KAFFKA MARGIT

AZ ÉLET ÚTJÁN

VERSEK, CIKKEK, NAPLÓJEGYZETEK

ÖSSZEGYŰJTÖTTE, SZERKESZTETTE 
BODNÁR GYÖRGY

TARTALOM

VERSEK ÉS VERSFORDÍTÁSOK
VERSEK
FÉNYBEN
NEM HISZEK
A JÁTÉKSZER
VIHAR ELŐTT
FELELET
A DOROGI BÚCSÚN
PEZSGŐ DAL
TÓ-MESE
AUGUSZTUS
ROKKA-MESE
LEÁNYKÉRÉS
SARJUVÁGÁSKOR
KATÓKA MEGHALT
TÁRSASÁGBAN
MAGDOLNA
HÍRADÁS
TERÉZ
MÉH-TÖRTÉNET
VÁNDORÉNEK
VÁGYAK
POGÁNY IMÁDSÁG
TALÁLKOZÁS
EGY MADÁR
KÖSZÖNTÉS
EPILOGUS
MADONNA
LEGENDA
A SZŰZANYÁNÁL
KERTBEN
PETIKE JÁR
DENEVÉR-HANGOK
KÖZÖNY
KÉTSÉG
FÁRADT EMBEREK
ASZFALT
VALLOMÁS
BETHÁNIA
A NAP VITÉZE
ÚTI LEVELEK
TEMETÉS
MADÁRSORS
UTAZÁS
A VADASI ERDŐ
EGY HAJNAL
ÉLET
CSEND
A KASTÉLYBELI LÁNYRÓL
TÖRTÉNET
EGY KIS ROMANTIKA
HU-RO-KI
PRIMAVÉRA
HÍREK
LACKÓ
RODOSTÓ
NÁSZ
PROMETHEUS
CIGÁNYBALLADA
EGY SÍRRA
ESTE
JÓSLATOK
ŐSZI SZÁNTÁS UTÁN...
TÜSKERÓZSA
SAKK-MATT
REGGEL
SZERETTELEK
APÁM
GARABONCIÁSOK
BÖLCSŐDAL
FELFÖLDI ROMÁNC
REGÉNY
ERDŐN
RÜGYEK
ÉN SZEGÉNY
MORVAMEZŐTŐL URÁIG
A VÁROS
VENUS REGINA
ZILÁLT NAPON
EMBERKE
UTOLSZOR A LYRÁN
ÁRIÁK
ÖRÖKKÖN A MÉRLEGEN
LÓTH ASSZONYA
PRÉCIEUX VERS A FÁJDALOMRÓL
HAJNALI RITMUSOK
ALKUDOZÁS... MÉG MINDIG
SZÉLCSEND
TÁN ZSOLTÁROK ELÉ
FURCSA ESTI GONDOLATOK
INDIVIDUUM
EZ VOLT AZ: “IGEN”
EGY RÉGI NAPLÓSKÖNYV UTOLSÓ OLDALA
A VILLA D’ESTEI DIANA
MADONNA DELLE KATAKOMBE
HIMNUSZ
TERZINÁK
ZÁPOROS FOLYTONOS LEVÉL
A TE SZÍNED ELŐTT
RÉGI ARCKÉPEKHEZ
HULLÁMOK
LITÁNIA
TE DEUM
ROSSZALKODÁS
VERSFORDÍTÁSOK
BARÁTNŐMHÖZ
ZSOLTÁR
KÖLTŐ A HEGYSÉGBEN
A KÉTSÉGBEESETT
AZ ISTENEK TÁNCA
SZERELEM-RÉSZEGSÉG
A PORCELÁN PAVILLON
AZ EPEDŐ
SZERELEMDAL
SZOMORÚ, TAVASZI ÉJ
UDVARI DÁMÁK
AZ EGYSZERI, IFJÚ LEÁNYOK
BÚCSÚ
A MUNKÁS DALA
SZEGÉNYEK
A HÁRFA
ÉRZEM, HOGY ILLAN AZ ÉLET
KRITIKÁK ÉS CIKKEK
KÖNYVEK ÉS ARCOK
JÖRGNÉ DRASKÓCZY ILMA Versek
TORMAY CECILE Apró bűnök
SZABÓNÉ NOGÁLL JANKA
KOSZTOLÁNYI DEZSŐ Négy fal között
PAP MARISKA ELBESZÉLÉSEI
LESZNAI ANNA Hazajáró versek
LENGYEL MENYHÉRT Taifun
KUPCSAY FELICIÁN A boldogság kiskátéja
SELMA LAGERLÖF Az Antikrisztus csodái
ALBA NEVIS Nász előtt
ANTONIO FOGAZZARO Kis emberek régi világa
MARIAY ÖDÖN Kelet fia
ERDŐS RENÉE Az aranyveder
K. HEGYESI MARI
HERCZEG FERENC A fehér
BALÁZS BÉLA A vándor énekel
                          Tristán hajóján
ELSE JERUSALEM A szent skarabeusz
HENRI LAVEDAN DARABJA A NEMZETI SZÍNHÁZBAN
LENGYEL LAURA NOVELLÁI
SZÁSZ ZOLTÁN A szerelem
YVETTE GUILBERT
KÓBOR NOÉMI KÖNYVE
VÁRNAI ZSENI Gracchusok anyja
SZEDERKÉNYI ANNA Lángok - tüzek
SZABÓ DEZSŐ Nincs menekvés
KÖNYVEKRŐL
GONDOK ÉS GONDOLATOK
AZÉRT SEM AZ UTOLSÓ SZÓ
LACIKA IMÁDKOZIK
ISKOLÁS ÜGYEK
SELMEC
TINTÁS UJJAK
JÉZUSKAVÁSÁR
AZ ÍRÓK SZERVEZKEDÉSE
AZ EMBER KISZÁLL...
AZ ASSZONY ÜGYE
NANNINA ÖVÉI
IMÁDKOZNI PRÓBÁLTAM
NÉHÁNY “LEVÉL”-RE
ÍME - EMBER!
APRÓ HŐSKÖDÉSEK
KATONASÍROK
TEMESVÁRRÓL
GLOSSZÁK
DIALÓGUS
SZEMÜVEG
OMNIBUSZ VÁLSÁG
VASÚTON
MI, ELHIBÁZOTT EGZISZTENCIÁK
A KÖNYVEK ÜGYÉHEZ
CSELÉDEK NÉLKÜL
LELKES DOLGOKNAK LELKESÜLTJEI
ÖNÉLETRAJZ ÉS NAPLÓJEGYZETEK
ÖNÉLETRAJZ
1914 AUGUSZTUS
FELJEGYZÉSEK EGY HÁZTARTÁSI KÖNYVBEN

VERSEK ÉS VERSFORDÍTÁSOK

VERSEK
FÉNYBEN
Tudom, hogy a tavasz nem tart örökké,
Hogy elmúlnak mind a derűs napok,
Hogy a dal, hogy a tavasz idehagynak,
És ősz fejemmel magam maradok.
Zörgő avarban, ködös alkonyattal,
A darvak búcsúzása idején
Ráérek majd jövők titkát keresni,
S borongva sírni emlékek ködén.
De ki töpreng édes tavaszi reggel
Fagyos pusztákon, hulló levelen, -
Mikor csillámos, szőke napsugárral
Végigragyogja útját a jelen...
1901

NEM HISZEK
Egy fáradt pille ringott haldokolva
Tarlott gallyon, barnás levél alatt.
Sápadt falombok halovány árnyéka
Remegve űzött őszi sugarat.
Nagyon szomorú mese volt az élet.
A fán már útrakészült száz madár.
És mind nekem csacsogta búcsuzóra,
Hogy a nyaram sohsem jön vissza már.
Bealkonyúlt keserves sóhajomra,
És csillagkönnyel lett tele az ég.
Azon az éjen álmok látogattak,
Oly teli fénnyel, mint tán soha még.
Olyan kicsike, szűk volt a szobácskám,
Mégis egész tündérország befért.
- És álmodtam merész, nagy boldogságrul,
Álmodtam nagy, boldogságos mesét.
Álmodtam én már sokszor égiszépet
És mindig fájó szívvel ébredék.
Elég! Álmodni nem akarok többet,
Se húnyt reményeket siratni még.
Tudom: jő majd a józan, szürke reggel
És szomorú lesz. Csupa köd, hideg.
Jöhetne már maga a boldogság is,
Annak se tudnék hinni. Nem hiszek.
1901

A JÁTÉKSZER
Valahol egy szomorú asszonyt
Látott meg Don Juan,
Ki mint a porcellán, fejér volt
És csendes, szótalan.
Gondolta: Jó volna összetörni!
Megtudni, benn mi van?
A szívében mi van?
Közelbe ment, elnézte-nézte
S a szíve elszorult.
Ráismert! Egyszer ez a bálvány
Már a kezébe volt.
“Egy érintésre vége volna,
Kegyelem néki!” szólt.
- Törött szobrocska volt.
1901

VIHAR ELŐTT
Eredj hát, hogy ne lássalak soha!
Fellegbúvó csillag majd elvezet.
Hogy villámlik! Zivatar lesz az éjjel!
Ne várnál mégis?... Nem, nem! Csak eredj!
Míg nálam itt időztél, más tanyákon
Mulasztottál más, édes perceket,
Szegényebb lettél. Kergesd hát, utólérd!
Csak vissza ne nézz! Csalj meg, elfeledj!
Egy szót se mond! Köszöntöm azt az asszonyt!
Pejkó, nyugodj! - Mit akar ez az állat?
Hozzám nyerít? Szoktasd el a kezemtől!
Mér tudna jobban emlékezni nálad?
Ez dörgés! Menten elered a zápor,
És hogy jutsz át, ha a patak megárad?...
Az ablakom majd utadra világol,
Csak menj!... Ne hidd, hogy meghalok utánad!
1901

FELELET
Szekeres Katóka kedden, éjféltájba
Sír, zokog magába, magányos szobába.
Maroshegyi posta hozta a levelet:
“Szombat este óta nem törődöm veled!”
Feltükrözik a nap maroshegyi tóba,
Törüli a szemét Szekeres Katóka.
Könnyű, sebes szóval írja a levélbe:
“Megcsaltalak rózsám még csütörtök délbe.”
1901

A DOROGI BÚCSÚN
Faluszépe: Marcsa, guzsalyosba, este,
Azt a csáti legényt hiába kereste.
Nem is várta végig, hazaindult lopva,
Futóvihar szele úgy érte az útba, -
Nyírfalombot rázta, szöghaját zilálta,
Dehogy is ügyelt rá, - hej, dehogy is bánta.
   A dorogi búcsún ígérte, fogadta,
Verje meg az Isten, veretlen ne hagyja!
Vasárnapi misén Marcsa, faluszépe -
Fekete kendőbe - de fehér a képe.
Szomszédasszony súgja, szomszédasszony kérdi:
Mi baja? Ki tudja? - Mindegyik elérti.
Falu szép leánya, de jó, hogy nem látja,
Belevész a lelke forró imádságba:
- Veszendő életem nagy Isten, te látod,
Az én szeretőmön ne fogjon az átok...
1901

PEZSGŐ DAL
Fehér galagonya - beh virágos!
Semmi közöm a szomorusághoz!
Gyöngy a kedvem, Isten, ember lássa -
Kölcsön is vehet belőle, aki megkívánta.
Tudod-e, hogy letépem a húrod,
Ha még azt a keserveset húzod?
Beteg tán a hegedűszerszámod,
Add, kötök rá orvosságot, sok fehér virágot.
Vén csavargó! Kósza éjfélóra,
Hova sietsz? Ülj le hát egy szóra.
Boros fővel is odajutsz máma,
Úgy lassacskán, minthogyha csak a szeretőd várna.
Töltsetek! Vagy várjatok csak, mégse!
Meg találnak haragunni érte...
Legelőször a szinébül porba öntsetek le.
- Köszöntöm az elfelejtett, régi Istenekre!
1901

TÓ-MESE
Zsombék fenekén, hinár sürüjén
Ott alszik a mélyben a vízilegény.
Ott szélbe se hallani habsuhogást,
Csak néha, ijedve, ha zizzen a nád.
Míg fenn van a nap,
Nem csobban a hab,
Oly félve suhan, mert könnyű az álma
Gyöngyházcsiga-héjbul emelt palotába -
S megvetve az ágya van ifjú szívekbül,
Megtépett, elkínzott leányszívekből.
Mert néha sóhajtva feljön a habbul,
Lányszívre vadászni a parton elindul,
Szép, ifjú alakba bolyong az erdőn,
Van, hogy a faluba, fonóba is eljön,
És hogyha lát
Tüzesszemű lányt,
Megrontja, megejti a víziember
Örvénylő, zivataros szerelemmel.
És hogyha ölelte, kitépi szívét,
Elhozza, lehozza a mélybe szívét.
De egyszer a parton, hogy lopózva megyen,
Ott ült kövön a csudaszép idegen.
A szeme acéltükör, a karja fehér,
A könyje omolt... és nem tudta miér’...
Mégis kacagott
És nézte a habot,
Még futni se indult, - amíg közel ért,
Elvárta, bevárta a vízilegényt.
Az félve ölelte, kereste szívét
S nem lelte, - seholse találta szívét.
Oh mondd te! Ki vette a szívedet el?
Vagy tán nem is volt neked sohse? Felelj!
Szólj, merre keressem a szívedet?
A világ végére is érte megyek,
Szólj, meglelem én!
Te szép, te szegény!
Csak jőjj te le hozzám, ott van szív elég,
Mind neked adnám. De maradj! Hova mégy?
És indul a lány keresni szívét,
A messzehagyottat, az árva szívét...
S azóta a mélyben, hinár sürüjén,
Gyöngyházpalotában a vízilegény
Nem alhatik, ah olyan szörnyű az álma
Gyöngyházcsiga-héjbul emelt palotába.
Feljön a habbul,
Sóhajtva elindul
És bolygva az erdőn mindszerte kiált,
Keresi az acélszemű, hókarú lányt,
Mert annak sohase látta szívét,
Elvette előtte - más a szívét.
1901

