azután kajla fülét rezgetve, az alkalmatlankodó legyek után kapkodva, felkoczog lassan a pitvarba.

Nini! a konyhaajtó zárva. Elmentek hazulról.

Farkas beszimatol, megkaparja egypárszor az ajtót, szűköl hozzá. Senki se felel. A vén kakas gurrogva hívja tyukjait az udvar közepén; éppen most talált egy nagy szöcskét a fű közt, azt kínálgatja feleségeinek. »Látjátok-tok-tok; egyetek-egyetek-tek-tek!«

– Könynyű neked, te szöcskevadász, dörmög magában Farkas, de mit ebédelek én? Ejnye, de csúful cserben hagytak!

Lecsücsül s maga elé mereng. Merre lehetnek vajjon?

Ördögadta komisz balhája, de csiklandozó kedvében van! Farkas türelmetlenül mordul egyet s vicsorogva kap a derekához; megvaczogtatja a fogát lompos, megvedlett nyári ruháján. Aztán restül kezdi emelgetni egyik hátulsó lábát a tarkója felé. Ott is viszket. De az öreg csontot nehéz már hajlítani; a lustán mozgó láb csak az üres levegőbe csapkod nehányszor, nem éri el a megvakarandó pontot.

A nagy szürke kutya négy lábra áll, ránt egyet a vállán, mintha azt mondaná: »csak csipj, ebadta; bánom is én.« Körülnéz, indul; hamarosan végigüget udvaron, kerten. Sehol sincsenek. Még a nyomukat is elfujta a szél, felperzselte a kánikula.

Farkas unatkozik s éhes is kezd lenni. Csak azt a Miska gyereket ne hordta volna el a manó! Azzal egész nap el lehet bolondozni, kihordaná az az ő játszópajtásának az egész kamarát. A zsiros kenyérnek csak a belét falja a finynyás, a héja, – a java, – a Farkasé. A kis gazda nagy úr itt, annak keresik kedvét, azt kényeztetgetik, az parancsol ám az öreg gazdának is.

Vakkant keservében a vén kutya, hiába minden, nem hallani most: »nye Farkas, nye kutyus, adta teremtette!« A házsártos kis gazda kitudja: hol, merre bóczorog.

A szomszédéknál is csönd van. Ott különben is nagyon sehogy se jó a világ sorja. Hol van békesség a háznál, hol nincs; mindig pöröl az aszszony s mikor az embör káromkodik: egy vékonyhangu sovány kuvasz vonyít ijedtében az égre. Ilyen bitang jószággal nincs mit barátkozni, a ki a saját gazdáját is megugatja.

Még legokosabb vón tán pusztázni egy kicsit. A tengeriföldön jól el lehet bujni egy cső zsenge kukoriczával; olyan annak az íze, mint az édes tejfölé. Oszt’ valami vakszerencse egy meglapult süldőcske fekvéséhez vezethet; a töklevelek alját kell csak szemügyre venni, megszaglászni.

Farkas nekivág a nagy rónaságnak; oldalgó tötyögéssel kezdi végigmérni a tarlót, a melyen túl a tengeriföld zöldes-sárga erdeje látszik.

Zabtarlón bandukol; a kései aratás sietsége látszik itt a kasza munkáján: magas szalma födi a letarolt földet. A szalma közt csimbókosan fonódik össze a futószeder erős indája. A kereszt még mind kint van; egyiken-másikon valami madár gunynyaszt; ehol is egy zöldtollu kalangya-varjú; addig zöld, a míg ül, mihelyt felröppen, megkékül. Ott meg a fésűsen lehajló zabkalászok fölött egy sordély veszekszik egy gebicscsel, hogy kié legyen az a kövér tücsök, a mire egyszerre vetettek szemet mindaketten.

Valami nagyon mozgatja a sűrű, magas tarlót. Farkasnak megdobban a szive, elfelejt kalangya-varjút, gebicset, sordélyt: ott a szeme, a hol legjobban zizeg a zabszalma.

Nini nyúl, nini nyúl! Micsoda gyönyörű süldő! – Ahun! ahun! ahun-ni! – csahol Farkas torkaszakadtából s utána ered az anyányi nyuszinak; nem törődik már vele, hogy a sok kódustetű mind beleragad a csuhájába, s rojtokban csüng le farkáról a rátapadt bojtorján; csak biztatja magát fene nagy reménységgel: – ahun! ahun! ahun!

A zöldcsóka megriadva száll el a kereszt tetejéről, a tüzessé fülledt levegőben csakugyan annál kékebbnek látszik, minél meszszebbre jár. Farkas lihegve áll az árokparton; már nem látja a nyulat, elsurrant az előle végképen; a nagy mafla kutya olyan furcsán fülel, hogy egy arra szálló fecske hangosan kikaczagja.

Bizony a fecske is pihen most, alig látni egy párt a nagy ürességben; alkalmasint kései költésű fiókok várják otthon az ebédet, azokért muszáj dolgozniok az öregeknek még ilyen forró délben is. De jó a többinek, a melyik már rég felnevelte a csemetéit! Azok most pihennek, árnyékba huzódnak, a lombos eperfa ágain csicseregnek. Majd ha kihűl egy kicsit ez a nagy melegség: szárnyra kap valamenynyi s lenge, suhanó röpüléssel kalandozza be a rétek vidékét, a hol milliárdjával terem a szúnyog.

Farkas bevált az árokpartról a tengeri közé. Ott sincs hűvös. A levegő megrekedt, minthogy egy csöpp szellő se bujkál; a gazról régen felszívta a meleg a harmatot: úgy konyul le a vadmuhár kalásza, mint a bánáti buzáé aratáskor. Csak a töklevelek hatalmas zöldjén nem tud kifogni a meleg. Azok nedves, zsenge száron terpeszkednek el s olyan sötét árnyékot tartanak magok alatt, hogy ki kell veszni onnan a napra vágyó gaznak. Óriás zöld tökök pihennek a levelek között; némelyiken kezd már kiverődni az aranysárga folt, a mi egyre terjed, amíg csak be nem futja, meg nem öli a zöldet. Sárga tökvirág nyit sok helyen; a mi abból terem, legfeljebb »uborkának« lesz már jó az idén.

Farkas műértő szemmel vizsgálgatja a kóczos végű tengeri csöveket. Ihol egy ni, a melyik elég zsengének igérkezik. Szakálla üdén, zöld selyemként göndörödik ki a cső hegyén. De mi a manó csiklandozza az orrát anynyira? Valami kellemetlen, utálatos bűz, a mit jól ösmer, de most nincs tisztában vele, hogy honnan kerülhet ide. Szemügyre veszi a gazt; ahol a töklevél, oda dugja az orrát.

»Mrrjau, marsss! takarodsz?!…« szólal meg az árnyék s veszett pofon éri a nagy kutya orrát.

»Ujjé! na, csakhogy itt vagy!« felel Farkas.

A leselkedő kandur mérgesen inal, felborzolt szőrrel menekül; de Farkast megszállotta a düh, nem ugat, hanem vérben forgó szemmel veti magát a futó macskára. Egy pillanatig úgy tetszik, mintha a kutyának macskafeje lenne, úgy tekerődzik rá a derékon-kapott kandur. Mind a négy talpával belemélyed halálos ellenfelébe, karmolja a hol éri s kétrét görnyedve virnyog végvonaglásában. A kuvasz el nem ereszti többet, meg-megrázza a fejét, földhöz verdesi a folyvást gyöngülő macskát; tépi-marja, fuladozva ümmög-buffog hozzá. Fél percz mulva kinyujtózik a fekete kandur; farka hegyével gyöngén csápol, az is elmulik nemsokára. Farkas nagy zajjal, leffegve nyalogatja körül a pofáját, már a menynyire a sebeket eléri rajta a nyelvével.

Következnék a kukoricza-früstök, de megint megrontja valami a dolgot. Mintha beszélgetnének a tengeriföld szélén. Jó lesz elkullogni. Pedig ki tudja, hátha a gazda van idekint tökért, meg a Miska gyerek?! Jókora kerülővel fordul arra Farkas, úgy dugja ki a fejét óvatosan, mint a vadászó csikasz szokta. Hát egy legény, meg egy leány simul egymáshoz a petrencze puha párnáján. Emberül van, a mit mondanak, kutya azt nem érti, de egy vén kutya már tapasztalt anynyit a világon, hogy az ilyen petrenczéző párok nem sokat törődnek a zsenge tengerivel.

Viszszasompolyog és jóízün befölöstökömözik. Az különben ebéd is, meg tán vacsora is. Sose bizonyos, mire virrad egy ilyen szegény szállási kuvasz.

Csak olyan hunczutul ne sütne onnan felülről! Ezen valahogy segíteni kéne. Este még sokára lesz, hanem ott van a kender-áztató, abban istenes fürdés esik ám. Baj, hogy éppen a szállás tulsó oldalán van, odáig még jó kis gyalogséta; no de mindegy, haza úgyis muszájna menni.

Jóllakva sétál ki megint a zabtarlóra, az árokparton majdhogy rá nem ugrik egy kövér fűrjre; a hájas madár húsz lépést se repül, megint leül. Ej-haj, ki bánja?! Bolondabb eset ennél, hogy a mint csöndesen lépeget Farkas a szúrós zabszalma közt, egyszer csak egy ökölnyi villám ugrik a szemének haragos nyegleséggel. Egy telepofájú hörcsög az; nem átallja megtámadni a hozzá képest elefántnyi barmot, a mely a macskakörmöktől sajgó fejét ugyancsak kimélné most. Meg is retirál szégyenszemre; farkát behúzva ugrik el oldalt s úgy néz hátra, mint mikor attól tart, hogy most mindjárt végig vernek rajta a suhogóval.

Indulj dinynye, lódulj zsák hazafelé; hátha megjöttek már azóta?! – Ha nem, az se nagy baj; akkor hátra van még a kenderáztató.

A kalangya-varju újra ott ül a zabkereszt tetején, a szállás udvarán még folyvást keresgéli a vörös-barkós kakas a szöcskét. Farkas félvállról néz rájok, úgy megy el mellettök. Szánja őket most, hogy már jóllakott.

A kenderáztató éppen a fűzfaliget alatt van; meszszire elhallani onnan a sulykolást, meg még valamit, a mire a vén kutya ugyancsak hegyezi a fülét. Egy roszsz kölyök üvölt-süvölt odalent torkaszakadtából.

– Juhhé! iszen ez a Miska gyerek hangja!

A nagy kutya futásnak ered. Nemsokára megcsillan előtte a jókora pocsolya. A víz közepén egy puczér gyerek viczkándozik, csapkodja a sarat maga körül.

– Farkas nye! nye Farkas, adta teremtette!

A vén kuvasz farkcsóválva lohol be a vízbe. Elérik egymást nemsokára s akkor azon nedvesen összecsókolódnak.

SZÜZDOHÁNY-HISTÓRIA.

Hadd legyen az ő neve ebben a czikkben Csiki Sándor, minthogy csakugyan ott, Csik-Szereda környékén pillantotta meg először a napot; aztán meg azért is, mert az igazi nevét meg nem mondhatom, nehogy utólagosan valami kázus érje ezt a kedves, becsületes urambátyámat a leleplezés miatt.

Mielőtt a történethez fognék, hivatkozom arra, hogy micsoda tulajdonképen a szűzdohány a valóságos magyar pipás embernek, a ki megszokta azt serdülő legénykorától kezdve, hogy pipaszóba fojtsa bánatát s azzal pöfékelje ki szivéből a túláradó örömet; használja álmatlanság és fogfájás ellen, általa vigasztalódjék szerelmi csalódása után, önuralomra és mérsékletre tegye vele magát alkalmassá családi perpatvarok idejében, ábrándos álmokat szőjjön a kanyargó füst nézésébe merülvén, elandalodjék a kékes ködbe vesző emlékezeten s átszellemüljön a reménységgel telt jövendőnek az öblös tajték-pipát környékező vízióitól.

Ah, milyen nagy, milyen igazi élvezet az, csöndes nyári alkonyaton, jól végzett napi munka után, kiülni a tornácz elejére, elővenni méltóságos komóczióval a kostököt, csavarni rajta egyet, megrázni gyöngéden, beledörzsölni csúcsos végét a baltenyerünkbe, hogy szétmálljék benne a netán öszszecsomósodott, felséges egyformaságú vágott dohány; azután kibontogatni lassan a zacskó széles, kivarrott, vagy legalább megcsipkézett száját; gondosan lehajtogatni addig, a hol már a dohányrégió halmosodik a mélyén; benyúlni három ujjal az illatos, fáin, orrcsiklandó, tüszszentésre buzdító debrőibe; megtömögetni nagy gonddal, művészettel a pipát, hogy se lágyan, se keményen ne álljon benne a delíczia; azután végül féloldalt foghegyre venni a pipaszárat, balkézbe a kovát, föléje a kő éles szélére egy csipet taplót, a jobbkézzel meg odacseszszenteni az aczélpatkót, csak éppen anynyira, hogy jól megsimítsa, de ne törje a követ; s mikor ég a tapló, ráhelyezni a pipadohány tetejére, a közepére, gyöngéd tapintattal megnyomkodni s aközben egy kis energiával szipákolni az első füstöket, amelyek megédesítik a szájízt, kellemesen izgatják a lelkületet, rózsaszinűvé varázsolják a borulatba vesző alkonyatot és boldoggá, megelégedetté teszik az embert!

Hát élvez valaha enynyit egyvégben a trafikra utalt szivarozó? A ki sebbel-lobbal megveszi a maga ringy-rongy dohánycsutkáját, mohón és sietve lecsippenti a boltbeli kezdetleges géppel a végét, szelesen nekikap az előtte pislogó apró öröklámpának s egy kis tüzet kér tőle, kölcsön, azután keservesen fujva a keserű füstöt, elrohan?!

Hát van olyan trafikdohány, a mit jó lélekkel bele lehetne tömni egy sallangos kostökbe, a melyiknek a nemzeti jellegére valóságos sértés, ha szűzdohányos múltját holmi megfinánczolt idétlen keverékkel teszszük tönkre?!

Nem, Csiki Sándor bátyámuram inkább halálnak halálával pusztult volna el, semhogy akár lemondott volna valaha a finánczolatlan dohány élvezéséről, akárcsak a legkisebb engedményt is tette volna háza tájékán a trafiknak s bármiféle járandóságának.

Nohát ezzel éppen nincs nagyon sok mondva, mert az ő háza tájéka egy hétezer holdas pusztaság vala, ebből a hétezerből vagy kettő lévén valóságos szántóföld meg gyep, mező, legelő, szóval használati minőségű terület, a többi pedig egy istentelen nagy, széles és hoszszú mocsár, amely félkörben hajlott el az igazi birtok mögött s kinyujtott nyelvével éppen meg is nyaldosta a talajvíz emelkedése idejében a dombot, amelyen a Csiki-kúria épült.

Hogy itt mit keresett volna egy úgynevezett »trafik«, azt ugyan semmiféle észszel ki nem lehetne sütni. Még a legutólsó kisbéres, még a kondás is azt a szüzönszűz dohányt szítta, a mi ott termett bőven a gazdaság egy kiemelkedőbb csücskében.

Bizony, ha az ember a meglévő törvények érteményében akar okoskodni, akkor nem lehet be nem ösmernie, hogy ez a makacs vonakodás semmiképen se vala helyes cselekedet egy magyar nemes úrtól. De, jó istenem! Ha a nemzeti hagyományokra csak egy kicsit adunk, nem szabad elfelednünk, hogy valamiképen a vajas konyha, úgy a trafik-dohány is halálos veszedelme a magyar gyomornak, amely okvetetlenül elkorcsosodik az ilyen kényszerítések hatása alatt s német nadrágban libeg a trafikdohányt pipáló gyászmagyarkák fölött.

Hogyan illett volna az ilyen bugyogós géniusz a Csiki Sanyi bátya sarkantyús csizmájához, azt gondolja el kiki magának. Elég az hozzá, hogy a fináncz bizony nem igen respektálja az ilyen eszményi okadatolásokat s szíves örömest vette, mikor egyszer valamelyik elcsapott oláh béres feljelentette Sanyi bácsit, hogy jaj de sok dohány van nála a pajtában eldugva – téli takarmánynak!

*

Kint ült Sanyi bátya a háza előtt a domb hajlatán egy szép lombos fa árnyékában, mikor látja, hogy az egyetlen zsenge fasorban, amely átszelte a gazdaságot az országúttól a házig, két zöldhajtókás vitéz közeledik.

Látszott a járásukon, hogy nagy bennök a bizonyosság tudata; úgy léptek, mint a tetszelgő pávakakas és már meszsziről mutogatták egymásnak az épületeket, a pajtákat, hogy vajjon melyikben is legyen a keresett szűzdohány.

Sanyi bácsi ellenzőt hajlított tenyeréből a szeme elé, úgy nézte őket egy darabig; azután a nélkül, hogy jó nádkaros székéből mozdult volna, rászólt egy előtte elfutó cselédre.

– Te Boris, küldd ki csak az aszszonyt!

– No, mi kell lelkem? kérdezte kis vártatva egy javakorbeli magyar menyecske, kiállván a konyhaajtóba s kétfelé tartván tésztás, erős kezeit, mintha meg akarná velök ölelni az urát.

– Vendégünk lesz, rózsám, úgy készülj! Megetetem azokat a vándormadarakat, úgy bocsátom tovább útjokra.

A menyecske visszapördült a birodalmába, Sanyi bácsi meg felkelt a zsölylyéből s udvariasan eléje ment a két fináncznak.

Azok öszszekacsintottak. – Ahán, sürög-forog már körülöttünk!

– Isten hozta az urakat! – szólt lármásan Sándor úr, amint vagy húsz lépést megközelítette őket. Be’ jó, hogy most jönnek, éppen kellett a vendég, elunnám itt magamat az isten háta mögött. Hej! Pista, Józsi, Ferke! Előre, bicskások, szedjetek el mindent a nagyságos fináncz uraktól; be a sok lim-lommal a házba; kefét ide gyorsan, hadd verjük le rólok az uti port!

Hiába próbált a két pénzügyi kapaczitás tiltakozni a túlságos bizalmaskodás ellen; vagy négy markos parasztlegény lefülelte őket, leszedték rólok a puskát, köpenyeget, oldalfegyvert, neki állottak surolni, kefélni, porolni a ruhájukat; vagy tíz percz mulva, mikor vége volt az inkvizicziónak, lélekzet nélkül kapott a két törvényfi a verdungos szilvóriumos pohár után, amelylyel már kinálgatta őket a gazda.

– Igyanak, kedves fináncz urak! Még az apjok házánál se ittak ilyet.

Biz ott csakugyan nem, gondolták a fáradt és szomjas legények s elnyelték az italt; ezzel azután ki is voltak kezdve.

Sanyi bácsi szóhoz se engedte őket jutni, vitte be magával mind a kettőt a hűvös, árnyékos szobába, ott belenyomkodta szegényeket egy nagy bőrdivánba, rárivallt a cselédre, hogy hamar savanyúvizet meg bort ide; ő maga lekapott a pipatoriumról két bajúszos tajtékpipát, a melyikért már nem igen lehetett nagy kár, gyorsan megtömte s egyiket az egyiknek, a másikat a másiknak a torkára taszította, erőszakos szeretetreméltósággal követelve tőlök, hogy most gyujtsanak ám rá, mert ha már a szilvóriumra el lehetett mondani, hogy olyat még nem pipáltak: erre a tiszta, valóságos, hamisítatlan, titkon őrzött, finánczot soha nem látott szűzdohányra még inkább illik ez a dicsőítés.

A két pénzügyőr megtorpant a magyarázatra; hisz ez maga adja ki magát! Na, itt nem lesz nehéz a dolguk. Éppen viszsza akarták adni nagy grandezzával a tajtékpipát, mikor berohant Józsi, Pista, Ferke meg Gyuri a finánczpakkokkal s négyen elkezdték a két köpönyeget meg a két rozsdás puskát elrendezni, egymásra rakni egy sarokban. Ej, de el tudná páholni ez a négy markos kölyök a két fáradt finánczot, ha rákerülne a sor! Még nem is bizonyítaná itt senki a dolgot. S velök jött egyszersmind két hatalmas, fehér, göndörszőrű komondor is; azok ketten elkezdték szaglászni a finánczok vékony lábszárait.

Egyik fináncz sem mert moczczanni ijedtében, hanem szívta a pipáját dühösen, szótlanul és mohón. Pedig a megdöbbenéstől bizony nem igen sokat érezhettek a dohány pompás ízéből.

Sándor bácsi egyre dörzsölgette a kezét, azzal mutatta, hogy milyen öröme van a kedves társaságban; s mikor nemsokára ebédre hívták őket, karoncsipte mindakét édes lényt s úgy indult velök mazurka lépésekkel az ebédlőbe.

Hogy milyen ebéd volt az, arról istenkisértés volna hű képet igérni.

Mert nem lehet azt a gombalevest, azt az angyalbakancsos babcsuszpájszt, azt a rántott csirkét, meg túrós gombóczot elmondani, hogy a toll is el ne olvadjon a lelkesedés hevében, a melyre ez a remek koszt méltó vala. Hát még a sok gyümölcs, a borok, a fekete kávé s utána megint a pipák, tele szűzdohánynyal!

A két vitéz fináncz olyan lett ebéd végére, mint két lisztes-zsák: tömött, puha, nehéz.

Alig tudtak a divánra vánszorogni, ott nagy szuszogással szívták a pipájokat s vörösek voltak a jóllakástól, meg a sok italtól, mint az érett paradicsom.

Sanyi bácsi kiment egy perczre valami ürügygyel, hadd beszélhessen, hadd egyezkedjék négyszem közt a két golyhó.

Azok pedig, mikor magokra maradtak, öszszenéztek vagy kétszer és egymás arczába fujtak nagy lomhán egy-egy füstöt. Azután elfordították arczukat egymástól és szuszogtak tovább és emésztettek békességesen, míg el nem aludt mind a kettő a diván sarkában.

Már jól elmúlt a délidei nagy meleg, amikor újra magokhoz tértek. Lehetett négy óra. Feltápászkodtak s megkeresték a sarokban a czókmókjokat, belebujtak az öszszesodrott köpönyegbe, vállokra vették a puskát s szépen megköszönték a szíves látást. Egy szót se szóltak a szűzdohányról.

Azután elkezdtek czammogni, véges-végig a fasoron; egy negyedóra mulva eltüntek a fordulónál a fák közt.

Sándor bácsi mosolyogva nézett utánok s kedvtelve szítta szép pirosnyakú tajtékpipáját, amelyet még a finánczok előtt tömött meg finom szűzdohánynyal.

EGY JUHÁSZ, EGY GULYÁS, MEG EGY BUNYÓ.

A Hortobágyon alkalmasint nagy lenne az áprehenzió, ha olvasnák ezt a czimsorrendet.

Hogy tudniillik mért nem a gulyással kezdem? Merthogy a Hortobágyon a csikós-gulyás-juhász hármas kasztban előtte jár a gulyás a juhásznak, az az előkelőbb.

Valaki úgy magyarázta ott ezt a rangsorozatot, hogy a csikós az arisztokracia, a gulyás a köznemesség, a juhász meg a paraszt. Még a korcsmában is el szokás ösmerni ezt a rendi osztályzatot. A csikós leereszkedik a gulyáshoz, a juhászra nézve pedig megtiszteltetés, ha amazok szóba állnak vele.

Hanem én most mégis Kapás Gazsival kezdem, a körtvélyesi juhászszámadóval, a nagy parasztfilozófussal, a kit – mint tipust – az első helyre klaszszifikálok ebben a kompániában.

Kapás Gazsi van már vagy ötven éves. Nagy idő ez a külső embernél. Mindig azt mondják a tudós doktorok: ki kell menni a levegőre a szabadba, akkor száz esztendőt élünk. Igen, ha a nap mindig szeliden sütne; ha a mezőt csak enyhe szelek járnák; ha nem esnék egyéb az égről, csak hajnali harmat. De biz’ odakint egymást kergeti a kánikula, meg a tél csikorgó fagya; vihar is boronálja a mezőt; fergeteg is tépi, koptatja az egészséget. Az igaz, hogy edződik tőle a szervezet, de meg is kérgesedik, össze is töpörödik. Azért öreg ember már a legtöbb parasztember ötven esztendővel a vállán.

Nem volt fiatal a mi Kapás Gazsink sem és évei szaporodásával csak annál nagyobb leve lassankint az ő méltósága. Amikor kint lakott a pusztán, csak a bojtárjával veszkődött, rendelkezett; azokkal megszokta lassan szűrni a szót; egy intéssel, egy szemhunyorítással fejezni ki sokat. Ezt a módit azután akarva se tudta levetkezni később; ha bevetődött a szatmári vásárra, nem hozta ki a sodrából a körülötte ténfergő nép nagy mozgolódása, feszesre szegte a nyakát, széles karimáju, birkafagygyúval jól tartott kalapját kissé félfülére csapta, földig érő sujtásos juhászbundáját szőrével kifordítva, a nyakába akasztotta, – hoszszú, kampós botjának a vége kilátszott alóla, amint a földön húzta, – így járta be a térségeket, rendíthetetlen nyugalommal s követve két gyönyörű, nagy, fehér, göndörszőrü komondora által, amilyeneket most már csak magnak tartogatnak itt-ott, mint egy kiveszőben levő remekfaj utolsó mohikánjait.

Egy ilyen szatmári vásáron történt vele a következő eset:

Amint megy, mendegél a csizmadia-szín felé, hogy valami jó patkóstalpú csizmát szerezne be magának a télre, hallja fél füllel, hogy holmi úr-félék összesugnak a háta mögött:

– Ejnye, be’ szép két kutya! ejnye, micsoda gyönyörű állatok!

Szörnyen föltámadt benne az önérzet; még peczkesebben lépegetett s csak úgy oldalvást pislogva nézte, hogy hát csakugyan az ő két göndörszőrű komondorának szól-e a dicséret.

Nyilván annak szólott, mert más kutyafajzat nem volt a közelben, ha csak az a feketeképű, borzashajú, sólyomszemű, settenkedő alak nem, aki egy dróthurokkal húzódott ravaszul az egyik gyanutlan komondor felé.

Egy pár ácsorgó gyerek észrevette a sintér szándékát s egyikök lelkendezve sugta Kapásnak: – Vigyázzon bácsi! mindjárt megfogják a kutyáját.

Az öreg számadó röstelte volna, hogy ebben a sokadalomban nagyobbat mozduljon s azzal magára vonja a figyelmet; beleharapott a pipája szárába s foghegyről szólt ki a bajusza alól:

– Azír kutya, vigyázzík magára!

Azzal ment tovább, isteni nyugalommal. Még a kampós botját se emelte meg; még egy kacsintással se nézett hátra.

Abban a minutumban el is kapta a sintér az egyik komondor nyakát a dróttal. A nagy, erős kutya nyiffant egyet, azután olyat szökött hátra, hogy magával rántotta a földre a nyápicz sintért. Több se kellett a másik komondornak, látta, hogy milyen bajban van a pajtása s hogy egy rongyos czigánynyal hogy rángatják egymást a földön. Nem törődött vele, hogy nincsen otthon s hogy tilalmas amit tesz: nagy torzsalkodással ugrott neki a gyámoltalan sintérnek s elkezdte szabni neki az uj nadrágot.

A sintér ordított, az egyik kutya hörgött, a másik morgott, a vásáros nép öszszeszaladt, a gyerekek pedig elkezdtek Kapás után kiabálni: Nini bácsi! gyöjjík mán! ‘isz’ mindjárt lehúzza rúla a rájthúzlit!

De Kapás Gazsi meg sem fordult, hanem csak ment peczkesen előre és ujra beleharapván a pipája szárába, foghegyről és vontatottan mondá:

– Ha ű sintér, ügyejjík magára!

*

A másik érdekes alak, a kit nagyjából emlegetek, néhai István gazda, a k-i volt gulyásszámadó, – isten nyugasztalja.

(Kegyelettel gondolok a derék emberre, mert mikor hat éves koromban fejjel belebuktam egy esővízes kádba, ő mentett ki. A czipőmnél fogva húzott ki s félmarkában csüngetve, vitt biztosabb helyre. Nélküle – ki tudja – nem lennék-e most kis szárnyas angyalkája a jó Istennek?)

Az öreg István még a régi gulyások közül való volt, a kik czopfban viselték a hajokat s hosszufogú, koronás tetejű fésüt szúrtak a kontyuk helyére.

Megnövesztette a bajúszát egy-egy arasznyira; kenőcscsel bekente, vékonyra kisodorta, hogy olyan volt, mint egy ostorcsapó. Pufók piros arczát a szél hiába fújta, dér hiába csípte: meg nem ránczosodott az. Volt egy szürke lova, amelyikkel a gulyát terelgette. Ez a csudaállat úgy ugrált az apró zsombikon, mint a zerge a járhatatlan sziklán. Más ló egy nap alatt tízszer kitörte volna a nyakát az István járásain, ahol a szürke el se fáradt.

Angária-fizetéskor együtt állítottak be a gazdatiszthez.

István kikapta a bérét, a markába szorította s koczogott haza a szürkével. A pusztai tanyán lecsapta a markát az asztalra s kinyitotta. Persze, a pénz kihullott belőle, az apraja gurult-gördült végig az asztalon.

– No, olvassátok meg – mondá örökké rekedt, recsegő hangján – megvan-e mind?

Tudniillik ő maga világéletében se vitte annyira, hogy egy pengőforint ára aprópénzt össze tudott volna olvasni.

De nem ez volt a leghíresebb tulajdonsága, hanem egyenes szókimondása, szinte barbár őszintesége.

Egyszer bement a városba, hogy megkeresse a kasznárt, aki öles, hatalmas termetű Góliát volt.

Mikor befordult a konyhába, egy csöppecske teremtés, egy formás, gyöngéd aszszonyka köszöntötte ott fogadj istennel.

Megtetszett az öregnek a sürgő-forgó csinos kis nőcske, tán azt is hitte, hogy a szakácsné, hát szóba állott vele.

– Itthon van-e a kasznár úr, lelkecském?

A menyecske sértődve pattant fel: – nincs itthon, mit akar kend vele?

István nagyot nézett. Megakadt az esze ebben a haragos hangulatban; már nem törődött a kasznárral, egyébre lett hirtelen kiváncsi.

– Kicsoda maga itt, szentecském? kérdezte tétovázva.

– Hogy kicsoda vagyok? hát mi köze ahhoz kendnek? Az vagyok, a ki vagyok, a kasznárné vagyok, pörgött a szép aszszonyka indulata.

Nagyot néz erre az öreg István, azután sodrít egyet hoszszú bajúszán.

– Ejnye – mondja – sose hittem volna, hogy annak a nagy, marha embernek ilyen hitvány kis felesíge legyík!…

Most csendes emberek már valamenynyien, ő is, a kasznárék is.

*

Még hátra van a bunyó. Anekdota ez. Rövid, de jellemző.

Agarásztak az urak a Bácskában, de roszsz irányt vett a nyúl, beleszaladt a bunyó vetésébe. A rohanó agarak s a vágtató lovak bizony mind utána! Baj, baj, de mikor a sporthév könynyen kárba viszi az embereket!

A bunyó dühösen szidja az urakat s kergeti őket a vetésből kifelé, egyszerre felpattan egy nyúl a lába alól.

– Ni a nyúl, ni a nyúl! ordít tele torokkal a bunyó; utána! hajrá! utána! kezdi biztatni az urakat.

Azoknak se kellett kétszer mondani, végig vágtattak mindanynyian a bunyó vetésén s a szélén elfogták a nyuszit.

