Zalaba Zsuzsa
Átkelés

Ister, Budapest 2001

mindig ugyanaz a folyó
parttól partig
harmincszor indultam
sodródtam
eveztem
haltam
születtem
a megérkezés nem lehet útirány
zsákutca
ahová nem szabad behajtani

30 + 3
nyolc lépésben nyolc élet és nyolc halál
hét bimbóban hét pokol és hét világ
hat hangból három átkoz és három áld
öt csillagból négy kialszik – egyben lobog a láng
négy szívet kérnék dobogni
háromért élni és meghalni

azt hitte partra lelt
de a part kifordul
önmagából
belőle források törtek fel
a legerősebb fában kapaszkodtam
az eget markolásztam
madarakkal béleltem ruhámat
akkor még nem tudtam:
nem elég az áradatnak ellenállni
a legerősebb fa árnyékából is
ki kell lépni egyszer

testünk akár a földé
osztott és oszthatatlan
tapogatózásaink nyomán
apró sebhelyek fakadnak
és források törnek fel
teremtő szándékainkban
a tükrök beroppannak
s még mielőtt újra
helyreállna a kép
sietve meghajlunk
rádirányuló figyelmem felőröl
kétségbe ejt
mert ahány mozdulat feléd
megannyi hervadás szememben
hisz  úgysem védsz meg
hisz úgysem ütsz meg
csak ígéred kedvesem
a szerelmet is lopva kaptuk
nem tudtuk mit jelent
ájult virágzást
bénító félelmet
hogy nekünk teremjen
hogy nekünk nyíljon
vérző virágát
oldozgatjuk
majd egy öltéssel
felvarrjuk az  égre

kinyújtom kezem – lehetne lepkeszárny
kézhez a kéz
szemhez a szem
szívhez a szív
szárnyhoz a szárny
odabent angyalok – táncuk repülés
hanghoz a hang
archoz az arc
szájhoz a száj
úgy szép ha fáj
a burok csonthéjas
roppantsd össze
hogy rámtalálj
hangtól és lépéstől
visszariadnék
lelked a lelkemhez
vigyázz rám

virrasztás
egymásban – egymás nélkül
hajnaltájt levágják az angyalok szárnyait
égő gyertyák fényében fürdenek
összelopkodják a szavakat
a köztük surranó titkok
átszövik útjaikat
nincs árulkodó jel
hiszen a szívdobbanásra
senki sem figyel

a fekete ruhás arcátlan halál
mélyen meghajol
táncba hív
nem vártalak
hát nem is kellesz
a súlytalanságot sem kedvelem
a sarokban egy nő zongorázik
vékony hosszú ujjain áttáncol
áttáncol
de nem szólítja meg
érintsen
hűvösen tapintson
a nő skálázik
és él
és élvezi
hűvösen tapintson
érintsen
de ne szólítson meg
csak táncoljon
nem élet ez
de éli
és élvezi

tükörverő fényben
kínzó napsütésben
sínek közt botorkál a szerelem
vonatok jönnek
vonatok mennek
csak a tiéd nem érkezik meg 
kedvesem
valahol elakadt
tán el sem indult
sosemvolt járat ez
azt hiszem
valaki vár rád
valahol vár rád
nem lesz a tiéd
sohasem
hiába szeret
hiába szeret
a szívnek ez
csak gyötrelem
hajlik az ég már
fogytán az idő
felejteni kéne
de képtelen

amikor figyelsz
hajladoznak késeink
pedig csak táncolok
látod – táncolok
féltem a lelked
féltem a tested is
látod – táncolok
ne ilyen könnyen
ne ilyen durván
ahogy a nyilak
repülés közben
pedig csak lassan 
alig mozdulok
ne tedd
ne tedd, mert megsebzel
pedig csak érted
nem látod?
nem érzed?
ahány mozdulat
megannyi apró halál

ne mondd ki
és ne tagadd meg
szeress
egyszerűen 
csak
szeress
minden zuhanásunkban
minden szárnycsapásunkban
a távolság tigriskarmai
lakkozhatók