AUGUSZTUS
Szőke buza között pipacsos kis kalap,
Hiába süt a nap, - árnyék van az alatt.
Sétál a kisasszony komlóba, buzába,
Lengő a ruhája, pipacsbokrétája.
Nézi Csere Jóska: Ej, be szemrevaló
Picike cipellő, - szűkráncú viganó!
Hogy libeg, közeleg ott az árokszélen!
Idetart, itt terem... Cseng a szava: “Kérem,
Maga talán olyan - falubeli legény?
Nem lelem az utat, úgy eltévedtem én.
Mutassa meg merre! Vagy inkább - vezessen!
Ilyen nagy mezőbe sose jártam Pesten.”
Szőke buzaföldön lemenőben a nap,
Szőke lány hajárul lekerül a kalap.
Gyenge, puha szellő játszva bomlik vele,
Pipacsbokrétának hullong a levele,
Rebben a fürjmadár nád megett, sás alatt...
Egyszer csak a legény visszanéz, elmarad.
Hangos szavú rigó csúfságra jár véle:
- De belenéztél a kisasszony szemébe!
Kacag a kisasszony: “Ej de messzire jár!
Széles ez az árok! Átsegít, ugyebár?
Köszönöm, köszönöm! Már jól van! Eresszen!
Ilyen erős ember nincs az egész Pesten!”
Megeste a tarlót gyöngy estveli harmat.
Csere Jóska hallgat, - szegett fővel ballag,
Szemügyre vesz minden útszéli virágot,
- “Lám, egy se törik le, amire ráhágott!
Több kárt tenne benne fiókmadár lába -”
És indul utána, és lép a nyomába.
Útszéli virágot tapossa azér’ is, -
Ki szánja? Ki bánja? Így pusztulok én is!
- A kisasszony szava mesemondás, álom:
- “Sohase volt nekem ilyen szép virágom,
De nem is lesz többet! Nincs is hol keressem!
Vadkomlót, pipacsot nem árulnak Pesten.”
Megeste az utat sírószemű harmat,
A legény is csendes, a leány is hallgat,
Nyugtalan fellegek bomolnak az égen,
Valami bús nóta szól a faluvégen,
Felnéz a kisasszony gondba, gondolatba:
- “Rojtos keszkenőjét vajon kitől kapta?
Lám, van aki varrja, - lám, van aki szőjje!
Szépséges, hűséges barna szeretője!”
Csere Jóska szeme odatéved lesbe:
- “Hej, azt a virágot vajon kinek szedte?
Van akinek adja! Van akit szeressen!
Sok cifra uraság azon a nagy Pesten.”
1901

ROKKA-MESE
Két harmatos rózsa két piros orcája,
Dalolva motollál Takarosné lánya.
- Pergőszavú rokkám, sebesen, szaporán!
Segítsen, siessen édes asszonyanyám!
Nem látja kigyelmed, már zöldel a rétség,
Lánysorba nem érem gabonaérését!
Nem érti kigyelmed, repce-aratásra
Színig tele legyen a nyoszolyó-láda;
Hó-patyolat vásznam csak szőjje, csak szőjje,
Meglát éngem abba, visznek esküvőre...
Szakadós a fonál, makrancos a kerek,
Szeretőm a révbe - odavár -, kimegyek...
Hervadozó rózsa halovány orcája,
Takarosné lánya hej, de nagyon árva.
Gyöngy-kivarrott párta, repce-aratásra
Megbomlott, elhullott - tudj’ a falu szája -,
Bomladozó gyöngysor a szava, beszéde:
- Szakadós a fonál, édesanyám, nézze!
Rozsdás lett a kerék, hogy nem szőttem régen,
- Kék violát szedni kinn jártam a révben,
Mátkakoszorúba, - parti füzek alatt.
Szegény kicsi rokkám, bé magáramaradt...
Nyugodjék kigyelmed, - megéri a nászom,
Szemfedőnek elég, - sok is az a vászon.
1902

LEÁNYKÉRÉS
Fehérzimankós téli éjszaka
Éjféli miséről mentünk haza,
S járt legelől, csuda hallgatagon,
A jegyző úrral Mária hugom.
A férfi szólt az erdő szélinél:
- Hallotta-é, kisasszony, mit beszél
Kettőnkről együtt a falu? - Tudom!
Sietve mondta Mária hugom.
A rozsvetés dűlőjin szólt megint:
- A szóbeszéd igaz lehetne mind,
Ha jönne vélem, mindig egy uton...
- Igen! - felelte Mária hugom.
Mégegyszer szólt a szérüskert megett:
- Édes kis madaram! Fáradt lehet!
Adja a karját! - S ment hallgatagon,
Hozzásimulva Mária hugom.
1902

SARJUVÁGÁSKOR
- Adj Isten, jónapot, három sánta banya!
- Visszakerültél-e, nyalka szép katona,
Barnalaki legény? Tudod mi az újság?
Elszerették tőled Pataki Juliskát.
Igy kell neked járni!
Mondtuk mi azt régen az öreganyádnak,
A szeme se jól áll annak a leánynak,
Biz elunta várni! -
Kis ablakba reszket három gyertya szála,
Mint a hű szerető szíve vágyódása,
Várakozó búja, felzokogó szója,
- Barnalaki legény, térj be, csak egy szóra,
Mint azelőtt, régen - - - -
Ahányszor te nekem eszembe jutottál,
Mennyi könnyem hullott, nincsen annyi fűszál,
Se csillag az égen.
Három szál cigány az alvégi csárdába.
- Húzd rá az ebanyját! Bolond aki bánja!
Sírd ki a szép szemed, nem szánlak! Azér’ se!
Hátha nem is igaz? - Mégis igaz! Mégse!
Pataki Juliska!
Befellegzett nékem a csillagos estve,
Utam a kapudig a fű is belepte,
Nem találok vissza.
1902

KATÓKA MEGHALT
Halovány, gyenge kis személy volt,
Akiről szól az ének,
Jött-ment köztük a borral, hogyha
Mulattak a legények.
Aki ránézett, azt hihette,
Feljáró, kósza lélek,
Ijedt nézése, ritka szója:
- Korcsmárosné Katója.
Volt, hogy borközbe egyik-másik
Átfogta derekát:
- “Csókolj meg rózsám, eszem azt a
Rubintos pici szád!”
Mondta Veér András: - “Gyerek az még,
Héj, nyughass tőle hát!”
- S békén maradhatott azóta
Korcsmárosné Katója.
Ádvent vasárnapján üres volt,
Csendes a korcsma tája,
Hogy Veér András hozott menyecskét,
Ma van a lakzi nála.
Szól a muzsika, idehallja
A csárdásasszony lánya.
Mire gondol, ég a tudója,
Szegényke kis Katója.
És akkor - tán lidércet látott,
Ki, a setétbe lesvén,
Megindult lassan, tébolyogva
Csillagos, fagyos estén,
Csak valami hitvány ruhácska
Volt fázós, gyenge testén,
Ment, ment... s beleszédűlt a hóba
Csárdásné kis Katója.
1902

TÁRSASÁGBAN
- “Jó estét asszonyom! A bálon
Hiányzott, mondhatom!”
- “Nem gondoltam, hogy itt találom,
De - örülök nagyon!”
- “Egy zugból oly régóta nézem.
A férje nincsen itt?”
- “Az uram? Igen - a vidéken
Valahol utazik!
De... holnap délre visszavárom!”
- “Ki hitte valaha...
Hogy megszépült a lagunákon!”
- “Milyen gyerek maga!”
- “Az öreg urat láttam tegnap,
Haragszik még reám?”
- “Dehogy! Mióta férjhez adtak,
Jobbkedvű az apám!”
- “És mióta nem jártam arra,
Mi újság a tanyán?”
- “Ottkinn? Csak a lugastól balra
Kidőlt a körtefám.”
- “A virágos? hisz nincs egy éve.
Hogy ott ültem veled!”
- “Valami titkos betegsége
Már akkor lehetett.”
1902

MAGDOLNA
Halálra vál a szombatéj legottan,
Még violás párákba rezg a város.
Gyékény a parton, görnyed ott sarutlan
Péter, Jakab, az idősebb, meg János,
Odább a bárka tört padján, leverve
Alél az asszony, elnyomá keserve.
A hab susog, miképha titka volna.
Remegő bánat néma, mint a hab.
Messze sötétlik a Golgotha orma,
Ah, szinte féli, kerüli a nap.
Megholt az Úr, ki igaz volt szavában,
Nincsen próféta több Galileában.
Ki az? Valaki erre tart sietve!
Kavics zörgött, hullám neszelt csupán!
Mind hátrarezzen balga rémületbe,
Míg az ösvényen feltörtet a lány,
Haja kuszált, köntöse összetépett.
- Magdolna, te? Mi hozott ide téged?
S feddi Jakab: Asszony, hol van a fátylad?
És Péter mond: A kebled eltakard!
És János néz, a szeme csupa bánat:
Szólj lányom, honnan jöttél, mit akarsz?
- Véres vagyok? Ott a kereszt tövébe,
Igen, igen! Palástom elveszett,
A hajamat a tüske összetépte.
Mit? Mért nem keltek? Fel, fel emberek!
A mester él! Jöjj gyorsan uram, Péter!
Ne bánts! Hisz ép eszem van! De hogy nézel?!
Felel Péter: Eszelős vagy, leány!
S Jakab: A mi gyászunkat ne zavard!
S János, ki ült az Úr jobb oldalán,
Szegény te, közénk ülj, velünk maradj!
- Pihenni most? Hisz harmadnapja járom
A sűrűt, mint az erdei vadak,
És minden bokrot, fát elért az átkom,
Hogy nem fedezte jobban uramat.
Most felvirrad ím! Rossz álom repült el,
Megéledt, felkelt, visszajött a mester.
Ah hallgasd! A tanácsbeli kertjében
Leskedve vártam a kelő napot,
Hogy a szombat multával visszakérjem
Az Úr testét, ki minket elhagyott,
Vagy tán szememnek minden könyüjét
Örökre el akartam sírni ott,
Vagy mit tudom! De hogy közelíték
Reszketve láttam: eltűnt a halott,
Üres a sír, de fényes, mint az ég
És villámkép tündöklő sugarak
Vették szemem fényét. Tovább menék,
S egy férfi állt a fák alatt,
Fehérruhás, komolyszemű, szelíd -
És szóltam néki: Szánd meg bajomat!
Mert bizonnyal a kertész vagy te itt,
Mondd nékem, hová tetted az Urat?
S ő szólt, a hangja ép úgy rezge most,
Mint mikor minden bűnömet lemosta,
S letörlé rólam a gyalázatot.
Nevemen hítt, homlokom símította.
Rabbóni! S mint szokása, úgy felelt:
- Magdolna! Meg ne érints engemet!
És Péter szólt: Te láttad legelébb őt?
S Jakab: Magad láttad? Te bűnös féreg?
És János nézi Márját, a kesergőt:
- Halkan! Az asszony szunyadt, s íme, ébred.
Költsétek föl! Mondjátok meg neki,
Én láttam őt, a senki lánya, én,
Nem az, ki virradatra megtagadta
Kaifásnál a tornác küszöbén,
Nem akinek kendőjit elfogadta,
A szent asszonynál, ím, méltóbb vagyok,
Sem akinek keservit oltogatta,
S vigasztalásra más fiat hagyott.
Ah, volt szava a két gonosztevőhöz,
És Jeruzsálemért imádkozott,
És szeretettel szólt az asszonyoknak:
- Magatokon, ne rajtam sírjatok! -
Sohsem mondott vigasztalást nekem,
De láttam, visszajött! Áldott legyen!
És Péter int: Hallgass, boldogtalan!
És Jakab szól: Hagyd abba, nem lehet,
Ne higgyétek! A sátán véle van.
S János: Ha káprázat játszik veled?
- Nem hiszitek szavam? Mondom bizony,
Jobb nálatok a fegyveres pogány,
Ki őrül áll a joppei kapun,
Az hajlott szómra, engedett korán.
Mielőtt a kakas háromszor szólalt,
Futék repesve túl halmon, hegyen,
És aki látott, aki vette szómat,
Mind hitt nekem, megannyi jött velem.
És mentünk kerteken, vetésen át,
Felvertük a külvárost, a határt -
S Emmausnál, az országút felén
Mind összegyűlve zsong a falu népe
És pálmaágot tör és dallva mén,
Mint ünnepen az utcák csőcseléke,
És reménykedve zeng az öröm-ének,
Az élő mestert várja béna, vak,
Almát, tojást osztanak el a vének,
Hogy csend legyen. Mégis kiáltanak
És szerte-zengi a kisdedek szája,
Mint írva van: Él a zsidók királya!
Igaz ne lenne? Kápráznék szemem?
Oh, ha a sátán csúfot űz velem!
Hallgassak én? Nem, esküszöm fejemre!
Ha százezernyi jő is ellenemre,
Ki nyúl hozzám? Szabad vagyok, szabad!
S ha nem kiáltok, szívem megszakad.
Bezúgja szóm a kisértő vadont,
Hol csonka ágon rémít Iskárióth,
Bekiáltja a pusztákat szavam,
Ha senki sem hisz, én hiszek magam,
Az Úr megtért, - én akarom, hiszem,
Feltámadt én mesterem, Istenem.
Már indul, köntöse repked a szélben.
Utána bomlik hosszú, rőt haja.
Egymásra néz a három, s észrevétlen
Felkél a sápadt asszony, Mária,
Lépte inog még, a szava remeg:
- Magdolna várj, én is veled megyek.
1902