A bunyó lihegve szalad oda gyalogszerrel; ragyog a szeme, eszében sincs a vetés, meg a kár. Büszke, hogy együtt agarászott az urakkal. Megsimogatja a vad öszszeropogtatott derekát s lelkendezve kiáltja:

– Ejnye! ez oszt’ a nyúl!

ESTÉTŐL HAJNALIG.

A kis kocsisok viszik a lovakat ki, a lókertbe.

Este van s a falu fölött már eloszlott az a sűrű por, a mit a csorda, meg a csűrhe vert fel hazatértében. A sötétedő utczák csöndesek.

Bihar, a falu baktere, a kőkereszt mellett ácsorog: arra kell elvonulniok a kis kocsisoknak. Jön egy megint; féloldalt ül a lovon s hátra csápol ostorával az el-elmaradozó párákra. Pipa van a szájában, pedig ma dobolták ki, hogy amíg a sok asztag csépeletlen, nem szabad pipázni se utczán, se szérűn, se udvaron, csak bent a házban a tűzhely mellett.

Meglátja a baktert a gyerek s megijed, odamutatja neki az ujdonatuj háromkrajczáros cseréppipát: »nem ég ni, Bihar bácsi!« – De az öregnek mindegy az, kikapja a fiú kezéből a pipát, ledobja a porba s rátipor. A cseperedő legény nem várja a prédikácziót, közé suhint a lovainak s elkoczog onnan hamarosan. Alighogy elfödi a nyomán támadó por: lehajlik a bakter s felveszi a pipát. Nem esett kár benne, iszen szándékosan melléje toppantott. A pipa meg van tömve; amint bütyökujjával kitapogatja, érzi, milyen nyirkos a dohány benne; bizonyosan a szárítatlanból lopott le a kölyök egy csomót. Mindegy no, az is megteszi valahogyan. A vén kujon körülnéz, vedlett szűre alá kapja a fejét, kicsihol s mohón szipákolja a félig nyers dohány füstjét.

Most már jobb neki nem állani itt utban; arrább ballag a kökényközre. Egy lomposfarku, csatakos kuvasz kullog utána; most éppen bebújt egy árokba, ott vadászik egy lopózó macskára.

– Sobri nye!

Az árokparton megzördül a gaz s a magas szamártövis közül előbúvik Sobri. Figyelmesen tekint gazdájára, mintha azt kérdené: – No, hát mi lesz, öreg? Éppen a papkertje alatt vannak; a kutya szemközt fordul a sövénynek s farkcsóválva ácsorog egy helyben; hegyezi a fülét s féloldalt fordított fejével mintha viszszaintené a baktert.

– Korán van még hékás! – morogja Bihar s ujra csettint: nye Sobri, nye!…

Kiérnek ketten a templomtérre, éppen akkor üti a kilenczet. A bakter előkapja a tülkét s nagy lélegzettel fúj belé. A pásztorkürt búgása hoszszasan zendül végig az alvó világon s mikor viszszhangját is idelökdöste már a szőlődomb, rákezdi Bihar a bakternótát: »tűzre-vízre vigyázzatok!…«

»… zatok!… zatok!…« mondja valaki meszsze, az Orbán-kápolna körül, fent a hegyen.

A kis kocsisok bizonyosan mind kimentek már a lókertbe, nincs a csatangoló kuvaszoknak mit megugatni. Egy kis tarkakutya szalad át egyik sorról a másikra, mikor Biharék befordulnak a nagy utczára. Sobri, – vesd el magad’, – utána ered a csinos kis jószágnak, s amilyen bumfordi nagy dög, úgy elkezdi illegetni magát, mihelyt beéri; még nyihog is hozzá. Bihar felmordul: Sobri nye! hagysz békét annak a kis szukának? marha!

Most már igazán minden hallgat.

A fehérhomlokú házak valamenynyien behunyták a szemöket: sehol se látszik lámpafény. A gólyafészkek mellett hoszszúlábú madarak gunynyasztanak, azok az anyányi gólyák, akik kiszorultak már otthonukból. Amint rá-rásüt a hold a begyökre: szinte csillog a toll rajtok.

A »csuka-torká«-nál épp most sunyított be valaki a Fájgele Mátyás udvarába. Nem is az udvarba, csak az utczai virágos kertbe, ami a nagy tiszta svábház oldalán van. Bihar csöndesen ballag arra s hátra inti azonközben a kutyát. A lombos eperfák alatt majdnem a házig jut, de tovább nem is megy. Nincs itten semmi baj sem, csak fenstrál egy legény; ablakviziten van a Mánherzék Johannja, ennél a kis szeplős Fájgele Rézinél. Majd csak egy pár lesz belőlök egyszer, ha így folytatják.

A vén Biharnak sehogyse jól áll a világ sorja, egyre köszörüli a torkát, maga se tudja, mi baja. De csak eszébe jut: – »Hohó! Sobri!… a szent se győzné ezt a szomjúságot.«

Mennek a korcsma felé. Meszsziről látni az árendás zsidó rezidencziáján a kopást, a fene nagy vedlettséget. Ahol a vakolat lehullott róla, ott kivörösödik a tégla nappal; most csak sötét folt az mind: folt hátán folt.

Már senki sincs ott ébren; az udvar felől látszik még világosság. Bihar bekoczog a fokosa nyelével.

– Ki vagy? Mit akarsz? nem itt lakik a doktor! zsörtölődik bent egy szuszogó hang.

– Ördögnek kell doktor, nekem orvosságot agygyík; kéne még egyszer valamire az öreg Bihar, úgy-i?

– Hát kend az, Bihar bácsi? Rostopcsintul akar kend meggyógyulni? Nekem sincs több, de ha jól vigyáz kend a házra, adok a magamébul.

Bihar ümmög, a korcsmáros felkászolódik s előkotor egy nyálkás üveget. – Roszsz gseft, roszsz gseft, nyafogja kedvetlenül.

A bakter megkapja a porczióját s mikor az üres üveget viszszaadja, sietve búcsuzik el tőle az árendás.

– Alászolgája, Bihar bácsi.

Bihar nem is tudja, hogyan köszönjön viszsza; erre nem igen illik a fogadj isten. Most már kutya baja, mindjárt bele is fuj hálából a tülkébe s rekedten bömböli utána: tűzre, vízre vigyázzatok!… Az árendás ijedten húzza a paplant a fejére s nagyokat rándul a búgó hangoktól.

A szőlő felé szeliden emelkedő lankás domb visz. Ott van a gazdák gyümölcsös kertje. A langyos éjszakában szárnyas egerek libegnek arrafelé, meg onnan viszsza. Nesz nélkül fordulnak, lendülnek; árnyéknak vagy hulló levélnek nézné őket az ember. A Kaszás Paliék sövényén zöld béka brekeg, esőt jósol.

Bihar lassan lépked a harmatos gyepen. Bocskora puhán nyomul be a vakond-túrásba. Kiballag egészen a falu szélére, onnan már a temető is látszik. Az is a domb alatt van. A fehér kőkeresztek mintha kitárták volna a karjokat, úgy hívnának-várnának valakit; a vihartépte kápolna tornyán, annak is a csúcsán, halálmadár kezd kuvikolni. Valahol hátul, a temető sarkában, van egy szegényes sírdomb, talán egyenlő már a sima földdel, talán a fakereszt is lekorhadt már róla; senki se gondozza. Egy feketeszemű aszszony pihen ott már nagyon régóta; egy aszszony, aki olyan meleg volt valaha s aztán egyszer csak olyan jéghideg lett, pedig még fiatal volt. Azóta minek is van világ? Azóta züllik, egyre züllik, egyre öregszik, folyvást öszszeesik a falu első gazdája, aki bakterré aljasodott immár.

Bihar elfordul s viszszaindul a kertek alatt. A rostopcsin is mozgatja belől, meg valami egyéb. Félig duhajon, félig fájdalmasan búgja maga elé:

»Ficzczfa levél, nyárfalevél,…

Mindent egybe sodri a szél!«

Észreveszi a nagy kerülgetésben, hogy megint viszszajutott a pap kertjéhez. Sobri ujfent megáll, nyihog s olyan bolondosan tekergeti a nyakát, mintha azt mondaná: ej, ej, hát még most sem?

Bihar benéz a sövényen. Ameddig ellát, senki sincs a kertben. A ribizkebokrok idáig szaladnak, egész’ a sövényig; a túlsó végén a sornak sűrűn borul össze a sok drága gyümölcsfa, atájt van valahol a pap dinynyeföldje.

Micsoda dinynyék! Az egyik hófehér olvadó czukor, a másik ropogós keménybélü és sárgahúsú, mint a kajszinbaraczk; hát még a görögök!… a csikosbordáju, vörösbélű, édeslében szunynyadó óriás menyei mannák!…

És senki sincs a kertben.

Bihar csettint, Sobri fülel; nekifeküsznek együtt a sövényaljának; valahol a bozót közt nyílás lehet, egyszer csak mindketten odabent vannak a ribizke-bokrok alatt.

A bakter négykézláb mászik előre a bokrok árnyékában, bűntársa egyre szimatol, meg is előzi, biztatva néz rá viszsza. Az azt jelenti: »gyere csak bátran, nincs veszedelem, bízd csak magadat a szaglásomra.«

Eljutnak szépen a dinynyeföldre, ott a bakter először is szétrug egy görögdinynyét: az a Sobrié. A kuvasznak se kell több, habzsolva faldossa a lyukon a dinynye vörös húsát s nagy küzködéssel tágítja a nyílást, hogy beljebb fúrhassa a fejét. Bihar ezalatt az orra után indul, a felséges szagok csábítják ide-oda, letép egy hógömböt s eltünteti a szűre ujjába, csakhamar utána lódit egy remek kantalupot is.

Ki tudja, meddig tartana a garázdálkodás, ha nem nyiszorogna a kertajtó kilincse. A hetes jön kaszával, targonczával, hogy még hajnali harmathullás előtt vigyen luczernát a tehénnek. Reggelre majd csak megszikkad valamenynyire, nem fújja fel a drága jószágot.

Uczczu! inal a bakter viszszafelé a ribizkesoron; Sobri kétségbeesve rugtat utána. Neki nagy baja van; a dinynyébe beszorult a feje s most viszi magával a karakán-álarczot. Fel-felhemperedik, amint a bokroknak vaktában nekimegy, de vonyítani nem mer; tudja az imposztor, hogy bűnben találtatnék. A sövénynél mégis csak leszakad róla komikus fejdísze, akkor meg éppen a szent se bírna vele, úgy furakodik a nyilásnak ijedtében.

Bihar már benne van a lyukban és most se előre, se hátra nem tud mozdulni a kutyától.

Kusti! kusti te! aki árgyílusod van; mind leszeded a bőrt a képemről, veszszél meg neved napján!

Az elfojtott morgásból ki nem lehetne találni, melyik indulatoskodik, a kutya-e vagy az ember.

Nagynehezen mégis kiveczkelődnek. Bihar ugyancsak prüszköl. Amint talpra áll, lába közé kapja a nyakát s egyvégben fut a kökény-köz sarkáig. Ott letelepszik az árokpartra s vár egy darabig, hogy nem üldözik-é?

Ki üldözné? Nincs több bakter az egész faluban.

Sobri engesztelve türüszkölődik hozzá; nemsokára szent a béke köztök. Bihar meghámozza békanyúzójával a dinynyét s hozzávagdossa a héját a kutyához.

Mindketten jóllakva nyujtóznak el a gyepen. Valahol a kaszálatlan zabban pitypalatty szól, itt meg mindenütt elkezd kukorikolni a kakas.

Bihar a hangokból találgatja: melyik öreg, melyik idei költés.

A barna nádfedelek kipúposodnak az akáczlomb közül. Mintha itt is folytatása lenne a temetőnek. Ez a sok sötét háztető is olyan, mint amott a sok sötét sírdomb. S olyan egyforma csend van most mindegyik alatt.

Menynyi csillag!.. milyen sok apró felhő!… Hátha éppen most talál megnyilni az ég?… Olyankor mind beteljesedik, amit az ember kiván.

Vagy száz hordó rostopcsint kéne kivánni bizony.

Valahol egy madár csicsereg; Bihar szunyókálva hallja. Hallja, de nem hiszi. Korán van még nagyon.

*

Egyszer csak nagyot rándul s kimereszti a szemét.

– Nini, hisz’ harangoznak!

Hát nem felébresztik édes álmából? Legalább hadd kapta volna meg előbb a száz hordó rostopcsint.

Fecske suhan el fölötte, az is ébresztgeti; már bizonyos, hogy itt a hajnal.

A lókert felől porfelhő száll az égre: jönnek a kis kocsisok haza a pihent lovakkal.

AZ ELVÁLHATATLANOK.

Az isten is egymásnak teremtette őket: Proháczka tiszttartó urat, meg Koncz Miskát, az irnokát.

A tiszttartó úr még ispán korában került a csörgei pusztára, ott belevénült először a kasznárságba, azután a czímzetes tiszttartóságba, a mint az előléptetés sora rákerült. Így lett a csörgei ispánságból idővel tiszttartóság, a nélkül, hogy más is változott volna benne, mint az irnokok.

Hanem azok változtak alaposan.

Proháczka Nepomuk János iszonyúan gyötörte őket, egy se állotta nála tovább egy pár hónapnál. Megszökött tőle valamenynyi.

Az inspektorátus kétségbe volt esve és elhozatta az Alföldről Koncz Miskát. Megírták a tiszttartó úrnak, hogy ha ezt is sikerül megugratnia, akkor külön perczentekben fogják az évi haszonból részesíteni. Gondolni lehet, hogy milyen tervekkel várta Proháczka az ő új irnokát.

Úgy aratástájt egy borzas alak állított be hozzá. A forró nyári időben is báránybekecs, szarvasbőrnadrág, meg bagariacsizma volt rajta. Nagy zenebonával rázta le magáról a port s így kezdte:

– Itt volnék!

– Kicsoda maga?… se jó nap, se semmi? kérdezte boszúsan a tiszttartó, a ki sokat adott arra, hogy haptákban álljon előtte az ilyen ki fia, mi fia.

– Nem kell haragudni, én vagyok az a Koncz Miska, ‘isz’ tudja már.

A tiszttartó végignézte: Micsoda? maga az új irnok? hát tud maga irni?

– Tudok egy kicsit, mondta a kérdezett, a nélkül, hogy megsértődött volna.

– No hát hozza be ide a pakkját; az éjjel bedőlt a szobája fala, itt hál velem, a míg azt megreperálják.

– Ehun a pakkom, szavalta Koncz, és egy Jäger-inget vett ki a bekecse zsebéből.

A tiszttartó újra megbámulta. No, látom, nem finynyás; ha kiállja nálam, megbecsülöm. A ki itt megmarad, azt én aranyba foglaltatom. Itt lehet, a míg él.

Bizony pedig semmi se csábította az embert arra, hogy itt legyen, a míg él. A környék unalmas homok volt, fa nélkül; a tanya piszkos, tele rozoga épületekkel; az irnok szobája odatapasztva az istállóhoz; látszott, hogy csakúgy szükségből épült, jóval később, mint a többi házféle.

Ez a házsártos agglegény, ez a Proháczka, bátran bevált volna férfiboszorkánynak.

Koncz egy szót sem felelt a biztatásra, hanem kivette a makrapipáját a csizmaszárából s elkezdte tömögetni.

– Hát maga pipázik?

– Majd meglátja.

Nemsokára harapni lehetett a füstöt az irodában.

Proháczka elkezdett prüszkölni.

– Ejnye be’ komisz kapadohánya van.

– Megszoktam, szeretem.

S nagy lelki nyugalommal fujta tovább a paprikás füstöket.

»Eredeti ember, gondolta magában a tiszttartó. No majd meglássuk, hány zsákkal telik.«

Egy cseléd jött mondani, hogy bent az ebéd.

Julis aszszony későn tudta meg, hogy megérkezett az új kanczelista, hát csak úgy hirtelenében süttetett a paszulycsuszpájzra egy darab szalonnát, az oldalas mellé. Míg a tiszttartó kenyeret vágott (jó kis darabokat, hogy ne pazarlódjék az isten áldása), addig Koncz nem volt rest, kihalászta az oldalast a maga tányérjára, a szalonna a sequensnek maradt.

– Barrátomm?!… tört ki Proháczkából a méltatlankodás de még jókor öszszeszedte magát s mosolygó arczczal folytatta: »tessék csak, egyék, igyék; ‘isz’ úgyis csak az a miénk, a mit lenyelünk!«

– Már az igaz, hagyta jóvá Koncz a bölcs véleményt és háromszor is evett a csuszpájzból.

Ebéd után következett a fekete leves.

»Majd meglátom, hogyan gyalogolod ki magadból azt az oldalast«, gondolta magában Proháczka s kivitte magával Konczot a gazdaságba. Persze hogy szekeren mentek. Egy olyan élemedett tiszttartó csak nem járhat gyalog. Megnézték együtt a Pál-rétet, a hol a kanczák voltak. Ott aztán letette Konczot a princzipálisa a szekérről, hogy no már most gyakorolja magát a hazatalálásban.

Az pedig könnyű is volt, nehéz is volt.

Látszott ugyan meszsziről a tanya, de egy átkozott kanyargó ér nyúlt végig a pusztán s a ki nem tudta, hogy merre van rajta az átjáró, az derékig gázolhatott a sárban, ha át akart kelni a túlsó oldalra.

Mire a tiszttartó az ő jó járású lovacskáival megfuttatta az utat a kanyarodóig s onnan hazáig: már ott pöfékelt Koncz a folyosón egy gyékényzsölyében. Az udvaron pedig fáradtan, izzadtan csipkedte a füvet egy vemhes kancza.

– Barrátom?!… szörnyedt el Proháczka, kitalálván az irnok cselfogását. De hirtelen észretért, nem akarta, hogy ez a gézengúz kinevesse, a miért olyan hamarosan ki tudta hozni a sodrából. Hehe – mondta – persze, persze, jobb lovon, mint gyalog. De abból baj lesz, ha el talál vetélni a kancza.

Koncz vállat vont. Majd lefoghatják érte a Jäger-ingemet, dünynyögte közönyösen.

Julis aszszony benyitott s azt kérdezte, hogy adhatja-e már a vacsorát. Julis aszszony volt a ház lelke, angyala, édes anyja, gazdaszszonya, tótumfaktumja, úrnője, szakácsnéja. Mikor Koncz megpillantotta, odaugrott hozzá s erőnek-erejével megcsókolta a kezét. Julis aszszony elsápadt, azután elpirult. Soha életében még ilyen tisztesség nem esett rajta. Nem is várta a választ, hanem kiszaladt, leütötte hamarjában két csirkének a nyakát, az egyik csirkét megfőzte paprikásnak, a másikat megsütötte nyárson, csinált hozzá bőven rántottát, meg uborkasalátát s egy üveg jó bort is felhozott maga a pinczéből. Proháczkát majd megütötte a guta, amikor ezt a lukullusi lakomát betálalta kettőjöknek, már mint neki, meg Koncznak.

Egész vacsora alatt csak ümmögött. Enni se tudott mérgében, de azért szólni nem mert; Julis aszszony még neki is Julis aszszony volt, azaz az isten után az első félelmes személy a pusztán innen, meg a pusztán túl. Még az inspektor is kismiska volt őhozzá képest.

Alig várta, hogy Koncz kitakarodjék. Korán kelünk, barátom, elmehet aludni, ott az ágya az irodában. – De amint Koncz kitette a lábát, nem állhatta, hogy szóvá ne tegye Julis aszszony előtt a pazarlást. Koncz hallotta, hogyan ágál a vastag nőszemély: »No bizony! hát ‘isz egy nap nem a világ! meg kell becsülni az ilyen művelt fiatal embert!«

Ilyen beszédtől nem csoda, ha vérszemet kapott Koncz. Vígan kereste az ágyat. Hm, ágy! Egyik sarokban volt egy díván, azon egy bőrpárna meg egy szürke pokrócz. A másikban volt egy dunnás ágy derékaljjal, három párnával. Nincs a világon egyetlen értelmes ember sem, a ki, ki nem találta volna, hogy melyiket szánták Koncznak. Ő tehát belefeküdt a dunnás, derékaljas ágyba s hagyta a vaczkot a tiszttartónak.

Arra ébredt fel, hogy félig a földön van s valaki kegyetlenül czibálja kifelé a meleg párnák közül.

– Dejsz’ barátom! a mi sok, az sok; nem oda Buda!

Julis aszszony is meghallotta a lármát s berohant.

– Ugyan-ugyan; hagyja már ott szegényt; hát van lelke, hogy így virtuskodik egy tehetetlennel. Győjjön ki inkább a kis szobába, ott van az én paplanos vendégágyam!

Másnap hajnalban már újra kezet csókolt Julis aszszonynak Koncz s megkérdezte tőle: mi szépet álmodott. Volt is reggelire bőrös kávé bivalytejjel. Proháczkát pedig kilelte a hideg és sárgaságba kezdett esni az elfojtott méregtől.

– »No várj-várj! majd megcsíplek, majd megnyúzlak« sóhajtotta gépiesen.

Rendes szokása volt, hogy vasárnaponkint, a napszámfizetéskor, olvasatlanul adta át a pénzt a fizető irnoknak s éppen nem csinált nagy dolgot abból, hogy néhány hatoskával kevesebb legyen az aprópénzes zsákban, vagy hogy legalább féltuczat ujpesti hatos keveredjék el benne, a mit másképen nem tudott volna értékesíteni.

Koncz mindjárt az első napszámfizetéskor öt hatost volt kénytelen ráfizetni a magáéból. Mikor az utólsó napszámos is elment, beállított a tiszttartóhoz, a ki már várta. Jól elkészült rá, hogy mikor az irnok hebegve hozakodik elő a hiánynyal, majd iszonyúan megmossa a fejét, hogy milyen léha, ügyetlen fráter, a kire még egy pár forintocskát se lehet rábízni.

Koncz azonban a világ legjámborabb ábrázatával tett eléje öt hatost és azt mondta: »Enynyivel több volt a zacskóban.«

Proháczkában megakadt egy perczre a nyeldeklő. Borzasztó, gondolta magában – milyen könnyelmű is vagyok; bizonyosan egymáshoz ragadt két papirforintos és én nem vettem észre. Csakis így sülhet ki ötven krajczáros többlet.

A következő vasárnap ugyancsak ügyelt, hogy ne tévedjen. Mikor átadta a pénzt, így szólt Konczhoz: »Meglehet, hogy több, de inkább több legyen, mint kevesebb.«

Koncz ásított egyet s kivágta a szurtos tenyerét.

– Fogadjunk egy forintba, hogy kevesebb. Eb, a ki nem tartja.

A vén zsugori megszeppent, de mikor Julis aszszony is ráförmedt: »eb, a ki nem tartja«, állta a fogadást szégyenből.

Szószaporítás volna azt mondani, hogy Koncz lett a nyertes.

Proháczka ettől fogva belenyugodott volna az új írnokba, de volt valami nagy rettegése, a mit saját maga előtt is titkolni igyekezett.

Ez a gaz Koncz Miska anynyit csókolta a Julis aszszony kezét, hogy annak jó vége már nem is lehetett.

– Nagy baj van! – szorongott a csörgei tiszttartó; ha ezek itt öszszefognak, kiélnek egészen; csalnak-lopnak, kutyába se vesznek; öregségemre árván maradok, koldus leszek.

Egy pár hónap alatt egészen lesoványodott a sok búsulástól. Julis aszszony azt se kérdezte, mi a baja; pedig ezelőtt, ha csak egyet köhintett is, már kórusban kellett sírni az egész puszta cselédségének.

A vérét adta volna, ha megtorolhatja az elhanyagoltatást; örökösen boszúterveken törte a fejét.

Talán még valami gonoszságra is vetemedett volna, de a sors elejét vette a meggondolatlanságnak. Proháczka nagy beteg lett.

Azt állította, hogy érzi halála közelségét s Istennel és emberekkel kibékülve akar elköltözni a másvilágra. Maga elé czitálta Julis aszszonyt meg Konczot s így szólt hozzájok: »Gyermekeim, legyetek egymáséi; ha öszszekeltek, mindenemet tirátok hagyom!«

Julis aszszony úgy üvöltözött, mint egy behemót s erőnek erejével térdre nyomta Konczot, azután ő is melléje térdelt, hadd adja rájok áldását az a becsületes haldokló ember.

Koncz ásítva kérdezte: »mi az a mindenem?«

De már ezt nem állhatta ki a beteg. Felugrott halottaiból s úgy felképelte a térdeplő irnokot, hogy az egyik füle csára, a másik meg hajszra állott tőle. Ettől az erupcziótól mindjárt meg is gyógyult.

Koncz feltápászkodott s szó nélkül indult kifelé. A folyosón szemközt jött rá a hajdú, azt megállította:

– Nézze kend, ezt kaptam, adja tovább kend.

S hatalmasan rákente a dupla pofonokat az ártatlan hajdú csudálkozó ábrázatára.

Hogy a hajdú elosztogatta-e ezt az ajándékot más illetékes személyeknek, az már nem tartozik ide, hanem hogy Koncz elintézettnek tartotta az ügyet, az eléggé kitünt a vacsoránál, a hol a legnyugodtabb hangulatban vágott be egy lábos káposztát, benne tizenkét tölteléket.

Szó sem volt többet se halálról, se házasságról, a minek következtében Julis aszszony megint húzni kezdett az erélyes és jószívű tiszttartó úrhoz.

Koncz ugyan ott van most is a csörgei pusztán s a mikor szerét ejtheti, nagyokat czuppant a Julis aszszony kezén, de az ilyenkor támadó ellágyulásra közbevág Proháczka: »No Julis, tán biz’ móring nélkül is elveszi már Koncz úr?!«

Attól Koncz úr mindjárt megriad s erősen szipákolva vonul tovább egy házzal.

NERO HŐSTETTEI.

Nero nagy, izmos cseh vizsla volt. Ereiben pomerán ősei lusta vére folyt; szemeiről csak az okuláré hiányzott, hogy felérjen a fizimiskája egy tudós német profeszszoréval; kávébarna szőre szépen kétfelé fésülve vált szét a gerinczén s születése óta folyvást nedves és hideg volt az orra, a mi a kutyánál tudvalevőleg egészséget jelent.

Ennyi ajánlatos külső tulajdonság mellett megvoltak neki a maga lelki ékességei is. Szaglás dolgában vetekedett akárhány angol vizslával s kivált vizi vadra páratlannak tartották hét megyében. Pedig vadászember tudja, hogy ez nem olyan kis dolog, mert azt a meglőtt ruczát, a melyik harmincz lépésnyire vágódik le az embermagasságú nád közé, egy ilyen Nero nélkül az ördögének lehet tekinteni. Azután meg az is jelent valamit, hogy a mi Neronk szárazon is jeles bizonyítványt kaphatott, pedig a vizen használt vizsla többnyire meggyengül a szárazon. A sás, mely öszsze-viszsza metszi az orrát, nagy veszedelme a finom szaglásnak; a vizivad erős, meszszeható szagát megérzi ugyan az ilyen hasgatott orr is, de a száraz tarlón futó fűrj gyönge nyomát már nem bírja biztosan követni.

Elég az hozzá, hogy amikor első gazdája meghalt s a derék állat Guszti bácsira maradt örökül: nem engedett új urának semmit híresség dolgában.

Tudnivaló ugyanis, hogy Guszti bácsi azok közé az emberek közé tartozott, a kiket a búslakodó emberiség felvidítására, kaczagó jókedvében teremtett az isten s így nem csoda, ha búcsújárásképen zarándokolt hozzá, a kinek valami vezekleni valója akadt. Guszti bácsi felvidította, megkúrálta, kikenegette a lelkéből a csömört, megjavította a kaczagtatással a gyomrát, gyorsabb keringésbe hozta a vérét, szóval csudát mívelt, úgy, hogy néha egy huszonnégy órát együtt tölteni vele többet ért üdülés czéljából, mintha a kaszinóbeli kompánia három napig tartó ferblizésben minden pénzét elnyerte volna a szegény embernek.

Ilyen vérmérséklet mellett könynyű volt neki híres emberré válnia s mikor a két nagy alak, ő, meg Nero, öszszekerült, megelégedéssel és bizalommal nézhetett mindenik a másik szeme közé.

Olyan cseperedő-bajúszú legényke voltam, a mikor az a szerencse ért, hogy bemutattak ennek a Neronak.

Iszonyú nagyralátiság volt benne s harapós fegyelem alatt tartotta a tanya öszszes házőrző ebeit. Még a nagy fehér-sárga kuvasz is tisztelettel tért ki előle, mióta tapasztalta, hogy azon a sűrű kávészinű bundán nem fog a fog.

Világosan emlékszem, hogy engem a leghatározottabban lenézett s valóságos kicsinyléssel fordult el, mikor csettintettem neki, hogy egy kis portyázó sétára induljunk együtt a tarlóra.

Se szép szó, se fenyegetés nem vette rá a nyomorult állatot, hogy megalázza magát és velem jőjjön. Utoljára is áldott jó Guszti bátyámnak kellett felkászolódnia, hogy meg ne rontsa örömömet a roszsz kutya. A mint meglátta, hogy az öreg úrnak is a vállán a puska, olyan szűkölést mívelt, mintha most indulna első légyottjára. Mialatt szép lassan kibandukoltunk a tarlóra, ekképen tartott szóval Guszti bácsi:

»Ne vedd neki roszsz néven, öcsém. Öreg a kópé és kissé bizalmatlan; gyűlöli az olyan embert, a ki puskát vesz a kezébe és nem tud vele bánni. A minap egyszer átjött a szomszéd falubeli nyulászó kántor és kicsalta magával. Tisztes, őszbevegyült ember az istenadta, Neronak egy kis rokonszenve támadt iránta és nem sokat kérette magát.

Alig hogy kiértek a gazosba, Nero már állott. Egy fűrj röppent fel. A jó kántor, a ki életében sem igen lőtt még repülő vadra, nem is hederített az apró zsákmányra s haladt nyugodtan tovább. Nero ránézett; csodálkozott és nem mozdult. A kántor erre fütytyentgetett neki, buzdította: »előre Nero,… alons,… weiter!« – Nem értett a kutya semmiféle nyelven. Lefeküdt a gaz közé és ott szortyogott nagy nehezteléssel. Utóljára a kántor is lefeküdt mellé, kérlelte, simogatta és magyarázta neki a dolgot. Vagy egy fél óra mulva egyszerre mintha kibékült volna, felkelt és szép lassú tempóban elkezdett keresni megint.

A kántor ballagott utána, erősen húzódván a sásas felé, a hol nyulat sejtett. A szélen megint állott a kutya és egy pár élelmes fordulattal felröppentett egy anyányi harist.

Borbolya kántornak eszébe jutott az iménti eset és nehogy a kutya megint megáprehendáljon rá, kapta a puskáját, mely jó hatos sörétre volt töltve (hogy el ne vihesse a lövést a nyári nyul), s ráduplázott az árva harisra.

Persze, hogy annak nem történt baja, hanem történt valami más. Az tudniillik, hogy Nero ezt a kevésbé vadászias fellépést látván, se szólt, se beszélt, csak megfordult és oldalgó trappban hazafelé vette az útját.

A kántor fütyölgetve futott utána az egész úton, hogy a falubeli gyerek mind kiszaladt elibe, azt hivén: jön a gyűrűs zsidó.