megálmodtam
kezem közé szorul életed
felemelem arcod
végigcsókolom
tested bölcsője két karom
szemedben hóhullás
didergő angyalok
a szorítás
csak ennek élek
partjai közt a tenger
mondom neked
elhagyok minden
minden szerelmet
árnyékomban tél
mellemen jégvirágok
az éjszaka végtelenített vászon
fényekről álmodom
zsákomban fáklyák lobognak
nyomomban táncoló démonok
láthatod
a gyermek alszik
körötte
mélységes csend
az ébredés apró feltámadás
agyunkban lüktető tánc
talán összeköthetné
a partokat

ha nem teszel semmit
maga alá gyűr a végtelen idő
ne hagyd hogy összetörjenek
ne hagyd hogy eltemessenek
évek óta az emlékekből élsz
évek óta az emlékeknek élsz
nem hagyom ennyiben – mondom
de nem teszem
az idő
időtlen temető
ne hagyj el
és ne vígy magaddal
az idő
időtlen temető
ne hagyj el
és ne vígy magaddal

a világ végén
kagylók mélyén
ott élek én
kedvesem
sosem láttál
rám tapostál
lehetetlen szerelem
aztán egy kés
lehull mellém
halászok kése ez
kedvesem
hasítják házam
aprítják testem
a ragyogást mit kereshettek
neked kínálják fel
úgy hiszem

én a sártól sem riadnék vissza
a holdon is
a lángoló napban is
lándzsák hegyén
énekelve
a világot vetkőztetném le benned
egyetlen érintéssel
mindenségben feneketlen tó
és három csónak
mindben te evezel
nyomodban táncoló démonok
a tó partján gyertyák ragyogása
örökké itt és örökké így
velünk és ellenünk
a legnagyobb diadal kivédeni 
a találkozásokat
lemondtam róla
ha vannak is álmaim
kötözött sebek
szívdobbanásaim
helyettem virágok
verjék szét a világot

a tolószékből jól látni a galambok repülését
titokzatos táncukat a tekintet fájdalma örökre rögzíti
amióta a szív sebezhető, kések sem kellenek
a fák bennem nőnek, s átszövik titkaim
a levelek hullását tükrözi tekintetem
s a rejtőzés valahol mindig ott lapul
találkozzunk a fák mögött, 
ott minden megtörténhet
a padon felejtetted az ölelést
s ha virággal vertél is
most szirmot bontanak emlékeim
a gondolat és az álom visszaadja nekem
visszaadja, s a reggel elveszi
mindig elveszi
most már tudom
a lépést kell megkeresnem
a lépést
amit akkor ott nem léptem meg
lángok – torkában lángok és ég veled
ahogyan gyászolja, ahogyan ünnepli
ahogyan siratja, ahogyan szereti
talán most ölelné, talán most megölné
szereti – mert nem gyűlölheti
gyűlöli – mert nem szeretheti
túlélheted, hiszen csak várakozás
de ha várakozol
másokban haldokolsz

játszd vissza
visszajátszom
keresi
két kézzel letépi
most patakokban 
folyik a szerelem
merülünk és felbukkanunk
az örvények haláltánca a legszebb fordulat
én csak itt – hódítás nélkül
de fészekben – fehér selyemben
agyonázott arcodat simítom
felfalták a madarakat
körmükkel tollakat kapartak ki
fogaik közül
amikor a repülést is zsebrevágták
felemelkedtek