HÍRADÁS
Fenn húnyik a csillag,
Fenn ébred a hajnal,
Tollászkodik sebten
Sokszáz pici angyal.
Omlása-bomlása
Rózsafellegeknek...
Rózsafellegekbül
Pihe-ágyat vetnek.
Bontják, teregetik
Széltibe, hosszába,
Itt is, ott is leszakadoz
Halovány foszlánya.
És hullong és szálldos
A hajnali légbe,
Úgy csapódik szép leányok
Álmodó szemébe.
És ihol, valahol
Egy virágos ablak
Orgonavirági
Összebólogatnak.
S egy súgja a másnak:
- Csak halkan, csak lágyan,
Fehér lányszobába
Fehérhabos ágyban
Pihegő leánynak
Ma vagyon az első
Szép hajnali álma,
Igézetes, édes
Szerelemről való
Boldog álmodása.
1902

TERÉZ
Átleng a párákszőtte esti fátyol
A selyemfényes, babonás vizen. -
Valami távol, idegen leányról
A parton... valaki mesél nekem.
Varázslat kóbor álma szállt-e rám?
Hogy szinte látom: szőke az a lány,
Kicsi, fehér... úgy-e, fázós szegény,
És kék ruhát szeret, akárcsak én.
Mese, mese. - Tavaszestébe régen
Az a leány a jövendőbe nézett,
S szólt: “Már tudom, hogy el fogsz hagyni éngem!
Elhív tőlem valami új igézet.
Csak azt ne hidd, hogy elfelejtelek!
Csak azt ne mondd, hogy ne szeresselek,
Csak hagyd a jöttöd minden este várnom,
Úgy sincs nekem más dolgom a világon.”
Mese... Fehér hullámok útján járva
A hosszan elsikló selyemhabon,
Testvérgondolat száll a szőke lányra.
Hogy: Ismerem. Hogy: Szeretem nagyon...
Kis árva madaram, kedves szegényem!
Tudod, mióta vársz? Tudod, mi régen?
Tudod, hogy ő is álmodik veled?
Tavaszestébe...  m á s n a k  emleget.
1902

MÉH-TÖRTÉNET
Kimondtam a szót, mire készültem régen,
Terveket űzve sok felleges éjen.
S vad gyűlölség meddő szikrájaképen
Felésziszegett szómban a fulánk.
Elszállt a szavamban... elszállt a szívéhez,
Éreztem, amint döbbenve felérez,
És láttam, ahogy az arca fehér lesz,
Átillan homlokán egy percnyi láng.
Ennyi! - Most jön-megy a nappal, az éjjel,
S nem jön vele vágy, soha terv, soha kétely,
Nincs mire készülni öngyilkos hévvel.
Kimondtam a szót - s vele végem!
E szóban elhagyta a szívem a vér.
Agyamból kiégett minden kicsi ér.
Nem tudok élni és nem volna miér,
Hagyjatok! - meghalok! Hagyjatok éngem!
1902

VÁNDORÉNEK
Amerre járok, nő virág elég:
Csak szaggatom, te jutsz eszembe még.
A legszebb rózsát küldeném neked,
Hiába - messze vagy te, nem lehet -,
Míg odaérne, elhervadna rég!
Van egy galambom - a szárnya fehér -,
Azt küldeném el, a válaszodér’,
Sebes a röpte, csakhogy - tudom én,
Ott van a fészke erdők peremén,
Ott elmarad, nyomodba sohse ér.
És a szívemben - édes emberem,
A nóta is már hasztalan terem.
Ha záporok szele vinné, - - - de lásd,
Elszéled az messze völgyeken át,
Szívem dalát rábízni nem merem.
1902

VÁGYAK
Úgy-e, most jól áll a hajam megint!
És úgy-e, jól van szabva a ruhám?
Színes szalag, csokorba szedve mind,
Ilyen a szívem is, könnyű, vidám.
El innen csak! Sokadalomba vágyom,
Ahol repkednek balga kacajok,
Futószerelmek szállnak tüzes szárnyon. -
Nagy, halálos jókedvet adjatok!
Mulatni akarok!
És mégis, mégis, e homályos zúgban,
Csillapító csendben jobb volna tán,
Itt csak valami néma, tompa bú van
És béketűrő, mélységes magány;
Jobb volna itt maradni minden este
S az éjszakán, míg jön a virradat
- Behúnyni a szemem és várni egyre
Az idő, az idő míg elhalad
És betemeti azt a holt nyarat.
1902

POGÁNY IMÁDSÁG
Nagy Istenek! Elég, elég a csendből!
A béke megfullaszt, - beteg vagyok.
Hát nincs viharszél, hogy szembekacagjam?
Itt minden hallgat, minden mosolyog.
Vitorlatépetten, tajtékos árban
Hogy szállnak a boldog, szabad hajók!
Szörnyű, hogy itt zátonyra jutva várjam,
Míg rámfut a repkény, besző a pók.
Nagy Istenek! Szedjétek össze nékem
A csillogó s a gyilkos napokat,
Abbul szűrjétek az életek éltét,
Szikrázzon, égjen minden pillanat!
A sok, közönytül terhes, lomha évet
Vegyétek vissza! Másnak engedem.
Csak egy napot! De gyönyörbe temetve,
Vagy villámfényes ünnepet nekem!
1902

TALÁLKOZÁS
Az asszony víg, dalos volt, - kacaja,
Mint hajnalidőn gerlice szava,
Felhangzott szüntelen.
A férfi nézte és ámulva szólt:
- Lám! Azelőtt ilyen szép sose volt,
Én így nem ismerem!
Továbbment. S hogy talált egy szőke lányra,
Leült mellé és súgva magyarázta,
Hogy “mi a szerelem?”
Mikor füléhez hajlott mosolyogva,
Az asszony ránézett, féltőn, titokba:
- Igy sose bánt velem!
Nemrég - szerelmük végső idejébe -,
Hogy együtt ültek, csendben, tépelődve
Magányos estvelen,
Egyik se tudta még, hogy mi a gyásza,
Akartak még - s már nem tudtak egymásra
Rámosolyogni sem.
1902

EGY MADÁR
Fehér a föld, fehér az ég,
S a hófúvásos táj felett
Kereng, leszáll, meg felrepül
Setét, zajos madársereg.
Szeret, gyülöl, eszik, iszik,
Csácsog, porol, él mindegyik…
Ki érti meg a csókaszót
S a varju-szívek titkait?
Csak egy fekete bús madár
Ül egymagában a fatőn, -
Gúnyaszt és nézi társait
Közömbösen, kételkedőn.
S a furcsa kérdés úgy gyötör
A többi száz talány között:
- Elvonult bölcs-é az az egy
Vagy boldogtalan számüzött?!
1902

KÖSZÖNTÉS
Jó estét emlékek. Adj Isten, álmok!...
Kékszemű ködben tünedeznek, szállnak
Foszlányai a sugárteli délnek -
Lengő, testetlen árnyak már - nem élnek.
Rég volt, hogy száraz szemmel, lázban égve,
Némán dobáltam a kályha tüzébe
- Hogy zizegtek, hogy hullt a pernye rájok! -
Régi levelet, elszáradt virágot.
S ma - ócska holmi közt - adj Isten álmok!
Egy ittfeledt írásra rátalálok...
Elrejtem gyorsan, senki meg ne lássa!...
Mégis - csak nem küldhetem a padlásra?
1903

EPILOGUS
Hogy ott jártam az ismerős vidéken,
Csüggedt, szomorú ember fogadott.
És mondta halkan, sóhajos beszédben:
- Édes vigasztalásom elhagyott,
Kis Rózsi elment, kis Rózsi halott...
Árnyék borult szavától a szívemre,
S árnyék húzódik át völgyen, hegyen.
Nemrég e tájék - ért kalászok rendje,
Ösvény, csalit - mind kedves volt nekem.
Tán most is - azt a napfényt keresem?
Mi történt? Egy édes gyerekkacajjal
Van csak kevesebb madárdal a földön,
Mindössze: üresen talál a hajnal
Egy kicsi nyoszolyát, - ezen tűnődöm,
Csüggedt, szomorú szívvel tépelődöm.
Egy nyoszolyát, amelyen annyi estve
Hallgattam a lélekzeted neszét,
Bársonypilláid rebbenésit lesve,
Kék vízi-lányrul mondtam a mesét,
- Aranyhaját, hogy oldja, bontja szét...
Mindössze csak egy mese maradt félbe,
S visszakerült, - onnan küldték az égbül,
Elolvasatlan, rózsaszín levélke,
Sorsod. - Csak elaludtál mese nélkül.
Anyácska hívott! Ki veheti vétkül?
De itt azóta lomha, szürke árnyék
Feküszik végig völgyen és hegyen.
Mit is keresnék még itt? - Mire várnék?
Csak el, tovább! Oly nehéz a szívem!
S az árnyékot hiába kergetem.
1903

MADONNA
Recseg a szálfa, izzik a szőnyeg,
Zúg a kiáltás, a lárma vad.
A halmon - a seikh sátora lángban.
Jaj, szerte-sikoltoz az asszonyi had.
És áll a nagyúr ott hangjaszegetten,
És nincs ki bemenjen, nincs ki segítsen.
- Szunnyad a seikh kisfia benn.
Az anyja alélt már rabasszony ölében,
Sok udvari szolga szepegve buvik.
De ott... a csoportbul egy szerecsen asszony
Kitör és rohan az égő kapuig.
Már benn van...! Kihozza, megmenti a dajka!
Ég óvja! Legyen az Alláh keze rajta!
- Szunnyad a seikh kisfia benn.
Recseg a szálfa, izzik a szőnyeg,
Némul a jaj, szó ajkho’ tapad. -
Nézzétek, ott van! Keblin a gyermek!
Sistergő, üszkös gerincfa alatt.
Keblin  e g y  g y e r m e k  - takarva rongyba
Az  ő  k i s  f é r g e  - szolgaporontya...
- Szúnyad a seikh kisfia benn.
Ott áll. Feléje szitok, üvöltés,
Felemelt öklek erdeje száll.
Köntöse szélin tűzkigyó surran,
Nincs út előtte, mögötte halál.
Igy - lángtul övezten, fiára hajolva,
Vérszin glóriában a  f e k e t e  M a d o n n a...
- Már szunnyad a seikh kisfia benn.
1903

LEGENDA
Hallga csak! Mese szól. Ganges-parti nádban
Ősbozót regélte, fehér éjszakában
Ingó holdsugárnak.
Parti szél hallgatta, röptiben elkapta,
Ingatta-lengette, valahol elhagyta,
Mikor belefáradt.
- Sugaras hajnalán az öreg világnak,
Mikor ifjú földén még istenek jártak
És virult az Éden,
Bűbájos csoda állt, szent paradicsomfa,
Ágas-bogas, ékes gyümölcsbe borulva
Az öröm kertjében.
Szólt Bráhma: E fában kedvem telik nékem,
Áldással megáldom, malaszttal tetézem,
Oly igaz, mint élek.
Lelket csókolok rá. Leszen a termése
Élő csodagyümölcs, osztályosa, része
Szívem melegének.
És lőn, amint mondá. De hogy tovaszállott,
Ott terem a másik, az ősgonosz Átok,
A sötétség atyja.
Éles tőrt von elé, s csak úgy tréfaképen
A sok érző lelket elmetszi középen
S otthagyja kacagva.
Hogy a hajnali szél a lombot megrázta,
Félgyümölcs, feleszív széthullt a világba, -
Viharos pusztákba.
Hangos lett az Éden fájdalmak jajától,
Félszív a felétől messze került, távol
S lett elhagyott, árva.
Azóta mindmáig nem szűnt el az átok,
A vihar még egyre járja a világot -
És bár ázva-fázva, -
Csupa gyászos lélek temetné a gyászát,
Csupa társtalan szív keresi a társát,
Sohasem találja.
Olykor némelyikünk ujjongva fölérez:
Véletlenül illik néha fél a félhez,
Találomra épen,
De valami mindig hiányzik belőle,
Fölébredünk tőle. A mi álmunk dőre,
Messze van az Éden!
1903