Azóta Nerot ki nem csalja olyan emberfia vadászni, a kinek a tehetségeiről valami előzetes alkalommal meg nem győződött.«

Megjegyeztem magamnak ezt a történetet s hogy kegyébe jussak Neronak, iparkodtam az első egypár fűrjet, a mi lövésre került, aggatékra juttatni. Mikor már vagy három-négy beadta a kulcsot, a nélkül, hogy egy is elmenekült volna, kezdtem észrevenni, hogy Nero sokkal barátságosabb irántam. Egy nyulat, a mely meszsziről ugrott s csak egy pillanatig látszott a tengeri-szélben, elhibáztam. Nero megbocsátotta. Volt benne annyi belátás, hogy ne vegye a dolgot nagyon komolyan.

Mikor Guszti bácsi látta, hogy immár megbarátkoztunk, letelepedett a csőszkunyhóhoz, odarendelte a kerülőt, megparancsolta neki, hogy rakjon tüzet s törjön zsenge kukoriczát, azután felbiztatott, hogy milyen sült tengerivel vár ő bennünket! Azzal útunkra bocsátott. Vagy másfél óra mulva viszszakerültünk. Nero kitett magáért s egy tuczat kövér fűrj csüngött a tarisznyámon. A jó kis séta után pompásan esett az a korty törköly, a mire mindig lehetett számítania annak, a ki Guszti bácsival indult vadászni. A jó öreg előhúzta oldalzsebéből a kis butykost és megkínált. Nero egy darab pálinkás kenyeret kapott. A részeges eb csakúgy remegett a szesz után. Végre mindnyájan kényelemben voltunk s a lemenő nap aranysugaraiban sütkérezve, majszoltuk a frissen sült tengerit. Pongrácz kerülő úgy értett a sütéséhez, hogy csupa gesztenyévé vált a keze közt ez a pásztorembereknek való elemózsia.

Ilyenkor egy pár korty szesz után rendesen megeredt a nyelve Guszti bácsinak és egy kurta szivart szopogatva, nagyszerű komolysággal szokta elmondani félig igaz, félig költött, de mindig mulattató történetet.

Ezúttal különösen elemében volt. Láttam a szeméből, hogy olyan médiumnak tart, a kivel könynyű boldogulni. Meg nem zavartam volna a hangulatát egy világért sem. Belemarkolt a mellette alvó Nero bozontos szőrébe s elkezdett mesélni a múltjából.

*

»Abbiza’, pompás egy kutya. Valódi hőstettek vannak feljegyezve róla. Nem adnám egy négyes fogatért, nem én egy borjas tehénért sem.

Ti ecsém, nem is fogjátok fel, hogy micsoda állat ez. Csak a ki hosszú ideig tanulmányozza, mint én, a ki valósággal beszélgetek vele, az tudja méltányolni az ő erényeit. Ha én azt mondom neki: Nero, most ide, vagy oda megyünk, megérti. Hidd el, előttem fut és a jó útra fordul. De ez még semmi. Tudod-e, hogy mi történt a minap? Nem? nohát elmondom:

A szomszéd dűlőn voltam vele. Tudod, amolyan félviseltes ember létemre hamar lenyom a meleg. Akkor is alig fordultam egyet, a kánikula tönkre tett s kénytelen voltam az ákáczos alatt megpihenni. Elszunyókáltam s jó idő telt, amikor egyszerre arra ébredtem, hogy nedves szivacscsal törülgetik az arczomat. Ez a bitang volt, a ki gyöngéd szeretettel nyalogatott. Két másodpercz alatt magamhoz tértem; olyan voltam, mint húsz éves koromban. Felpattantam a fűből, akár egy gummi-lapta s hazafelé akartam indulni. Nero utamat állta és nem engedett.

Tudod, én már ösmerem a hóbortjait s rászántam magamat, hogy megteszem a kedvét. Intettem neki; elindult s én mentem utána.

Először elvezetett nyílegyenesen egy zsombikhoz, ott megállott. Mikor odaértem, beugrott és kiriasztott egy gyönyörű süldőt. Lelőttem. Alig volt a nyúlfi a tarisznyámban, Nero nem nézve sem jobbra, sem balra, neki futott egy gazos barázdának s egy csomó kutyatejfű előtt megállott. Odamegyek: felrepül egy fűrj. Azt is lelőttem. Nero csak annyi időt vett hogy elhozza, azután kikanyarodott vagy nyolczvan lépésnyire s csendesen húzott a repczetarló felé. Képzeld, onnan az első buczka mellől megint kivágja magát egy nyúl. Brumm! brumm! – ott fekszik. No! hallod-e, ezenkívül még négy fűrjhöz vezetett egyenesen, de mintha zsinóron húzták volna. – Tudod-e már, hogy miképen történt ez? Úgy, hogy amíg én az árnyékban aludtam, ő bejárta, végig szimatolta a környéket s mikor felköltött, már minden vadnak tudta a vaczkát. Vitt egyiktől a másikhoz, egyenesen, mintha diplomás mérnök lett volna.

Azóta, ha vadászni készülök, csak intek neki otthon ebéd után. Megmutatom az irányt, hogy merre menjen; abból ő már tudja, hogy hol fogom keresni. Kilohol, öszszekutatja a tarlót, a gazt, a zsombikot és mikor tisztában van az utolsó fűrj búvóhelyével is: lefekszik valami bokor alá.

Mikor én a sziesztám után kiérek, csak fütytyentek a patronnal. Arra ő két lábra állva megmutatja magát, hogy hol van, megvár és elvezet mindenüvé, a hol egy vadat tud az általa bejárt területen.

Ha készen vagyunk, akkor odajön hozzám, ásít egyet, leül és kéri a pálinkás kenyerét.«

Guszti bácsi sokkal több humorral szokta az efféle történeteket előadni, semhogy azzal rontottam volna az élvezetemet, hogy valami érdemleges vitába bocsátkozzam vele. Ellenkezőleg, a legpompásabb hallgatóságnak iparkodtam magamat bemutatni, a ki mindent elhisz s így öröm neki valamit elmesélni. Ez volt az oka, hogy mikor végre felkászolódtunk, hogy a szellős alkonyaton hazafelé ballagjunk: Guszti bácsi valóságos vérszemet kapott és csodálatos arányokban növekedő fantáziával hozakodott elő a Nero bámulatraméltó erényeivel.

Megtudtam, hogy Neronak szekerezés alkalmával – önérzetes kutya létére – derogál az űlés alá kuporodni; e helyett a kocsis mellé kvártély ózza magát és fejjel előre fordulva látszólagos közönynyel van ugyan a világ iránt, de azért folytonos figyelemmel kíséri, sőt ellenőrzi a kocsis magatartását. Guszti bácsi a saját szemeivel volt tanúja annak, hogy az okos állat egyszer, mikor a kocsis elbóbiskolt s a lovak közel találtak oldalogni egy mezei árok széléhez, hirtelen nekikapott a gyeplőszárnak s olyat rántott rajta a nyergesló felé eső oldalon, hogy a bögölykínozta pára menten észre tért s balra tartott. Ezzel megmenekűltek a kocsiban űlők egy esetleg kevésbé egészséges felborulástól. Ennek az okosságnak a története pedig az, hogy Neroval fiatalabb éveiben megesett egypárszor, hogy víg vadász-társasággal kocsikázván, felborult. Egy ilyen sajnálatos alkalommal úgy a kocsi falához szorította a rázuhanó ülés, hogy majd sintérkézre kerűlt. Azóta a bölcs kutyát semmiféle hatalom rá nem veszi, hogy a kocsiűlés alá vegye magát. Kint akar lenni a szabad ég alatt, a hol ha baj van is, könynyebben mentheti az irháját, sőt még a gondviselés szerepét is játszhatja.

Ily dolgok hallatára önkénytelenűl bizonyos respektust kellett éreznem a nevezetes barom iránt. Anynyit különben tapasztalásból tudtam, hogy igazán hasznavehető, jó kutya s hogy több eredménynyel és nyugalommal vadászik, mint akárhány nagyszájú unokája Nimród apánknak. – Csettintettem a derék állatnak, hogy megsímogassam. Nem jött. Körűlnézek: nem látom sehol. Szólok Guszti bácsinak, a ki éppen makrapipájával bajlódott; mikor égett a pipa, az öreg úr elővett egy patront és fütytyentett vele: a kutya nem mutatta magát.

Éppen egy nagy tábla kukoriczaföld mellett mentünk volt el s így rögtön arra gondoltunk mind a ketten, hogy Nero valami szimatot kapott s most a gazt bújja a magas tengeriben. Elállottuk tehát hamarosan a tábla két sarkát, hogy ha nyúl ugrik, lőhessük; a kerülő meg bement a muharos tengeri közé, keresni a kutyát. Jó negyven holdas urasági tengeri tábla volt az, úgy, hogy Nerot csakis a maga jó szántából lehetett reményünk viszontlátni. Már-már meguntuk a hiábavaló várakozást s abban a reményben, hogy a vén kutya majd haza talál, indultunk volna tovább, mikor egyszer csak nagy óbégatás támad a tengeriföld másik végében.

Nyakunkba kaptuk a lábunkat valamenynyien: még Guszti bácsi is megerőltette idűlt tagjait; hajtotta a kiváncsiság. Hát uramfia, alig érünk ki a sarokra, a honnan végig lehetett látni a tengeriszélen, észrevettük, hogy a mi vizslánk nagyszerűen bele kapaszkodott egy rongyos szűrös alak ülepébe és a leggyöngédtelenebbűl vonszolja a jajveszéklő atyafit abba az irányba, a merről a szavunkat hallotta. A kutya egész magaviseletén meglátszott, hogy öntudatosan végzi a dolgát s hogy nagyon megelégedett a cselekedetével. – Az egész dolog meszsziről olyan volt, mintha a vén Nero apportirozta volna az oláh-t. És akár hiszi valaki, akár nem, ez a furcsa látszat a legkomolyabb valóságnak bizonyúlt. – Mikor a szepegő, sóhajtozó embert végre hozzánk czibálta, akkor láttuk, hogy egy tarisznya van a nebuló nyakában, a melyből egy tapsifüles két hátulsó futója árulóan bújt ki. Faggatásunkra bevallotta az istenadta oláh, hogy látta, mikor a délután rálőttem a tengeri szélben arra a nyúlra, a melyről azt hittem, hogy elhibáztam s azt is látta, hogy a nyúl a tengeriből, ahova a lövés után bevágott, pár pillanat mulva kikanyarodott a zsombékos felé s útközben felfordúlt. Ő hát kapta magát s eltarisznyázta a váratlanúl kezeügyébe esett zsákmányt, azután egy kis zsenge kukoriczát csenni, bevette magát az urasági tengeri táblába. Látott bennünket arra felé jönni s nehogy a tengeri-levelek zörgése elárúlja: meglapult vagy harmincz lépésnyire az ösvénytől. Mi el is ballagtunk mellette szépen, de a kutya egyenesen befordúlt rá s egyszerre megállotta, mint valami vadat. – A jó ember csak guggolt egy darabig, nem tudta mire vélni a dolgot; utoljára is látta, hogy a nagy bozontos kutya nem tágít: keresztet vetett és futamodásra vette a dolgot. Neronak sem kellett több; uczczu utána, a tengeri szélben elcsipte és odaapportirozta hozzánk nyulastól együtt.

A jámbor oláh igért eget-földet, meg ráadásúl egy nyúlat, csak ereszszük el békén és fogjuk be annak a farkas-kutyának a száját, a míg ő túl nincs az operencziás tengereken. Guszti bácsit elfogta a kaczagó görcs és örömében vad indus-tánczot lejtett a réten; magam is meg voltam hatva s szíves örömest megkínáltam Nerot az utolsó darab kenyérrel, meg az utolsó korty pálinkával. Abban a pillanatban úgy tetszett, hogy Nero fölötte áll minden más oktalan állatnak s a milyen hangulatban voltunk, csak az alkalmas ital hiányán múlt, hogy meg nem ittuk vele a brudert.

Egyszerre száz perczentet nőtt előttem Nero ázsiója s most már nem tartottam anynyira lehetetlennek a Guszti bácsi egy másik történetét, a melyből megtudtam, hogy Nero felmászott egy vadkörtefára, hogy lehozzon róla egy gerliczét, a mely halálosan találva a galyak közé esett s ott fennakadt. Magától értetik, hogy a vadkörtefa alacsony és oldalt nőtt volt, úgy hogy a vállalkozó szellemű kutya tulajdonképen csak egy kis rézsútos sétát tett a derekán, de azért mégsem utolsó észbeli tehetségre mutat egy cseh vizslánál, ha ilyen jelét adja gondolkodásának.

Mindöszsze egy esetet jegyezhet föl róla a krónika, a melyben méltatlanúl viselte magát ahhoz a hírnévhez, a mely mint komoly és megbízható vizslát, körűlvette. Ennek is egy könynyelmű szakácsné volt az oka, a kinek folyvást az udvarlókon járt az esze s így többször megfeledkezett abbeli kötelezettségeiről, hogy Neronak kiadja a maga reggelijét. Pedig e tekintetben nem igen értette a tréfát. Elhanyagoltatásának az lett a következménye, hogy egy időben szédelgésre adta magát s a leghunczutabb módokat eszelte ki, hogy üres bendőjét megtöltse. Szemfényvesztői ügyességgel emelte le a tepsit a tűzhely széléről s képes volt arra a gazságra, hogy ha tartalmát elfogyasztotta, az üres edényt viszszategye előbbi helyére. A szakácsné egy párszor öszszepofozkodott e miatt a szolgálóval, a kit gyanúba vett. Nero a küszöbön elnyújtózva, egykedvűen nézte a zajos harczot és bizonyosan azt gondolta: »inter duos litigantes tertius gaudet«. Sokáig űzte ebbeli szédelgését, de mentségére legyen mondva, mindig csak akkor, ha nem kapott enni. Egyszer, mikor megint bőjtnapra volt kilátása, minthogy Guszti bácsi vadászni indúlt vele, holott ő még nem reggelizett: a következő sajnos tévedés világosította fel a világot üzelmeiről.

Guszti bácsi, a papot is meghívta a vadászatra s magával vitt egy sült csirkét, meg egy siláp kenyeret, a mely delikát élelmi szerek gondosan be voltak csomagolva egy darab kemény czukorpapirosba. Útközben szóba kerűltek a Nero erényei s Guszti bácsi, hogy a kutyája jól neveltségét bebizonyítsa, kinyitotta a vizslája száját, beletette a csomagot s megparancsolta Neronak, hogy hozza szépen utána. – Egy ideig gyönyörködtek az ildomos kutya engedelmességében, utóljára megunták s más valamiről kezdtek beszélni. A csomaggal nem törődött senki; majd vigyáz arra Nero. Egy félóráig tarthatott, a míg kiértek arra a területre, a hol vadászni készűltek. Ez az idő több volt az elégnél arra, hogy Nero egy alkalmas pillanatban viszszavonúljon valamelyik útszéli bokorba, ott egy czápának is dicséretére váló gyorsasággal leharapja a csomag csücskét, kihúzza belőle a pap fölöstökömét s mohó fuldoklással adja át az örök enyészetnek. Dolgát ekképen jól végezvén, fogára kapta a nagy menykő fekete papirost, a melyről még a zsineg sem esett volt le s robogott vele a gazdája után. Sem a pap boszuságát, sem a Guszti bácsi megzavarodását, a mi elfogta őket a kellő pillanatban: nem kisérlem meg leírni. Anynyi bizonyos, hogy a szegény Nero élete akkor csak egy hajszálon függött. A jószívű pap mentette meg, közbe vetvén magát, mikor látta, hogy Guszti bácsi pipacsvörösen kapkod a puskája után. De talán még az imádság sem lett volna elég lecsillapítani az öreg és éhes Nimród méltó haragját, ha a tisztelendő úr vigasztalásúl elő nem húz vala a saját kabátja mélységes zsebéből egy másik csomagot, egy másik csirkével, a melyet talán az előrelátás szent nevében dugott bele otthon. Hanem ezt a csomagot már nem bízták a renommévesztett Nerora.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Mikor utoljára láttam ezt a barnaszőrű cseh vizslát, már teljesen süket volt s vakuló félben is levén, csak a folytonos alvásban lelte örömét.

Azóta bizonyosan az örök álmát aluszsza valahol a kert végében a csalán-bokrok alatt.

AZ A KUTYA VRINYÁK.

Az udvarban, a gémeskút táján, nagy sikogás hallatszott. Egy ősz emberrel évődött ott egy pár ugrifüles fruska. Az öreg nekik fordúlt s fiatalos fürgeséggel kergette meg őket.

– Ejnye de friss legény még az a vénség, mondtam Dini barátomnak, a kivel a papsajtos gyepen együtt sétálgattunk. Vajjon hány esztendős lehet?

Dini nevetett. Van vagy huszonöt, felelte.

Nem tudtam, komolyan vegyem-e.

Azt hiszed, tréfálok? Erigy kérdezd meg tőle magától. Adj neki egy szivart, még el is mondja a történetét. Én addig körűljárom az istállókat; úgyis szabadabban beszél, ha a gazdáját nem érzi.

Elindúlt, de nevetve szólott viszsza:

– Valahogy te is bácsinak ne szólítsd; azért megharagszik. Miskának hívják. A lányokat azért hajszolja, mert bácsizzák az ősz haja miatt.

*

A kúthoz sétáltam. Az ősz ember egy ócska vályút javítgatott.

– Jó napot Misa ecsém.

– Adjon isten a ténsurnak is.

– Nem mondanád meg, hány hét a világ?

– Bíz’ a’ mával is kevesebb.

– Megcsípkedtek az imént azok a fia-csókák. (A mosogató lányokra mutattam.)

– Az ám; minditig kutyálkodnak.

– Bolondulnak utánad, mi?

– Szeretnek, mondta furcsa pökhendiséggel.

– Köll-é egy drágaderosz?

Már nyújtottam is neki a szivart. Abból megérthette, hogy mit kinálok.

– Megköszönöm alássan.

– Masinád van-e?

– Akad.

Előkotorászolt a mellénye zsebéből egy szál kénesgyufát s annál rágyújtottunk.

Leültem a vályú szélére.

– Szép történetet tudsz te Miska, azt hallottam.

Nagyot röhögött. – Hát már a ténsúr is hallott róla? Mindenkinek el kell, hogy mondjam, tette hozzá büszkén.

– Szeretném tudni én is.

– Az a kutya Vrinyák…

Elhallgatott; elsötétűlt az arcza. De nem sokáig maradt szótalan. Inkább még hivalkodva fogott bele a históriába.

– Az a kutya Vrinyák volt az oka, kezdte nagy hangon.

– Kicsoda az a Vrinyák?

– Már itt ő senkise. Hanem valamikor bivalyos volt. Ő vigyázott Bunkóra is, a vén bivalybikára. Nohát isten neki, hadd mondom el.

Letette a szekerczéjét, megfordult s rámutatott egy épületre. Látja ténsúr, az ott az istálló. Egyik feliben van a szarvasmarha, a másikban meg a ló. Vagy három esztendővel ezelőtt én voltam a kocsis, Vrinyák meg a hetes. Oszt’ mindaketten beleszerelmeskedtünk a Czikáné Julcsájába, a ki odabent szolgált akkor. (A fejével intett oldalvást az urasági lakás felé.)

– Hm!

– Az ám, mindaketten. Oszt a hol szerit tehettük, ott abajgattuk egymást, a leány kedviért. Ha be kellett fogni, híttam Vrinyákot, hogy segítsen; hanem mikor a rúgós nyergesnek az istrángját beakarta a hámfába akasztani, a tulsó oldalról megböktem a lovat. Az oszt’ olyat rúgott Vrinyákon, hogy tán még most is hemperedne, ha a háta mögött nincs egy esővizes dézsa, a melyikbe beleszédülhetett.

– Hm!

– Na de Vrinyák is megadta nekem egyszer. Megtetszik hallgatni?

– Meg-meg, Miska fiam.

– A bivalyistálló előtt látja a ténsúr azt a kőből épült bikarekesztőt? Estére oda kellett Bunkót behajtani. Nagyon komisz disznó egy állat volt. Néha öklelt. Én pedig, hogy Vrinyákot boszszantsam, fel szerettem mászni a kőfalra, úgy csápoltam a négyes ostorral a bivaly szeme közé. Akkor oszt’ Vrinyák nem bírt vele; a bika majd kidűtötte a falat, ki se lehetett ereszteni. Vrinyák úgy hordta neki az ivóvizet vödörben, hogy majd megszakadt bele. Mi meg Julcsival nagyokat nevettünk.

– Egyszer vasárnap délután volt. Mindenki elment hazúlról, csak mi ketten maradtunk Vrinyákkal a belső pusztán. Julcsi templomba ment. Az uraság odabent aludt, vagy mit csinált. Én is elmentem vón’, de tudtam, hogy majd be kell fogni, hínak. Addig is untam magamat, hát mentem megint csápolni a bikát.

Vrinyák dúlt-fúlt, szidott, de nem mert hozzám nyúlni. Le is törtem von’ a derekát. Tótul káromkodott; olyan furcsákat mondott, hogy majd hanyatt vágódtam nevettemben. Nem tudom, mi ütött hozzá, vérbeborúlt a szeme s mikor javában piszkálom Bunkót, nekiugrik az ajtónak, kinyitja. A bika egy szempillantás alatt az udvarra rohant.

Egy kicsit megszeppentem. Meglapultam a kőfal mellett. Azt gondoltam, hogy Bunkó ott nem vesz észre s majd világgá szalad. Vrinyák már akkor fent volt egy eperfán. Előre kieszelhette, hogy arra mászik fel ha szorúl a kapczája. Létra volt a fához támasztva, azt a gazember felhúzta maga után. Bunkó az első lábával elkezdte hátrafelé hányni a földet; úgy morgott hozzá, mint egy medve. Ravaszul kerűlte meg a kőfalat, abban az irányban, a hol én gubbaszkodtam. Ennek fele se tréfa, gondoltam. A bika engem keres. Leugrottam a falról s eszem nélkül loholtam neki annak a tengeri-górénak, ni. Éppen kitisztogattuk volt előtte való nap; üresen állt s az ajtaja nyitva volt.

– Hm!

– Bizony! még olyan szaladást nem látott a világ. A disznó bika a nyakamon volt, azt hallottam a dobogásából. Ha elér, megtérdel, palacsintává lapít. Az a kutya Vrinyák meg egyre üvöltözött kappanhangján a fáról: »Szorrics Misa! Fussad Misa! most henczegsz mán te Misa, had’ látunk!«

– Biz’ én nem henczegtem. Felfutottam a góré garádicsán, bebuktam az ajtaján, elnyúltam. De mindjárt talpraálltam. Hátha ide is utánam jön? Nem jöhetett, pedig jött volna, hanem leszakadt alatta a korhadt fagrádics.

No oszt’ olyat még nem látott a ténsúr, a mit akkor az az oktalan állat mívelt. Meg voltam fogva, mint az egér a fogóban. Ő meg elkezdett ravaszúl végigsétálni a góré mellett, a fejét felemelte, beszaglászott minden rácsnyiláson, hogy ugyan hol vagyok. A mint megmozdúltam, jött ő is velem. A fejét csak szünetlen odafordította, a hol gondolta, hogy vagyok. Láttam, hogy pislog a szeme, dühös lehetett szörnyen.

Az a kutya Vrinyák azalatt lejött a fáról, úgy kiabált: »gyere ki mán te, Misa, te vitéz; Julcsi tigödet híja, csókolni, ölelni akarja«. A bika ő rá rá se hederített.

Tyhű, mondok magamban, az csúnya lenne, ha Julcsi így látna. Még jó, hogy kicsúfol az a kutya Vrinyák; eszembe hozza legalább, hogy akárhogy is, szabaduljak innen.

Elkezdtem feszegetni a góré túlsó oldalán a léczet. Ha vagy hármat-négyet kibontok, ottan kibújhatok. De a bika kitalálhatta szándékomat, a recsegésre nagyokat böffentve futotta körűl a górét, elibém állott, úgy nézett velem farkasszemet.

A góré jó hoszszú volt és keskeny. Most éppen mögöttem volt az ajtaja. A míg a bika megint körülfut, én egy ugrással kint lehetek s beloholok valamék cselédházba. Ott már nem ér szégyen, ha megjön is Julcsi a templomból.

Úgy tettem, a hogy kieszeltem. Zsupsz, egy ugrással kint voltam a góréból s neki a cselédháznak. A bika utánam. Vrinyák torkaszakadtából kaczagott s biztatott, hogy ne siessek úgy, mert még elkések. Jaj, de agyon tudtam vón’ ütni a bitangot!

Vaktában ugrottam be a legelső ajtón. Akkor láttam, hogy roszsz helyre mentem; az ott a mángorlós félszer. Annak még kilincs sincs a széles ajtaján.

Bebújtam hamar, szorosan a falhoz a mángoló mögé; Bunkó bedöfte az ajtót, ott állt a félszer közepén és bámult azon, hogy engem sehol se lát. De nem sokáig gondolkozott, olyan orra volt, mint egy vizslának, körűlszimatolt s megérezte, hogy hol kell lennem. Akkor röfögve, mint egy kocza, nekifeszítette buta nagy homlokát a mángorlónak, s azt elkezdte erősen a falhoz lökdösni, hogy engem agyonnyomjon.

Minden döfésre laposabb lettem. Már majd kiment a lelkem. Elállt a lélekzetem. Végem van, gondoltam, s minden erőmből igyekeztem kimászni a mángorló mögűl. Inkább döfjön agyon a bika, semhogy itt megfulladjak.

Az a kutya Vrinyák odajött a félszer ablakához, onnan kurjongatott be: »nosza te Misa, szeretsz mánguruznyi, te Misa«? És kaczagott folyvást, mint a bolond.

A vér a fejembe ment, úgy erőlködtem: csak ki akartam jutni, ha belehalok is. Hát a nagy kínlódásba’ nem megemeltem a mángorlót?! A mi súly rajta volt, nagy kövek, elkezdtek róla legurulni, mind a bikára. Az volt a szerencsém; Bunkó úgy megijedt, hogy megfordúlt, kihátrált. Ott éppen elibe kerűlt az a kutya Vrinyák. Azt egy ökleléssel felhajította az alacsony ereszre.

A milyen szerencséje volt, ott ragadt, nem esett le, hanem nincs az a kandúr, a melyik úgy nyávogjon, ha a farkára lépnek.

Azt még hallottam, de oszt’ elhaltam.

Úgy locsoltak fel nagysokára. Mikor talpraállítottak: ilyen ősz voltam-e.

– Ejnye, tessen csak adni egy kis tüzet…

BOLDOG VISZONTLÁTÁS.

Kadari Menyus ellenzőt csinált a kezéből, úgy nézett ki a folyósóról az utczára. Ott, a novemberi sárban, egy ekhós szekér döczögött; nagyokat zökkent hol jobbra, hol balra; a lovak ugyancsak neki feküdtek a rúdnak s egymást támogatva bukdácsoltak előre, miközben az oláh kocsis megsuhogtatta felettök kenderkötélből font ostorát.

– Ki a csuda járhat itt ilyen kutyának való időben? kérdezte önmagától a varhói uradalom főerdésze. Vajjon hová igyekszik ez a Noé bárkája errefelé. Mehetett biz’ az a csébi vásárra is, minthogy ott visz el az út a főerdész kertje alatt. De nem oda ment. Mikor a Kadariék kapuja elé ért, megállott.

Az oláh kocsis felemelkedett üléséről s benézett a kapun. Hej! – ordította, ki van itt, hej? Nyisd ki ezt a kaput!

Egy béreskölyök, a ki vizet merített volt a kútnál, nagy lomhán indúlt a kapu felé. A házigazda kíváncsian ment le a három vagy négy lépcsőfokon, a mi az ambitusról az udvarra vezetett. Épp akkor nyiszorgott be a Noé bárkája s mindjárt meg is állott a feljárónál.

– Menyus! Menyus! – sikoltott egy vékony női hang az ekhó alól.

– Menyus bácsi! bácsi! bácsi! zsibongott a sok üdvözlet minden szögletből.

– Szervusz Menyus! dörmögött utóljára valami vén fagót. S abban a nyomban egy bozontos szürke fej bukkant elő a szekér mélyéből; a fejbe egy avult, ezüsttel pántolt tajtékpipa szára vala beleékelve.

– Tyhűű! Tóni sógor! megbolondúltatok? szörnyedt el Menyus, barátságosan fogadván ekkép a társaságot. Hogy mertetek ilyen itéleti időben útra kelni? Tízszer is benn ragadhattatok volna a sárban. Kivált a bókai malomnál…

– Ne óbégass sógor; itt vagyunk punktum. Az ördögnek tartoztunk vele. Ki tehet róla, ha egész esztendőben csak most tudtam egy kis szabadságot kapni? A telekkönyvek mellől el nem szabadúlhat az ember. Ezek meg mind sírnak ősz óta, hogy elmaradt a szüret, semmiből se jutott ki nekik; a húgod váltig hajtja, hogy meg akar itt most hízni nálad, kipótolja a nyarat, az őszt, meg a jövő tavaszt.

Mialatt beszélt, egyik gyereket a másik után szedegette ki a szekérből. Volt vagy öt darab. Mind kicsi: nyolcz esztendőstől lefelé. A legkisebbet nemrég választotta el az anyja.

Kadari előbb öszszecsapta a kezét, azután sorra csókolta a sok gyereket. Utóljára ketten a sógorával belekapaszkodtak a mamába s kihúzták valahogy az ekhó nyilásán. A bundás, szikár, magas aszszony, sírva ölelgette Menyust, az édes bátyját.

– Csakhogy itt vagyunk, lelkem!

– Csakhogy itt vagytok! viszszhangozta Menyus.

Jó tágas lakása volt a főerdésznek, meg se kotytyant benne enynyi vendég. Fa bőségesen kerűlt, be lehetett fűteni illendő módon az egész házat. Végig kinyitotta Kadari a hat szoba ajtaját, hadd szaladgálhasson a kedves apróság; a saját gyerekeivel együtt éppen egy tuczat háznépe volt most.

Villásreggelire ettek ösztövéres szalonnát, ittak rá szilvóriumot. Azután a két férfi viszszavonúlt az irodába pipázni, beszélgetni.

– Ej, ej, csak már vagy korábban vagy későbben jöttetek volna, kezdte Menyus becsületes őszinteséggel. Akkor is jó, ha száraz, akkor is jó, ha már megfagyott, csak éppen most roszsz; azt sem tudom, merre mozduljak veled ebben a feneketlen sárban.

– Már pedig engem megvadásztatsz, aszondom, sógor. Ezerévben egyszer kerülök ki hozzátok; akkor ki akarom venni a részemet minden jóból. Kopózni akarok!… járom a dombok pázsítját, mint egy elvadúlt stüszszi; erdei hangulatot keresek s hallgatom a kopók konczertjét. Ez csak nem fáradság? ezt ugyan sárban is meg lehet cselekedni. Levegő!… levegő kell nekem, szegény irodamolynak; értsd meg!

Menyus megnézte az óráját. Éppen tizenegyet mutatott. Borúltas volt az ég.

– Ebben igazad van. Tudod mit öreg? hirtelenében tehetünk egy kis próbát. Félek, hogy megint esni kezd s majd napokig sem áll el. Ma még – úgy a hogy – megjárja. Jobb ma egy veréb…

– Mint holnap egy túzok, – dörögte bele Tóni sógor. Menjünk rögtön, azonnal, mindjárt, haladéktalanúl, subito!

Kadari kiszaladt a feleségéhez s megmondta neki, hogy csak ebédeljenek meg idejében; a sógornak, meg neki tegyen el az aszszony levest, frissen lehet majd sütni egy kis disznóságot, ha viszszajönnek. – Azután fellármázta az inspekcziós kerülőt, öszszefogatta vele a kopókat s megmondta neki, hogy hova menjen velök; akkor ereszsze el őket, ha a galagonyás dombról a kürtjelet hallja. Utóljára viszszament az irodába, felöltöztette a sógort Nimródnak, puskát nyomott a markába, maga pedig egy nagy menykő gyökérdorongot ragadott fel s így szólt: indúlhatunk!