a fehér rózsák szájában megalvad a vér
a fekete rózsák szájában eltűnik a fény
elszabadult lépéseink letépik a madarak szárnyait
tépő-maró öleléseink felverik a világ harangjait
kezet a kéz
szemet a szem
telet a tél
bár fénytelen
testünket rózsák
lángot a láng
szívünkben a kés
szerelmet vág
vérző világban vajúdó virág
fehér virágban fekete világ
vágd le a fejét és vidd magaddal
a világ vakon viseli vétkeinket
lenyelte a csillagokat majd felböfögte a hajnalt
de hiába áztatta hamvas testét a mának
mert repülésüket az ég 
úgysem bírta megtartani
fekete rózsák úsznak a vízen
s a partokat lassan felcsipkedik az emberek
fák derekára csavarodnak az utak
s az égen madarak
kitömött madarak
figyelik lépéseinket
árnyékainkban pengék nőnek
az angyal riadt madárként
elrepül
valahogy elveszítettük egymást
éhező madarakká váltunk
repülni se bírtunk
kövekkel tömködtük egymás száját
szitkozódtunk félelmünkben
az idő közénkcsapott
felnyergelt minket
azt sem mondhattuk
soha többé együtt
az emberek álmában jól megfér az Isten
de amikor felébrednek
már csak önmagukat álmodják tovább

hangok
hangok és zizegés
szteppelve a fák koronáján
lesem a vadászt
lesem hogy rám lő
a durranást csattanás
a csattanást zuhanás
a zuhanást sírás
a sírást ölelés
az ölelést esztétikus ájulás
faágak recsegése
majd tompa csend
amit semmi nem képes megtölteni

hegyeket hordok – völgyeket viszek – tüzeket teremtek
halállal harcolok
tollamat az időben mártom meg s ha elvérzik az óramutató
eltemethetem tükreimet

éjfél
valószerűtlen ébredés
álarcaim mélyen alszanak
lassú léptekkel 
áttáncolom a szobát
alvó tested fölé hajolva
mondom
kövess engem
borotvaélű szárnyaim
csendesen suhognak
valaki mindig elmegy
valaki mindig ittmarad
a tánc rólunk szól
de mondom neked
ha felnyüszít a hajnal
a szeánsz véget ér
a gyermek sírni kezd
fésülködhetünk

dísztelen jelbeszéd
magányos fekete virágaim
a késhegy szelíd
a tánc gyengéd és ájtatos
ne békíts és ne biztass
máshoz tartozol
úgy állsz most előttem
talpig homályban
talpig fényben
akár egy bukott madár
ki zuhanásában vergődik
életlen szárnyai
húsomba akadnak
hát megtartsalak?
vagy engedjelek?
öljelek vagy öleljelek?

most egyetlen víztükör
aztán széttörik
majd csend
lehetne akár tó is
talán az arcod
talán az arcom
esetleg kőhegyek
összeomlanak
vérzenek
mondom neked
szép ez a hallgatás
szép a szív
mindenséget befogadó tánca
levetem ruháim
fürödni indulok
mélységig érő csend
zsugorodó partok
kőhegyek
összeomlanak
vérzenek
figyelsz és figyellek
a gondolat és a szívrezdülés
ez minden
mi összeköt
ne fordulj meg és ne tekints hátra
a túlsó part az egyetlen esély

bennem csak alszik a Nap és a Hold
de benned felragyognak a csillagok
szemed sarkából madarak törnek fel
szárnyaik súrolják lelkem letakart tükreit
hajadból szivárványtestű angyalok
röppennek felém
táncuk éget és perzsel
ég és föld közé emel

az árnyékomat is megosztanám vele
ha volna még árnyékom
a szívemet is neki adnám
ha volna még szívem
a lelkemet vinném vásárra
ha volna még lelkem
az életemet adnám érte
ha volna még életem
a tűz lobog
lobog és felemészt
felemészt és felemel
felemel és eltemet

vérrel öntözöd virágodat
fojtogatod rózsádat
csókot lehelsz
kiszáradt testére
elkárhozol
ekkor valaki váratlanul belép
halálának halálával hal
nem értünk semmit sem
teleengedjük a kádakat vérrel
elmerülünk bűneinkben
egyformák leszünk
s már ez is vigasztaló
csak bennem él
csak bennem éhezik
csak bennem él
csak bennem éhezik
csak bennem él
csak bennem éhezik