A SZŰZANYÁNÁL
Egy reggel - nesz nélkül, bájosan, szelíden
Nászöltözetben álltak mind a fák.
Szép májusasszony! Önt kereste szívem
És Önhöz vágyott ez a sok virág.
Virágtalan az oltár is, - beh árva!
Palástja hószín, - pillantása jég,
Anyakirályném! Szolgáló leánya, -
Udvarlására mégis eljövék!
Kegyét veszítve bujdostam azóta, -
Emlékszik? Köd szitált, permetezett,
Zúzos november-estén, lopva, óva
Hoztam Önnek egy kis aranyszivet.
Emlékszik-é, hogy hűs márványkezére
Miért szorult rá akkor a szivem?
Farsangos éjek röpke láza érte, -
Nagyasszonyom! Most úgy szégyenkezem!
Emlékszik-é, malaszttal teljes asszony,
A lázadó, a káromló imákra?
Engedje, hogy fehér bimbót fakasszon,
Virágba nyíljon lelkem minden átka,
Mit rájuk szórtam! - Oh, mert megdobáltak
Nehéz, buta rögekkel akkoron,
Szidalmazó gúnnyal utamba álltak,
- Szánakozott-é rajtam, asszonyom?
Emlékezzék meg! Egykor, Júdeában
Gonosz nyelvektül Önt is érte vád,
S elveszítette, - noha makulátlan,
A lelke üdvösségét, - a fiát,
S a szíve minden gyötrelemben égett...
- Ön irgalmas, mert hisz boldog nagyon.
Ne emlékezzék! - Adjon békességet!
Fogadjon vissza engem, asszonyom!
1903

KERTBEN
Valamiért ez a sok rózsa
Úgy összeborzong, megremeg.
Könnyelmü, tarka violák is
Egymásnak csendet intenek.
Csitul a szellő, - lábhegyen csak
Kímélve, búsan közeleg, -
A legyintését féltve, óva,
Zajtalanul összefogózva,
Fogják fel néma levelek,
- Megilletődött őrszemek, -
Mik szegett fővel, sorra állnak
Ablakánál a kerti háznak...
Ott benn, - elgyötrött némaságnak
Kél hosszú, panaszos jaja,
Halkan, kisértőn, - mintha távol
Árnyak völgyéből hallszana,
Majd vergődő sikolyra válik,
Mint a lélekharang szava - - -
Ott benn - virágos kerti házban
Rettentő, fagyos elmulás van,
Az élet oda van, - oda.
A virágoknak asszonya,
Küzködve most haldoklik épen
Egy férfi szivében.
1903

PETIKE JÁR
Két harcsaszájú, picike jószág,
Butácska, édes gyerektopán,
Tétova, együgyű, - tündéri nesszel
Most tipeg átal egy ócska szobán.
Ébred a szívem játékos kedve,
Elborít hófehér virágeső. -
Amikor látom, a kacagásom
Hangosan, édesen csapkod elő.
Sok régi holmin, szürke iráson
Úgy fut, iramlik száz furcsa sugár,
S én ennek is, annak is kiáltani vágyom:
- Tip-top! Megindult. Petike jár!
Még fogja erősen az asztallábat,
És nyitva az ajka és úgy kipirul!
Hős emberi lázzal, tüzes akarással
E rózsarügyecske megállni tanul.
Most-most! Elhagyja és indul előre...
Hogy csetlik-botlik, mily tévedező!
Tip-top! S aprózva, közbe megállva
Koppan vitézül a törpe cipő.
Már ideér. Most nyújtja a karját.
- “Csak lassan, okosan. Peti fiam!”
Megered szaporán, - elesni nem ér rá,
Előre hajlik - s az ölembe van.
Tetszik a játék. Kezdeti újra.
A karszék mellé kerülök én,
Nagyhosszút lépne, nagyhamar elérne,
S fölbillen szegényke az elején.
Remeg a szája, sírni szeretne,
Szétnéz: sajnálja-é valaki?
Gondolkozik... majd felkél szepegve,
S új erővel fog újra neki.
Rózsaszin ujját előre tartva,
“Tip-top” - így indul óvatosan,
Halkan, selypítve biztatja magát, hogy:
- “Csak las-san! Okos-san! Peti fi-am!”
S elnézem hosszan, homályos szemmel,
Borús káprázat száll le reám.
... Tűnnek az évek... Megöregedtem...
Egyedül lakom ócska szobán.
S ím néha erős lépés zaja hallik.
Jön egy daliás, ifjú legény.
“Te vagy? Mit adjak? Kávét-e? Kalácsot?”
Tip-top! Öregesen járom körül én.
S míg sok vidám csínyjét, nagy küszködését
Sorra beszéli, kacagva, vigan, -
Reszketve, ijedten suttogom én el:
“Csak lassan,
Csak lassan, okosan, Peti fiam!”
1903

DENEVÉR-HANGOK
Füstlehelettől, vonatok zajától
Messzemaradó szép völgyi lakot,
A nyárfás, kicsi házat, -
Mondd, láttad-e már?
- Míg szertezilálta előtted a távol,
Súgtad: A boldogság lakhatik ott!
Ím, vaskerekek nyomában a bánat - - -
Egy sóhajod volt-e: “Beh kár!”
Ismerős kéz vonása egy levélre
Fakón kúszálta a nevedet.
S mégis, - tán ott rejtőzköd-e benn
Engesztelő szerelem. - - -
Engesztelést h’jába remélve
Futosó lángok játéka ha lett,
Mondtad-e remegéstelen:
“Immár nem ismerem!”
És járva, tolongva az idegen árban,
Egy mély tekintet nem szállt-e feléd?
S egy kar, - biztos, erős,
Kínált-e valaha támaszt?
Szertebolyongtál úgye, hazátlan?
És megnyugovást úgy-e ígért?
S te, - szólva - “Az út sietős!”
Hidegen eltaszítád azt.
Nem hallod-e, magános éjszakákon
A mult száműzött percei hogy zokognak - - -
Kisértet álom völgyí romoknak
Megmutatja az üszkét - - -
Reszkess! - Megújra visszajár az álom,
Megölt betűk izzón ragyogni fognak
S igéretteli pillanatoknak
Árnya gyötreni fog még!
1903

KÖZÖNY
Bús ködruhába, nézd, leszáll az este.
Gyötri a csendet fuldokló ütem,
Az óra... Halld, amint ébredve-veszve,
Az összecsengést hasztalan keresve
Belehangzik a szavad s a szivem.
Most-most!... Hogy biztat egyre, mindörökre
S  e l ő b b r e  egy lépést se jár az óra! -
- Nem érzed-é, hogy sorsunk odakötve
A reszkető, ijedt kis mutatóra.
Hagyd a panaszt! - Száll még sok alkony árnya,
Együtt teázgatunk sok este még,
Kéz-kézben, csendes óra jöttit várva...
Utóbb elég lesz, neked is elég.
Kalandos terveket se foltozz váltig!
Marad az éltünk ünnepnapja ez.
Tán jobb neked, hogy valóra nem válik,
Tán jobb nekem, ha fészkünk sohse lesz.
1903

KÉTSÉG
Éjfellegekből jött; - sasmódra szállva
Tört a szivemre első, lázas álma.
Viharszegett szárnya felém borult,
És mit ezeregy éjszakán tanult
Titkos igékbül, holdfényes jegyekbül,
A boldogsággal ámított szivekbül,
Lángoló szóval lihegte felém,
Míg tehetetlen rabul estem én.
- Csak jőjj velem! Odavezetlek téged,
Hol zabolátlan kavarog az élet,
Emelkedő-eső, szilaj hulláma
Vad szirten permeteg-sugárra válva.
Kálváriákra, hol virág terem,
S kígyófulánk virágok kelyhiben.
Vérző tövis közül kell fölemelned,
Mi ott terem szívednek, - a szerelmet.
Akit szeretsz, - majd sírnod kell miatta,
Követned kell börtönbe, gyalázatba,
Aztán sugáros magasokba fel -
S a királynője ott is te leszel.
Hát jőjj - siess! - - 
                               S míg félig öntudatlan,
Kiszáradt ajkkal utánasusogtam
A viharok dalát, - habozva, késve,
Nem mertem őt követni - mégse - mégse.
S egyszerre, - gyilkos bosszusággal telve
Keselyű-karmát vágta a szivembe.
- Verdeste, tépte, - csattogott a szárnya,
S messzenyilazott a vad éjszakába.
Nehéz, halálos, álomtalan álom,
Meddig tartott az éj? - már nem tudom.
Most hajnal. Most a virradatot várom,
Lábadozón kitárom ablakom.
- És bemosolyog az ég teli kékje,
Tavaszi légben halk hullámu béke.
Enyhe sugárok tiszta balzsama.
- Májusimádság egyszerű szava
Körültem, tán e könnyű, méla nesz? -
Valaki néven szólított. Mi ez?
Egy szürketollú, formás kis madár
Jött észrevétlen, - s valamire vár.
Hogy felémrebben könnyű tolla pelyhe.
Regfuvalom száll halkan a szivemre,
S szavától mintha engedne a fagy!
- Te mégis árván, egymagadba vagy!
Vár, készül, tervel minden, ami él,
Te ülsz a bomlott fészek szélinél!
Tavaszidő van. Sugaras, szeles; -
Vigyázz! A többi rendre párt keres, -
Sietve épít új, meghitt tanyát.
S te itt maradnál egész nyáron át?
Ne vond a vállad, hogy: Nem érdemes!
Hátha valaki ép téged keres!
Lásd! Cifra, mézes beszédhez nem ért,
De megfelezné véled életét
Egyszerű izenettel aki küld. - -
Léssz féltveőrzött, mindig megbecsült.
- Aprócska tervek, szűkhatáru vágyak
Közt holnap gondja vet a mának ágyat, -
Én gyógyulást tudok számodra, lásd, van
Fehértornácos, szép falusi házban
Egy ember. - - Jőjj velem! Leszel úgy-e
Őszhajú asszony hallgatag menye?
Még szól! S miközbe húnyt szemmel merengek
Valami rég félbenszakadt dalon.
S miközben a fagy halkan, egyre enged.
Én hallgatom, csak egyre hallgatom. -
Űznöm kellene. Szólni hangosan:
- Nem jó helyen jársz, édes madaram!
Ki hozzám küldött, én - nem ismerem.
Űznöm kellene és - - még nem merem.
Az éjszaka, - a félelmes, a vad, -
Félek, hogy akkor újra rámszakad.
1903

FÁRADT EMBEREK
Van egy leány, - csak a mesébe él, -
Mondják, - nem is különb a többinél.
Elszállt fölötte édes, röpke mult,
Siratni vágyott, - kacagni tanult...
Ám akik szánakozni jobb szeretnek,
Sehogysem tetszik a jó embereknek,
Fürkészik arcát reggel, - látni vágynak
Könnyek nyomát, virrasztott éjszakákat,
S a vigalomba ha elfárad estve,
Föléhajolnak az álmára lesve,
Összesúgnak a bölcs, jó nénikék:
,,- Hajh, a régit, - most is szereti még!”
S van egy ember. Mesevilágba jár,
Nagy álmodó, de jobb százannyinál,
Szemébe néz csak, - aztán mitse kérdez,
Kézenfogja és nem nyul a szivéhez,
Elmúlt szerelmet sohsem emleget,
Kimélve, félve kerül egy nevet,
- Nagynéha kérdi meg: - “Nyugodt egészen?
Hisz tudtam én: meg fog gyógyulni szépen, -
Hisz mondtam én, hogy el fog múlni, lássa,
A beteges, az ideges varázsa, -
Rámfigyel? Ő rá gondol? Úgy-e nem?!”
- Súgja a lány: - “A régit szeretem!”
1903

ASZFALT
Novemberestén, párás, szürke légben
Végigsuhant fehéren, hófehéren
Zsibongó utcán, téren.
Hol kába fényt szór minden kirakat,
A sivár, gőgös ívlámpák alatt
Sietve elhaladt.
Míg karcsú árnya a házak falán
Úgy fut utána - üldözi talán:
A gondüzött, a szomorú leány.
S egyszerre - megáll a sarkon.
Ott benn, a kávéházi füstbe, fénybe,
A csúf, közömbös, hétköznapi létbe,
Ott, - valaki. Ez ő! Nem tévedett!
- - Elnézve sürgő emberek felett
A férfi. Szeme, az utcára téved, -
Nem száll belőle tűz, se vágy, se élet.
Egyhangú közöny az arcon.
Egy pillanat. Csak amíg átsuhan
Egy szíven a ború.
Míg széttekint - magába, társtalan
Egy lány, ki szomorú.
Egy pillanat, míg az emlékezés
Zokogva tör elő.
Egy pillanat csak. És szemükbe ég
Sóvár, tüzes, dacos gyönyörüség,
A mindent feledő.
Csak ennyi! És míg gyorsan összefogja
Remegő kézzel sötét köpenyét,
Megcsukló vállal, tétovázón, félve
Vagy visszahívó, édes szót remélve
Megindul, a ködbe, odébb.
1903

VALLOMÁS
Habos párnákon vívódik egy asszony
Szemére halkan, reszketőn suhan
A végső árnyék. Lenn, az ágy fejénél
Virraszt a férfi sápadt komoran.
Már alighogy zihál,
A szívverése halkabb lesz, eláll.
A végső percben megmozdul az ajka,
Vonagló szókban, töredezve, rajta
Egy élet kínja, vádja ott remeg:
“Hazugság volt! Soh’sem szerettelek!
Valaki egyszer szívem összetörte,
Elhagyva, árván jártam a világon.
Te akkor boldogságot kértél tőlem,
Én hittem, hogy a békét megtalálom…”
De ezt a hangot fül nem hallja már,
Hullámot nem ver, visszhangja se kél,
A szók értelme elhal születetlen...
S hűlő kezére ráborul a férj.
1904