Tóni sógor kimeresztette a szemét.

– Hát te nem hozol puskát?

– Nem én.

– Miféle vadász vagy te?

– Azt akarom, hogy ma te mulass. Ugy örűlök a boldog viszontlátásnak, de úgy!… Majd ott leszek folyvást melletted. Beszélgetünk. Élvezzük a hangulatokat.

A sógor megcsóválta a fejét.

– Egész életedben ilyen voltál. Sohase szerettél vadászni. Erdész létedre!… igazán érthetetlen.

– Dehogy nem! Szeretek én. Csakhogy kimélem a vadat. Tudod, minálunk nincsen valami sok. Hadd szaporodjék, az istenadta.

Gyalogszerrel mentek át az udvaron, a kerten s a mint a mezőre értek, mindjárt ott kezdődött a galagonyás-domb. Alig ezer-ezerszáz lépésnyire a háztól.

Csendesen, pipázva s szuszogva másztak felfelé a nedves, síkos gyepen, a mely felszakadozott a lépéseik nyomán.

Mikor a bokrok közé jutottak, könynyebb volt egy kicsit a járás. Ott már sok volt a száraz levél, az avar. Kadari belefújt a kürtbe.

Mennek mendegélnek, hát egyszer csak kiugrik egy nagy nyúl egy sűrű szederbokor alól.

– Nini, mondja Tóni sógor, nyúl!… te!

– Abiz’ a, – csodálkozik Kadari. Ez volt a kettes. Mért nem lőtted?

Tóni hirtelen odakap a puskájához.

– Igazán!… lőni kellett volna. – De mért mondod, hogy ez volt a kettes?

– Mert így szoktuk mi itt; számba veszünk mindent, a mink van. A numero egyes lent fekszik valahol a völgyben, azt mindig ott ugratjuk fel. Neked a hármast szántam. Azt fogják majd a kopók erre hajtani. Annak Nuczuj tudja a vaczkát. Többet nem is tudunk az egész galagonyás körűl.

– Hány hold a galagonyás?

– Van vagy ezerötszáz…

A ködös sűrűségben, valahol a szálerdő táján, megvakkant egy kopó.

– Hallod? ott van a »hármas«, mondta Kadari a kezét dörzsölgetve. Nincs párja annak a Ripacsnak; a világ legjobb kopója az. Mindent megtalál rögtön.

Vakszerencse volt, vagy csakugyan kitapasztalta már a nyulait Kadari, elég az ahhoz, hogy öt perczig sem tartott, már észrevette a két vadász a bukdácsoló, szökni igyekvő nyulat. A boldogtalan pára feléjök futott.

Tóni sógor jó előre arczához emelte a puskát, úgy várta a gonosz fenevadat.

Ezalatt Menyus, a ki két lépéssel hátramaradt, hirtelen kirántott egy lepedőnyi nagyságú fehérszürke zsebkendőt s feltünő gesztusokkal, nesztelenűl kezdte libegtetni, mint egy zászlót. Mikor látta, hogy a nyúl észrevette s hanyatthomlok irányt változtat: hamar öszszecsavargatta a kendőt s a zsebébe rejtette.

Épp’ akkor fordúlt viszsza Tóni.

– Elment, – mondta.

– El, – felelt neki Menyus.

Az eső szemetelni kezdett.

– Mindjárt megázunk, vélekedett Tóni.

– Meg, – biztatta Menyus.

– Mára tán hagynók abba. Azt mondod: úgy sincs itt több.

– Nincs. Majd holnap megnézzük a numero egyest. Az sánta egy kicsit; ha jól vigyázol, biztosra veheted.

Haza ballagtak. Mire megérkeztek, a három kopó már otthon volt, meg is száradt. Ők meg csuron víz voltak, mert útközben egyre jobban szakadt az eső.

– Mit lőttetek? kérdezte a Tóni neje kiváncsi arczczal, a mikor betoppantak a házba.

– Nagyszerű őszi hangulatban volt részünk, válaszolt Tóni kitérőleg.

Estefelé a család öszszeült kártyázni. A nagyok durákot játszottak, a kicsinyek pedig keresztűl-kasúl mászkáltak rajtok.

A nők nem győzték eleget hangoztatni a boldog viszontlátást és sajnálták, hogy nem tarthat ez az együttlét örökké. A férfiak minden ilyen kijelentésre koczintottak, ittak s megszorították egymás kezét.

Tóni sógor kijelentette, hogy a míg itt lesznek, nélkülözni szándékszik hálószobájában kedves gyermekeit. Eleget lármáznak otthon; soha se hagyják békében aludni. Most az egyszer anynyit szunynyad majd, a menynyi belefér.

Hát a két férfinak egy szobában vetettek ágyat.

Még az ágyban is emlegették egy darabig a régi jó időket. Egyik azt mondogatta: »hm-hm!« – a másik meg ezt: »hja-hja!«

Végre Menyus elfújta a gyertyát.

Tóni a sötétben tágra meresztette a szemét. Teringettét, gondolta magában, ez így nem jól lesz.

Tudniillik otthon a sok apró gyermek miatt örökké ég az éjjeli lámpa s Tóni azt megszokta. Teljes sötétségben lehetetlenség már neki az alvás. Tünődik, próbálkozik, fejére húzza a paplant, – minden hiába. Vár, a mig Menyus nagyokat nem lélegzik, amiből tudja, hogy elaludt már.

Akkor csendesen feltápászkodik s nagy vigyázattal meggyújta a gyertyát. Néhány percz mulva kellemes zsibbadás vesz rajta erőt; aludni kezd.

Menyus világéletében vadember volt; erdész, a ki félelmet nem ösmer s a sötétséget is nagyon megszokta. Álmában érzi, hogy történt valami; mintha nappal volna, vagy mintha kigyúlt volna a ház. Felriad.

Látja az égő gyertyát, kipattan az ágyból, a szobaközepéről fúj egy nagyot. A gyertya elalszik.

Mire a paplana alá surran, Tóni már tágra nyitott szemmel fülel. Nem bír elaludni a sötétben.

Még egy párszor ismétlődik a manőver. Végre mind a kettőnek teljesen kimegy az álom a szeméből. Menyus épp akkor ébred fel újra, mikor Tóni megserczent egy gyufát.

– Mi bajod?

Tóni rösteli az igazat megvallani. Hazudik. – Nem tudok aludni, sokat ettem, – mondja.

Menyus sem álmos már. Az asztalon egy üveg bor van; ott a dohányzacskó is, meg egy pár pipa. A gyerekek behozták volt a kártyát, itt építettek belőle várat.

– Tudsz pikétezni? kérdi Menyus.

– Hogyne tudnék, mondja Tóni.

– Gyere, pikétezzünk.

Menyus kiugrik az ágyból; a kályhában még jó kis tüzecske van, azt hirtelen megrakja, hadd lobogjon.

Azután rágyújt a két sógor. Menyus oszt.

Tóni azzal kezdi, hogy egy kilenczvenest mond be.

Reggel mind a kettő fáradt és álmos.

Tóni még aznap viszszakivánkozik a gyerekei közé, nehogy újra átviraszszák az egész éjszakát.

Mert hisz’ mindennek illik, hogy határa legyen, még a boldog viszontlátás örömeinek is.

HEKTOR.

Ma már egészen kimentek az ilyen vizslakutyák a divatból.

Mit mondok: vizsla! Bizony bajos lett volna a derék eb származásfájából megállapítani a kutyakamarássághoz való jussát. Ha vagy negyed-ötödíziglen viszszafelé kerestük a vérbeli atyafiságát, könynyen lehetett abban kopóra, agárra, de még kuvaszra is akadni. Szóval olyan bámulatos vérkeveredést ritkán lehet konstatálni négylábú állatnál, mint a milyennel Hektor dicsekedhetett.

Ehhez való volt természetesen a külsősége is. (A belső tulajdonságokról majd később beszélünk.) A feje valóságos úszkárpofával ékeskedett, a melyen göndörödő, hoszszú, barnaderes szőr csüngött le rendetlen czafatokban; a mellkasa s első lábai izmosak és nehézkesek voltak, mint a kopóé, de a mellett a lábai még hozzá hoszszúk is, a mi az agárbeavatkozást gyaníttatta; végűl a hátulja s kivált a farka meglehetősen lompos, örökké tele bogáncscsal, tüskével, akárcsak a gaz közt kódorgó kuvaszoké.

S ebben nincs kérem, a legkisebb túlzás sem. Következnek még ezeknél sokkal hihetetlenebbnek látszó dolgok is erről a Hektorról.

Ki gondolna például arra, hogy egy ilyen ugató monstrum még vadászati czélokra is alkalmas lehet? Pedig tetszett volna csak megkérdezni az öreg Marton bácsit, (szegény ma is élne, ha meg nem hótt volna) hogy micsoda drágalátos egy jószága, elválhatatlan társa, hűséges kísérője, osztályosa jó és roszsz sorsban, kenyeres pajtása, czimborája, védője, őrzője, tökéletes házi barátja volt neki ez a kutya, a melyet ő kvalifikált vizslává mindenféle elképzelhetetlen mesterkedések által.

Hogy miért, annak is megvan a maga története. Mert ahány valamire való vizslát kinevelt magának az öreg úr, azt mind elcsaklizták, elcsereberélték, kölcsön kérték tőle (soha viszsza nem adták) olyan urak, a kikkel nem igen lehetett ellenkeznie. Hol a kis gróf bolondúlt bele gyönyörű kis setterszukájába, hol az erdőmester úr dícsérte agyba-főbe a kant, a vén Rólandot, a kit próbára elvitt s magánál felejtett. Így aztán mit tehetett szegény öreg Marton, nevelt magának egy hallatlan »vizslát«, tizenötféle kutyakeverékből, olyat, a melyik nekiment minden idegen embernek, mint egy dühös farkas és elrémítette vízözön előtti formájával a legoptimistább kutyakedvelőket is.

Ezt aztán nem cserélte el tőle senki, nem kérte tőle kölcsön senki. Még a közös, társas vadászatokon is iparkodott mindenki minél meszszebb kerűlni a szomszédságából, mert ha valaki, teszem egy foglyot ledurrantott, Hektor ott termett nyomban, lemarta a vadról az apportirozni készülő telivér pointert, felkapta a foglyot s hol futott vele a gazdájához, hol pedig néha le is nyelte mindjárt, ha nagyon csiklandozta az orrát a jó kövér őszi vadpecsenye.

Kuvasztermészete örökös pörlekedésre ösztönözte, vérének az agárkeveréke kitetszett roppant írigykedéséből; hogy vizslarokonsága is van, azt sejteni lehetett abból, hogy bizonyos paszszióval szimatolt oly helyeken, a hol kivált a szárnyas vad szeretett megbújni, s úgy, a hogy állotta is a foglyot, fűrjet, valami gyanús, bizonytalan farkcsóválással; végre a kopóhajlandóság mindanynyiszor kitört belőle, ha nyúl ugrott előle, mert akkor egy lokomotivot is elrántott volna, úgy vágtatott a nyuszi után s hajtotta gyönyörűen, csahos szóval, rendíthetetlen kitartással, hogy sok gyenge kopón túl tett volna.

No már most tessék elképzelni egy finynyás vadászt, a kit ettől a vadászczimborától meg nem simít egy kiránduláson a jóságos guta.

Teljes két esztendejébe kerűlt az Martonnak, míg ezt a rémállatot magának preparálta, kitanította, agyondreszszírozta, de a két év elteltével nem is ment azután ő hozzá vizsláért senkise. Akkor vadászhatott ő maga – nyugodtan.

Már ösmerte Hektort, neki nem ment meglepetésszámba a világon semmise. Még örűlt, ha valami hallatlan, eddig soha nem történt, lehetetlennek hitt kutyagazságot követett el drága »vizslája«.

A fűrj különös gyöngéjök volt mind a kettőjöknek. Marton szerette, de Hektor még jobban szerette.

Látni kellett azt a vágtatást, a mit műveltek, ha a gazda egy kövér fűrjet lőtt.

Ha Marton elkésett, a fűrj már eltűnt a Hektor böndőjében. Ilyenkor Marton káromkodott, Hektor pedig nyalta a száját. Ha Marton kaparította meg a fűrjet, akkor Hektor morgott és egy darabig nem akart keresni.

Pedig hű volt a derék állat a romantikáig. Kész lett volna darabokra tépetni magát, semhogy tágítson a gazdája mellől. Egyszer a gróf, a ki gyűlölte, szándékos »véletlenségből« beledurrantott. Hektor holtbeteg lett, de azért nyomon követte Martont s ha kínjai miatt nem tudott vele lépést tartani, akkor keservesen vonított. Marton megsajnálta s úgy vitte haza a mezőről, ölben.

Hogy egy olyan szenvedélyes vadász, a milyen a k-i erdész volt, hogyan állhatta ki egy ilyen vagabundus kutyával?!

Hát ‘iszen, akkor még egészen mások voltak a vadászati viszonyok mint most.

Akkor még nem volt hátultöltő, egy csöppet se kellett a kutyának kitennie magáért, hogy együtt »dolgozhasson« a gazdájával. Ma egy primaklaszszis vizslának is dolgot ad, hogy folyvást mulatságot szerezzen az urának; a töltés úgyszólván semmi időt se vesz igénybe, nem kell vadászatközben megállani máskor, csak ha a kutya vadat jelez. Régente a boldog emlékű perkuszsziósok idejében, minden lövés után pár percznyi szünet következett. Meddig tartott az, úristen, a míg a lőporos szarút az ember gondos ellenőrzéssel megrázogatta, nyakát a puskacsőbe illesztette, a port kinyomta, kirázta belőle, azután a kóczból fojtást gyúrt, gyömöszölt, azt ráverte jó erősen a puskaporra, majd meg kiporcziózta a sörétet, arra megint leverte gyöngén a srétfojtást; végre előkereste mellényzsebéből a kapszlit, meggyőződött róla, hogy a piramidli fel van lőporozva, esetleg újra behíntette lőporral s mindezek befejezéseűl rátette a kapszlit, azt pedig nagyobb biztosság okáért (hogy t. i. csütörtököt ne mondjon) lenyomkodta a vigyázva ráeresztett kakassal.

Ma megőszűlne ebbe a türelmetlen vadász.

De Hektor örűlt neki, mert azalatt, a míg Marton töltött, néha kipihente, sőt kialudta magát. Hogy ily viszonyok közt sokkal kevesebb vadat lehetett elpusztítani s így sokkal gazdagabb volt vadban minden terület, arról beszélni is fölösleges. A hol mai napság a legkitűnőbb vizslával is csak mérsékelt eredményt lehetett elérni, ott akkor még az ilyen korcs Hektorokkal is kényelmesen öszszeszedhetett az ember egy tarisznyára való vadpecsenyét.

De másforma vadászok is voltak ám akkor. Nem szeleskedett senki, nem pazarolta haszontalanúl a töltést. Ma? Beledurrantanak a puskás urak a világba ezer lépésnyire. Mindegy nekik, ha túzok, ha pipiske. Még virtus az, ha valaki két hibás lövés után megteszi azt a tréfát, hogy hirtelenében harmadszor is tölt s utána durrant a meszszeségbe vesző vadnak. Bizony a perkuszsziós puskák letűnt idejében megnézte az ember, hogy mire lő, s mikor süti el a puskát. De akkor nem is hajtót lőttek ám a körvadászatokon, mint a hogy sok helyen ma már divatozik.

Ime, nagyon is eltértem az egyenes útról, a mely pedig a legjobb valamenynyi között. Az emlékek tették.

Hja, én még ösmertem a hős Hektorokat, a kik a perkuszsziós-puska korszakát kiegészítették.

Azt akarom csak elmondani, hogy micsoda kísérteties történetbe keveredtem én egyszer ennek a szóban forgó derék Hektornak a révén.

Együtt vadásztunk Martonnal egész nap. Igazán feledhetetlen emlékű nap volt az. A jó meleg nyárvégi időben oly közelre bevárt a mórsneff, hogy akár bottal üthettük volna.

Vadásztak már az urak homokaljú zsombikban mórsneffre? Sok ilyen hely volt akkor a Nyíren. Az ember csetlett-botlott, de nem nagyon süppedt le s így inkább csak bajos volt a mozgás, mint kellemetlen. A marhajárás nyomát roppantúl szereti a szalonkaféle, azt a sok apró lapost meg mindet a marha járta.

Estére ki voltunk fáradva pompásan. Még Hektor is, pedig ő nagyon önkényesen fogta fel a dolgát. Ha megúnta a sneffapportírozást, beletürüszkölődött a zsombikba, lehasalt s kilógatott nyelvvel lihegett. Ott hagytuk; ha kifújta magát, utánunk czammogott.

Alig vártuk, hogy lefekhessünk; Marton a saját ágyát engedte át nekem, ő majd gondoskodik magáról, mondta.

Bíz’ azt én nem vártam, hogy miképen cselekszi, alig hajtottam le a fejemet a puha párnákra, nyomban elaludtam.

Nem tudom meddig élvezhettem a pihenés gyönyörét, de egyszerre mintha kísértet nyúlt volna hozzám, íjedten felriadtam.

Pokolsötét volt körülöttem, de azért mindjárt megértettem, hogy nem vagyok egyedűl.

Valami különös, mélabús fütty hangzott időnkint a meszszeségben, mintha egy párját hívó póling röpködött volna a fejem fölött. A szomorú, sóhajtásszerű fütytyszót erős, rendszeres, kemény kopogás szakította félbe, taktusra.

Tele volt a fejem az álmok csudás képeivel s e zavart észjárással sehogysem tudtam kitalálni, hogy miféle jajgató és kopogó szellemek űzik velem a játékukat. Hiába meresztettem a szememet, nem láttam én semmit, de azért a hívó fütyty nem szűnt meg, sem pedig az ütemes kopogás.

Ha babonás lettem volna, talán még valami nagy bajom esik ettől az idegizgató kísérteti komédiától.

Csendesen a fejem alá nyúltam, a hol mindig tartani szoktam az apróságaimat, órát, zsebkést, tárczát stb. Kiveszem a gyufatartót, serczentek egyet, a viaszgyufa lobot vet s bevilágítja gyéren a szobát.

Hát a dívánon fekszik az öreg Marton s alszik jóízűen, előtte űl a földön Hektor és fülhegyezve látszik valamire lesni. Az a valami egy különös, hívó fütytyhang. Valahányszor Marton álmában lélekzetet vesz, úgy hangzik, mintha fütytyszóval hívná a kutyáját s a boldogtalan Hektor erre a hangra nyomban hízelkedve kopog a farkával a padló deszkáján.

Így folyt ez egész éjjel.

Marton szuszogva fütyölt. Hektor hízelegve porolta a padlót. De én a szememet se húnytam be többet. Eleinte mulattatott a dolog, később megúntam s halkan hivogattam Hektort, csettintettem neki, sőt fütyöltem magam is, csakhogy eljöjjön onnan.

Hiába! a hű állat rám se hederített. Hajnalig kellett hallgatnom kopogtatását, mint a Marton fütytyeire adott választ. Végre az erdész oldalt fordúlt s elhallgatott a fütyty. Akkor Hektor is viszszamászott az ágy alá, rendes éjjeli szállására.

Néhány év múlva találkoztam valakivel, a kinek – mint nekem – szerencséje volt Hektorhoz annak idejében.

– Mi lett belőle? kérdeztem, Hektort emlegetve.

– Hát nem tudja? Megette a farkas. Marton télen is magával vitte, mikor az ölfavágókat vizitálta; ott egyszer elszaladt a kutya egy beteg őz után s nem jött viszsza többet. A kerülők napok múlva akadtak rá maradványaira egy sűrű völgyben. Temetője helyén erős farkasnyomok látszottak a hóban.

RÓKA A KÖRBEN.

Téli reggel van. Az ég ködös, a föld fehér. Hó esett az éjjel; nem sok, de éppen elég arra, hogy száraz búvóhelyre kívánkozzék a pusztai vad.

A szikes rónaság egy mélyebb pontján zsombikos a mező. Egy folt nád látszik ott; lehet vagy húsz lépés a hoszsza, meg vagy négy-öt lépés a szélessége. A száraz, fakó nádszálak öszszehajlanak, keresztűl-kasúl egymásba fonódnak; a szelek játéka borzasra fésülte a gazt a kis nádas szélén. Bent, a kuszált nád közt, egy hópehely sincs a földön.

Egy hoszszúkás vörösbunda nyújtózkodik a törmeléken.

Vén róka szunyókál a csöndes, száraz vaczokban; horpasza lassan emelkedik; nem liheg most bezzeg, mint a kánikulában. A vaczok körűl mindenféle bűnjel. Elszórt toll, egy pár nyúlláb, kellemetlen, orrfacsaró bűz.

Nagy a nyugalom különben mindenütt. Se légy, se szunyog, a mi alkalmatlankodnék. De azért még se tökéletes a békesség. A róka boszszúsan kapja fel a fejét s nekikap éles hegyes fogával a czombja hajlásának. Háborgatják a vendégei; az apró, fekete, ugró művészek. Ravaszdi halk vakkantással fejezi ki haragos indulatát s mikor elmúlik roszsz érzése: unottan dől viszsza fekvőhelyére.

Ejnye, be hűvös van! nem is alvás ilyenkor az alvás, csak olyan szundítás. Félig ébren azzal mulat, hogy megrándítja kinyújtott farkát; attól halk zörrenése hallik a nádnak, mint mikor egér motoszkál közte. A kicsi neszre önkénytelenűl is hegyezi a fülét a róka, pedig jól tudja, hogy nincsen itt most egér.

Megfagyott a világ. Ej, de unalmas ilyenkor ez a hófehér sivatag. A szikes tavak mind jéggé dermedtek rajta; a tüdejét próbálgató szél lefújta rólok a havat; olyanok most, mint egy-egy csipkézett szélű velenczei tükör. Hogy csillog-villog mind, mikor a nap rásüt! Bennök kaczérkodik magamagával a napsugár.

Róka koma azon tűnődik, hogy menynyivel jobb volt, mikor még a langyos déli szelek bolyongtak itt. Akkor még nagy volt az elevenség a kopár vidéken. Kivált hajnalban s alkonyatkor, a mikor egyre szólott a meszszehangzó liba-tárogató. Az a kéttagú, geggenő híradás, a mely az első részével nyilalva hasítja meg a levegőt, a másodikkal pedig a megdöbbenés rövid, rekedt szavára emlékeztet.

Micsoda emlékek! a nyál is kicsordúl tőlök a róka szájából.

Alkonyatkor jöttek a nagy barnásszürke madarak a folyam felől. Ott hevertek volt a zátonyok homokján s ha jó idő volt, nekifeküdtek a verőfénynek, kifeszítették szárnyokat, elterpeszkedtek egymás mellett, úgy süttették a hátokat s hónaljokat. Hanem mikor az esti légáramlás szántogatni kezdte a nagy vizet: fölkerekedett a sok kósza vándor s indúlt a magas égi pályán, ide, a szikes tavakra, a zöld vetések közelébe. Gágogva, vitázva, folyvást beszélgetve szemelték ki tanyájokat a néma tavak partján, a hol a sekély vízben féllábszárig állva várták az éjszaka múlását.

Az volt boldog idő a rókának!

Hogy sunyított a barna éj csöndjében, végig a szántáson, végig a vetésen a lúdszállások közelébe!… Anynyi zajt se okozott lépésével, mint az orrszarvú-bogár, mikor neki csapódik a part rögének.

Felhők közt bújdosott a holdvilág, csekély derengése éppen csak arra volt elég, hogy valamicske tükrözését mutassa a tónak, s meglássa a róka homályhoz szokott szeme, hogy mely tájon gubbaszkodnak a vízben a nagy sötét gömbök, az alvó vadlibák.

Egy kis könynyebbség volt az, de nem nagyon szükséges. Pokolsötétben is van a rókának biztos útmutatója: az ő finom orra. Fölemelné a fejét, beleszimatolna a feléje lengő szélbe s hamar elkapná a neki kedves pecsenyeillat parányait; rögtön tudná az irányt, hogy merre keresgéljen.

Ah milyen szép is egy ilyen éjjeli vadászat!… A vén róka megnyalogatja az emlékre a száját s tovább tűnődik.

Úgy lopakodott a tó felé, mint egy kísérlet; csaknem a földhöz lapúlva, csúszva tett minden lépést. Hátha ébren van valamelyik gunár s meg találja látni a sötét éjben feléje húzódó fehér pontot: a róka mellényét?!

Semmi nesz; egyetlen mozdulat sincs; csak az őszi éj halk sóhajtozása leng egy-egy fuvalommal.

A nagy madarak gyanútlanúl pihennek egy csoportban, alig néhány lépésnyire a parttól.

A róka már a víz széléig csúszott. Zaj nélkül tovább egy lépést se tehetne. A víz meglocscsanna a legóvatosabb mozdulatra is. Más haditervet kell itt most követni; hirtelen támadás, vad roham kell ide, a melynek villámgyorsasága elől kitérni ne lehessen.

Ravaszdi teljes erejével ugrik neki az alacsony víznek s ahogy bír, úgy vágtat a legközelebb álló liba felé.

A lúdfalka egy pillanat alatt felriad; nehézkesen csapkodja mindegyik a szárnyát, ijedt gágogással, nagy keveredéssel emelkedik fel, csak fel, akármerre; egyik se sejti, hogy honnan fenyeget a veszedelem, de hogy nagy baj lehet, anynyi már bizonyos. Hallik egy vergődő pajtás vészkiáltása:

– Gá! – gá! – gá!

A barna szárnyasok tanácstalanúl fordúlnak egyet a tó fölött, akkor megszólal a vezetőjük hangja: »sorakozzatok! gágá!«… »indulj utánam! gágá!«

Még hallják meszsziről, hogy sír a pórul járt barát.

– Gá! – gá! – gá!

Egyszerre elhallgat. A róka megsokalja az éjjeli zenét s kettéharapja vergődő áldozata nyakát.

*

Éles kürthang száll végig a pusztán s viszszhangos zengéssel suhan keresztűl a kis nádason.

A róka felriad.

– Mi az ördög van itt?… megbolondult a pásztor?… nincs itt most legelő, mit terelgeti erre a nyáját?!…

Meszsziről, de minden oldalról egyszerre, emberhang kél:

– Befelé!.. befelé!…

A róka felugrik.

– Valami készűl; ez nem a pásztor! Már csak meg kell, hogy nézzem. – gondolja magában. A nádas széléig lohol s kidugja az orrát.

– Ohó!

Nem igen tetszhetik neki, a mit lát, de egyelőre magába nyeli a többit, s átcsörtet a nádfolt túlsó oldalára. Ott is kinéz.

– Ohó!… ennek a fele sem tréfa ám! mindenütt ember, sok-sok ember.

»Brumm!« hangzik egy istentelen nagy dördülés a csupasz fasor felől, a hol éppen fekete varjak szállanak át. Úgy kóvályognak, mintha le akarnának hullani, pedig csak megijedtek, légi kalamajkát járnak a váratlan durranásra.

Egy falka túzok emelkedik az égnek a pusztaságról; nehézkesen lohog, a míg csak toronymagasságra, de még azon felűl is nem jut. Akkor irányt vesz. Oszlani kezd a köd, egy kicsit süt a nap s a nagy madarak fehér hónalját csillogtatja. Gyönyörű látvány az.

Ravaszdi most nem törődik az esztetikával, leguggol, tanakodik.

Egy szürkekabátos nyúlapó vágtat feléje; úgy látszik, a zsombik közt szeretne megbujni. Meglapul, azután felül s ágaskodik; ujra a nyakába veszi a világot s egyenest a kis nádasnak szalad.

Hej, micsoda gaudium lenne máskor!… milyen szivesen látná a vörös hóhér ezt a nagyfülű vendéget!… Most rá se néz. Mikor a nyúl észreveszi, hogy ki van útjában: páni rettegéssel lódítja magát oldalvást s a zsombik púpjain nagy ugrásokkal menekül másfelé, vaktában.

– Ostoba! mordul fel róka koma, látlak is én most téged. Ej… ej!… nem jól van ez; figyelmeztetni kéne tán az aszszonyt.

Gyors elhatározással surran ki rejtekéből s a zsombik repedésébe veti magát, úgy lohol a rét gazosa felé.

Valaki meszsziről meglátta, elkiáltja magát:

– Róka!… róka van a körben!…

Mint egy távsürgöny, úgy fut végig ez az üzenet a mértföldnyi gyűrűt körűlfogó embervonalon.

– Alásszolgája, megláttak már, – dünynyög Ravaszdi. Ime, mit tesz a hitvesi ragaszkodás. Hogy megmentsem a mámit, magamat is bajba kevertem. Pedig tán meghúzódhattam volna a nádasban.

Rókamama szűkölve fogadja az urát. Már az első lövés óta talpon volt ő is. – Jaj öreg, jaj, mi lesz belőlünk! Mindenütt puskás, csupa puskás!

– Körvadászat van, fiam, nagyon kellemetlen. Szorúl a kapczánk, anynyi szent. Most még tán ki lehetne szökni valahogyan, próbáljuk meg bátran.

A rókapár egyszerre inal neki a pusztaságnak. Egyik jobbra, másik balra. Az embergyűrű felől ujjongás hallatszik: két róka! két róka!… vigyázzatok!

Róka-mama elszántan vágtat arra felé, a hol egy jókora nyílást vesz észre a veszélyes pillanatban; jóval nagyobbat a rendes közöknél, a mik az emberláncz egyes szemei közt vannak.

Ravaszdi megtorpan.

– Teringette, most mindjárt baj lesz; anyó nem tudja, hogy az ott »kapu«; valami ravasz kapucsináló-majszter van ott, a ki azért távolítja el szomszédságából a hajtókat, hogy csalóka utat kínáljon a menekülésre. Pedig éppen ott ólálkodik ő a puskájával.

De a róka-mamának több esze van, vagy csak túlságosan rettegi az embert. Nem mer nagyon közel menni az egyre öszszébb szorúló vonalhoz; oldalt fordul s vagy százötven lépésnyire vágtat végig a sor előtt, félkörben.

Ravaszdi tombol. – Juj, az ügyetlen! ott van előtte az a zöld vadász, azzal a sárga kamáslival, nyirfajdtollas stájerkalappal;… mért nem rohan ki mellette a bamba?!… legfeljebb a vitorláját ha érné egy szem eltévedt sörét. Ni, most éppen annak az ütött-kopott, bagariás alaknak tart a boldogtalan; uram ne hagyj el!… vége neki!…

»Brumm!«

Ravaszdi látja, hogy róka-mama megtántorodik s a hátát meggörbítve inal viszsza a kör közepére, a zsombikos felé. Eléje siet.

– Csak nincs komoly bajod? mámika!

– Ördög vigye azt az oszloplábút; én nem tudom, mivel lőtt, legalább száz lépésnyiről nyomott egy szemet az oldalbordámba; nagyon nehezemre esik a futás tőle.

– Canis mater! pedig nincs mit vesztegetni a drága időt. Gyere utánam, vénség, próbálok valamit.

Róka-mama feltápászkodik, de viszszahanyatlik mindjárt.

– Jaj, nem lehet. Megbénult az egész elejem. Ni, hogy csepeg a vérem; jahahaj!…

– Kampecz a vén aszszonynak, dünynyögi Ravaszdi, a Herkópáter se segít rajta; most már lássuk, hogy mire megyünk észszel.