a leharapott mellű nő
alkonyatkor  érinti kedvesét
a világtalannak szíve a szövőszéke
s amit sző
izzóan ragyog
hisz maga a fény
ahol nincs hely
oda nem léphetsz
ahol nincs semmi
onnan nem kérhetsz
mondom neked – fényre éhezem
most fényre éhezem
Mária meghalt
széthulló kövek
lépéseink
Lázár kezében kés
elfogytak esélyeink

halálom érvényes
mondtad
de senki nem hallotta
egy év múlva
újra ismétled önmagad
hiába
hiába hagysz magunkra
kemény fából faragtak minket
belénk vésték az arcodat
arcomban arcod
véremben véred
ereimben ereid
szívütéseimben szívütéseid

ajtónyitás
azt várta évek óta
ajtónyitás
attól félt évek óta
ajtónyitódáskor
a lepke széttárja szárnyait
ajtócsukódáskor
a világ kineveti a lepkét

a várakozás a történés születése
a várakozás a történés halála
a lélek cselekménye a tekintetben helyet kér magának
könnyként
mosolyként
elgurul
az üres tekintetbe
beköltöznek az angyalok
köztünk jót mutat a csend
de ki hinné el hogy áthatolhatatlan?
a titok parttól partig ellenünk szól

az álom akár a természet
sohasem hal meg teljesen
az idő riadót fúj
s újjászületve
illatos ruhát öltve
ismét itt ragyogsz
tekintetemben
mondom neked
ölni kéne vagy ölelni
ölni vagy ölelni
talán a fájdalom

elővette a bőröndöt és csomagolni kezdett:
kezével arcát, arcát és álmait
aztán a szívét, szívét és sebeit
aztán a lábát, lábát és lépteit
a kezét, a kezét kötélen, fogsora kifinomult vezérlésével
a kapcsok kattanása kísér(t)i örökké
mielőtt kérted volna
már a tiéd volt
mielőtt adtad volna
már elvették
rózsával szájában távozott
s az idő felszárította szememben
a tengert

azt mondta: - élj!
mire ő: - vagyok. mégsem élek.
szárnyai alatt két fióka sír és nevet
apró csőrükben a hold és a nap remeg
árnyékukért széllel szembeszáll
puha testű álmaikért meséket szitál
szívükben az angyalok
bottáncukat járják
embertverő dobogásuk
üzenetnek szánják
botladozó lépteiktől
én verejtékezem
áldott gyengéd érintéseiktől
újra létezem

kagylótestemben
nagyra nő a gyermek
átszövi hajnalaim és álmaim
egymástól óvakodva
lassan közelítünk
a közös mozsárban
puhára őrlődünk
egyre csak szállunk
és leszállunk
egyre csak várunk
rád várunk
hogy kinyisd a szemed
és énekelni kezdj

a vers virrasztás
a virrasztás mindenséggel telített csend
szavak – játékszerek
szétgurított – felfűzött gyöngyök
viselem vagy rejtem
kimondva és kimondatlanul
ugyanazt jelentik

mindig ugyanaz a folyó
parttól partig
harmincszor indultam
sodródtam
eveztem
haltam
születtem
a megérkezés nem lehet útirány
zsákutca
ahová nem szabad behajtani

Zalaba Zsuzsa 1970-ben született a Duna-kanyar szlovákiai határvároskájában, Párkányban. Tíz éve a szlovákiai magyar sajtó munkatársa (Nap, Szabad Földműves, Cserkész, Ifi magazin). Jelenleg Magyarországon él, riporterként dolgozik a szlovákiai magyar magazinok (Vasárnap, Képes Családi Lap) részére. 
Első verseskötete (Érintések) 1997-ben jelent meg Pozsonyban. Költeményeivel szerepelt a Szlovákiában kiadott Nyugtalan indák (1993) és Kapufa a Parnasszuson (1994), valamint a Magyarországon megjelent Zafírként tündökölve (Magyar női költők versgyűjteménye) című antológiákban.
Költészeti térjátékával (Helyett és Requiem) 1996-97-ben fellépett a Stúdió erté nemzetközi fesztiválján, Érsekújvárott. Akcióművészetével Franciaországban, Romániában és Szlovákiában lépett nagyközönség elé.