BETHÁNIA
Már akkor Judeában élt az Úr,
És közelgett az idő, hogy beteljék.
Már elhagyá a kedves tartományt,
Galilea hű népét, gyermeteg
Lakóit az üde, északi völgynek,
Bájos tavát, kökörcsines mezőit,
S a szürke ódon kővárosba tért.
Járt a papok tornácai előtt,
Pogányok faragott kapuinál,
S a templom fogadalmi kincsein
Merengett hosszan. Ám, ha szót emelt,
Az ő varázsos, ihletett szavát,
Otromba gúny üvölte válaszul.
Ósdi konokság, bősz, alanti gőg
Habzott az ajkakon s feléje dörgék
Az Irás kővé vált, komor igéit.
S olyan fáradt lett. Hisz, nem értik itt!
Meddő vitákban ellankadt kedélye,
S az eleven, galambszárnyú igék,
A szók virági mind elvesztek ajkán.
Esteledett... ő nyugalmat kívánt
S emberszívet, mely szívével rokon.
Elhagyta hát az árusok terét,
Kik az ünnep jöttén haszonra vártak,
S a jövevények utcáin keresztül
Át a kapun Khedron völgyébe tért.
Majd megkerült egy mezei lakot
És a vigalmak kertjét, az olajfást...
Lélekzetet vőn. Ah, ez a magány!
A szegény, koravén város zaja
Csak úgy hallik, mint sóhajos fohász
Vagy halk panasza álmos csecsemőnek.
Oly tiszta a lég. Csillagos az est.
Fenn a tetőn két ifjú, karcsú cédrus
Messze fehérlik, - két szerette fája.
Ah, törzsükön a holdfény mint kígyózik
És mögöttük milyen sötét a lomb...
Odább, a völgyben, terhelt fügefák
Dús ligetei közt megbúva, halkan
Pihegnek az apró embertanyák:
Getszemáne, Betfáge és ama
Pálmás falu, kicsiny Bethánia.
Az Úr megindult a holdfényes úton
És közelgett Eleázár lakához.
S ép akkor, délcegen, födetlen arccal,
Játszin emelve vállán korsait,
Lépett ki egy lány s őt felismeré.
“Uram! - szólt és gyorsan elébe szökkent -
Elhigyjem-é, hogy köztünk vagy megint?
Beh régen láttunk. És bátyám lakát
Még fel sem ékesítém. Térj be hát,
Áldásod rajtunk. Üdvöz’ légy, Uram!
Szegény házunkba’ pár ízes falat
Lesz még. Beh jó, hogy jércém el nem adtam!
Azóta szőttem új kendőket is,
Nyugvóhelyed milyen friss lesz velük!
A tűzhely is meleg még, olajam
Is van. Fáradt vagy, nemde, jó Uram?”
És míg ajtót nyit, halkan, zsörtölődve
Folytatja: “Mester, annyi gonddal élek,
A ház, a kert rendbentartása rám
Marad s a konyhán én gondoskodom,
Adok, veszek... öszvéreinkkel is
Én bánok el s e szövőszék enyim.
Mert Mária húgom úgy jár-kel itt,
Mintha látás gyötörné. Óh Uram,
Bajára írt nem mondanál szegénynek?
Úgy elbolyong, oly egymagába mén;
Jó ifjaink beszédit megveti
És egyre sápad. Ah, de itt jön ép.”
És jött a szűz, oly halkan, mint a harmat
A mirtuszok fehér keblére száll.
Redős köntöse mintha holdsugárral
Telt volna meg ottkin, olyan fehéren
Omolt körül a nyulánk termeten.
Az Úr láttára bíboros lehellet
Jegyzi a halvány, tiszta homlokot.
És közelít, félénk bizalmasan,
Mint anyja híján antilop-ünő
Kézhez szokik. Majd könnyedén omol
Az Úr lábához és átfonva térdit,
Suhog az ajkán sóhajos beszéd:
“Uram, bizonnyal tudtam, hogy ma eljösz,
Álmomba’ tegnap újra láttalak,
Fellegből volt a trónusod, Uram,
Lábadnál ültem, - így - s a magvetőről,
A fügefáról tanítál nekem.
Majd azt is mondtad: Az égi madárnak
Fészke vagyon... És a liliom ékes,
Csak az ember fia van számkivetve.
Aztán öledbe hajtám a fejem...
A könnyem úgy folyt, - nem tudom, miért? -
Fölém hajoltál... a fülembe súgtad:
»Boldogok, akik sírnak.« S vége volt.
Felébredék. Még egyre folyt a könnyem,
És tudtam, hogy ma eljösz. Vártalak.”
1904

A NAP VITÉZE
A fiú anyja elhalt még a nyáron, -
Hat éves volt. A lány alig mult három,
Örökbe tartott kicsi koldusok,
A hajuk borzas, szemük mosolyog
Talán, - mert senki sem vigyázott rájuk
- Vidám a kedvük, rongyos a ruhájuk, -
Valahogy összeszoktak rosszba, jóba,
Foltos ujjasba, tépett viganóba,
Nem ártott nékik hideg, se meleg,
Együtt kószált mindig a két gyerek.
Egyszer, - hogy tavaszodott nálunk épen,
Kék volt az ég, - a fű kiserkedt szépen,
Hogy kézenfogva ballagtak előre
A várhegy oldalán, a temetőbe,
Honnét alig tisztult le még a hó, -
Csak úgy betévedt Andris meg Kató.
A meredeknél, - túl a kőkereszten
A kisleány ijedve visszaretten,
És meglapulnak egy sirdomb tövébe, -
Ott fenn, - az útnál, - talpig feketébe
Egy asszony ül útszéli kis padon,
Az arca sápadt. Annyi fájdalom
Van a szemébe. - Igy van festve épen
Az Isten anyja a templomi képen, -
Tudja Andris. Ő iskolába is járt,
S míg kézenfogja a szepegő kislányt,
Biztatja: Ej no! Én vagyok veled!
Ha félsz Kató, - magam odamegyek.
S a szép úrasszony oly szelíden nézett, -
Dehogy bántotta a két kis cselédet, -
Feléjük nyujtá kis, fehér kezét,
Megsimogatta a Kató fejét,
S Andristól megkérdezte csendesen
- “Ki fia vagy te - édes gyermekem?”
Hozzásimult a lány, - a fiú bátran
Felelgetett, - s barátok lettek hárman.
Súgta Andris: “Az érnél - túl a réten
Színes kavics van, - jöjjön néni vélem!
Nem bír? Sebaj! Hozok belőle hát!”
S Katóka szórt ölébe ibolyát. -
Eljöttek másnap, - s nem kószáltak el,
Csendben maradtak a szép nénivel.
Harmadnap esdekelt Andris gyerek:
- “Meséljen egyet! Vagy azt mondja meg,
Mért jött ide, - a mi falunkba épen?
Honnan való? Tündérek erdejében
Gyémánt csudavárban lakott talán?
Ott van ilyen sok! Mondta nagyanyám.”
S felelt mosolygva: “Ahol én lakom,
Sűrű a köd, - hideg van ott nagyon,
Azért nem tudnék meggyógyulni ott;
Idejöttem - keresni a napot.
Itt fényesebb, - de nem elég - sohse...”
Kiált Andris: “Van arrul egy mese
A zöld király legkisebbik fiárul,
kétfejű sárkánnyal viaskodásrul,
Ki ezüst felhővárba fenn lakott, -
De elrabolta tőle a napot
Az a vitéz. - Biz én is elrabolnám!
Ha elmegyek - Kató -, te várakozz rám.
A sárkánnyal vihat úgy-é akárki, -
Nem baj, - hogy az ember nem ép királyfi?” -
Aznap este - szegényes szalmaágyán,
Hogy lepihent, - az a hétfejű sárkány
Ki nem ment sehogy a fiú eszéből, -
Éjfél is volt már, hogy elaludt végül.
Egyszer csak, - ablakán a kis kamrának
Hall koppanást - egyet -, majd kettőt, hármat, -
Kinéz. - Nagy fényesség tűn a szemébe,
Kinyitja gyorsan, - hát csak jön elébe
Toporzékolva, tűzesőt okádva
Minden meséknek táltos-paripája.
- “Ülj fel, - kis gazdám! - Széna, zab se kell,
Ne fordulj hátra, - csak énrám figyelj! - -”
S hegyen, völgyön repül a csodamén,
Azután meg a felhők tetején
Egyik csillagrul másikra szökell, -
A teleholdat gyorsan érik el,
Aztán a Göncöl szekeréhe’ jut,
Patái alatt porzik a tejút.
Körültök egyre növekszik a fény,
S míg egyet dörzsöl káprázó szemén
Andris vitéz, - már ott, előtte áll
A kacsalábon forgó csodavár,
És szól a táltos: “Most gazdám, elébb
Kérd el a Nyilas csillag fegyverét”.
Andris hallotta már az iskolába,
- A tudomány is elkel itt, hiába, -
Hogy túl a Mérlegen, túl a Bakon
A Nyilas csillag mi tájban vagyon,
Meg is találta, - ráköszöntött szépen:
“Minden jót, bátya, - az Isten nevében!”
Rámordul az őrcsillag: “Terrringettét! 
Hogy bátyádnak mondtál, - ezer szerencséd,
Ki máskép szól, mindenkit lelövök,
Hát a fegyverem kell neked, kölyök?
No, már a lelked rajta, - én nem bánom,
Csak úgy jársz, mint a többi harminchárom:
Volt azok közt vitéz akárhány, -
Téged is fölfal a hétfejű sárkány.”
Jön a fiú, fegyverrel a kezébe,
Szól a táltos: “Gazdám, semmit se félj te!
Csak ha a sárkány szembe jön veled
Kiáltsd: ‘Irgalom, jóság, szeretet!’ -
Aztán lőjj rá a nyillal!”
                                     Úgy esett,
A sárkány bömbölt, futta a tűzet,
Nagy dérrel-durral úgy indult neki, -
Ám a varázsszót ez sem feledi, -
Rálő, - s a szörnynek felszökken a vére,
Fel a várkastély tornya tetejére,
A kacsaláb megáll nagy hirtelen,
A hármaskapú meg nyitva terem.
Ahogy belép, csak eláll szeme, szája, -
Körülte van tündérország csodája.
A szóló szőlő szólítgatja szépen,
Mosolygó alma mosolyog kezében,
Csengő barack is csendül csodaképen,
Mintha angyalpár ministrálna épen, -
S középütt, - színes vizű szökőkútnál
Talpig fehérben, mosolyogva ott áll
Aranyhajú pici tündérleány,
S szól hamiskodva: “Félsz tőlem talán?
Szebb vagyok úgy-é, mint borzas Katád?
Velem játszani mindig fogsz-e hát?”
A fiú nézi és szól csendesen:
- “De már, kisasszony, - én megkövetem,
Ahol én járok, - velem nem jöhet,
Hogy enné meg a száraz kenyeret,
Mit rektor-nén’ sütés előtt ha ád,
Azzal szoktam kínálni kis Katát.
Üvegliliom-köntöse meg épen
Széjjelszakadna a virágszedésben.
Játsszék csak a magaformájú társsal,
Én beérem az árva kis Katával.”
E szókra a lány eltűnt, - semmivé lett
A kert, - s az egész boszorkány-igézet.
S a fiú bátran, büszkén, délcegen
Tizenegy szobán keresztülmegyen
S a tizenkettedikbe is belép.
Ott ül a király. Ékes, csodaszép
Palástja, trónja: - mind csupa arany
Csillog, szikrázik káprázatosan,
S a koronáján, - fehér ragyogásban
Izzik, tüzel a  n a p t á n y é r  csodásan.
Az Andris száján elhal a beszéd,
És betakarja mind a két szemét.
S szól a király: “Akárki a neved,
Olyat míveltél, mit senkise tett,
Odadom önkényt, ha - ép akarod -
A tarisznyádban vidd el a napot;
Vitézi munka, - bére a tied,
Isten neki! Odadom, elvihet’d,
Ha kedved tartja. Egy a bökkenő,
Kinek szántad, - a szelid arcú nő
Nincs már a földön. Ott meg nem leled,
Talált azóta sokkal jobb helyet;
Odament, ahol milljó nap ragyog,
Hozzá, képest kolduskirály vagyok.
T é g e d  valamikor majd elvezet
Hozzá Irgalom, Jóság, Szeretet. -
A rendet most ne bolygatnók, öcsém!
Maradjon a nap a régi helyén,
Hajolj a szóra, az Isten megáld,
S a kedvedért megáldja kis Katát.
Jó tettedért jót várhatsz, - higyj nekem!”
S felelte Andris: “Amen! Úgy legyen!”
Hogy ezt kimondta, felhő jött felé,
Sűrű fehér köd arcát elfödé,
S amikor nagysokára észhe’ tért,
Ámulva dörzsölte meg a szemét.
Ott feküdt kicsi szalmafekhelyén.
Virradt már, s a fehér hajnali fény
Széles csíkban a tűzhelyre esett.
Az nap - meg másnap is még - keveset
Látta Katót, - s játékra rá nem ért.
Aprócska dolgot meg picinyke bért
Kapott már néha, - s győzte emberül.
Vasárnap, - hogy újból összekerül
A két kis árva, s megy a temetőre,
Katóka észrevette már előre,
Hogy a sírkert szélin, - közel az érhez
Egy frissen hantolt sírdomb feketéllett,
S a temetőőr halkan szólt megettük:
- “Az idegen úrasszonyt eltemettük!”
A két gyerek elhallgat meglepetten,
Aztán egymásra néznek mind a ketten,
“- A sáros földbe? - Kacagni való!”
Dehogy is hitte Andris meg Kató.
Az égre néztek, ahol felhaladt
Sugárpompában a tavaszi nap,
Belenéztek sokáig, önfeledten,
És könnyes szemmel mosolyogtak ketten.
1904

ÚTI LEVELEK
Zsupra aggnő! Szökj fel, kabla!
Hazajött férjed, tombj Kató,
Az te szép palástodban
Gombos saruidban
Haja, haja, virágom!
Virágének, XIV. század.