Kiszalad a síkra; a körvonalon üdvriadallal fogadják.

– Jó, jó, várjatok csak. Ne lennétek csak olyan sokan.

Lelapul, úgy villan végig a befagyott szikestó irányában a szélüldözte ördögszekerek közt.

Ha valahol, akkor arra felé van a szabadulás.

A tó síkos, senki se megy rá; jobbra-balra elválik ott a kör; egy pár nyúl neki vágott s lám, ép bőrrel menekült. Még csak lövés se ment rájok.

Már-már neki megy a koma is a jégnek. Hopp: nem lehet. Iszen épp’ a legveszedelmesebb puskás alakja tűnik elő, szemközt, a túlsó parton.

– Jérum!

Ravaszdi »viszszakozik«: megcsóválja a vitorláját s a kör legmeszszebb eső pontját választja iránynak.

De isz’ már az sincs valami meszszire. Csalogatás az is. Zsák van ott, öble van ott a körnek! úgy csinálódik az, hogy egy podagrát szimuláló vadász jóval lassabban lép, mint a sor, mert – ó be’ nehezen is esik neki a járás!… A mellette levő hajtók nem mernek előre szaladni, fokozatosan hátra maradnak ők is. Egyszer csak kész a »zsák«, a kifelé való horpadása a vadászvonalnak.

Mire jó az? Arra, hogy minden ostoba nyúl abba szalad bele. A »zsákos« azután mulathat kedvére, a szomszédait meg jóízűen eszi az alatt a méreg.

Hajhaj! hát egy rókának is csak nyúlesze lenne?

Ravaszdinak eszében sincs, hogy tovább is oda igyekezzék. Hanem most már igazán kétségbe kezd esni.

Járja a rókatánczot: hol levágódik, hol felpattan; neki fut az egyik égtájnak, bele üt hirtelen a szédülés s rohan egy másik irány felé; a zsombik egyik földpupján lecsücsül, ásít; nem mer a középre menni, bántja a vérszag, a mi onnan árad. Szegény róka-mama haldoklik ott.

Nincs nyugta; elbujna, de hová? A kis nádas semmi, különben is nyilvánvaló, hogy azt szemmel tartják. Eh, hátha el lehet csúszni a »zöld vadász« mellett?

Rövid bakugrásokkal indul északnak, hogy magára vonja a figyelmet. A kör önkénytelenűl is tömörűlni kezd arra felé: egy pár Stüssi nem bír magával, öszszeszorítja a vonalat, hogy ő jusson közelebb a rókához.

Most kinyúlik a róka s északkeletnek vágtat, egyenest a »zöld vadász« felé. Még meszsze van a körtől, már is eldördül két lövés, a sörét ott pattog mind előtte, mögötte.

No most hajrá, neki!… nincs már töltés a puskájában!…

Ravaszdi rohan, de mintha főbe kollintanák, egyszerre megtorpan, viszsza kanyarodik.

– Terringette; két puskája van annak! a másikat most adja oda a vadásza. Ejnye, be disznó nagyúr lehet!…

Fejét vesztve rohanna be megint a körbe, de a »zöld vadász« megboszszulja magát, nem ereszti.

»Brumm, brumm!«

Ravaszdi féltérdre esik.

– Nyekk! most megkaptam én is a magamét.

Előre vánszorog, megbotlik s keresztűl esik a fején, ott marad.

Megint szól a kürt: lefujnak. Nem szabad többet belőni a körbe, közel van az átellenes fal, emberben is kárt tehetne a nagyszemű sörét.

Ravaszdi nemsokára megtört szemmel nézi, hogyan rohannak feléje a hajtók; mire beérik, már megüvegesedik zöldfényű szemgolyója.

*

Magasan, nagyon magasan egy délre húzódó vadliba csapat siet. Bizonyosan látja, hogy mi történik itt lent.

A vezérgúnár éles szava hallik, mikor a vadászok fölött átvált.

Az egész csapat megszólal s zűrzavarosan lármáz.

Mintha örömujjongás volna az. Mintha azt mondogatná mind:

– Úgy kell neked, te hóhér! Most rajtad a sor, te vadliba-pusztító.

JÓKEDVŰ ERDÉSZ, ROSZSZKEDVŰ PAP.

A t-i »Susogó« erdő egy kicsit meszsze esik a falutól, pedig nagy a területe s igy annál inkább folytonos felügyeletre szorúl.

Ezt pedig nem lehet másfél óra járásnyiról kellőképen gyakorolni, így hát az uraság oda építtetett egy csinos erdészlakást az országút mellé, ki az erdőszélbe. Itt lakott Kócz Zsiga, a jókedvű erdész, a ki úgy megszerette a magányt, meg az ő agglegénységéhez illő csendet, hogy bizony még misére is ritkán látogatott el T.-ba.

Nem jó szemmel nézték ezt a t-i parasztok, minthogy nagyon istenfélő népség az; de kivált a pap haragudott Kóczra, hogy olyan roszsz példát ad az urasági cselédeknek, a kerülőknek s a béreseknek. Pedig egyébként jó barátok, valaha iskolatársak voltak; de meg a pap nagyon szeretett vadászni s ez a paszsziója is öszszehozta őket.

Ilyenkor nem maradt el soha a kenetes intés: »Meglásd Gazsi, megver még az isten; különben ha meg nem javulsz, előbb-utóbb én is csúffá teszlek.«

Szörnyen tetszett ez a beszéd a jókedvű erdésznek. Még biztatta a papot:

– De már azt szeretném látni! Majd én is ott leszek! Megadom a vízit láttatlanba’.

Babos tisztelendő úr nem ilyen vidáman fogta fel. Az ő jámbor lelkének csakugyan fájt, hogy a barátja úgy neki indult a pokol felé vezető útnak, s szent haragjában komolyan gondolta, hogy valami radikális eszközzel megtéríti az istentelen embert.

Az egész esztendőben csak egy nap volt, a mikor Kócz, akarva nem akarva, eljutott a t-i templomba. Mikor tudniillik a földesura névnapján az uradalmi tisztikar, régi szokás szerint, testületileg látogatott el a szentegyházba. Éppen erre a napra virradtak volt a t-iak.

A tisztikar ott gyűlt öszsze a plébánosnál, együtt kellett, hogy a templomba indúljanak. Az utolsó perczben érkezett meg Kócz egy rozoga szekeren, a mely elé két mesés-soványságú gebe volt fogva. Sohse láttak azok zabot, a jámborok.

A jókedvű erdész pöfékelve szíta a pipáját s alig lehetett rávenni, hogy hagyja már félbe, minthogy a misére kell menni. Babos tisztelendő urat elfogta a méltatlankodás. Per amorem; micsoda czinizmus! no megállj, te jáger!…

Beült a tisztikar az első padba, éppen a szószék elé. Kócz valahogy a pad közepére kerűlt, jobbfelől is balfelől is körűlülték mások. A menynyire lehetett, kinyújtotta a lábát s megadta magát a sorsának. Hiába, ezt a misét már ki kellett állnia.

Kényelmetlen volt ott zsugorodni, de szerencsére a mise nem tartott sokáig. Kócz fészkelődni kezdett, hogy ő már indúl, mikor oldalba intette a szomszédja: »hisz még hátra van a prédikáczió!«

Egyetlen gondolat vigasztalta Kóczot, hogy talán a papocska is éhes, hát majd siet. Melankólikus ábrázattal ült viszsza helyére s elkezdett gyönyörködni a plébános jó öblös hangjában, a mint tele torokkal hirdette a kegyes szentencziákat.

Egy ideig őszintén tetszettek neki az istenes szavak, de hamar megunta s szunynyadozni próbált. A pap erős bariton hangja, a mely ott zúgott-búgott a fülébe, hol lágyan alászállva, hol dörgedelmesen emelkedve, jó altató dal volt az ő viharedzett idegeinek.

Hohó! mintha egyszer csak a nevén szólították volna! Felriadt s körülnézett. Az emberek csodálkozva fordúltak felé, mintha még sohse látták volna. Bizonyos most már, hogy ő róla van szó; ahol ni, a pap a szószéken megint emlegeti:

»És azok, a kik elhanyagolják a vallást, meglesznek alázva az isten előtt! Ne vegyetek tehát példát Kócz erdész úrról, a ki bizony nem a legvallásosabb azok között, a kiket valaha ösmertem!«

– Tyhű! micsoda szent beszéd már ez! – gondolta magában az erdész és megriadva fülelt.

»Pedig hiú dolog minden a hit nélkül; hisz meg vagyon írva a prédikátorok könyvében: »ámbár az ember eszik, iszik és él az ő munkájából, mindaz mégis csak az isten ajándéka«, – de ezt Kócz erdész, úgy látszik, meg nem szívlelte még!…«

Gazsit alig lehetett látni, úgy öszszezsugorodott a pad közepén. Ha kimehetett volna, bizonynyal megszökik, de így nem tehette, hát csak irúlt-pirúlt és tűrte, a mi még következett:

»A templomba-járás nem tartozik az ő erényei közé, pedíg meg vagyon írva a krónikák könyvében; »cselekszik vala az ember gonoszt, mert az urat szíve szerint ösmerni nem akará!«…«

De már tovább nem volt kiváncsi Kócz Gazsi arra, hogy mit mond még mindent a krónikák könyve, hanem dühösen fölugrott és mindeneknek nagy megbotránkozására, átlépte hoszszú lábával az alacsony padot s válla közé húzván bozontos fejét, tüszszögve és izzadva kifurakodott a tömeg közt az isten házából.

A pap sem nyújtotta azután hoszszúra a szent igéket, hamar pontot tett valahová és rámondta az ament. De mire hazakerült, még sem találta már Kócz Gazsit; elment az a két sovány gebéjével talán még az operencziás tengeren is túl, de legalább is a Susogó-erdőig.

Azt alig kell mondani, hogy nagy keserűséget vitt magával; hát még hova növekedett ez a keserűség, a mikor kezdte tapasztalni a különös prédikáczió még különösebb hatását.

Az egész környéken elment a hire, hogy milyen istentelen ember a susogói erdész; a babonásabbak hamar ráfogták azt is, hogy az ördöggel czimborál, azért kerüli a templomot; a fiatal leányok kitértek előle, ha meszsziröl látták, nehogy megverje őket a szemével; az öreg aszszonyok keresztet vetettek, ha elment mellettök, ezzel akarván megsemmisíteni a varázslat erejét. De még mindez nem lett volna nagy baj, hanem azt vette észre, hogy egy világért nem kap napszámost, sem favágót, sem fuvarost; azt üzente neki mindenki a kerülő által, hogy nem megy olyan embernek dolgozni, a ki kerűli a templomot s a gonosz lélekkel tart.

Kócz Gazsit eleinte ette a méreg; később megijedt maga is a saját roszsz hirétől s egyszer csak nagy dühösen és fogcsikorgatva elkezdett szépen templomba járni. Be kellett bizonyítania, hogy nincs szerződése a sátánnal.

Hanem a szegény papocskára nem tudott többet jó szemmel nézni.

– No megállj csak, te páter!…

*

Kora tavaszszal meglátogatta az uradalmat a jószágigazgató, a ki a városban lakott. Szörnyű fösvény ember volt, halálos gyötrelme a tiszteknek; minden szög, a mit azok a lakásukba bevertek, az ő fejének fájt. Persze, hogy a világért sem türte volna, hogy valaki az urasági erdőben vadászszék, pedig tavaszi szalonkahúzás idején bizony kijárogatott oda egy-két úri ember, leginkább azonban a t-i plébános.

A mint ott firtat-kajtat a cseh direktor a Kócz Gazsi háza tájékán, egyszer csak meglát az úton egy szekeret, a szekéren egy embert, az ember kezében egy puskát. A szekér a vágás felé tartott.

– Miféle jáger az? – kérdezte Kóczot, gyanakodva.

A jókedvű erdésznek megcsillant valami a szemében, de hirtelen öszszeszedte magát s ingerültséget színlelve, így szólt:

– Az bizony kérem a t-i plébános, ellövi az lassankint minden őzünket, még a sutát is, ha elébe kerűl.

A cseh direktor olyat ugrott, mintha őt is meglőtte volna már a t-i plébános.

– Micsoda?… őzet lő? – No, azt most meglessük.

Nem készűlt már haza, pedig ott állt a négyes fogata a majorban, minden áron orvvadász-papot akart fogni. Fölkapta a puskáját és loholt befelé az erdőbe. Kócz utána. Minthogy a direktor nem ösmerte a járást, utoljára is ő vette át a vezető szerepét. Egy keresztúton megállott és azt mondja a dühöngő csehnek:

– Okvetetlenűl itt fog viszszajönni; én majd egy kicsit feljebb megyek, hogy bennünket el ne kerűlhessen.

– Na jól van, csak menjen!

Feljebb is ment, de mikor a direktor már nem láthatta a fák közt, megfordúlt s egy ösvényen elkezdett futni, mint a nyúl. Meg sem állt hazáig. Ott berohant az istállóba, ahol a rekeszben egy szép őzborjut nevelt a nyár óta. Bak volt, nem sajnálta. Egy kis buldogrevolverrel, a mit mindig a zsebében hordott, hirtelen lelőtte. Alig szólott az a kis pisztoly. Nem volt senkisem a közelben. Kócz hamarosan a vállára lökte a könynyű őzborjút s futott vele viszsza az erdőbe. Olyan utakon, amelyeket csak ő ismert, vitte egyenesen a vágásnak egy olyan pontjára, ahol a szalonkázó papnak viszszajövet bizonyosan meg kellett fordulnia. Ott aztán ledobta a fűre a szegény őzike holttetemét s ravaszúl elsompolygott az állására. Nem látta azt senki a jó istenen kivül.

Az idő ezalatt szelesre fordúlt, nem igen volt húzás, hamar is esteledett; nemsokára hallotta a két lesben álló jáger, hogy a pap, aki alig lőtt egyszer-kétszer, a domboldalban fütytyent a kutyájának. Ebből tudták, hogy már haza indúl.

Egyszerre csak, a mint a kis erdei rétre ért, nagy szörnyűködésre fakad a közeledő pap.

Kócz kitalálta, hogy vagy ő, vagy a kutyája ráakadt az őzre.

– Pfuj! – hangzott egy párszor a bokrok mögül, – marrrss!… hé! takarodsz!

Ez a kutyának szólt, a mely alkalmasint megtépte a vadat. A pap alig tudta elverni róla, bizonyosan nem valami jól nevelt kutya volt az.

Mikor végre megindúlt, meszszire hallatszott, hogyan rúgja maga mellől a neveletlen állatot, a mely egyre kapkodott felé. Bizonyosra vette azt Kócz Gazsi, hogy a pap nem hagyja ott az őzet.

Egyszer azután előtünt a tisztelendő úr meglehetősen gömbölyű alakja, meggörnyedve a szokatlan teher alatt.

A cseh igazgató nem állta ki tovább, előrohant.

– Jó estét kivánok, papom, barátom! Hm! Látom, szerencsével tetszett vadászni, hm!

A pap úgy megijedt, hogy elejtette az őzet.

– Nézze csak, erdész úr, mondta a direktor, milyen szép őzecske, nagyon szép bakocska, hm! hm!

A pap hebegett valamit, de nem lehetett azt megérteni; Kócz komoran dörmögött, csak a cseh direktor dörzsölte örvendve a kezét.

– Nono, papocska, egyszer csak megfogtunk!… Hm! – De nem teszed máskor, úgy-e? – most mit csináljunk veled? – Mit csináljunk vele? fordúlt hirtelen az erdészhez.

Kócz fontoskodó arczczal vizsgálgatta egy darabig az őzet, egy világért sem mert volna a megnémúlt papra nézni. Végre megszólalt, sötéten, mintha a tizek tanácsának lett volna tagja:

– Fizessen egyszersmindenkorra száz pengő forint büntetés-pénzt.

– Per amorem! Gazsi! – nyögte a pap és ijedten kezdte törölgetni izzadt homlokát.

– Nagyon helyes! száz pengő forintot. De ne mondja, hogy az uraság uzsorás; az uradalomnak nem kell ebből semmi, jótékony czélra lesz az egész; folytatta a cseh.

A szegény pap kénytelen volt magát mentegetni. A nagyon becsületes embereknek néha megvan az a gyámoltalanságuk, hogy a bűnösségnek már a látszata is bénává merevíti őket. Az őz lapoczkáján ott volt a borsónagyságú lőseb, véres volt az egész állat és még egészen meleg. Itt csoda történt, s az igazat csak az isten tudná kideríteni. Ha tiltakozik, akkor még megátalkodott gonosznak találják hinni, a ki elköveti a bűnt, azután konokul tagadja. Lehajtotta hát inkább a fejét s azzal a vigasztaló gondolattal, hogy hálistennek, legalább jótékony czélra lesz, megadással mondta:

– Kifizetem a száz forintot.

Mikor nagy búsan elballagott, ránézett Gazsira. Látta annak az arczán a diabolikus örömet. Megcsóválta a fejet, s egyszerre kiderűlt az arcza:

– Ez a hunczut tudja, hogy nem vagyok bűnös, gondolta magában, pedig a mit ketten tudunk, az nem maradhat titok. Majd kisül még egyszer az igazság.

Azután odafordúlt a jókedvü erdészhez:

– De neked azért mégis muszáj a templomba járnod, – mondta elégülten, s fölemelt fővel ment a szekeréhez.

MORE, CSICSÓNÉ, ÁCSI, TANTI.

Négy fekete fiókördög szunynyadozik a bojári puszta úri házának az udvarán. Nincs bekerítve az udvar; belenyúlik a szérűskertbe; annak a zöld füvéről aprómarha csipegeti, kapkodja a szöcskét. A négy fényes-szőrű ördögfiók elnyújtózik. Ki ráfekteti murczos pofáját rezes papucsaira, ki meg a két első lába közé kapja a fejét s praczlijával takarja be a szemét, hogy légy ne járhassa, fény ne háborgassa. Meleg van s a pusztai fuvalom nem üdít most.

Terpeszkedik, gunynyaszt a sok galamb a háziján, egy-kettő a kút kávájáról kacsingat le a mélységbe, a hol a fris víz csillog. A kert felől, a nagy tölgyfák közűl varjukárogás hallik; sikogó kékvércsék keringenek a faóriások koronája fölött; egy olajzöld sárgarigó-jércze recsegteti a bodzafa sűrűjében egyhangú szólamát.

A megszokott hangok közé valami más vegyűl most. Egy tompa dörrenés. Lőttek a pusztán, messze innen.

Galamb a háziján meg se moczczan; sárgarigó-jércze sipol tovább; kékvércse nyugton libeg légi körutján. Hanem a négy tacskó talpon van egy pillantás alatt.

Most látni csak igazán őket, a magok komikus szépségében. Hosszú, zömök testök legalább is mégegyszer olyan magas lábszárakra illenék rá; kifordított praczlijokkal mintha el akarnának söpörni valamit magok elől; lebbencsfülök a figyelés izgalmában megtörik egy kicsit a fültő fölött; élénken nézdelődve ránczolja valamennyi a homlokát; szemök villog.

Tanti a legkisebb, legfinomabb. Vakk! szól halk nyekkenéssel, – mi volt ez, gyerekek?!

More, a vén rabiátus kani, kilógatja a nyelvét s kopottas fogát mutogatva heheg. Utánam pajtás, utánam, he-he-he-he-he! – Azzal megindul, ahogy csak tud. Erőlködve, nehézkesen, de fáradhatatlanul dobálja előre tömzsi mellét, a hátulja csak úgy mellékesen koczog utána. Ő már tudja az irányt, az ő tapasztalt füle álmában sem pihen annyira, hogy rögtön ki ne találná: a kőriserdő felől, a hartai földekről, a dunai oldalról, vagy a kis nádastól jött-e idáig a dörrenés.

Ácsi meg Csicsóné együtt baktat a vezérek után. Összenyefegnek s játszogatva marakodnak, hanczukáznak gyaloglás közben. Ezek ketten kitanult szédelgők; értik egymást. – Csakugyan lőttek? kérdi Ácsi a párját. Özvegy Csicsóné negédesen csóválgatja a farkát s tetteti magát, hogy szimatot keres a száraz avaron. Úgy látszik! úgy látszik! – mondogatja félig felelve, félig magában, – tacskónyelven.

S a tarlón négy idétlenűl ugrándozó ördögfiókot lehet látni, a mint nehezen vágtat a füzek felé, a nádas irányába. Jóval elől jár a duplatacskó, az öreg More. Kétszer akkora, mint a többi, könnyű neki. A kis Tanti egyre nyefeg utána: várj meg apó, várj! de azért csak folyvást nagyobbodik köztök a távolság. A szédelgők már az út felén keresni kezdik az árnyékot s dohogva ácsorognak az ürgelyukak mellett; Ácsi a komiszabb, ő csábít; Csicsóné csak ingatag és hajlik a szép szóra.

*

Ülök a bojári kis nádas mellett, egy csonka fűzfa alatt, és lesem az itatóra járó vadgalambot.

Árokszerű mélyedésben vonul a keskeny nádas; lehet a hossza vagy hatszáz lépés; a szélessége csak annyi, hogy egyik oldalról a másikra jól át lehet lőni. A nádas mentén, a dombra kapaszkodó birkalegelőn, ligetes facsoport vonul végig: sok vadkörtefa, meg nagy, hatalmas tölgyek.

Lesem a vadgalambot, de nem zaklat most a vadászszenvedély. Elfogultan és szerelmesen ebbe az édes, szép vidékbe, tünődöm a halas medencze partján s csak nézem a világot, hogyan múlik itt, észrevehetetlen lassúsággal.

Halvány ragyogás mindenen; a fa már nem olyan nagyon zöld, a minő egyszer volt. A nádas megfakult, nem is susog, már inkább zizeg. Bábaszarka röppen le a fűre a vadkörtefáról s örvendező zsebegéssel viszi bogárzsákmányát valami száraz ágra.

Jönnek a vadgerlék.

Suhanva, tapsoló szárnynyal vágódnak le elém a víz partjára; félénken bólintgatnak ide-oda; belenéznek a tó tükrébe s mohón nyujtják ki feléje csőrüket.

Jönnek a vadgalambok.

Egy nagy örvös-galamb ül meg magányosan a törpefűz bokrában, ott vár jó ideig, a míg meggyőződik róla, hogy semmi gyanús sincs a közelségben. Akkor megcsapkodja erős, hamvaskék szárnyát s a tó szélére száll; szinte ledobban, amint a földet éri.

Fecske villámlik folyvást a medencze fölött s elkapkodja a rajzó szúnyogot; a barnás-zöld tükörvízből béka bugygyan ki minduntalan, de ha megijed az áthúzó gerle árnyékától, mindjárt el is tűnik.

Hangtalan a puszta; csak azt a furcsa, soha meg nem szünő zsongást sejti a fül, a mi a bogár zúgásának, a szellő játékának, a fű zizegésének, a nád súrlódásának, a levél hullásának, a galy roppanásának, a víz locscsanásának, a keveredése. Meg azután néha szól valami madár. Tetétlenről vadlúdgeggenés hallik; felnézek a kéklő égboltra, ott suhog a szikes tavak felé egy kis csapat, egymás nyomában. Majdnem bizonyos, hogy először és utóljára találkoztam velök, így is csak madártávlatból. Követem útjokat a tekintetemmel, a míg csak parányi pontokat látok a messzeségben. Tán az is képzelődés. Régen eltüntek már előlem s káprázat az, hogy még észreveszek valamit belőlök. Pedig olyan tisztán cseng a fülemben most is: gágá! gágá! Ez a világ az én világom.

Sehol sincsen most rajta ember; a mi szépséget rajta megpillantok, azon nem osztozom vetélytárssal; azt nem becsmérelheti a kicsinyeskedés.

Csapatostól száll a gerle a kis kerek tóhoz; egy irányból jön mind; kölestarló, vagy más efféle delíczia lehet a pusztán. Nagy riadással suhan el most egy a tó fölött. A hogy minden erejéből villámként kanyarodik a fűzek felé: ki lehet találni abból, hogy a rémület kergeti. Még a tó végére se ér, már előttem az iszonyat oka; a madárhóhér: egy botfarkú sólyom.

Szinte zúgott a levegő, a mint végighasított rajta a szegény gerlére zuhanó testével.

Ebbe már bele kellett szólnom. Eldördült a puskám.

*

A kerek tó vízén halva feküdt a rabló; szárnyát kiterjesztve fordult meg maga körűl, a mint a víz felűletét fodrozó szél játszadozott vele.

A megriadt békák kiütögették megint a fejöket s kiváncsian, szinte mászva közeledtek az idegen, de immár mozdulatlan szörnyeteghez.

Egy félarasz nagyságu Brekeke merészkedett hozzá legközelebb. Széles száját kitolta a vízből, dülledt szemével gyorsan sandított a szárnyas bandita tetemére s két első lábát tenyérként nyugtatta maga elé. Csak egy mozdulat s Brekeke úr bátran vonúl viszsza a tó fenekére.

Vártam a hősies retirálást. Gyorsabban történt meg, semmint hittem volna.

»Hehehehehe!« hallom a hátam mögött abban a pillanatban. – Valami rám ugrik s nedves csókot érzek a tarkómon.

Hehehe-hehehehe!

Ördögadta Moreja, hát nem ő lihegett mellettem? Botrányos hízelgéssel fejezte ki örömét, hogy végre rám akadt.

Büszkén vicsorgott viszsza a kis Tantira; az még akkor is egy puskalövésnyire koczogott idefelé, de már észrevett s vidáman vakogott.

Ácsi meg Csicsóné egymást kezdték nagy vígan hajtani, hogy csak úgy csengett belé.

No itt ugyan nem gerliczézünk ma.

Mit csináljak most veletek, bolondos ördögbordái? – lázongtam magamban. – De a szenvedélybe borult kis bestiák nem igen várták legmagasabb elhatározásomat, hanem loholtak egyenest neki a nádasnak.

Haj! az a kis nádas!… Az oszt’ a valami! –

Ott vannak a rókák; a ravasz bundások, a lomposfarkú ebadták, a kikre halálig vásik a foga minden igazi tacskó-nak.

A bojári kis nádasnak mindig van két-három róka vendége; a sűrű, szinte járhatatlan nádtorzsok hűse nagyszerű búvóhelyet kínál a vörös tolvajoknak, azok meg is telepszenek ott szívesen; onnan ki nem veri őket egykönynyen az emberi furfang.

Hanem a tacskó-furfang az más.

Mikor More elkezd hebegni s csalogatja maga után a finynyás szép kis Tantit, azután ő utánok beljebb kerűl a nádba az a két szédelgő is: biz’ akkor szorúl róka koma.

More már elindult. Hínám vissza, de beszélhetek én! – Ki látott valaha engedelmes tacskót? Mind azt teszi, ami neki tetszik. Ha Gyuró a kerülő, öszsze akarja fogdosni őket, addig fut utánok, a míg egyenkint eléri, lévén az ő lába jóval hoszszabb a rebellisekénél. Akkor következik oszt’ a czirkusz. A tacskó, nyakán érezvén ellenségét, hátracsapja a fülét, behúzza a farkát s mikor Gyuró hozzákap, lehasal és viszszahengeredik éppen a kerülő lába közé. Az, az isten adta, nagyot botlik, elesik s túrja orrával a tarlót. De türelemmel s egy kis káromkodással mégis csak czélt ér nagy sokára.

Hát én bizony nem utánzom Gyurót. Erigyetek, beste lelkei, hajtsátok a nádast, hogyha már utánam szöktetek.

*

Mind a négy tacskó eltünik a másfélöles nádban. Még a zörgésök, moszatolásuk se hallatszik ki már.

Jó ideig csend van.

A nád alja egészen száraz, nem lakik ott más a rókán kívül, mint legfeljebb holmi kis egér, bujdosó menyétke, a széleken egy óvatos vén nyúl, (az is mindennap az életével játszik a komisz rókák miatt), no meg egynehány sárga barázdabillegető s egy-két sármány.

Vigyázva lépdelek a nádas hosszában, ki tudja, nem szökik-e ki oldalt valami a tacskók elől. Egyszer csak megszólal a kis Tanti odabent: Jajjaj! More, jaj! ide győjjön kend, jajjaj! de hamarosan, jaj!

Még el se végezte a kis szuka, már hallom a More meggondolt, de annál határozottabb riadóját: Ahá! ahá! abbiz’ a! róka! róka!

Hátul bele vakkant Ácsi: Mi a?… róka? Felel neki özvegy Csicsóné: Aszongyák! aszongyák! ők tugygyák! …gyák!

S összekeveredik az ördögkölykek heves, szenvedélyes konczertje, a nád homályában. Nem látom, de tudom, hogy egy sunyi állat kúszik ott vagy száz lépésnyire a kutyák előtt. Zöldesfényű keskeny szemével kikutat jó előre minden zúgot; úgy pattan át az egymásra hajló nádszövedék keskeny nyílásain, hogy egy szál szőre is alig éri a zörgő száraz törmeléket.

Ah, most már bizonyosan elért a bevágásig, ott egy keskeny, lekaszált földszalagon át kellene az útját folytatnia. Ezt nem koczkáztatja meg a hunczut; hátha ott ólálkodik egy puskás megint a sarkon, mint tavaly ilyenkor!…

Meglapul s moczczanás nélkül várja, hogy a nekiszelesedett tacskók az üldözés hevében kiszaladjanak a kaszált területre; akkor megfordul s halk ügetéssel bandukol vissza a nádas elejére. Jókat vigyorog magában, hogy így becsaphatta ezt a két veszedelmes orrú sehonnait.

Korán örülsz gonosz!… Csicsóné eltalált játszani egy útjába vetődött egérkével s azt forgatta, szaglászta éppen, a mikor megneszelte a gyanús szöszmötölést. Éppen kérdezte vón már: Kend az Ácsi koma?! – a mikor meglátta a rókaprémes bundát a settenkedő fráter nyakában.

Nini! nini! – kiabált meglepetve s nyilván azt kereste, hogy merre tágasabb; de a rókának is sok lehetett a jóból, páni félelem szállhatta meg, nagy ijedelmében oldalt csapott s úgy kipattant a nádból, hogy mire észrevettem, már a dombtetőn járt, magasan lengő vitorlával.

– Ide, te More, ide tee! itt-itt-itt Tanti, itt-itt! – kurjogattam elő az ördögmotólákat, s bedurrantottam a levegőbe, hogy nagyobb legyen a foganatja.

Jött a négy tacskó nyafkálva, szűkölve. Elöl More, utána Tanti, leghátul, behúzott farkkal a megszeppent Csicsóné.

More lelkendezve viczkándozta körül azt a vén tölgyfát, a mely mellett a róka az imént elszaladt. Hehehe-hehehe! csak csak utánam! ahá! ahá! –

Neki rohant a pusztaságnak. A róka épp akkor fordult be egy nagy tábla tengeribe, messze, a kőriserdő felé.

Tantika is vigan vágtatott a kitünő orrú kani után és folyvást nyafkálta: jajjaj! jajjaj!

Ácsi meg Csicsóné szórakozottan inalt egymás mellett, de egy hörcsöglyuknál, valahol a tarló túlsó részén, elmaradtak s nagy búzgalommal kezdtek alagútat vájni a porhanyó talajban.

Néhány percz mulva végkép elcsöndesedett a környék. A tacskókat elnyelte a föld. Magam maradtam a bojári puszta zizegő nádasa tájékán.

HORTOBÁGYI KÉPEK.

Balmaz-Ujváros felől egy kis halványsága van az ég szélének. Olyan se köd, se felhő az, ami alól éppen kikandikál a hajnali szürkület. Alólról mintha felkerekednék a pusztai szél s a nap utját próbálná söprögetni: akkép tisztul a menynybolt.