Kicsi fülemilém, asszonyfeleségem,
A te csillagszemed ki ne sírjad értem!
Jövök már, jövök már prédanyereséggel,
Vitéz úrfiakkal, győztes hadi néppel.
Faltörő pattantyúk, nagyszakállas álgyuk,
Kárvallott seregnek az lett nyavalyájuk.
Kemény próbatétem, virtus-ékességem
Érted volt, neked lett, kincsem, feleségem.
Záporeső esik zavaros a Hernád,
H a r m a d n a p r a  úgyis odajutok hozzád.
Záporeső után eszterhaj megcsordul,
Táboroz a sereg, nem fogy ki a torbul.
Soknak ijafija eljött elejébe,
Rossz híredet költi. Igazat beszél-e?
Leesett a patkó pej lovam lábárul,
Az én árva szívem fél az árulástul.
Kár volt futószélnek nyomába eredni,
Csácsogó banyákkal szóba ereszkedni.
Nem hiszem, nem hiszem!  K é t  n a p  a váltsága,
Kedves galambomnak vélem mulatása.
Fekete városba’ fehér torony látszik,
Hímes álomlátás a szívemmel játszik.
Szép, deli rózsafám, kinyílott virágom,
Nincs nálad gyönyörűbb az egész világon.
Az égi madarak csak neked szolgálnak,
Zengő méh-bogarak teutánad szállnak,
... Rózsafa levele, szakadj rám, boríts el,
Csak, édes galambom, te ne szomoríts el.
Ládd, rokolyát hoztam, skófiummal ékest,
Gyenge lábocskádra táncos cipellőket,
Török asszony fátylát, habosat, fehéret,
Hajnalszínű kendőt, gyöngyöt, míves éket.
Csak te szeress engem, csak te mosolyogj rám,
Senki le ne törjön, harmatos violám.
Porzik az út, - száraz - nincs az égen felleg,
Pedzi már az utat a ló, - még  m a  megölellek.
1905

TEMETÉS
Vörhenyes foltok messze fenn a lejtőn,
A szakadékba’ halvány ködcsikok.
Üzenetkép száll a haraszt: A dér jön!
A lankadt szárnyú hír szól: Itt suhog
A völgyben, jönni fog!...
És halkan, mint az ébredő levélnesz,
Ahogy riad a néma fák alól,
S a reszkető fehér nádasban elvesz,
Úgy jön felém a kór,
A gyilkos, lassú kór.
Pihés mag érett rendre száz virágon,
Tobozgyümölcs zörren a gally hegyén.
Én Istenem! Nem volt fiam, se lányom,
Takaros házam enyhe völgyben én
Föl sem építhetém...
Hiába! Lenn, a sárba szertezüllve
Letiprott korcs magvak szemetje hull,
Bár hő igéret élni, élni szülte, -
Veszendő létük a hűs anyaölre
Panasztalan borul.
Hát jöjj, halál! Hószínű, lenge fátylon,
Mutasd a titkok mélységét nekem!
Ne legyen soha égő vajudásom,
Ne legyen kínos, iszonyú sebem,
Álmatlan fekhelyem.
Komolyan, némán, fövegét levetve
Virrasszon egy-két hallgatag barát...
Csak meddő jajszót, szennyes könyeket ne!
A két hideg kezem tegyék keresztbe,
S mormoljanak halk, elcsukló imát.
1905

MADÁRSORS
Megsebezték szárnyam. Lombtalan berekben,
Bozótos, avaros, vad erdőbe’ jártam.
Leszállott a dér is. Mindig betegebben,
Fázva bolyongtam a hideg éjszakában.
Vándortársaimtól messze elmaradva;
Megázott a fészkem, bomlott, kusza lett...
Vágytak reám, mint a menekülő vadra,
Hogy is találkoztam akkor én veled?...
Már tudom! Fény rezgett a te ablakodban,
Nyirkos, őszi ködbe’ enyhe lámpafény.
Kinyujtott kezedbe dermedten csapódtam,
A lehelletedre ébredtem fel én.
Beh jó is volt nálad... didergő madárnak,
Melengettél forró szíveden, - tudod?
Házatok békéje a szívembe áradt;
“Terülök! Terülök!” - szólt az asztalod.
Ó, de azóta már vége van a télnek,
Meggyógyult a szárnyam, repülni tudok.
És a lombok újra suttognak, beszélnek,
Hívnak, csalogatnak ismerős dalok.
Már szállnak a dalok... Kék tenger, tiszta lég,
Nagy rónák, városok, a titkok, a csodák...
Én hívem, fel se vedd! Csüggedt azér’ ne légy!
Nekem verdesnem kell a börtön ablakát...
1905

UTAZÁS
Jer, csöpp matrózom! Épitünk hajót!
Kis nyírfakérget bordának te hozz,
Én sássziromból tűzök lobogót,
Árbóckosárnak jó egy makktoboz,
Rúd lesz a pimpó szára, és a vad
Réti füvekből szigonykötelünk.
A szél is kedvez. Csillog a patak.
Dördüljön ágyú most! - Isten velünk!
Csak rajta! Oldd! Vigyázz! Hahó, hahó,
... Már indul a hajó!
Kicsiny hajó, ezüsthajó.
Messzesuhant. Hajlong színén a habnak,
Virágos partok közt repül, repül...
Mögötte erdők, rónák elmaradnak,
Idegen habok árján - egyedül.
És im, a tenger kék ölét kitárja,
Fehér sirályok repdesik körül,
A távol part aranygyümölcse várja,
Ott lomha sziklán karcsú templom ül.
Márvány hidak, száz oszlop... csillogó,
Köszönti mind. Honnan jösz, kis hajó,
Aranyhajócska, ezüsthajó...
Eltűnt? - Ne sírj! Majd nagyranősz fiam.
Építeni fogsz. Lesz még hajód neked!
Küzdeni fogsz lángolón, dacosan.
A két karodba lesz csupán hited,
És szólni fogsz az ismeretlen népnek,
Tűz lesz a szavad, hit, szenvedelem, -
Távol partok lakói összenéznek:
“Ki szólt? Ez Ige ismerős nekem!”
Honnan jöttél, titkos hatalmu szó?
Mint a kincsekkel megrakott hajó,
Zengő hajó, csodás aranyhajó.
Így futja be, lásd, a föld kerekét
Ezer meg egy ezüst-aranyhajó.
Áldott szivekből pazarolva szét
Nagy útra kél a gondolat s a szó.
- Ó, hány van siket pusztába kiáltva,
Hánya elindul s partot nem talál, -
Sok összesímul a vad tengerárba,
Köszönti egymást s többé el se’ vál.
- Az élet vad vizén találkozó
Kicsiny hajó meg nagy hajó,
Ezüst-arany hajó.
1905

A VADASI ERDŐ
A vadasi erdőt az Isten megverte!
Már a vadgalamb is elkerüli messze.
Tilos, tilos, tilos, fészkire nem járhat,
Kivágták alóla mind az öreg fákat,
Odvas, öreg fákat.
A vadasi erdőt nagyapám is vágta,
Egész falué volt mind füve, mind fája,
Békén legelt ott a legelő jószág is,
Békén virult ott a gólyahírvirág is
Az árnyékosába.
A vadasi erdőt, ...nem tudni, mi végből,
Nagyon kerülgetik a tens’ vármegyétől,
Keményszavú urak bekerítik lánccal,
Mérik háromlábú, ravasz masinával
Egész héten átal.
A vadasi erdőn gonosz törvényt látnak:
Csúffá tették minap az édes anyámat,
A kerülő látta, venyige volt nála,
Öreg fejérül a keszkenőt nem szánta,
Zálogba kivánta.
Vadasi erdőre adót is vetettek.
Falubeli lányok szamócát kerestek.
Inzsellér úrfiak alkudoztak rája,
Sohase volt annak olyan nagy az ára
Vadasi határba.
A vadasi erdőt az Ég is megverte!
Az örvösgalamb is elkerüli messze.
Tilos, tilos, tilos! Fészkire nem járhat,
Mert kidöntögették a jó öreg fákat,
Odvas, öreg fákat.
1905

EGY HAJNAL
Úgy emlékszem a fagyos éjszakákra!
A lámpám kormos, fűtetlen a kályha;
A furcsa kis terem: könyv, csésze, lombik...
Agyamba’ lázasan fonódik-bomlik
Száz új kötés, száz lenge kapcsolat...
Lényeget sejtve a külső alatt,
(Ó, az a hit, mi egyszer bennem élt!
Ó, az a vágy, mi akkor ösztökélt!)
Vágyban keresve, hittel megidézve
A lét örökegy, titkos szívverése,
A nagy törvény. Csak nyúlni kell feléje,
Csak forma kell, hogy emberész fölérje...
Már oly közel! Csak a  s z ó t  megtaláljam!
Megnyílt az út, érzem, hogy nő a szárnyam,
Érzem a sajgó, idegen gyönyört...
Ez a repülés! Elhagyám a kört!
... Amikor - hajh! - mint ablak üvegén
Fogoly legyecske ütközik, szegény,
Úgy csattan, úgy zúzódik szét a szárny
A Végtelen alig sejtett falán.
A mozdulatlan, néma kőkerub,
Amely kezdettül őrzi a kaput,
Megéledt. Kardja lángot szór felém...
Egy illetéstől visszahulltam én.
Itt voltam újra. Könyvek, lombikok
S az ismeretlen, gőgös, nagy titok.
Ám egyszer - épen márciusba’ volt -
Rámhajnalodott, mint eddig soha.
Még főm a könyvre álmodón hajolt,
S már bíborszínű volt a kis szoba.
Valami könnyű, léha, kósza szél
Rántotta fel az ócska ablakot,
Előttem szétzilálva lap, levél,
S már hebehurgyán szívembe csapott.
Ó, Istenem! Távol, méntás mezők
Száz illatos koboldja tört reám, -
Kérők, ígérők, sejtők, sürgetők,
S reszketve, várva, félve hallgatám.
Ó, mennyi szín, mit soh’se láttam eddig!
Ez ismeretlen élet mind a földé?
Mely rámborul, mámorba ejtve siklik
A töprengés dohos redői közé.
No, lám! a rózsák! Ah, a fellegek!
S mind e csoda máról-holnapra ébredt?
Vagy épp ilyen volt tegnap? Nem lehet!
Egyedül az én üdvösségem végett,
Hogy megismerjem, ami ősi, rejtett
Értelem él sugárba’, színben, dalban;
Titkok, amiket csak tudatlan sejt meg
És szók, amiket úgy kell súgni, halkan.
Hogy megtudjam: lélekzeni mily édes,
Halk, gyöngéd szókat szívni bé vele,
S engedelmesen símulva a léthez,
Köszöntöttelek Téged, aki éltetsz!...
S ez volt az Élet első reggele.
1905

ÉLET
Szégyellős halkan - csitt! - egy-két rügyecske
Pattant ki. Nyurga, fiatal füvek
Reszketve, ámulva még rejtegették
Szerelmüket a naphoz. A folyam
Ezernyi, gyöngyöző habhahotával
Kacagni kezdte őket, egyre jobban,
Friss jégcsillámit törte darabokra
És ingerelte a nagy kőhidat,
Ejh! - - - -
   Mint egyébkor, márciusba’ épen
   Bomlott erőik áradása volt,
   És mint levél nő, balgán, észrevétlen
   Két ifjú lélek egymáshoz hajolt.
   Titokban éjek álmát pazarolva,
   Nappal se mertek még szembe-szembe nézni,
   ... Mire az első csók megérett volna,
   Szétfujta bölcsen pár jólelkű néni.
És jöttek idők és törtettek az évek,
Vad rohanással gázolva, tapodva
Száz ifjú törekvést, dacosat, erőst.
Forralva öngyilkos, aszkéta lázat,
Mely, hogy feledjen, - őrület! - ezer
Idegen célt és idegen ügyet
Melengetett szívén; szolgált, vivott
És kőbe ütközött, hogy vére folyjon.
Ejh! - - - -
   Év azóta sok zuhant a másra,
   Mint fejszeütés a másik ütésre.
   Fagy nélkül is lehullanék virága
   A fának, bárha szélvihar se érje.
   Távol, külön. A hír, felőlük szálló
   Hozá, hogy csendben társat is találtak,
   Pár koldusálom ép valóra váló,
   S egy alkonyatban újra szemben álltak.
Ó, azt a percet, rémülten iramlót,
Miért, hogy rabbá tenni, láncraverve
Is marasztani nem lehet az álmot,
Hogy egyszer szégyellős-halkan, kipattant
Két rügy, s az áradó hab hahotázott.
És visszahívni mind a bennfeledt,
Halvaszületett, megszakadt sóhajtást,
S a szót, mely egyszer kell, hogy szívet érjen!
Ejh! - - - -
   Már tudom. Vasúton voltak épen,
   Tört, kúsza zajban, csüggedt unalomba,
   Az egyik járt késő siker jegyében,
   A másikat hajszolta gyermek gondja,
   És az a perc? - Igen! Csak addig tartott,
   Amíg tagolva zökken a kerék,
   Meg se halványított két fáradt arcot,
   Aztán - a vonat száguldott odébb.
1905

CSEND
Én nem tudok
A csendről, melybe száz forró titok
És jövendő viharok lelke ébred;
Hol nászát üli száz rejtett ígéret.
A csendről, melyre mennydörgés felel,
Idegzett húr most, ó most pattan el,
Vagy fölzengi a nagy harmóniát,
Az életet, az üdvöt, a halált,
Mindegy! Valami jönni, jönni fog!
- - Ily csendről nem tudok.
De ismerem
Hol bús töprengés ág-boga terem,
A csonka mult idétlen hordozóját,
Sok, sok magános, lomha alkonyórát,
Melyből a szótalan, közömbös árnyak
Vád nélkül, halkan a szívemre szállnak,
S a szívnek várni, - várni nincs joga, -
Úgy jő a holnap, ahogy jött a ma,
Míg percre perc születni kénytelen,
- - - E csöndet ismerem.
1905

A KASTÉLYBELI LÁNYRÓL
Az anyja rendben tartott sok léhűtő cselédet,
Kastélyasszonynak hívták. Minden kulcs nála volt.
Az apja - (úgy mesélték) - a gróf. Sok furcsa gépet
Babrált a vén toronyban és könyveket magolt.
Míg ifjan forrt a vére, szegény, közrendű házból
Úgy hozta el a gróf az asszonyt hajdanán,
Majd - megtűrte cselédül. Ám valamerre távol
Klastromba nőtt és tegnap került elő a lány. -
Úgy mondja, aki látta:
Olyan, akár a képen az öreg méltósága...
Mint egy fehér apáca, csendes volt, halovány,
És szomorún lézengett, amíg nap-napra telt.
Ám egyszer - tudj’ az ég! - e szótalan leány
S apja, a furcsa vén legény, egymásra-lelt.
És fenn a vén toronyban együtt tanultak este,
Vagy nézte karcsú, szép kezét a zongorán...
Azt mondta: “kis leányom!” - Az anyja sírva leste
És távol rokonok szörnyűködtek: “No lám!
Megérjük még talán,
Grófnő lesz, örökös lesz az a fattyuleány.”
A gróf kapott azontúl sok, hosszú levelet
És hivatta az asszonyt. Ideges volt kicsit.
Így szólt: “A lány... a  l á n y o m  szerencsés nem lehet,
Ha ösmerik az anyját. Ön nem maradhat itt.
Kap évdíjat... Holnap majd gyűlésez a család...
Velük én szembeszállok... A gyermek az enyém!
Ejh! Gyűlölöm a sírást!... Most hordja el magát!”
És indulna az asszony... Oly roskadozva mén,
A küszöbön megáll, visszatekint szegény,
Mintha valamit várna...
És akkor szomorún, némán megindul utána
És elmegy véle a lánya.
1905

TÖRTÉNET
Szegény Rákhel Anna elmaradt magára,
Ő volt Kisteleken a legárvább árva.
Se apja, se anyja,
Csak egy öreganyja,
Azt is a bíróság egyre licitálta.
Ki tehetett róla?! Senki fel ne rójja!
Csak Feledi Pista volt a marasztója,
Amikor elindult messze a világba,
Tengeren is túlra, nagy Amerikába.
Első esztendőbe’ jönnek a levelek,
A szomszédságnak is van benne üzenet.
Egy kis pénz is tőle,
A rendes időbe’
Az adósság lassan kikerült belőle.
Szegény öreg asszonyt egész falu járja:
“Adjon Isten, néném! Mit izén a lánya?
Hazajön-e már most? Lakodalom lesz-e?”
Csak Feledi Pista sohasem kérdezte.
Másik esztendőbe’ megritkult a posta.
Pénz nem igen jött már, - csak levelét hozta,
Szépszavú írását,
Meg a képe-mását,
Rajt’ legyező, gyűrű, hosszú, úri szoknya.
Az egész szomszédság megnézi, csudálja,
Öreg Rákhelnénak könnye perdül rája.
A tükör mellé hogy sírva odatette,
Annak is Feledi Pista hírét vette.
Fordul az esztendő, térül az új rája,
Egyszer csak elmarad levele, postája.
Sugdosódni kezdtek:
“Tán már nyomavesztett
Szegény Rákhelnénak cifra unokája?!”
Telik, meg is fordul újra egy-két hónap,
Nagypecsétes írást küldtek a bírónak.
Idegen nép nyelvén, idegen pap írta,
Rákhel Anna sorsa abba volt megírva.
“Világ csavargója, lelketlen úrféle
Az volt veszedelme. Összeakadt véle.
Valamíg tehette
Gyönge szegény teste
Összeroskadásig úgy dolgozott érte.
Mikor pedig meghalt, senkisem siratta,
Verje meg az Isten, ki idejuttatta!”
Rákhel Anna sorsát egész falu szólja,
Feledi Pista is mogorvább azóta.
1905

EGY KIS ROMANTIKA
A mi kadétunk új mesébe kezd, -
Sok asszony csügg szaván,
Megint az apród szerepel, a régi,
S a szép királyleány.
A hölgy szíve a rács megől epedt,
A fiu kinn dalolt,
Nem látta más, csak a diszkrét öreg,
A teliképű hold.
Zengett a lant, - és ah - szakadt a húr,
Nem látta, csak a hold, -
Megtudta mégis a király, kinek
Vad, kemény szíve volt.
Hívatja, s mond itéletet szegény
Fejére, - iszonyút.
Sötét börtönfenékre küldi őt,
A halovány fiút.
S most - hölgyeim - részvétük esdem én,
   - Szólott a zord király:
   - Ama börtönbül két ajtó viszen,
Mindkettőn könnyű zár.
Ha vakszerencse kedveli e gazt,
Válasszon, - akarom!
Az egyiket, ha nyitja, - nászruhában
Várja legszebb rabom.
Az egyik ajtón esketésre készen
Egyházfi, mátka, pap, -
Új szerelem úgy vezekli a régit,
Mire feljő a nap.
A másik ajtó - színre és alakra
Mindenben egyező, - -
Ám halálok halála várja menten,
Ha oda nyit be ő.
A másik ajtó színre épp olyan,
És rajta könnyű zár, -
Ám ott, megette - vakmerő fejére
A pallos éle vár.
Szól az itélet. S hosszú börtönéjen
Virraszt szegény gyerek.
Ez a pokol legrémesebb talánya!
Ki oldja, - fejti meg?
A két kapu hallgatva rámered,
Jaj! Mittévő legyen?
   - És a királyi hölgy sem alhatik
A lágy hóselymeken.
Nos - hölgyeim - szerelmes szív előtt
Maradhat-e talány? -
Pirkad a reg, - és ablakáho’ surran
A szép királyleány.
Asszonyfurfang előtt van-e titok,
Bár tömlöcéj fedi?
   - A szép bűntárs a börtön ablakán
Kopogva, - int neki.
Ám, - hogy melyik ajtóhoz küldte hát?
   - Kiváncsiak nagyon? -
Eddig az én mesém. Önök a többit
Fejtsék meg asszonyom!
Elhallgat a gonosz kadét,
És néma a szalon -,
Csak egy kínai bólint, vigyorog
Porcelán asztalon.
S a kékszemű Annie halkan sóhajt:
   - Megmenti, tudom én!
S ha ifja egybekelt a rableánnyal,
Maga zárdába mén.
És szól a miss: Magam is azt hiszem,
Ám úgy még nemesebb,
Ha búcsú nélkül, nyomtalanul tün el,
Égő szívén a seb. - -
Az őrnagyné töpreng: Ha esze van,
Azért a lány - marad,
Mért adnók fel a szerelem jogát,
Egy - házasság miatt.
A szép Edithnek ajka megremeg,
És szól sietve: Nem!
Ezerszer inkább halva tudjam én,
Minthogy másé legyen.
Egy asszony hallgat. Álmodozva ring
A hintaszék ölén, -
S hazudja: - Ah - halálba küldeném,
S meghalnék véle én.
1905

HU-RO-KI
A lelked messze, idegenbe való,
Gyűrött, furcsa, öreg japáni lélek.
Tettetve kies, mint szigetbeli tó,
S a nagy, riadalmas, dús óceánnal
Titokszerűn eggyéfolynak a mélyek.
Ha ott árboctörten elmerül egy hajó,
Fölzeng itt halk buborékja szinének,
Tükrözve torzon, döbbentőn, visszásan
A hajót, a halált, a vihart, a tengert...
Ez a lelked.
Fürge, szomorú, apró mosolyod
Halvány redője aranyszőtt selyemnek.
Selymek... zizegők, rajzosak, nyugtalanok!
Ideges ábrák kúsza gyűrüin át
Félbenmaradt, bús fényálmok kerengnek. -
Sok tipegő, finom ösztöngondolatod
Játékos és bölcs, mint a beteg gyermek, -
És mint a tarka, lágy, bőráncú selymet,
Puhán, hízelgőn alakomra dobod
A mosolyod.
A te szerelmed gyümölcsfa-virág,
Némán hajolva simítja az arcom.
Hűs illathálóban pihen a vágy,
Mint nagy, szélcsendes, parti reggelek,
Mint lampiónos, felhős tavasz-alkony. -
S én feledem, hogy itt ős láva-láng
Tikkadt heve ég minden szirom-ajkon.
“Amen!” - szólsz; s kivirítnak pici csoda-fák.
Bűvész vagy, bölcs vagy! Engem egyszer elveszt
A te szerelmed.
1905

PRIMAVÉRA
Csak halkan járj, halkan.
A fűszálakra vigyázzunk!
- Megérzi a sok gyökér lenn.
Vigyázva járjunk, - halkan!
Hogy néznek e fiatal fák,
Mert a kezemet megfogtad!
Nem, nem is mireánk néznek,
- Tán bölcsek e fiatal fák?
Én nem megyek tovább innét!
- A tó szeme most kinyílott,
Reggel van, árny van, a tó mély...
Én nem tudok elmenni innét.
Te várj meg engem a parton...
A tóba lenn egy mese-rét van.
Ha feljövök - ezer év mulva, -
Légy te a parton!
1905

HÍREK
Azért jön a tavasz, hogy bimbót fakasszon!
Felnőtt a falunkba’ három szép kisasszony.
Az egyik a jegyző barnapiros lánya,
A másik a zsidó bérlő nótás Fánnikája,
Harmadik meg a Nagyasszony
Gyenge violája.
Együtt jártak az erdőbe kék ibolyát szedni,
Kakuk szavát, Kati bogárt sorra elkérdezni,
Cigányasszony meginstálta, köpködte a kártyát,
Úgy mondta a jó jövendőt:
Jegyeskendőt, víg esztendőt,
Hírt, levelet, házibékét, papot, gyerekáldást.
Ahogy elvetettek, be is boronáltak,
A bérlő udvarán sátort kalapáltak.
A városi boltos... bizony gyatra legény!
Halvány, szomorú volt a menyasszony, szegény.
Mifelénk azóta
Nem csendül a nóta,
Zsidó bérlő szép leányát nem láttuk azóta.
Szorgos öreg télbe’, ádventi időbe’
Pápaszemes úr jött hivatalnézőbe.
Hiányosság volt e? Úgy kelletett lenni,
A jegyző urunknak el kelletett menni.
- Úgy hallók magától
Ángya-asszonyától:
Pesti dáma, híres dáma lett a barna lányból.
Kék ibolyák mikor újra illatoztak,
Az udvarház felől kék koporsót hoztak.
Kilenc dali legény kardosan kisérte,
Szerszavas asszonynép fennszóval dicsérte...
Hajnalszínű egek, ó, harmatozzatok,
Szép, tornyos fellegek, ugyan boruljatok!
Özvegyasszony lánya, hervadt violája...
Így veszett ki a falunak minden szép leánya.
1906

LACKÓ
Jött egy csoda. Harmatlágy, pici jószág,
Édes, pihegő, bimbószínű lény.
Vér lüktet benne! Eleven valóság!
S nézem kétkedve, tanakodva én.
Vánkospihéit elzilálni félek,
Már szétterült az álmaim felett,
Már átölelem féltve, mikor ébred,
Ó, el ne rebbenj tőlem, új igézet!
- A te szemeid a leggyönyörűbb szemek.
Jött valakim, aki nem volt idáig,
- Felém rajzó, bomlott vágyakkal telten,
(Bár öltögettem hószín, csöpp ruháit)
Csak nemrég is, be messzi járt a lelkem!
Hát vége volna a titáni hévnek?
Nagy száguldásnak viharparipán?
Közelebb jöttek-é a messzeségek?
Nem! - Csakhogy itt... engem keres az Élet,
- Az csak a párna fodra, Csacsikám!
Már halkan úszik a soktornyú város,
A légemelte, rezgő, csalfa kép
Mindegyre messzebb. És nyomába szálldos
A vágy, - szétfoszló, lenge párakép.
Viharzó tapsok zaja szerteszéled,
Homályba hullnak kísértő szemek,
Kilobban a tűz, elhallgat az ének,
Itthon maradtam - mindörökre véled.
Egy álom int még... Ne sírj! Nem megyek.
No lám! Elgörbült kedves gyűszűszád.
Ne sírj, kis ember, én gyönyörűségem!
Se lát, se hall egyébrül az anyád,
- Tejszagú, édes kis testeden át,
Csak azon át szabad az út már nékem.
Halkan hívó szók még kísértenek,
De a kiáltásnak ereje nincsen.
Szeme lezárul. - Nem, nem mehetek!
Csitt... aluszik! És akkor jól van minden.
1906