A hortobágyi nagy csárda ivójában egy fekete juhász ül. Csak az inge-gatyája fekete; a szüre sujtásos és fehér; maga is inkább szőke, de azért a félszéles karimáju kalap, meg az alóla kivillanó két szem segít a többi feketeségnek, hogy a sötét színé legyen a főbenyomás.

Makrapipából pipázik a juhász, mikor az ivóba nyitok. Elfelejtek köszönni neki, hát ő se vesz észre. Félvállról néz végig s oldalt csap a szemével a rácscsal keritett söntés felé.

– De soká imádkozol Julis abba’ a kápolnába’ – szólal meg félig tréfásan, félig mogorván s meztelen karjára könyököl.

Szomjas a legény. Egy kis szíverősitőre tért be, útban lévén Debreczen felé, a vásárra. A cselédleány kihozza valahára a porcziót s hoszszúnyaku glázliban a legény elibe csapja.

– Ilyenbe fulladj Misa, mit zavarsz fel hajnali kakasszó előtt? Sz’ még sötét van odakint.

Vagy évődés, vagy veszekedés lenne közöttök, de nem érnek rá. Uj ember jön. Alacsony, zömök, gömbölyűképü csikós. Amint betoppan, a juhász nekikínálja a pálinkás üveget, elfelejti a szurtos leányzót.

– Igyál Bujdosó, sz’ úgyis csak az a tied fiam, amit lenyelsz.

A csikós szabadkozik is, iszik is. De második kinálásra már nem áll kötélnek; észrevesz s kitalálja, hogy miattam rendelte ide a mátai biztos, aki éppen az Atyaúristen után következik itt rangban.

Kint vár a könynyű hortobágyi szekér; elibe van fogva két húzós sötét pejkó.

Valami kirándulás készül. Vadlibázás lett volna belőle, de attól már elkéstünk. A »pap-ere« meg a »ludas« meszsze van innen; mire odaérünk, a sok helyt úttalan úton, döczögős apró zsombikon: kisüt a nap, reggel lesz egészen.

Sebaj! A Hortobágy itt marad, ha elmegyen is róla a liba. S nekem éppen egy kis igazi Hortobágy kell, ilyenkor, őszi hajnalon.

*

Bujdosó közibe csap a két kis lónak; a hortobágyi nagy csárda kezd elmaradozni mögöttünk, a hidon túl beleszaladunk egy kis darabon a tiszafüredi utba, azután átkerűlünk a vasut töltésén s nekifordulunk a szent-margitai síknak.

Meszsze-meszsze, a merre a vasúti sínek futnak, balra tőlünk van Ohat-Kócs. A hátunk mögött pedig egy félnapi járóföldre Nádudvar.

Ami közbeesik, az, – több mint százezer holdon, – mind szikes pusztaság; csupa róna, csupa legelő, meg-megszakítva púpos zsombikkal, víztartó laposokkal; egy-egy fehéren csillámló szikes tóval; meszszünnen sötétlő nádassal.

Maga a nagy Hortobágy negyvenkétezer hold. És alig van rajta valami csekélyke hajlat. Egyenesen terül, s a pirkadás egyszerre futhat végig rajta. Mikor a Hortobágy vizén átszekereztünk: hátranéztem, Ujváros felől egy tüzes korona kezdett a homályból kiemelkedni. Annak a fényét velem egyszerre látta meg az ohat-kócsi gulyás.

Az őszi hajnal szele barangolt a pusztán. Keletről jött. Mintha egy nagy lepke libegett volna fölöttem s folyvást legyezett volna aranyos szárnyával. Oldalvást egyre csillogott az a szárny: a nap küldözte utánunk első sugarait.

Nemrég csupa kopárság volt itt minden. A nap segített a jószágnak pusztítani a gyepet. A szegény barmok már csülökkel, patával vágták ki az aszott fű gyökerét s azt ették éh-kínjokban. S azután jött egy pár istenes eső és most meg kell utána nézni a Hortobágyot.

A tavasz mezeje nem szűzebb, nem zöldebb, nem virágosabb. Az örökélet az, ami ebből a kővé száradó szikből minden kis esőre felmosolyog. És nézhet a szem, ameddig el nem fárad, zöldnél egyebet nem lát sehol. De mégis. Egy sötét vonal van amott, ahol mintha a földre hajlott volna az ég; a másik oldalon ugyanúgy látni egy lassan mozduló fehér csikot. Az egyik egy ménes, a másik egy gulya. A nagy távolság nem is olyan nagy, aminőnek látszik; az érzéki csalódás növeli azt meg a gyakorlatlan szemnek.

Milyen gyöngyös a végtelen mező! valami vegyüléke a harmatnak, meg a dérnek ülepszik meg rajta, csillogón, fehérlőn. Milliárd piczi tükre az a felkelő napnak. Ahány tűhegynyi csöpp: anynyi pirinyó villámlást játszik kebeléből.

Előttünk világosodik a szik. Víz van ott. Ahogy arra fordul Bujdosó: víjjogó bíbiczczel népesül meg utunk. Kezdődik a tavak világa. Szekerünk döczög, zökken; csak lépésben haladnak a lovak. Nagyokat tüszszennek, horkannak; alkalmatlan nekik a szúnyog. A pap-ere szélesen bontakozik ki előttünk; balra tőle terül a ludas. Mindakettő fölött rajzó fekete felhők szállnak. Némelyik csudás kavargással forog, nyujtózik, gömbölyödik, tömörül; hol keskeny szalaggá válik s szinte leereszkedik egyik végével a földre; hol mintha ördögmotóla lenne belőle s pörgő-forgó kerék módjára gördülne arrább; egyszer megritkul s kivilágosodik, máskor szinte feketévé sűrüsödik a gyors átalakulásban. Egy százezernyi egyeddel rajzó seregélyfolt az. Túl a vizen gulya legel, a körül kaczérkodik a tengernyi madár. A vadrucza-csapatok ezreinek a játéka is ilyen, de még sem enynyire fürge. Sürögni-forogni inkább az aprófajta szeret, kivált a csörgő.

A ludas irányában szinte megmozdul az egész égbolt. Ott nagy falkákban kerekedik fel a vadliba s mielőtt kihúzna legelni a meszsze vetésre; körülröpködi még egyszer éjjeli tanyáját.

Majd ráhágnak a lovak a bíbiczekre, lelövök egygyet a jajongó madarak közül, mert számítok arra a látványosságra, ami a hajnali csönd e nem várt riadóját követi itt.

A pukkanás viszszhangtalanul száll el a pusztán, de utána mintha sóhajtozó zúgás röpülne végig a vizeken. Millió madár emelkedik fel onnan. Nehéz vadludak, amelyek szürke zsombikoknak tetszettek volt mozdulatlan seregeikkel; testes tőkekacsák, amelyek meganynyi sárkúpként gubbasztottak a tóság partjain; a lelőtt bíbicz fölött százával kering az elsirató társ; és a pap-erében tükröző égen sok-sok póling száll át sietve; dallamos, ijedt, gyönyörű fuvolahangját hallatva, amely így, nagy tömegben, a hangváltozatok összekeveredésével, a legcsudásabb harmóniát adja.

*

A vizek világa elcsöndesűl. Vége a hajnalnak, reggel van. A nap éppen kibukkant s a róna végtől-végig fényárban úszik. Amíg sötétes volt, fekete foltok látszottak meszsze a pusztán, jókora távolságra egyik a másiktól. Most tisztán látni, hogy facsoport az mind, amit »erdőnek« mond a hortobágyi pásztor. Arra való, hogy roszsz időben ott húzza meg magát a jószág. A pusztai viharnak nincsen utjában semmi; az, – kivált kora tavaszszal s késő őszszel, – egész nyájat is tönkre tud silányítani kegyetlen erejével, jéghidegségével.

Ihol látszik előttünk a juhosháti, meg a papegyházi »erdő«. Van talán egypár száz fa mindegyikben. A roppant pusztaságon nagy kincs, nagy védelem a szegény állatnak. No meg a ravasz állatnak is. Ott lohol egy épen a pap-erén át; lompos farkát magasra emeli, hogy el ne ázzék; gyanakodva, de félelem nélkül kacsíntgat felénk; nem ijedős. Egy vörös bandita, egy vén róka az. Itt ólálkodhatott egész éjjel a sziken a tó partján, ahol a vadludakat próbálta megdézsmálni. A lövésre nem hogy – iszkiri – menekült volna, hanem inkább szemtelen kiváncsisággal lopózott errébb. Hátha valami pecsenye akad a nyomunkon számára?! Ahhoz van szokva a beste-lelke, hogy a puffogatás, madársebesülést jelent, s ami sebzett szárnyas elhull, az az ő zsákmánya.

Most a papegyházi erdő felé veszi az irányt. Ott van otthona, jó mélyen megásva. A gulyások tudják, de nekik migondjok arra. Őket nem bántja, nekik nem tesz kárt a róka; még mulatságuk, ha elleshetik furfangjait, a mikor az állatorvos kopói elől ide-oda váltogat a vizén s bolonddá tartja valamenynyit.

*

A kora reggel fényességében két nagy barna madár tollászkodik a tavon túl, a rónán. Társam figyelmeztet rájok.

– Azok közül kéne vagy egyet lekapni… Sasok!

Mohón meresztem szememet a nagy távolságba. Megdobban a szivem. Dehogy sasok azok! Még nagyobbak, még ritkábbak!…

Nullás sörétre töltök. Hátha valami őrűlt vakszerencse segít!… Bujdosó lassan hajt. A lovak csigamászással haladnak. Súgva követelem, hogy senkise nézzen a nagy ragadozókra. Csak úgy kell elmenni mellettök, mintha észre se vennők őket. Amint szemök találkozik az ember tekintetével: vége! elszállanak!… s az ő szemöket nem lehet megcsalni.

Két óriás-állat, két csupasznyakú barna keselyű az. Ki tudná, hogyan és miért vetődtek ide most? Elmult a régi jó világ, amikor mindig akadt valami számukra a hortobágyi rónán; most törvényesen takarítanak el minden elhullott állatot a pusztán.

Csak lopva tekintek egyszer-egyszer a nagy madarakra. Bujdosó alig hallja, oly halkan súgom neki: balra, még egy kicsit balra! A keselyűk figyelnek. Már nem tollászkodnak. Erős, rúdvastagságú csupasz nyakok magasra nyúlik; feszesen testökhöz símuló szárnyok sejteti, hogy minden pillanatban készek a tovább vándorlásra. Még jóval meszszebb vannak száz lépésnél. Jaj, csak még egy kicsit, még vagy ötven lépéssel kaphatnók közelebb!…

A szekér kátyúba kerűl, zökken, rándul; Bujdosó elfeledkezik a szituáczióról s biztatólag emeli ostorát. A két roppant madár megriad, nehézkes tötyögéssel ugrik egy párt s eközben kiterjeszti a szárnyát. Csak most látni igazán, milyen nagyok. Mint két bárányfelhő. Már a levegőben vannak. Mennek-mennek, bizonyos, hogy hiába durrogatnék rájok; s hátha még leszállnak, ha csönd van? Nem húzom el a ravaszt. Mindhárman szájtátva bámulunk utánok, ameddig látjuk.

A Hortobágy kanyargó vize már előttünk; ott nádas is van. Amint az eltünő keselyűkről visszatérül a tekintetem: éppen átvált a keskeny folyón egy igazi sas, egy albiczilla. Hófehér farkát kiterjesztve, keringő mozgással emelkedik fel-fel, a magasba, a nap útja felé, egy szárnycsapás nélkül.

*

Mintha a jó isten kifeledte volna a telet az esztendőből s elhozta volna az új tavaszt, olyan volt ez az októberi reggel.

Csupa derű és ujjáéledés.

Megtévesztett a fényes regg verőfénye mindent.

A mező kis fehér virágain méhek dongtak; mértföldnyiről kellett idáig jönniök azért a csipet édességért. S fölöttem egyszer csak trillásan kezdett énekelni egy pacsírta.

Tavaszdal októberben! s milyen! mintha fészken ülő párjának szólt volna, olyan édes és gazdag változatú. S az első pacsirta után megszólalt a második, a harmadik… egy egész zenekar. Még Bujdosó is azt mondta: »no még ilyet sohasem értem életemben«.

A Székelyhidi számadó uram gulyájából akkor válogatták a bojtárok a vásárra valót. A sok vad jószág közt egy pár sárga barázdabillegető csivikélt s kapkodta a tinó orráról az apró legyet. Ez a bolond kis madár mindig ott settenkedik a legelő jószág feje körűl. Feltámadt bennem a »madarász«, ha már ma »vadász« nem lehettem. Jó lenne egy pár közűlök, kitömni. Ahogy a puskámat felemelem, rám ripakodik az egyik bojtár: el ne süsse az úr!

– Hát ugyan minek ne? – kérdem csodálkozva.

– Mind világgá szalad a jószág, oszt’ nem az úr inal ám utána.

No már csakugyan nem, gondoltam s szót fogadtam.

A tanyán várta már a bojtárokat a híres »kan-eczetes«.

Hej, ez a tanya! – Be keservesen esett látnom.

Mert ez már műveltes világ itt. Ezeknek a hortobágyi gulyásoknak már nem elég a cserény, ami olyan hamisítatlanul van meg a meszsze Bugaczon.

Ez itt valóságos viskó; épület, amelyben minden van.

Ez már az állandóság. A nomádságnak a megrontója.

Pedig a gulyás nem igazi gulyás, ha úgy »lakik«, mint a béres.

Hanem a kan-eczetes, az már valami.

Savanyú lé az, amiben disznóhús főtt. Úgy hozzák ki a gulyásnak innen-onnan a városból, hazúlról, egy hétre valót is egyszerre; a konyhás azután felmelegíti, amikor lakozni akarnak belőle.

Kis Jóska ült neki legelébb.

A gulyásszámadó leghiresebb bojtárja Kis Jóska. Az a szokása van, hogy egyszer-kétszer egy esztendőben boszorkányt lát s akkor világgá megy, nem látják egy hétig. Mulat olyankor. Senki se tudja, hol. De egy hét mulva hazajön, beállit, nekilát a maga dolgának s nincs külömb bojtár, amig megint boszorkányt nem lát.

Különben pompás betyárképű fiú, úgy a negyven és ötven közt. Tetőtől-talpig guba az egész ember. Kan-eczetesen él öklömnyi kora óta. A kan-eczetes átjárta már testét-lelkét. A szaga vele van mindenütt.

Az pedig nem roszsz dolog, csak hozzá kell szokni.

A leve ízében van valami a cziberééből, meg a kovászos uborkáéból, s az ember nemcsak a nyelvével, de kivált az orrával is élvez, amikor nyeli. A belsősége – a húsa – az pláne delíczia. Nincs az a káposztában főtt oldalas, a melyik külömb lenne. Gyönyörű sárga szalonnás darabok, pirosarczú, forrón gőzölgő hússzeletek kinálkoznak belőle a bojtár késhegyére.

Éhes ember a nevenapján is megeheti.

*

Estig is köztök maradtam volna, de nagy útunk volt még addig másfelé.

Bujdosó türelmetlenkedett, mehetnékje volt a két lovának.

A pap-ere felől vadlúd geggenés hallatszott, a kéklő ég mezején még csak most dalolt igazán a pacsirta.

Tovább mentünk.

GRUS.

Nagybátyám kimondhatatlanúl szerette az állatokat s falusi kúriájának a környéke folyvást hasonlított egy olyan állatkerthez, a melyben szabadjára van minden s nem sínyli a ketreczek és kalitkák nehéz rabságát a sok, függetlenséghez szokott lény.

A veteményes kertben szárnyaszegett foglyok és fáczánok kapargáltak s minthogy Jani bácsi inkább szerzett hozzájok egyet-kettőt, semhogy apasztotta volna a számukat: lassankint úgy megsokasodtak, mint a csirke. Az udvar egy elkerített részében, egy gazos, csalitos sarokban, néhány száz négyszögölnyi területen, féltuczat őz hűsölt; az istálló tele volt házinyúllal; az eresz alatt százával búgott és fészkelt a galamb; akármerre fordúlt az ember, kutya meg macska szaladgált a lába körűl; egy nagy közös kalitkában legalább is száz apró énekes-madár csattogott-pitytyegett; a ludas-tóban pedig megszámlálhatatlan vizi-szárnyas csapkodta, paskolta a vizet; gágogott a liba, hápogott a rucza s nagyokat víjjogott a parton a csonka szárnyú sirályok hada. Hátrább, a nádasban, szárcsa lakott, meg vizi-tyúk. Sokszor leszállt oda szürkületkor az áthúzó vadkacsa a veszekedésre, sikogásra, amit az atyafisága művelt.

Hanem ezek közt alig volt olyan, amelyik egészen levetkezte volna vad természetét. Az embertől – a kutyát, macskát kivéve – húzódott valamenynyi; s Jani bácsin kívűl, aki enni adott nekik, senki se férkőzhetett a közelökbe. Elbújtak mindjárt a gazba, a nád közé, kinek hol volt könynyebb.

Ha Grus nem lett volna: a paczali pusztára vetődő idegen ember azt hitte volna, hogy a kalitkás madarakon kívűl nincs ott élő állat. A sok kutya meg macska nem számított, azok eleget lábatlankodtak válogatás nélkűl, de azoktól meg a vendég húzódott.

Grust, a szürke darut, tulajdonképen nem is lehetett az oktalan lények közé számítani. Nagyon is okos volt s mindig azt tette, ami neki tetszett. Nagybátyánk imádta s órahoszszat el tudta nézni, hogyan vándorol ide-oda a kertben s az udvaron. Néha a vizet gázolta s ha szerét tehette, lebuktatta a kis kacsákat; néha az őzek körűl settenkedett, de minthogy azok nem törődtek vele, csakhamar tovább ment s a házinyulakat ijesztgette. A macskákkal sikeresen harczolt s ha valamelyiket elkaphatta, az ugyan nyávogva emlegette meg hoszszú csőrét. Mikor pedig már mindenbe beleúnt: odaállt a nagybátyánk ajtaja elé s leste, hogy mikor nyitja ki valaki. Akkor hirtelen besurrant s elkezdett gazdálkodni. Garázdálkodásnak is beillett az. Feldöntötte a dohányos szitát, leránczigálta az ágytakarót s szétszórt az asztalon minden írást. Olyan felfordulást művelt, hogy egy vásott gyermektől is sok lett volna.

Talán épp’ ezért szerette anynyira Jani bácsi.

Anynyi bizonyos, hogy minden szabad volt ennek a hoszszúlábú, karcsú madár-Mefisztónak. De ki is használta a szabadságát s csínyjeiről, furfangjairól legendákat meséltek Paczalon.

Körűlbelől három hónapos korában kerűlhetett a házhoz, tehát még akkor, amikor nem volt benne teljes mértékben kifejlődve a szabadságszeretet.

Fogságba esett, mielőtt első nagy útját megtette volna a tengereken át; nem ösmert más világrészt, mint a vén Európát s így csak ösztönkép háborgathatta álmait az exotikusért feltámadó vágy.

Mikor először hallotta költöző társai szavát, szomorú, sejtelmes nézéssel bámúlt az ökörnyálat lengető őszi levegőbe. Mi lehet az? Hova mehetnek azok odafent? Nagyot dobbant a szíve; emlékezetében villogó vizű rónaság, susogó nád, mocsárvidék zöld ingoványa mutatta meg szétfoszló képét; béna szárnyával csapkodni kezdett, hogy majd ő is megyen, de csak az udvar porát kavarta föl a röpködés szelével. Élesen, fájdalmas hangon kurrogott, de meg nem szánta egy sem a vándorok közűl, meg nem állott egy sem, csak hívta, egyre hívta: »Gyere velünk! ez a föld itt már hűvös nekünk!… a Nílus langyos vizéhez jer velünk, ahol örök a nyár s vidám, dúsgazdag tanyát lel a madár!…«

Az égen úszó V betű egyre távolabb, a búcsúzó darvak üzenete egyre ritkább, egyre gyöngébben hallik;… csak mint az elszálló lélek sóhajtása.

Grus azóta, úgy ahogy, megszokta már azt.

Ha mennek a lengőtollú szürke vitézek s elhúznak szabályos V-jökkel a paczali pusztaság fölött: bús kurrogással felelget nekik. Néha még azt is unja, inkább nagy szorgalommal keresi a papsajt közt a gyíkot.

Nagybátyánk őt akarta látni, alighogy pitymallott. Jaj volt annak, aki úgy tett, mintha bántani akarná a bácsit. Ha egyet kiáltott az öreg úr, oda iramodott a gyors madár s hatalmas vágásokat mért erős csőrével a támadóra.

Ha a főtisztelendö úr ellátogatott a tanyára, rendesen a kis diófaerdőn jött át; arra leginkább kikerűlhette Grust, a ki nem nagyon szerette az erdei árnyékot. Tartott a jó páter a hamis madártól, mert egyszer egy hirtelen applikált támadással leoldotta róla a czingulust.

Ha az erdész kereste Jani bácsit, egy világért be nem eresztette örökké a sarkában mászkáló tacskóit a Grus birodalmába, mert a bátor borzölők eszeveszett vonítással voltak kénytelenek a harczias madár elől hozzá menekűlni.

Még mi ránk is szakadatlanúl fente a csőrét, pedig minket csak megszokhatott volna, hisz minden vakácziónkat kint töltöttük Jani bácsinál, a paczali pusztán. El nem tűrte, hogy gazdáját lefoglaljuk s a ki közűlünk Jani bácsiba kapaszkodott, el lehetett készülve rá, hogy a legrövidebb idő alatt pompás csípéseket fog érezni a lábaszárán. Grus menten kitöltötte rajta boszúját, azután vad kurrogást hallatva, arrább koczogott. De magasra tartott feje, félig kitátott csőre, villogó szeme, mind azt a gondolatát árulta el: »Kapsz még, ha nem mégy onnan! az ott az én helyem, takarodol onnan?«

Jaj lett volna nekünk, ha Jani bácsi rájön, hogy amikor szerét tehettük, bizony viszszaadtuk Grusnak a kölcsönt. Ráuszítottuk Cziczkét, a tigrisfarkú soló-agarat, az egyetlent a kutyák közül, a mely bátran ki mert kezdeni vele.

Nagybátyánk inkább odaadta volna legjobb tehenét, semhogy Grustól meg kelljen válnia s ennek a földöntúli szerelemnek a láttára mit volt mit tennünk; tűrtük, hogy a mikor katonásdit játszunk, Grus is oda álljon közénk a sorba s jól megcsipkedje azt, a ki előtte lépdelt.

Hányszor megtette, hogy mikor lapdánk feléje gurúlt, felkapta s gyors iramodással loholt vele a ludas-tó felé! Ott – kétségkívűl gonosz szándékkal – bedobta a vízbe, mi pedig gázolhattunk utána és kereshettük a lapdát, könyökig vájkálva a sűrű iszapban.

A tanév folyamán persze soha sem láttuk Grust, de a mint a vakáczió elején Paczalra érkeztünk, rögtön életjelt adott magáról. Sorra megvagdosta a bokánkat. Oh, mily szívesen kitekertük volna ilyenkor a nyakát! – … De Jani bácsi esküdött, hogy csupán ragaszkodását fejezi ki azzal.

A hetvenes évek vége felé nevezetes dolog történt a familiában. Nagybátyám rászánta magát valamire, amit 48 éves koráig nem mert elkövetni.

Elvette Lila nénit.

Mi még sohasem láttuk Lila nénit, de erre a hírre ösztönszerűleg sírva fakadtunk.

Vége tehát a paczali vakáczióknak!… Lila néni, a kihez semmi közünk, fitytyet fog hányni nekünk! Ki leszünk immár zárva a paradicsomból s még Grust sem láthatjuk többet, a nyomorult Grust, a kinek pedig anynyi boszszantást kellene viszszaadnunk!…

Szomorúságban telt az idő, de ah, ki volt boldogabb, mikor a vakáczió második hetében egyszer csak bekoczog hozzánk Jani bácsi két idűlt sárgájával.

Megrohantuk a jó öreget s egyszerre kiabáltuk:

– Megyünk Paczalra! megyünk Paczalra, úgy-e?!

Nagybátyánk fel-felhúzta szemöldökét, köszörűlgette a torkát:

– Jöttök Paczalra, mondta vontatott hangon, de jöttök ám!

És csakugyan mentünk.

Anyánk nem tudta megállani, hogy sírva ne fakadjon örömében.

Jani bácsi kissé szótalan volt, de mindjárt kitaláltuk, hogy a köszvénye bántja, hát nem is vígasztaltuk. Kimondhatatlanúl boldogok voltunk a mikor este felé megláttuk meszsziről a kis tornyos haranglábat a paczali puszta bokrai között.

Vad riadásban törtünk ki; attól a sárgák neki iramodtak.

Jani bácsi a nyakunk közé ütött: »Csiba, gyerekek! – majd ad tinektek Lila néni!«

Ugyan mi köze ahhoz a néninek, ha mi kiabálunk.

Megállott a szekér a ház előtt.

Nagy csend volt mindenütt, leszámítva egyetlen egy hangot, a mely beharsogta a paczali pusztát.

– Halljátok? – mondta Jani bácsi, erősen rángatva a homloka bőrét. S nagy lassúsággal, lábújjhegyen indult meg előttünk a tornácz felé.

*

Másnap kimentünk játszani a gyümölcsös-kertbe.

– Oszt’ nekem tele ne faljátok magatokat zöld gyümölcscsel!… De biz’ az érettnek is hagyjatok csak békét!… Le ne tiporjátok a dinynyeindát, mert különben majd lesz mindnyájatoknak így-úgy, meg amúgy!

Ez volt Lila néni.

Öszszenéztünk s lehorgasztott fejjel mentünk a fák közé, a hol azelőtt tökéletesen szabadjára voltunk és senki se bánta, hogy ott mit csinálunk.

– Ejnye, be’ furcsa ez a Lila néni!

– Nini, Grus!

– Abbizony, Grus; milyen szomorú szegény, hogy meg van tépve, hogy el van hanyagolva!

Grus ott állt mögöttünk s eszébe se jutott, hogy bántson bennünket. Kimondhatatlan melankolia látszott egész lényén.

Búsan kullogott utánunk, bármerre mentünk, s viseletéből nyilvánvalónak tetszett, hogy sajnálja a múltat s ki akar bennünket békíteni.

– Szegény Grus! – szóltam hozzá s kinyújtottam felé a kezemet.

Halkan kurrogott s odasímúlt hozzám, barátságot s talán védelmet keresve.

Mire ebédelni hívtak, jó czimboránk lett. Egész délelőtt egyszer sem dobta a vízbe a lapdánkat. Úgy kísért bennünket, mint egy kutya.

De alighogy meglátta Lila néni, erősen rárivalt:

– Mészsz innen, te akasztani való? Hogy mersz te ide jönni? Mindjárt hívom Cziczkét; huss innen, gólyamadár!…

A dehonesztált daru megszégyenűlten kullogott el a papsajt közé. Nagybátyánk szemében mintha egy könycsepp csillogott volna, de a jó ember nem mert szólani. Hanem délután titokban megmagyarázta nekünk a Grus tragédiáját. A bolond madár Lila nénivel sem tett volt kivételt s csupa féltékenységből mindjárt az első napon jól megcsiklandozta a térde-kalácsát. Azóta a kedves néni nem tudja tűrni; rá se nézhet.

– Gyerekek, – mondta bánatosan – nagyon sajnálom Grust. Ha majd elmentek innen, vigyétek magatokkal. Úgyis előbb-utóbb a többi sorsára jut.

Csak ekkor néztünk alaposan körűl. Hol is van a »többi«?

Biz’ az sehol se’ volt.

Az éneklő-madarak kalitkájában egy pár sovány kappan gubbaszkodott; az istálló tele volt macskával, azok mind felfalták a sok házinyúlat; a tóban itt-ott úszkált egy fehér rucza, de gólya, sirály, szárcsa mind elpusztúlt. Még az őzek berkei is üresek voltak már; az őzeket vasárnaponkint megette Lila néni, minthogy nagyon szerette a vadat.

Alig tudtunk egy hetet kiállani a paczali pusztán, máris viszszavágytunk a városba.

Lila néni rögtön befogatott s szerencsés útat kivánt mindnyájunknak.

Grust, a szegény darút, odavettük a kocsiba magunk elé. Úgy indúltunk el, hogy hátra se néztünk többet.

BOSZSZÚÁLLÓ RÓKA.

Gyönyörű szép novemberi nap volt.

Néha a novemberi napok is szépek, kivált a dombos vidékeken, a hol az ősz kopársága sohasem olyan elszomorító, mint a síkságon. Sokat tesz az, ha van egy kis változatosság az ember előtt. Ha csupán a hervadás árnyalataiban nyilatkozik is: legalább megnöveli a hangulatot.

Vadászatra képzelni sem lehetett jobb időt. Az égboltozat tiszta volt, semmi veszedelme közeledő esőnek, hónak. A levegőben csak olyan játékos lebbenése a bujdokló fuvalomnak: a föld színe kissé nedves a hajnali dértől, a tegnapelőtti esőtől. Ilyenkor már napok kellenek, míg a szitáló eső ismét felszikkad, s nagy dideregve kapaszkodik fel megint pára alakjában az égre.

Öszszeverődtünk néhányan, hogy meghajtassuk a lophágyi cserjéket.

Lophágy nyomorúságos oláh falu valahol Szatmármegyében; a vidéke szép, de nagyon szegény; van a faluban vagy hatvan ház, mindenikben egy féltuczat csenevész háznép. A mezítelen gyerek úgy futkos ott nyáron a fűben, gazdátlanúl, mint a tallóra szökött sovány malacz.

A vízmosások kemény göröngyeit húmusz alig takarja; a köröskörűl sűrűsödő erdő szakadékaiban otthon érzi magát a ragadozó vad; kivált a róka csak úgy hemzseg bennök.

Szerettük ezt a határt, mert sohasem kerültünk viszsza belőle üres kézzel. Egy pár orvvadászon kívűl más emberfia nem apasztotta ott a vadállományt, akadt hát hasznos vad is elég. Nyúlra, őzre vásik ugyan a foga az oláhnak, de lesi-puskás létére oda várja a vadat a flintája elé, mint a sváb, hogy ne pazarolja hiába a drága munícziót. Persze, hogy egy hét is eltelik néha, a míg egyszer lövéshez jut az árva.

Fogadtunk vagy negyven hajtót, öszszeviszsza, a ki éppen vállalkozott rá, meg egy pár tapasztalt bocskorost, hogy legyen köztök »irányadó egyéniség« is. Szivesen eljött volna velünk az egész falu; úgy sem volt dolguk odahaza, nincs a lophágyiaknak jószáguk, amire vigyázni kell, alig akadt az egész faluban féltuczat fa-eke, azt is kint verte az eső a gyepes udvaron.

A hajtók közt settenkedett az eszelős Nuczuj is, egy hórihorgas oláh, a kinek soha le nem szakadt a nyakáról az ezerfoltos suba, melynek a szőrméjét régen lecsipkedte, leszakgatta már a bozót tövise.

Rajongott ez az ember mindenkiért, a kinek puska volt a vállán; órahoszszat csatangolt utánunk, ha a határban vadásztunk, s nem volt nagyobb öröme, mint ha egy nyulat vagy rókát czipelhetett, a mit mi lőttünk.

Az igaz, hogy okosabb dologra nem is lehetett hasznát venni. Néha megfogadták pásztornak, favágónak, de sehol sem állotta ki tovább huszonnégy óránál; ezalatt a rövid idő alatt is kilopta volna a gazdája szeme világát.

Megérkezett a vadászsereg az erdőbe s annak rendje-módja szerint felállottunk egy hajlós domboldalon, a hol minden menekülő vadnak át kellett váltania. Ugyanakkor a kerülő levitte a hajtókat a völgybe s velök ment az erdész is, hogy rendet csináljon és biztosítsa a hajtás sikerét.

Csendesen állottunk egy darabig, hallgatva a veszekedő szajkó károgását, mikor a völgy-fenékéről felsivított hozzánk az erdész patronfütytye s nyomban rá megindúlt a hajtás.

Egy kövér kis ember állott mellettem, Berczi volt, a d-i jegyző. Nem azért járt vadászni, mintha Diána istenaszszonyba valami nagyon szerelmes lett volna, hanem mert úgy szokott az lenni, hogy az ilyen társas-vadászatokon nincs híja a jóféle elemózsiának, borocskának, savanyú-vizecskének, a mikre bizony nagyobb áhitattal gondolt a mi Berczink, mint a legszebb szempárra, a melyet életében valaha látott.

Minthogy dombnak mentünk, rámelegedett Berczire a köcze s hogy könynyítsen magán, kigombolkozott. Szépen lecsücsült egy vén fa törzsére, a melyet mintha csak arra teremtett volna az Isten, hogy az ilyen hamar fáradó kocza-puskások megvigasztalódjanak általa.

Kis vadra rendezte az erdész a hajtást, s így nem volt híja a sípolásnak, fütyölésnek, kurjongatásnak azon a vonalon, a hol a hajtók előre nyomúltak. Ez a furcsa konczert még az én kényelemszerető szomszédomat is felvillanyozta, úgy, hogy szegényke egyre kapkodta a fejét jobbra-balra, nem lévén benne egészen bizonyos, hogy merről kerül eléje egy tigris.

A hajtósereg csak fújta tovább a maga nótáját; ki vékonyan, ki vastagon, a hogy jobban tudta, vagy a hogy jobban esett neki. Egyszerre csak, lent a patak partján, elbődűl Nuczule:

– Ne bocsásd hej! juhhej!

Mintha ostorral vágtak volna végig a hajtók vonalán, olyan riogás támadt köztök. Ott futott el a vad előttök, egyik-másik, aki látta is kétségbeesve sikított, megszállta a vadász-szenvedély mindanynyiját, egymásnak adták a riadójelt.

– Nini róka! hej, ne bocsásd, hej!

A másik oldalon nyulat kiabált egy vékony hangú gyerek; valahol a szélen egy őz törtetett viszsza a hajtók sora közt; mindez nagy ok volt arra, hogy megnövelje a lármázók lelkesedését.

Ezalatt a róka végig váltott a hajtók sora előtt s egyenesen felénk közeledett.

Nemsokára már hallani lehetett óvatos ügetését, a hogy a vén róka szokott kisurranni a hajtásból.

Berczi majd kinézte a szemét, úgy pislogott be a sűrűségbe; kövér tenyerét ellenzőképen a szeme elé tartotta; egyszer csak elkezdett piszszegni s kézzel-lábbal hadonázva, integetett felém.

– Róka! itt a róka!…

Azután neki fordúlt a vágásnak s a bozót közé duplázott nagy sietve.

A rókának sem kellett ám egyéb. Megilletődve loholt viszsza a völgybe s még láttam, a mint vitorlájával búcsút integet Berczinek. Boszszúságomban a nagy távolság daczára is, oda gyújtottam az egyik csővel.

Nagyot vakkant a róka az újabb durranásra s ijedten kapott a czombjához, aztán elpárolgott.

– Megvan, megvan! – ordított Bérezi, – aki már akkor mellettem állott s nem törődve azzal, hogy egy másik vadász még rostává lőheti a bőrét, berobogott a gazba. Vesd el magadat, futott ész nélkűl a sebzett róka után.

Ezalatt a hajtók már meglehetősen közel jöttek a vadászok vonalához; befelé lőni tehát nem volt szabad. Egyébiránt arra úgy sem lehetett már reménységünk, hogy kibukkan még valami vadállat. Karomra vettem a puskát s lestem Berczit, hogy vajjon hozza-e a rókát?

Nem hozta biz’ azt, hanem úgy neki kezdett sivalkodni valahol a völgyben, hogy megszántam és siettem a hangja irányában, hogy segítsek rajta.

– Róka, róka! – kiabált folyvást, – itt a róka!… Egy titán nem ostromolhatta volna rettentőbb lármával az eget.

Könynyű volt ilyen hangok után haladva, rátalálnom a férfiúra.

Puskájával izgatottan böködött egy bokor aljába, a melynek a veszszői közűl, a mint látszott, nem bírta a lábát kihúzni. Kalapja nem volt, s az egész ember szörnyen kikelt a maga rendes valóságából.

Csakhamar megértettem a dolgot. Berczi szerencsésen ráakadt a ravasz komára, a mely bizony még nagyon eleven volt. A jámbor lélek, a helyett, hogy megadta volna a kegyelemlövést, agyon akarta az állatot taposni s addig ugrált körűle és rugdosott felé, a míg a róka bekapta a csizmája hegyét, s nem eresztette egy tapodtat sem tovább.

Azt kell hinnem, hogy bennem veszedelmesebb ellenséget sejtett, mint a milyennek Berczit tapasztalta, mert a mikor hozzájok érkeztem, hirtelen felhagyott furcsa szerepével és sebzett részét erősen vonszolva, ismét menekűlésre fogta a dolgot.

E pillanatban nem sokat törődtem a rókával, csak kaczagtam, a hogy egy ilyen kómikus jeleneten kaczagni lehet. Rádupláztam ugyan a csoszogó vadra, de azt hiszem, hogy abban a vidám hangulatban még egy elefántot is elhibáztam volna. Így azután azt vettük észre, hogy megint csak róka nélkűl vagyunk. Mindöszsze anynyit változott a helyzet, hogy a Berczi egyik csizmája orrán egy csinos róka-fogsor nyoma volt látható.

Mire megint kibotorkáltunk a nyílásra, már együtt volt a vadászkompánia s szegény Berczi abba a kellemetlen helyzetbe jutott, hogy saját magának kellett elmondania a kómikus kalandot.

A mig ő mesélt, nem állhattam meg, hogy még egy utolsó kísérletet ne tegyek a sebzett róka kézrekerítésére; előhívtam Nuczujt, a kinél jobb nyomozó nem volt a vármegyében, s levittem arra a helyre, a hol a róka beleharapott a Berczi csizmájába. Ott megmutattam a hórihorgas legénynek az eltűnt vad vérnyomát.

Nuczule csak bambán mosolygott és intett, hogy jól van jól, tudja ő már a többit.

Ott hagytam s viszszamentem a vadászokhoz, a kikkel csakhamar új hajtást kezdtünk.

Nuczulét nem láttuk azontúl, csak mikor déltájban ebédelni mentünk a tanyára. Leghátul ballagott a hajtók után, pedig máskor mindig ő volt első a hoszszú lábával.

– Nuczule, hol a róka? – kérdeztem tőle.

Csak öszszehúzta a vállán a subát és boszszúsan dörmögött. Emlegette a drákut, a kinek tartozott vele, hogy egy fél napig hiába barangoljon a tüske között. Még megszántam a nyomorúltat, hogy anynyit lótott-futott.

– Ne búsulj Nuczule, majd kapsz pálinkát, ha szalonnát sütünk odalent.

Ragyogott a szeme erre az igéretre, de mintha hirtelen valami baja támadt volna, elsápadt s vonaglott az arcza.

– Au, domnye! – sóhajtotta.

– Mi lelt ember? – kérdezte az erdész részvéttel.

– Ojjé! domnye Zeu! – rikácsolt megint kétségbeesve, – s verítékcsöppek pörögtek az arczán.

Hozzásiettünk. Egy doktorandus is volt köztünk, az vállalkozott, hogy mindjárt beletekint a gyomrába, hátha valami fiók-kolera gyötri. Magam nem tudtam jobbat tenni, mint hogy beleöntöttem a pálinkás-butykosom tartalmát a nyavalyás ember jajgató torkába.

De még ez sem használt. Nuczule ordított, mintha nyúznák és vad indiántánczot járt egy helyben. Utóljára ledobta magáról az ezerfoltos subát s a földre vágódva, vonaglott keservesen.

S csodák csodája! a vadászsereg, meg a hajtók gyülekezete, a mely mindeddig azt sem tudta, hogy hova legyen a nagy részvéttől: hangos hahotára fakadt, a mint így meglátta a haldokló Nuczulét.

A boldogtalan ember hátáról egy róka csüngött le, melynek a vitorláját Nuczule a vállán átvetve szorongatta; a róka pedig makacsúl fogózott bele az eszelős hajtó irhájába s ezen a kritikus állapoton egy csöppet sem segítettek azok a szentek, a kiket Nuczule segítségűl hívott.

Mindenki tisztában volt a szituáczióval.

Nuczule addig nyomozta a sebzett vadállatot, a míg rá nem akadt. Akkor feltámadt benne ősi szenvedélye s elhatározta, hogy ellopja a rókát. Egy kicsit agyonverte s mikor úgy gondolta, hogy no most már elég útravalóval látta el a másvilágra: átkötötte a hátán s leborította a subával. A szívóséletű fenevad ott lassankint újra feltámadt s gonosz módon megboszulta magát.

Alig tudtuk ő kelmét lefejteni a Nuczuj bőréről. Hanem akkor meg Nuczujnak állt feljebb s mérgében ő fejtette le a róka bőrét.

Még most is emlegetik a lophágyiak az együgyű Nuczuj történetét, a kinek nem volt anynyi esze, hogy ha már ellopta a rókát, hát hagyta volna egyelőre az erdőn, valami fára akasztva. Másnap, a hadjárat után, úgyis békén hazavihette volna.

A PÁTER DUKAY VADDISZNÓJA.

Vége volt a vadászszezonnak. Elmúlt a szép fehér tél, a nélkűl, hogy Dukay főtisztelendő úr csak egyetlenegyszer is kimulatta volna magát a rendes hajtóvadászatokon, a miket minden esztendőben megszoktak tartani a Cserén, az első hó után.

Az őszi vadlibázáskor meghűlt a derék páter s kellemetlen csúzzal került haza a libagödörből. Attól fogva le kellett mondania a legférfiasabb élvezetről, a vadászatról. Eleinte a sósborszeszszel való dörzsölgetés, kenegetés járta, azután meg a szénamurvafürdők, de se egyik, se másik nem tudta odáig gyógyítani a páterkát, hogy még a rideg tél folyamán talpra állhatott volna, vagy pláne meg merhetett volna koczkáztatni egy vadászkirándúlást.

Annál nagyobb vala e miatt a közelszomorodás, mert a papocska vadászterületén lettek volna a legjobb hajtások, még pedig nagy vadra, főképen: disznóra.

A vaddisznó sok kárt tett az őszszel a földeken. Ki-kijött az erdőből falkástól, megdézsmálta a kukoriczát, megturkálta a répaföldet, meg a burgonyafészkeket, s minthogy a kárvallott gazdák őröket állítottak ki, a kik lármával, tűzrakással igyekeztek a kellemetlen vendégeket eltávolítani: a disznó se mutatkozott kétszer egymásután ugyanazon a ponton, de azért kijött valahol, azt bizonyosra lehetett venni, s kivette a maga járandóságát ott, a hol éppen csendesség vala az erdő környékén.

Régóta tervezték a nagyszerű vaddisznóvadászatokat a búgfalusiak, már mint tudniillik az odavaló intelligenczia: a jegyző, meg a postamester, azután meg Páros Gabi, az agglegény hétszilvafás földesúr, – de hát a pap nélkűl már azért se lehetett nyélbe ütni a dolgot, mert nemcsak a terűlet vala az övé, hanem ezenkivűl egyes-egyedül ő neki volt meg az a jó szokása, hogy a társasvadászatokra bőségesen vitt mindenféle elemózsiát: ropogós, makkon hízott szalonnát, hideg csirkepecsenyét, hozzá savanyított uborkát, füstölt kolbászt, diós– és mákoskalácsot, savanykás lőrét bővében, szilvóriumot eleget, vörös bort Szent János áldomásnak.

Nélküle tehát nehéz lett volna illendő módon és szokásos kényelemmel hajtatni végig az erdőt, annál is inkább, mert még a »forspontról« is ő gondoskodott, lévén jó négy lova, két szekere. Egy-egy szekérre pedig egy kis jóindulattal fel lehet pakkolni négy puskást, tehát öszszesen nyolcz vadászt, a mi jóformán elég is egyszerre egy olyan területnek a meghajtatására, a minő a búgfalusi Csere.

Mondom, elmúlt a tél, s mi természetesebb, mint az, hogy következett a tavasz. Farsang multával itt volt a nagybőjt, s a mint a márcziusi szellők meghozták az égi verőfény langyosságát: jobban lett a papocska nehány rövid nap alatt, anynyira, hogy ő maga keresé fel régi vadászczimboráit, kit-kit ott a hol legközelebb hozzájuthatott.

A posta ugyanaz faluhelyeken, a mi kis városokban a patika. Gyülekezőhelye a vitatkozni, politizálni szerető embereknek. Mikor megérkeznek a lapok, már ott várja mindegyiket a gazdája, már tudniillik az, a ki éppen ráér. Rögtön ki is halászsza, a mi neki való érdekesség vagyon a fekete betűkben. Páter Dukay is bizonyosra vehette, hogy postaérkezés idején mindenkit együtt talál a postahivatalban. Felkerekedett hát és fájdalmai már nem lévén, büszkén lépegetett a parochiától kivezető fasor széles útján a postahivatalig.

Meglepetés érte, a mikor benyitott.

Még a szomszédfaluban lakó grófi erdészt is ott találta, a ki valami pénzt küldött a központba s nem akarta ezt a feladatot másra bízni, példáúl valami buta kerülőre, sem pedig kissé korhely és így könynyelmű segédjére.

– Reverendissime páter, ujjongtak az urak, hát már kutyabaj úgy-e? hál’ Istennek! megyünk már vaddisznózni, úgy-e?

– A számból vette ki domine spektábilis; éppen azért igyekeztem ide ebben a jó időben, hogy beszélgessünk a dologról együtt; következik mindjárt a húsvét, nem ártana tán egy kis fekete-pecsenyét szerezni a nagy ünnepre, úgyis elromlik már a spájzomban a sok hecsepecs, azt mondja Rozália.

Már pedig a miket Rozália aszszony mondott, azt egyenlő értékűnek kellett venni a szent-írással.

Nagyon korán volt húsvét abban az esztendőben. Valamikor márczius derekatáján. Éppen kinálkozott a rég tervezett vadászatra nagypéntek, ez a hagyományos Nimródnap, a mit mindenütt fel szoktak használni vadászuraimék arra, hogy megszabadúljanak a bőjtös otthontól.

Mindenki a nagypéntekre szavazott, csak a papocskának voltak aggodalmai. Igaz, hogy nem sok egyházi funkczió vagyon akkor; a mi van is, elvégzi azt a kántor a sekrestyéssel, harangozóval együtt, ha muszáj, – de tán a várandó vörös övre való tekintettel jobb lenne mégis más napot választani, vélekedett reverendissime Domine Dukay.

Hát megállapodtak zöldcsütörtökben.

S mikorra a nap jól kisütött a nagyhét csütörtökén, kint volt az egész kompánia a Cserén, czókmókostól, papostól együtt.

*

A pap terűletét hajtatták először. Bizonyosra lehetett venni, hogy abban lesz disznó. Azután, ha a sűrű völgyeket sikertelenűl találnák bújni, rákerűl a sor a csöndes, szélmentes domboldalakra, a patak mentén, ahol szeret ám ilyenkor az erdei szalonka.

Dukay főtisztelendő úr maga dirigálta ezt a hajtást. Egy kicsit szórakozottnak látszott. Nem hagyta békén a lelkiösmerete. Talán tán még sincs egészen rendén a nagyheti ájtatosságoknak ez a formája, gondolta magában. (Mondani nem mondta; röstelte volna, ha évődni próbálnak vele a czimborái.)

Felállította a vadászokat s a mint egyik jó helyet a másik után osztogatta ki, lassankint felvidúlt szelíd ábrázatja.

A disznónak ősidők óta ismerte már itt minden váltóját és így semmi sem volt könynyebb, mint magamagának olyan pontot nézni ki, a hova ugyan még fortélylyal sem lehetne a fekete ördögfiakat szorítani.

Azt határozta el magában tudniillik, hogy a vörös öv reménységének feláldozza ezt a vadászatot; hadd mulasson más, ő bizony nem kelti hírét annak, ha nem muszáj, hogy ilyen meg amolyan szerencséje volt a nagyheti vadászatokon.

Már megadta a jelt a hajtóknak s túl a völgyön, a fiatalos felől, hallani lehetett a rikkantásokat.

Egy csipkebokor mellett állva, hallgatta a pap ezt a kellemetes zenét. Annyira bizonyos volt benne, hogy ezen a kopár ponton látni se fog vadat, hogy nyugodtan gyújtott rá egy czigarettára. A szél a hajtás felől fújt s így nem kellett attól tartania, hogy a vad megérzi a füstöt s kitér a többi vadász vonalából.

Remek kora-tavaszi nap volt. Oly erősen tűztek a sugarak, hogy a páterka kigombolta mellén a kabátját. Mialatt ezzel bajlódott, nekitámasztotta a puskáját egy fatörzsöknek. A hajtás lármája hirtelen elhalt; a hajtók leszálltak a völgybe; zúgásuk csak úgy hangzott a paphoz, mint a vadméhek zümmögése, mikor nyáron el-elvillannak az ember füle mellett.

De annál jobban meg lehetett hallani azt az erős, nagy zökkenésekkel közeledő vágtatást, a mi a part oldalán igyekezett erre.

Páter Dukay fülelt.

– Ez valami vadállat, gondolta. Bizonyosan egy vén bak, a melyik oldalt tör ki ravaszúl.

De alig hogy bevégezte rövid monológját, olyasmi történt, a mitől elállt a szívverése.

Előtte, vagy hatvan lépésnyire, egy monstrum fekete barom szökött ki a hajlatból a partra. Egy óriás vén kan, egy igazi agyaras. Körűlnézett vaksi szemével, fújt jobbra – fújt balra, szaglálódott. Egyszer csak megindúlt megint, azzal az ügetés formájú vágtatással, egyenesen neki a papnak.

A töltött puska még akkor is oda volt támasztva a fatörzsökhöz, de egy ügyes vadásznak könynyű lett volna felkapni s hasznát venni. A mi derék páterünk ellenben meg sem moczczant; szemmeresztve és tátott szájjal várta meg, hogy a kan elrobogjon mellette; nem volt meszszebb tőle a nagy barom tizenöt lépésnél; mikor a csipkebokor mellett kiugrott a tisztásra, végre észrevette, hogy van itt valaki s nagyot röffent, félreszökött. Akkor kezdett csak igazán vágtatni.

Páter Dukay keresztet vetett, azután gyanakodva nézelődött a szomszédai felé, hogy látta-e valaki ezt a »stiklit«.

Senki se látta. Legalább egy moczczanással se árúlta el a jegyző, – a kit legközelebb állított volt magához, a cserjés szélére, – hogy van ebben a dologban valami véleménye.

– Hála Istennek! imádkozott a páter a szíve fenekén. Mégis szörnyűség lett volna, ha éppen én lövöm meg ezt az elefántot! Az egész megyében híre ment volna; még a pápa is megtudta volna, nemcsak a méltóságos és főtisztelendő püspök úr.

A hajtás végén öszszekerűltek a vadászok.

Mindenki kedvetlen volt a miatt, hogy ilyen gyönyörű helyen sincs vaddisznó. Egy hajtó ellenben esküdözött, hogy ő látott meszsziről egyet, mikor a völgyből felkapaszkodott a gerinczre.

Leszamarazták.

– Tudjuk már, súgta a postamester dohogva az erdésznek; ismerjük már az efféléket. Bizonyosan a pap igért nekik egy kupicza pálinkát, csakhogy minél több vadat hazudjanak; azt hiszi a páter, nekünk az olyan disznó is jó.

Páter Dukay mindjárt megczáfolta ezt a felfogást azzal, hogy ő maga is ráförmedt a szegény hajtóra:

– Szamár vagy, édes fiam!

De azt már nem tette hozzá, hogy »hazudol«, arra nem vitte rá a lelkiismerete.

FEBRUÁRIUSI ÉJ.

A hold magasan van az égen, éjfél körűl járhat az idő.

Idelent hó borít mindent. A végtelen fehérség is segít világítani az égi fénynek; tisztán látni egyenkint az erdő szélső fáit s az erdészház gyümölcsösében alvó fekete varjakat. Nagy, sötét, mozdúlatlan gumókként húzódnak össze a galyon; itt szeretnek az ember közelében, ahol akad számukra valamicske hulladék, amit kiszór a cseléd a szemétdombra.

Felhőtlen a menybolt és fagyos a hó, mégis mintha gyönge köd áramlanék végig a tájon. A holdnak udvara van. Olyankor látni a sugaraknak ezt a ködszerű elhalványodását.

Az erdészház mögött furcsa, magas deszkaépűlet emelkedik. Egyetlenegy tenyérnyi ablaka van, amin be lehet kukucskálni. Igazi teteje nincs is. Az a fáczánteleltető. Erős dróthálózat van föléje vonva, azalatt pedig, vagy egy félölnyivel lejebb, sűrű spárgaháló libeg lazán. Ha a félénk, riadozó fáczán felvágódik, a spárgában nem üti meg magát. A háló enged egy darabig a rebbenő madárnak, azután – mielőtt a drótban öszszezúzhatná ostoba fejét, – szelíden viszszanyomja.

A kerítésen túl százados tölgyek sorakoznak s mutatják az erdőbe vezető útvonalat. Azt most nem igen lehetne máskép észrevenni: elfödte a tél fehérsége. Az erdő szélén, a sűrű vágás táján, öblöket mutat a hótenger. Ott már egészen elvadúlt a világ; az már a szabad nyomor gyermekeinek a hazája.

Valaki ébren van ebben a dermesztő éjszakában. Egy zömök, bozontos alak áll a fáczánteleltetőnél, szorosan a sövény mellett. Alacsony bódé van ott, elég nagy arra, hogy elférjen benne egy ember. Az alját száraz pelyva borítja vastagon. Jó meleg az és meg nem zizzen, ha az ácsorgó ember a lábát váltogatja. Az ötszögbe fordúló deszkafal mindenik lapján van anynyi nyílás, hogy ki lehet lőni rajta.

Misó őrzi a fáczánt: lesi a rablót, amely a múlt éjjel olyan zenebonát csinált itten.

Arra ébredt volt fel, hogy dühösen ugat a »rattler.« A hűséges, okos kis patkányfogó kutya majd lehúzta az ágyról. Talpra ugrott s rögtön megütötte fülét a fáczánok lármája, vergődése. Felkapta a puskáját s kiszaladt. Hopp! abban a pillanatban pattant le valami a fáczánteleltető dróthálójáról. Egy hoszszúkás, fekete nyakravalós, sötét állat, amely gyors bakugrásokkal tűnt el a sövény aljában. Egy nagy görény volt az.

Most csöndesen vannak a fáczánok. Egy részök felgalyazott a teleltetőben leszúrdalt cserágra. Azon most is akad még itt-ott száraz lomb; a deszkafalak közt nem érte úgy a szél, hogy mindet lefújta, lerázta volna. Lehet képzelni azt a réműletet, a mit az a vérengző bestia keltett a félénk madarak közt, a mikor a dróthálóig kapaszkodva, végig osont rajta, mint a közelgő halál és pusztúlás árnyéka. Be-bedugdosta hegyes orrát a drót között s szimatolva fújt, úgy kereste a nyílást, ahol bejuthat.

Iszen csak most jőjjön!…

*

Az erdő felől, a hómezőről, éles, kissé nyújtott, a végén hirtelen elharapott vakkantás hallik. Misó villámgyorsan fordítja arra a fejét. Két árnyék halad ügetve a vágás szélén, a kettő után néhány ölnyire egy harmadik.

Három róka.

Amelyik elől megy, sunyítva halad s behúzza lompos vitorláját; néha hátra kapkod a pajtásához; az bizony nagyon is tolakodó, nagyon is nyughatatlan; folyvást hegyezi a fülét s nem igen bánja, hogy marakodó kedvében van a Dulcineája. Most elibe szökik, megállítja: hízelegve lapúl meg előtte, azután gyorsan felpattan megint és körűl futkározza. Mindenféle széptevéssel igyekszik kelletni magát. A harmadik, ott hátúl, egy jóval kisebb kan, – valószínűleg egy tavalyi kölyök, – szűkölve csücsül le s egyéb mulatság híján dühösen vakargatja hátúlsó lábával az egyik füle tövét. Ő rá még rá se hederít a mámi, mikor derekabb legény sürög körűlötte.

Most van a farsang rókáéknál.

– Hogy báloznak! – gondolja magában Misó s megpróbálja, vajjon jól czélba tudná-e venni valamelyiket.

Lőni nem lehet, arra nagyon is meszsze vannak. Misó örűl, mikor a vén vörösbundás-szuka végre határoz és neki indúl megint az erdőnek. Mire való is ez a hiábavaló léháskodás?

Éppen jókor tűnik el a kalandor-csapat, hogy más valamivel törődhessen a fáczánok őre.

Csípős fuvalom leng végig a kerten s megzörrenti a sövény tetejét. Meg van az rakva tüskeveszszővel sűrűn. Misót nem csábítja valami nagyon a téli éjszaka egyhangú képe, látott ő már havat eleget, meg égnek meredő fekete sudarat. Inkább a bódéba vonúl s megtoporzékol a puha polyván, hogy élénkítse fázós talpában a vérkeringést.

Tán nem is jön el ma az a bitang. Pedig micsoda borravaló ütné a markát, ha el tudná tenni láb alól!

Sorban nézeget ki a bódé lőrésein. Sehol semmi. A kert üres és néma. A hó fölött árván meredeznek a mindenféle kórok; a köszmétebokrok ritkásan, gyéren szegik az utat. Hátúl, az aszaló tövében, van egy rőzserakás, ami ott maradt az őszszel, mert kevés szilva termett, nem igen volt mit sokat aszalgatni. Azon a rőzserakáson a Misó szeme; az a leggyanúsabb neki. Oda vezettek volt a görénynyomok a havon; szét is hányatta volna már, ha lett volna kivel, de más dolga akadt a kocsisnak, egymaga pedig röstelt nekifenekedni. Különben is mit ér, ha akkor ugrik ki a rőzse alól a beste-férge, amikor az aszaló falának van támasztva a puska, mert aki hasznát tudná venni, épp a görcsös, ripacsos galyakkal bajoskodik.

Az istálló felől rövid ideig tartó veszett visítás hallik. Misó tudja, mi az. A nagy szürke kandúr csíphetett nyakon egy kóborló patkányt, amelyik kimerészkedett a hídlás alól s a hízók óljába készűlt, hogy megdézsmálja a vályújokat.

Ott hozza már ni! Dorombolva kullog végig az udvaron, be a kertbe; valami jó csöndes helyet keres; aközben pedig el nem eresztené a zsákmányát. Zöldesen villog a szeme és ideges rándítással csapkodja ide-oda a farkát.

Egyszerre csak ledobja a patkányt s hasra vágódik melléje, elnyújtózik.

– Mi a manó üthetett hozzá? kérdi magában Misó. Furcsa neki, hogy már nem törődik a kandúr a vacsorájával; nem forgatja, nem játszik vele, macskaszokás szerint.

Csak merőn néz egy helyre s még jobban zöldűl a nézése.

Misó kiváncsian keresi, hogy mi iránt érdeklődhet anynyira a macska s csakhamar megpillant a havon, a rőzserakás irányában, valamit, ami éppúgy guggol, lapúl, nyújtózik, mint a kandúr s úgyis világlik meszsziről a szeme.

Hogy bámúlják egymást!… A görény, meg a macska.

A görény valahonnan a sövény aljából lopózhatott ki; amint kibújt a holdvilágra, még egyszer akkorának tetszett az éj csalóka fényében, mint aminő igazában volt. Ez gondolkozóba ejtette a macskát. Ösztöne arra ingerelte, hogy támadja meg az idegen parvenüt, amely, úgy látszik, szintén rájár a patkányállományra; de azt is megsúgta neki, hogy veszedelmes ellenfél kuksol a sövény mellett, olyan, akinél könynyen élet-halálra menne a párbaj.

A görény nem félt, az látszott rajta. Inkább kiváncsi volt, mintsem gyanakvó. Bizonyosan ismerte már a macskát, tán sokkalta jobban is, mint az őt. Hiszen útaik gyakran esnek öszsze, csakhogy a görény hasonlíthatatlanúl titkolózóbb.

A kandúron végre elhatalmasodik a harczvágy. Gyorsan, egyenesen, tétovázás nélkűl, de azért folyvást lelapúlva s hasával a havat súrolva közeledik az idegen ellenfélhez.

Az folyvást mozdúlatlan. A szőrét borzolgatja. Abból a meszszeségből ezt se látja Misó, de sejtheti. Mert meggömbölyödik a görény a berzenkedéstől.

Mikor már csak egy ugrásnyira vannak egymástól: újra megtorpan, leguggol a macska.

Misónak eszébe jut egy régi vadásztörténet, amit valaha olvasott. Egy tigris meg egy párducz párbaja. No, most itt van előtte kicsinyben. El is fogja láttára menten a vadászláz.

A macska valóságos parányi tigris. Jóval nagyobb a görénynél. De az meg csupa aczélrúgó. Mint egy valóságos párducz.

Mégis a görény gondolja rá a fejét, hogy jó lesz tán elsikkadni, könynyű az, hisz alig egy pár ugrásnyira van a sövénytől. Ez a fene macska nagyon is itthon érzi magát, erőnek erejével kötekedni akar.

Egyet lódít hát a derekán s megfordúl; egyúttal kilöveli bűzös párfümjét a macskára, hogy megriaszsza vele. De a vén szürke kandúrt épp’ emiatt önti el még jobban a düh. Rekedt nyávogással, szinte röpűlve veti magát a görényre, amely a fekete árnyékot látván a levegőben, rúgóként pattan viszsza.

Éles, hegyes fogak vájódnak mindakettőnek a testébe.

Egy hang se hallik. A puha hó elfogja a küzdelem neszét, megtompítja a hempergés, ugrálás, bukdácsolás zaját.

Pedig igazán halálos, szörnyű párbaj ez így, tanúk nélkűl, a néma éjszakában.

A macska puhább, de erősebb; a görény szívósabb, vadabb s amellett újra fecskendi magából a pestist.

A borzasztó szag betölti a levegőt s minthogy arról fúj a szél, belendűl a fáczánteleltetőbe is. Ott nyomban réműlet támad. A fent alvó kakasok szédűlve csapkodnak erős szárnyukkal s lekalimpál közűlök egyik-másik. Inkább a homokos sarokban húzza meg magát attól fogva.

A harcz pedig tart tovább.

A macska tarkón kapta a görényt, de csak izmos nyakát marja, annélkűl, hogy a gégéjét kettéharaphatná. A görény ellenben épp a szügyét kereste ellenfelének s kérlelhetetlenűl fúrja befelé hegyes orrát az egyre nagyobbodó sebbe.

A kandúr belemélyeszti mind a négy praczliját a parvenü sűrű bundájába s megszaggatván így a toilettjét, eltaszítani igyekszik magától. Most már elereszti a görényt s levegő után kapkodva, panaszosan nyávog.

Nincs irgalom. El kell itt veszni valamelyiknek, vagy tán mindkettőnek.

A hercze-hurczában folyvást közelebb-közelebb lódítják egymást a Misi bódéjához. Onnan most egy villámlás nyilalik ki s megdörren utána a halál.

Görény és macska ott vergődik a havon. Csupa vér mindakettő. Pirosló utcza mutatja, hogy hol kezdték a párbajt: s egy kis vöröstenger támad ott, ahol befejezték.

*

Az erdészházban csönd van.

Ha felébred is a lövésre valaki, mindjárt a másik oldalára fordúl.

Mindenki tudja, hogy Misó leskődött valamire, ő lőtt.

Hogy mire, az majd kisűl reggel, mikor a borravalót kéri.

A TILALMASBAN.

Úgy bizony!… úgy lesz a’!… megmondtam kendnek; oszt’ most már aszondom, érje is be vele. Bőjtös vasárnapja lesz kendnek; koplal kend még húshagyó kedden is, ne féljen. A szomszédék úsznak majd tejbenvajban; Pap Péterek ma ölték le a farsangi malaczot; Kapás Daniné már hajnalban átküldött hozzám, hogy tudja, aszongya, van nálunk mindétig egy kis kótyavetye vad, egy-két nyúl vagy őzecske, becserélne egy pulykát vagy egy libát, hadd lenne még tarkább a traktérja. Viszszaüzentem neki, hogy ott futnak a nyulak a mezőn, ott bújnak az őzek az erdőn, az uram meg itthon húzza a bőrt a fagyon; hol egyik oldalára fordúl, hol a másikra hengeredik; várja, lesi Illés próféta hollóját, de váltig üresen csattog öszsze a foga, mint mikor a vak kutya légy után kapkod…

– Tyhűűű! lesz-e vége már egyszer! azt a teremburádat, te hétnyelvű szélkiáltó te!… Hájsz tehetek én róla, ha libát nem neveltél, malaczot nem vettél? A vadászatnak pedig fucscs, mert letelt az idő, itt van februárius. Törvény – törvény!

– De a kend gyomrának nincsen tilalom-törvénye, se az enyémnek, úgy-e? Mi közöm nekem a bolond törvényhez, a ki éhezteti a szegény embert! – Ha nem lódul kend mindjárt, nem hoz kend valamit: itt hagyom kendet, megyek anyámhoz viszsza, Sarmaságra.

Kajla Márton megcsóválta a fejét s ravaszúl húnyorgatott:

– A múltkor Sárköz-Újlakot mondtál, a minap meg Mezőtúrt. De sok helyt is vagy otthun, galambom.

– Megy kend, nem megy kend? pattogott vérvörös arczczal a harminczasba lépő menyecske.

Márton gazda megpróbálta még egyszer a vékonyabb végét.

– Lásd, te Julcsi te, mikor tavaly ilyenkor elcsíptek, megígértem ám a jáger úrnak, hogy sose botlom többet. Akkor is te vesztél volt meg, te űldöztél ki az erdőre; az volt az istenes, hogy éppen februárius elseje lévén, eltudtam hitetni a jáger úrral, hogy roszsz kalendáriumot adott a vásáros zsidó, olyat, a ki egy nappal tódít. Mondtam, hogy nekem még ma is csak januárius vagyon s hogy februáriusban meg nem lövök én egy nyulat ezért a világért. Nevetett a jáger, de mert a puskámat se sütöttem volt ki még: eleresztett. Hát ha én megszegem ma a szót, ki vagyok én akkor?

– Na ‘iszen! kend is ember? hát mit fogadott kend? hogy meg nem lő kend egy nyulat februáriusban! Hát lőjjön kend kettőt. – Én így szoktam: fennhangon esküdözök Bojtánénak, mikor nyáron a megdézsmált kalarábit öszszeolvassa: »törjön ki kezem-lábom, ha kézzel hozzányúltam«, magamba’ pedig azt gondolom: »mire való lenne a kis gereblye, a mivel magamhoz kaparítok belőle egy csuszpájzra valót, ott, a sövény alatt, a lyukon.« – Persze, azt is elfelejtette kend, hogy a Gál Katicza kézfogójára nekünk is ki kell rukkolnunk valamivel. Hisz’ mi leszünk a nászok alkalmasint.

Kajla megdöbbent. – Az ám! a kézfogó!

– No lássa kelmed.

Már ezt azon a hangon mondta a paprikás menyecske, a melyiken a pap az áment. Nyilvánvaló volt, hogy puhul az embere. Le is van már győzve. Most már szelídebben illik szólni hozzá. Valaha sok bolondságra vetemedett, mikor »így kelmed – úgy kelmed« mézes szóval bíztatta, ugratta. Maradt még valami hatalma az ilyen hízelgésre, úgy látszik.

Márton gazda nagyokat szuszog; a sarokba pislog, a hol a puskája rozsdásodik, meg a búbos mögé tekintget, a hol faszöges fogason lóg a báránybőrös guba.

Egyszer csak a nyakában lóg mindakettő, a puska is, meg a guba is. A puskát lefelé fordítja a csövével, aztán öszszekapja maga előtt a gubát. Kimegy az udvarra, fütytyent. Arra egy nagy sovány kuvasz-kopó kullog elő a félszer alól, lerázza magáról a szálkás szőre közé ragadt szalmát.

Julcsi aszszony kedvtelve néz egy darabig utánok, azután vígan dúdolgat valami régi nótát, eközben pedig jól megrakja a tüzet a búbosban.

*

Kint zúzmara van.

A fákon millió meg millió igazgyöngy csillog: hófehér sűrű lomb termett mindenfelé az éjjel; a legkisebb galy is bokrétás díszszel illeszkedik bele a tél e tündéri látványosságába.

A kertek sövénye eleven bújasággal pompázik, büszkélkedik. Most békét hagy a veréb a tüskeveszszőknek, a hova máskor százával szokott telepedni; most kellemetlen neki az apró jégeső, a mi minden rebbenésre hullani kezd a hómorzsával s zúzmarával fedett gályák között.

Mártonnak jó most a zúzmara. Jobban meglehet bújni mögötte, mint a nyári lombok mögött. Azokat félrelibbentheti egy fuvalom, a mi, ha megtalálja rázni a zúzmarás fát: még hulló-foszló csipkelepellel is eltakargat.

Bokrász, a korcskopó, csöndesen kullog a nyomában. Egy kicsit didereg; nem igen nagy a kedve, a míg a kerteken túl a pusztát járják. Nagy kerűlőt tesznek arra felé. Egy jó óránál is tovább tart, a míg Márton eléri az erdő alsó részét. Völgyben van az, onnan nem meszszire hallik a puskaszó: azokban a mély sűrűségekben elvész a kopóhang.

Süt a nap, de azért hideg van. A kék égből mintha láthatatlan piczi, fényes tűhegyek hullanának: a zúzmara parányi jégszilánkjai azok, a melyeket a gyönge sugár olvasztgat le a magas fákról, az erdő fel-felébredő fuvalma pedig meszszire hint el.

Bokrász egy intésre eltűnik a zúzmarás fák alatt. A bozótba bele nem bújnék most, félti a bundáját. Elég ócska pedig, nincs mit kímélni rajta.

Sebaj. Úgy se ott kell keresni ilyenkor a vadat. Annak is van esze, szívesebben tanyáz a ritkább részeken, a hol nem hull mindúntalan a nyaka közé a galyról potyogó jégdara.

Márton gazda magára marad. Első gondja, hogy óvatosan bekukucskáljon az erdőnyílásokba, hátha mégis erre hordja az ördög a jágert, vagy valamelyik kerűlőjét.

Nincs semmi gyanús jel. Elintézi hát hirtelenében az óvatossági rendszabályokat. Neki szalad a szomszéd falu határának, túlmegy a befagyott árkon, kibaktat egészen a kopár domboldalig, a honnan lehordta volt a téli szél a havat, – onnan kanyarodik le újra az erdei völgynek. Ha nyomát keresik, hadd zavarodjanak meg attól. Hadd gondolják, hogy a sánta Hanák járt itt. Biczczent is nagyokat a ballábával, hadd roppanjon lejebb a hó azon az oldalon.

Vigyázva baktat az erdőt övező árok partján. Ott, a sok ökörfarkkóró alatt, szeret meglapúlni a nyúl. Ha kiugrat vagy egyet, majd oda csalja a kutyát, nyomra vezeti; ha valahol, akkor itt van az Eldorádó, mert a két erdősarok közt halálos bizonysággal lövésre jön a vad, muszáj neki.

Nagy a némaság. A zúzmarás erdő még kihaltabb, mint máskor ilyenkor. Magasan, nagyon magasan egy ragadozó madár kering, látszik az árnyéka a havon, a mint elsuhan a tűnődő vadász fölött. Mártonnak végig borzong a háta. Ebadta nyavalyás kísértet-madara! akkor is ott kóválygott egyre a feje fölött, a mikor tavaly szégyent vallott, hogy megfogta a jáger.

»Uff-uff!… uff-uff!…«

Mártonnak tátva maradt a szája, kimereszti a szemét; nem törődik már a kísértet-madárral, lohol befelé az erdőbe. Egy kicsit meszszire ment a kutya, úgy hallik, mintha az urasági fiatalosban hajtana. Gyorsan, egymásután, élesen, türelmetlenűl csendűl a kopóhang, bizonyosan szemrehajt a vén betyár.

A mint elvész a vad előle, mindjárt meg is csillapúl, meglassúdik, gondolkodva ümmög.

Az ember siető lépései alatt ropogva süppedezik a hó; a fehér lombok alatt igyekszik fel a dombra, ott kell átváltani a vadnak.

Végigsiet az árok mentén, folyvást fülel a távolodó kopóhajtásra, a szeme pedig azalatt mohón kutat valamit a havon. Ahán! itt mentek át!… Őzet hajt a vén Bokrász; az éles, mély hóban nehezen futott a karcsú, magas állat; leleszakadt alatta a fagyos hókéreg, meg is sebezte a lábát. Ahun egy vércsöpp, ni.

Hej, milyet ugrana az a Julcsi, ha egy szép bakocska fordúlna ki otthon a bő guba alól!

Mártont elkapja a reménykedés, meg a szenvedély, nem bír magával, beoson a tilosba, az uraságiba, a melyik kétszerte tilalmas ő neki. Mert először is az már nem falusi, másodszor pedig februáriusban volnánk és a törvény mégis csak törvény, vagy legalább az kéne, hogy legyen.

Ha idejében eléri a túlsó domboldalon a nagy bükkfa tisztását, százat tesz egyre, hogy övé az őz. Ebben a zúzmarás erdőben kerűli a bokrok sűrűségét a szegény vad, már pedig azon a dombon csak ott visz egy kopárabb vonal. Bizonyos, hogy arra kanyarodik a bakocska. (Vagy ha suta, hát legyen sutácska, mindegy az Julcsinak.)

Éppen kiugranék a fák alól, hogy átvesse magát a túlsó dombra, de még jókor kapaszkodik meg egy fiatal cser derekába, hogy el ne vágódjék az ijedtségtől. Az erőszakos mozdúlatra megrázkódik a fa s lezúdítja fagyos ékessége egy részét a vadász nyaka közé.

Márton huhogni szeretne a borzongás mián, de a torkába fagy a hang. Majd kiesik a szeme, olyan rémülten néz a nagy bükkös felé, a mi alig van tőle vagy háromszáz lépésnyire.

Egy fekete alak jött ott ki a bozót közűl s gyorsan lapúlt meg a százados bükkfa dereka mellett.

Ha nincs ilyen gyönyörű zúzmara, észre kellett volna vennie Mártont, de a fehér lombok, úgy látszik, megvédtek most a fölfedeztetés veszedelme ellen.

Moczczanni sem mert.

A kísértet-madár ott bolygott szakadatlanúl a feje fölött. Látni lehetett megint el-elsuhanó sötét árnyékát.

A völgykatlanból jóval tisztábban csendűlt bele a hallgatag téli levegőbe a kopó éles hangja:

»Uff-uff!… uff-uff!…«

Bizonyosra lehetett venni, hogy fordúlt az őz s közeledik a bükkfa felé, a hol a jáger várja.

Márton már észrevette. A vadszeder-bokrok között, ott ni, hogyan igyekszik feljebb, egyre feljebb. Féltősen és mégis kecsesen dobálja át magát az útjába kerűlő alacsony bokrokon, de a nagyobbakat nem meri szegényke átugrani. Mert a nagy szökés után mélyebbre süppedne a hóban. Jaj de keserves is most a futás benne!

Még egy iramodás s az őz elvillan a nagy bükkfa mellett. Ott van a jáger, rá se néz, meg se mozdúl.

Márton szeretne ráordítani, hogy mért nem lő? mit tátja ott a száját? de eszébe jut a törvény, meg minden egyéb. Jaj! csak már elhordaná a manó onnan, hadd loholhatna ő is viszszafelé, akárhogy pöröl Julcsi otthon.

Erős dörrenés veri fel pihenéséből az erdő viszszhangját, nyomban utána fájdalmas kutyavonítás, egyre gyengülve, elhalva.

A vén korcskopó ott fekszik a havon, meghempereg rajta, csápol egyet-kettőt a farkával s vége neki. Márton gazdában meghűl a vér. Erre nem is gondolt. Pedig jussa volt hozzá a »jáger«-nek, hogy elpusztítsa az idegen bestiát, a mely halálra üldözte a vadját a tilalmasban.

*

A pusztai földeken, nagy kerűléssel, közeledik egy ember a falu felé. Parasztguba van a nyakában, a guba alól semmi gyanúst se látni ki, jól el van rejtve benne a rövidcsövű puska.

Meszsziről idáig fénylenek a falu ablakai; lámpa világa árad ki belőlök. A kertek alatt bóczorgó ember szemében is megcsillan valami. Egy könycsepp.

Talán a hideg sajtolta ki.

Vagy talán az erdők csöndjében pihenő jó barát búcsúztatója az.

Csupa fehér minden; zúzmarásak a fák; tiszta kék az ég, szelíden ködös a föld…

A TANUSÁGTÉTEL.

Pátyiból mentem Bukóra.

Géza barátomat látogattam volt meg Pátyiban s onnan az ő fogatán kellett volna eljutnom a bukói vasútállomásra.

Kedves jó czimborám marasztott, a míg csak fogott rajtam a szíves látás; de végre még sem tölthettem egész életemet az ő pusztai rezidencziájában. A mikor látta, hogy már se szép szó, se fenyegetés nem tartóztat: befogatott s útnak indított a vén Gyikaival.

A sárgák jó ügetéssel röpítettek ki a pusztáról, bele egy másik pusztaságba, a Suhásba.

Öreg Gyikai Tivadar megűlt a bakon nagy konokúl és nem törődött egyébbel, csak a lovaival. Folyvást a nyergesen volt a szeme. Az volt a gyöngébb, az húzott roszszabbul, mégis csak a rudast biztatta Gyikai, azt suhíntgatta meg enyhén az ostorával.

– Gyí, Bátor, gyí!

– Jobban kíméli kend a nyergest, – szóltam, mikor kint voltunk már a tanyai fasorból.

– Jobban, – motyogott közönyösen s végig legyintett a rudason.

– Minek?

– Beteg.

– Ahán!

– Ühüm!

Jó darabig hallgattunk.

Szép tájon gördűlt át a kocsink, olyan volt az út, mint a deszka. Az igazi puszták beszélő némasága kötötte le akaratlanúl is a figyelmemet. Sehol senki, és mégis árúló nyomok a látó szemnek mindenfelé. A pusztai kút ostora leeresztve a mélybe, azon hát veder lóg. Látszik a poros marhajárás széles vonala, a miből tudni lehet, hogy rendes itatóhely ez. Meszszire innen egy szikes tó fehér víze csillog, a tavon még fehérebb pontok világlanak: azok a nagy, tanyai libák; nagyon meszszire hát még sem kéne menni, ha embert akarna találni az ember. Bizonyosan amögött a kis akáczerdő mögött van a ház, oda vonúlnak este a fehér libák, gágogva, sétálva, hoszszú sorban.

– Megütte a lábát, szólt Gyikai félvállról, hátrafelé.

Az ám; sántított egy pirinyót a nyerges. Eddig még nem is tűnt szemembe.

– Hol?

– Hát t’om én?

(Értsd: »hát tudom én?«) Megint végigcsippantott a szegény rudason.

– Hm! kezdte újra, nem igen érünk ma be vele Bukóra. Mondtam is az úrnak odahaza.

– Ttyűh! az baj lenne; nekem utaznom kell ma.

– Mondok egyet; ahun a suhási csárda ni.

– Csak nem akarja kend, hogy ott megszállják?

– Nem, hanem ott még cserélhetünk lovat. Azontúl két órányira seholsem.

– Hát akkor cseréljünk.

– Az ám!

Már most nem tudtam, mit jelent ez az »az ám!« Lehetett megnyugvás is, lehetett csúfondárosság is.

– Kinek van ott lova?

– A csárdásnak. Jó két vasderes az.

– Hát akkor komolyan mondta kend.

– Bizony.

A sárga igazán sántított. Ej, milyen szerencse, hogy még itt ér bennünket a baj, a hol segíteni lehet magunkon.

Egy kis negyedóra múlva befordúltunk a csárda elejére.

Kint ült a csárdás a tornáczon s erősen fújta a kapadohány-füstöket. Gyikai rászólt: adj’ isten Péter bácsi! Nagyon egykorúak lehettek pedig. Hanem a csárdás jobban őszbe csavarodott már. Csak úgy dünynyögve fogadta a köszöntést. Mindöszsze az istent lehetett kihallani; azt se tudhattuk, nem káromkodik-é.

– Julcsi hej! – (Ezt a csárdás kiáltotta.)

Formás aszszonyszemély röppent ki a házból. Leánya lehetett volna a csárdásnak.

– Hát osztán? kérdezte neheztelő hangon, nem is igen ügyelve ránk.

– Vendég van!

– Sz’ látom! A kelmed gondja!

Valami házi perpatvar lehetett köztök, mielőtt megjöttünk. Nem akartam még jobban elmérgesíteni, közbeszóltam:

– Beteg az egyik lovunk, Péter bácsi. Nem szállunk itt meg, még egy italra se igen van időnk; hanem arról van szó, hogy jó pénzért fuvart adna kelmed Bukóig.

A csárdás meggondoltan állt fel; kiverte, azután kifújta a pipáját, csak akkor felelt, vagy inkább kérdezett:

– Bukóig?

Ketten is mondtuk Gyikaival: »addig.«

Az aszszonyszemély ott állt az ajtóban szótlanúl, s nézte az urát. Az is rápislantott vagy kétszer s megint leült.

– Nincs fuvar, – mondta.

– Megveszett kend? – sipított a menyecske s csípőjére kapta a két kezét. Egy álló hete semmit se keresett kend, ott pusztúl el vérbe’ mind a két lova, még jártatni se viszi. Örüljön kend az isten jóságának, hogy egy kis kereset kínálkozik.

– Ühüm, – bólintott Péter s megrázta a vállát. Hát jól van, te mondád. Én megyek. (Azzal újra felpattant a helyéről.)

– Hova a nyilába menne kend?

Péter nem neki felelt, hanem nekünk.

– Más az én lovamat meg ne rontsa. Isten neki Tivadar, fogj ki, erigy haza; én majd elviszem az urat a gazdád kocsijával.

Gyikai kapott az alkalmon.

– Van kendnek esze, Péter bácsi!

Egy kicsit csend vala.

Csak a csárda nagy kerek szalmakoszorúczégérének a zizegése hallatszott, a mint a rúdon rázta-fújta a szél.

– Segítsek kendnek befogni? – kérdezte az aszszony, nagy hirtelenséggel lecsillapodva.

A csárdás nem felelt, hanem furcsán bandzsított az élete párjára. – Ne siettess hékás, mer’ még el találsz késni valamitől; mondta rejtélyesen.

A menyecske vagy elértette, vagy nem, de anynyi szent, hogy belepirúlt. Hallottam hogyan dünynyög:

– Bolond,… bolond.

Bántam is én, csakhogy tovább mehettem Bukó felé. Odáig még jó két és fél óránk volt.

Gyikai megkapta a borravalóját s felpattant a rudasra, vígan vezette maga mellett a sánta nyergest.

– Oszt hazahozza kend a kocsit mindjárt, – biztatta a csárdást.

– Hozom no, persze hozom. Semmi hiba se lészen benne.

Nekifordúlt az aszszonyának s békülő hangon kérte: – Vigyázz mindenre itthon, szentem. Megjövök ma, törik-szakad.

A vasderesek ugyancsak pihent állapotban voltak. Úgy ragadt volna mindakettő, mint a sárkány. Péter hagyta egy darabon, hadd vágtassanak. A pusztai úton lehet az. Mikor jól kifutotta magát a két ló, mindjárt olcsóbban adta. A Sorvadó táján már csak azzal törődtek, hogy el tudják hajtani magokról a legyet.

*

A Sorvadó egy nádas árok, a mely néhol alig egy ölnyi széles, de néhol két-háromszáz lépésre is elterpeszkedik a mocsarával. A ki ösmeri szeszélyeit, az könynyen megtalálja rajta a járható pontokat; de a ki nem tudja, hogy hol merűl, az át nem bír jutni szekérrel a túlsó partjára.

Péter rögtön meglelte a sekélyest s mikor az arasznyi mély pocsolyán túl voltunk, a helyett, hogy az útat kereste volna, elkezdett lépésben hajtani az egyre sűrűsbödő buja nádas mellett, a mi az árok vonalán erdősödött és jól eltakart bennünket a másik oldal elől.

– Mi a manót csinál? nem jól megyünk, – zúgolódtam.

– Nem-e? Bízza csak rám az úr, – szólt és félre vágta a kalapját, azután lehúzta a szemére; felállt a szekérben s úgy nézett vissza, jobbra, a csárda felé, sokáig.

– Mit nézeget kelmed?

– Megnézheti ám azt az úr is.

– Ugyan?

– De meg ám. Álljon csak fel egy kicsit. Hóha! hóha! Csillag!…

A lovak megálltak.

– Hát mit lát a csárdán? mi?!

– Nem látok én semmit.

– Ez az igazi; lássa?! – Én se látok!

Bolonddá tesz, gondoltam s öszsze akartam szidni. De elibém vágott.

– Hol a czégér?! – kérdezte fennhéjázva.

A czégér sehol sem volt.

Péter fölemelte a kezét s dühösen öklözött bele a levegőbe.

– Heej!

Hoszszasan nyújtotta ezt a »hej«-t s keserűen folytatta: – Nem először van ám, hogy nincs czégér. Tudja-e hát az úr, hogy minek nincsen? Jeladás az a Kurtatanyára, hogy elmentem hazúlról. Ott a tanya az akáczos sarkában.

Ott volt biz az. Jövet nem láttuk, mert eltakarták a fák, de innen viszszanézve, az egész fehér házikó a szemünkbe ötlött mindjárt. Oda való volt a sok fehér liba is.

A csárdás észrevette, hogy az órámat nézegetem. (Végre is mindez nagyon mulatságos lehet, de nekem nem szabad a vasútról lekésnem.) Vígasztalt:

– Ne tessék aggódni. A »gyors«-ot már úgy is elszalasztanók, akárhogy sietnénk, mert kiszakadt a töltés a tavon, a hol át kellett vón mennünk; azt majd megkerűljük. Az esti személyvonathoz meg háromszor is odaröpítem innen idejére.

– »Az ördögbe, csak egyszer lennék ott már,« – gondoltam magamban. De nem eredtem az öreggel vitába. Még megharagszik, kifog s itt hagy a nádasban a Géza szekerével.

Pétert immár nem kellett biztatni, megeredt a szava.

– Édes kis aranyom! Nagyon szeretem ám; oszt’ be kell látnom, hogy sokat gyötrődik mellettem, amikor roszsz a kedvem. A légytől is féltem; a szellőtől is féltem; ki nem állhatom, ha az a sok roszsz személy rontja; mind eltiltottam tőle a tanyai aszszonyt.

– Kiről beszél, öreg?

– Hát kiről beszéljek? A feleségemről!… Persze az úr nem tudja, hogy vagy huszonöt esztendő vagyon közöttünk; nekem most is csak olyan »kis aranyom« ő, mint mikor tizenhat esztendős korában elvettem. S én most az ötvenhármat nyomom, az a gazember Kurta Gyura meg csak tavaly jött meg a katonaságtól; ott itta el a jussát nálam, a kis aranyom mosolygásáért. De áldom most az urat, hogy itt van, tanú kell nekem úgyis, régen!

Már megint dühösködve beszélt.

Hogy a zivatar hordta volna el azt a kötélre való Gyikait, a mikor befogta azt a sánta sárgát! Most ki vagyok szolgáltatva kényre-kegyre ennek a pusztai Otellónak. Mit akarhat ez én velem, ha neki tanú kell?!…

A csárdás bizalmasan hajolt hátra s mintha attól félne, hogy meghallja a nádas és tovább adja, suttogva mondta:

– Most megkerűljük az árkot; lássa az úr, amott ni, a hol a csárda felé fordúl a nádas egyik szárnya. Betoppanunk, a mikor senki se vár. Majd megtetszik látni, mi leszen abból!

(Belzebúb volt arra kíváncsi, nem én.)

Péternek egyszerre akadozni kezdett a hangja. Elérzékenyedett, aztán megint csak felfortyant.

– Éppen akkor is azért szidtam, a mikor megjöttek. Hogy az a Kurta gyerek már megint ott ivott nálunk. Most már hitelre iszik. De kell is annak a bor! Az aszszony kéne neki, vájja ki a kánya a szemét. Hanem most tanú leszen az úr mindenre!

– »No iszen szépen vagyunk, nagyon szépen« ismételgettem magamban gépiesen; és belátván, hogy úgy sem javíthatok a dolgomon, legalább az érdeklődésemet próbáltam fölkelteni.

– Hát igazán kutya van a kertben?

– ‘Isz hogyha csak a kertben volna! Hanem kutyának elég kutya.

– Mit forral, bátya?

– Majd a mi akkor eszembe jut. Ha megint ott érem, akkor lészen az úr az én tanúm.

Ideges kezdtem lenni a tanúskodás enynyi emlegetésére. Még megczitálnak Poncziustól Pilátusig e miatt a rabiátus vén ember miatt.

Mintha kitalálta volna, hogy mire gondolok, mentegetőzött:

– Nem lesz azzal az úrnak semmi gondja. Csak az kell nekem, hogy úgy tudja valaki, a kinek hisznek majd, a hogy én megcsinálom. De most már mehetünk is.

A dereseket csípte a szúnyog, régóta tüszköltek már és rázták sörényöket, csapkodták a hasok alját a patájukkal. Vígan kezdtek koczogni az árok nádasa mellett, a neszfogó puha pázsiton. Tíz percznél se telt több, már egy jókora kerűlővel éppen a csárda háta mögé jutottunk.

Ott megállította Péter a lovakat s kibogozta az istrángjokat.

– Most jöjjön velem az úr!

Átvezetett egy keskeny pallón s majdnem futva loholt a csárdájához. Czipelt magával engem is. Útközben rászólt egy bámészkodó libapásztorra, hogy menjen a lovakhoz, ügyeljen rájok, a míg mi viszszakerűlünk.

Mikor lihegve betoppantunk, egy legény ugrott ki a söntésből. Ott volt a csárdás felesége is; a kaczkiás menyecske olyat visított, mint egy páva. Az ura rá se nézett, csak a legénynek esett neki.

– Te vagy az, Kurta Gyura?

Az se volt puliszkából; féloldalt a szemére húzta bokrétás kis kalapját s daczosan mondta: – én hát!

– Hát csakugyan te vagy? – kérdezte a csárdás mégegyszer. – Ha csakugyan te vagy, hát tudod-e, mit mondtam neked utóljára: hogy be ne tedd ide a lábadat többet, mert a derekad bánja meg; letöröm…

Úgy villogott a szeme, hogy egy húsz éves kölyöknek is becsületére válhatott volna. Kurta Gyura már nem szólt, csak elkezdett gyűrkőzni.

No, én nem avatkozom bele. A »gyors«-ról már úgy is lekéstem hadd jussak el legalább az esteli bumlihoz. Egyétek meg egymást.

– Gyere csak, Gyura fiam! – szólt az öreg csárdás, hihetetlenűl szelíd hangon.

Indúlt kifelé. Gyura utána. Én Gyura után. Csak a megriadt aszszony maradt az ivóban. De ő is eszébe jutott az öregnek. Viszszarikkantott: – Julcsi?! Julcsi?? – Hát kijött az aszszony is.

A mint a verőfényes, kerítetlen udvarra értünk, nekiugrott az öreg Péter Kurta Gyurának.

Öszszefogóztak.

Most már a fiú is ölni akart. Hisz’ látja az aszszony. Belemarkolt a vén csárdásba s úgy csimpaszkodott rá, mintha minden újja aczél-harapófogó lett volna. Csak akkor látszott meg, hogy milyen kemény csont az a vén csont. Úgy szedegette le magáról az izmos fiatal legényt, mint a kuvasz a kullancsot. Utóljára fölemelte a levegőbe s lesuhintotta, hogy szinte nyekkent, a mikor meglapította az anyaföldet. Péter maga emelte fel.

Akkor már szelíd volt Kurta Gyura, mint a bárány.

– Hát látod Gyura, ez most kijárt neked. Te magad vagy az oka s te magad kerested. Erigy békével haza és tanúld meg, hogy itt én vagyok itthon.

Gyura az orráig húzta a kalapját s vérpirosan ballagott el az akáczos felé.

– No, ténsúr, – fordúlt hozzám az öreg, – enynyiből állt a tanúságtétel. Ha kérdi valaki, elmondhatja. Most oszt’ igazán indúlhatunk.

– Hál’ istennek, – sóhajtottam fel a szívem mélyén.

– Csak egyet tegyen még meg a ténsúr a kedvemér’.

– Kettőt is, Péter bácsi.

– Vigyük el magunkkal a kis aranyomat, mer’ jobb, ha nem adódik semmiféle alkalom se néki. Elfér majd mellettem, a bakon.

– Vigyük csak, vigyük, minél előbb.

Néhány percz múlva vígan ügettek a vasderesek a bukói állomás felé.

A bakon űlt Péter, mellette meg a felesége, a ki egyre röstelkedett, húzódozott, még talán pityergett is.

– No-no, kis aranyom, – búgta folyvást az öreg csárdás, – nono!

S szerelmes szemeket vetett duzzogó aszszonyára.

Hozzám egyetlen szava sem volt több az egész hoszszú úton.

–&–

Table of Contents

CÍMLAP

A BALÁZSI RÉTEN.

JÓ BARÁTOK.

BORBOLYA RUCZÁZIK.

BORBOLYA VADKAN-LESEN.

A BÁTI KERÜLŐ.

EGY KIS PUSZTÁZÁS.

SZÜZDOHÁNY-HISTÓRIA.

EGY JUHÁSZ, EGY GULYÁS, MEG EGY BUNYÓ.

ESTÉTŐL HAJNALIG.

AZ ELVÁLHATATLANOK.

NERO HŐSTETTEI.

AZ A KUTYA VRINYÁK.

BOLDOG VISZONTLÁTÁS.

HEKTOR.

RÓKA A KÖRBEN.

JÓKEDVŰ ERDÉSZ, ROSZSZKEDVŰ PAP.

MORE, CSICSÓNÉ, ÁCSI, TANTI.

HORTOBÁGYI KÉPEK.

GRUS.

BOSZSZÚÁLLÓ RÓKA.

A PÁTER DUKAY VADDISZNÓJA.

FEBRUÁRIUSI ÉJ.

A TILALMASBAN.

A TANUSÁGTÉTEL.