RODOSTÓ
Mikor beköltözött az örmény negyedbe,
Gyér udvarát kemény regulába szedte.
Jóreggel harangszó, mise nyáron, télben,
Rendre sorakozott kiki az ebéden;
- Ő maga ült fejtül... Nagymesszire nézve,
Nem látta, hogy keshedt az urak mentéje.
Ír-olvas napestig - vadászgat gyakorta -
Francia gróf izent - be sem bocsátotta,
Mert a titulusban esett vala vétség,
Fejdelmi személye várta, megkövessék.
- Gőgös magyar úr volt.
Aztán évek szálltak. Fakóbb a reménység,
Megritkul az udvar, gyérebb a cselédnép -
Ő a kályhatűznél, kis faragószéken
Fúr, csiszol, vesződik - átizzad egészen -,
Gyönyörű szakálla faforgáccsal teli,
Csendesen elfordul... maga is neveti.
De néha megborzong hűs, tengeri szélben,
Fáradt lesz, elszunnyad forró, nyári délben,
Fiát emlegeti; jön-e már, hol késik?
Hogy ott van, reszketve simogatja végig...
- Csendes öregúr lett.
Évszázadok multak. S egyszer - mért, miért nem -
Ócska sírt bolygatnak messze tengerszélen,
Avatag koporsót felkapja ölébe
Fújó gőzparipa - lihegve fut véle.
“Diadal!” S kigyulnak kérkedve a máglyák.
“Diadal - hazajön!” seregek kiáltják.
Sok drága puskaport égbe lövöldöznek,
Farsangos látásra asszonyok öltöznek,
Tort ülnek, lakoznak, harsog a szó szörnyen.
Benn a koporsóban halkan összezörren
Egynéhány reves csont.
1906
NÁSZ
Szellőről álmodik az éj,
A tikkadt nyári éjszaka sóhajtva
S a remegő, szomjas virágbibékre
Most pereg le a hímpor lágyan.
Az éj szomorú szemén a fehér ködudvar
Mint a vágy gyűrűje, mint az epedés árnya,
Úgy feküszik. - Sápadt boszorkafény
Csak árad, ömlik, mint tejszín folyam,
Széttört sugárok, - száz fürge ezüstgyík
Sajogva szökdös a fák levelére
Vagy elsurran néma kövek mögött,
Ha megmozdul a falon a bokrok árnya,
S a karcsú oszlopok magasabbra nyúlnak.
Csend, - csend! Ez ma a rontás éjszakája!
És lassan, mint aki előbbre-előbbre görnyed
Az ajk fölé, amit tilos csókolnia,
Úgy hág magasabbra az éj szeme, a hold.
S egy percben - mintha megállna. -
Már leszakadt róla a felleges árnyék
Foszló, halovány ködkisértetek ott fenn,
Elnyúló testűek, karmának sietve az útból,
Mögötte csak a setét, örök ég
Virraszt hallgatva, mélyen, csodamélyen,
- Egyszerre, - megreszket a holdfény.
Villanó sugara egy ablakba ütődik
A hószínű, csendes palotán,
- S úgy tetszik, - mintha zörrenne is az ablak.
Aztán valami titkos jegyű folt,
Kuszált betűi a rezgő, futosó fénynek,
Látszanak írva egy kőszobor alján,
De csak egy percig.
Odabenn árnyak kelnek, köszöntik egymást
A lenge márványívek alatt,
Ám gyorsan ijedten szétrajzanak újra.
Csend, - csend! Valami készülődik itten,
Valamire vár,
Valakit hív, keres, akar a hold.
Im, nesz nélkül kitárul az ajtó szárnya,
S a lépcső fokán, az alabástrom-küszöbön
Kilebben a néma asszony. - Szeme lehunyva,
A homloka sápadt, és az ajka körül
Vonaglanak titkos, rekkenő lázak.
Lépése nesztelen, s imbolygó, mint a lidércfény.
Ám hosszú köntöse tarkán teleírva virággal,
Halovány irisszel, lengő, hajladozó silliomokkal,
A karcsú szárak átfogják, simogatják a testét,
A halkvonalú, finom, pihegő testét,
Lágyan omolva rá, s összetapadva
Saruja kötésén, mint hév ölelés.
   - Megáll. Az arcát lassan fölemeli a holdra
S az rávillan, - ittas, ujjongó csókkal,
Forró, vad, szomorú sugárcsókkal,
Behinti vele a vállát, a köntöse virágit,
S ő hátrahajol,
Sötét haja villódzva, kibomolva esik szét,
S visszamosolyog rá gyöngén, asszonyos-engedőn.
Egy perc.
- A kert minden bokra egy hallgatag őrszem,
Minden kis levél lehellete visszafojtva,
Minden virág értőn, okosan lehajtva fejét.
Csend! csend!
Kék pára száll fel egy urna száján,
Egy kőurnából, a pillérek megett,
Hol játszva fogózik beléjük a korlát,
Nem látta senki. Erre suhant el a mámor.
- S a palota asszonya fölemeli karját,
Remegő virágkeze a köntösbe fogódzik
A kebel táján, és megbomlik a kötés,
Feltárva a bűbáj. A halvány silliomok
S a lenge iriszek szomorúan engedik el
A bőr meleg, sárgafehér selymét,
- Hol kék erek lüktetnek haloványan, álmodón.
- S fonnyadtan esnek le a karcsú, füzéres bokához.
Egy perc! Egy felcsukló sóhaj perce az egész, -
S összeremeg a csudás test,
A kebel, a váll, a halkhullámu csipők,
A gyönyör kígyója átcsavarodik rajta,
Aztán lesiklik. Egy lüktetés még, és vége.
Most megmozdul az asszony. Felnyitja szemét,
Tévedezőn, törötten reszket meg a fénye,
S a földre mered tünődve. Aztán lehajol,
Fázón magára húzza a leplét,
Hervadtvirágos szomorú leplét,
- Ráborul újra a sok letörött irisz,
Összecsuklanak a fáradt silliomok.
S ő megindul roskadón, lehajtott fővel
Oda, ahonnan jött, - a néma asszony.
- Odalenn hűs szél támad a fák közt
Sóhajtanak a szegény termős virágok,
Ha megmozdul a falon a bokrok árnya,
Mert ez a rontás éjszakája volt!
- - Az égen viharjós, fekete felhő
Vonszolja testét lomhán, - míg eléri
A sápadt vőlegényt és befödi arcát
A holdnak.
1906

PROMETHEUS
Köszöntelek, te mennykőhullató
Sötét Kronides! Emlékszel-e rám még?
Akit legyőztél, - én vagyok az.
Kinek bolond, nagy titánszíve
Egykor fájni tudott. Szeme könnyes volt,
Mert nem nézhette ama férgeket,
Az “ember”-nek csúfoltakat, kiket sáragyagból
Én-képmásodra alkotál,
S kik méltók hozzád, bizony,
Mert úgy kéjelegnek az egymás kínjában,
Mint az övékben te, fejedelem.
... Egykor fájt nekem sebük.
Szántam undok fekélyeiket és
Gyógyszert mutattam hegyi dudvák levében.
Láttam, hogy a sötétbe’ rajzanak,
Tolonganak bután, - iszonyú volt.
El kellett lopnom fényedet nekik,
Király, mert - vakon éltek.
Majd néztem a kezükformálta ércet,
S az agyagot; mily balga, tehetetlen
Értelmet kereső és reszketeg volt!...
Én sírtam kínjukon és mesterük levék.
- Óh, rosszul tettem!
Hogy leigázhattalak volna,
Bitorló Isten, tégedet, velük,
Ha mellettem maradnak!
De ők méltók hozzád, Zeüsz, bizonnyal...
Mormogó mennyköveid egy neszére,
Villámod hitvány pislogására
Összeremegtek gyáván: elfutottak
Vagy elédbeborultak, vádolva  e n g e m
A nyomorultak!... A te néped ők, -
De én élek még, Zeüsz!
Ismerlek jól: ki vagy!?
Nem vagyok én asszony,
Kit aranyesőben, hattyúmezben elámíts,
Vagy felhőrongyaidba rejtett arccal
Vigy kisértetbe!
Sem papod nem vagyok én,
Hogy busa fádhoz, a rezgőlevelűhöz
Zarándokoljak és hajlongva földig,
Könyörögjek néked, hogy engesztelődj!
- Én egyedül vagyok!
Ültem asztalodnál, ittam borodból,
Láttam meztelen asszonyaid,
S ama szép ifjakat, kik lakomáidra járnak;
Szétvontam titkos függönyeid redőit...
Engem nem ámítsz!
- Legyen bár szózatos az ige szádban,
S homlokodon oly tisztesek a redők,
Mint agg törvénytevőén, aki hószín
Köntösben a játszóhelyekre megy
S az ifjakat megfeddi: el nem ámítsz!
- Felém vitte el útja
S láttam a sápadt Inakhos-leányt,
Az őrültet, aki nászod elől futott,
Rémektől űzve, - rablott szeretőd...
- Úgy, úgy, csak sújts le rám!
Csak rázzad a pallost dühös-haragodban,
Nem ijedek meg!
Láttam, villámaid hogyan születnek
Ama nagy forradalmak ősméhéből,
Miknek te korcs-szülötte vagy.
Fattyú-király! Eljön még az időd,
Egyszer nagyobbat lendül majd karod,
Mintsem akarnád: kisiklik kezedből
A jogar - és te odahullasz,
Ahonnan jöttél, Zeüsz!
Tudsz-e majd akkor úgy, ahogy én?
- Itt feküszöm!
Fedetlen arcomra gyilkos sugarak esnek,
Az agyam átfúrják, égetik, emésztik a velőt,
Karom ha vonaglik, zörren a lánc,
S míg véres ínnyel a sziklát harapom,
Éhség gyötör és el nem oltható
Szomjúság kínoz... Megnőnek a percek,
És én várom a nagy keselyűt,
Mely mindennap eljön hozzám, - soh’se késik -
Hogy csattogó, iszonyú karmaival
Egy napra megint foszlányokra tépje
A szívem. Látom őt jönni
És kacagok, - óh hogy kacagok,
Ha látnád, - Zeüsz!
1906

CIGÁNYBALLADA
Útszélen ül Mára a redves kövön,
A kebele apró, a dereka nádszál.
- Haj, sátrat szedett és elment messze az öröm,
A csók, meg a dal. A büszke vadásznál
Tévelyg valahol. Őt követi.
Néz, - fehér kígyók futkosnak barna szemén,
Varázsvonalat ír az ujja hegyével.
“Jöjj sátán úr, segíts, mert elveszek én,
Boszorkányige a nyomába nem ér el,
Itt legyen, akarom, - szeressen engem!”
Kilobban a földből rőten, feketén
S szól: “Add nekem a négy testvéred!
Az öcséd, a hugod, a bátyáid enyém!”
S húrt készít, vékonyabb húrt, vastagot, - négyet,
Zengő húrt, kígyós fehéret.
“Most az apád kell!” Azt is odaadja.
És szekrényt formál, karcsút, mint a virág,
Rálehel szomorún és int bólogatva:
“Így jó! De most még add az anyád!”
És odaadja a lány.
S lett - lószőr a vonóra a hosszú hajából
- És vonja, csapongva, szilaj, szaporán.
Majd beletép, - s visszaadja nyögve a távol
És kacag és zokog szavára a lány,
Ahogy ő akarja.
Jött gondtalan újra az ifjú vadász,
És hegedül Mára a redves kövön.
Haj! - Fehér kígyók serege futva cikáz.
Rásímul a bűbáj. Vad, gyilkos öröm,
Ujjongó, tépő pokoli nagy bánat.
Ott maradt fogva. Szerette nagyon.
Vérig csókolta. Átkozva könyörgött,
Ha futott, - visszasírta a nótás vadon. -
De egyszer eljött szomorún az ördög,
Mert övé a kettő. És elvitte őket.
A csodaszerszám meg ott maradt, - hallga!
Vén, kósza cigány jött, az vitte magával,
Azóta kacag meg zokog, aki hallja,
- Ha viszi falukon, városon átal
Ahogy ő akarja.
1906

EGY SÍRRA
Mért könnyezel, anyám? Ne sírj fel engem!
A földi létből ami szép: az álom
Jutott ki osztályrészemül. Hagyj most pihennem!
A torz valót, ó, jobb volt be se várnom.
1906

ESTE
Sürgette a férfi: “Ugy-e jösz te velem?
A nagy csodaváros kapuja kitárva,
Ketten suhanunk át utcán, tereken...
Majd ránkborul, tudod, az este bűbája,
Majd hull az eső, halk, üde, tavaszi, lágy,
És ingerel, szédít, pihenni se hágy,
Száz törtszínű fény libeg a vizes úton,
Suttogva, zsibongva jő nagy sokaság,
Az illatos ködben ezer kusza vágy,
Az alkotás üdve is megszáll, ó, tudom,
Csak te velem jöjj!”
Felelt az asszony: “Én megyek, igen!
Szükséged van rám, és szeretlek, érted?
Egy kis szobánk lesz az emeleten...
Majd gyorsfőzőn csinálom az ebédet.
Aztán meséket mondok halkan, lágyan,
Ha kályhatűz lobog az esthomályban.
Égő fejedre úgy símul kezem;
Az én ujjamba’ gyógyító bübáj van,
Halk zsibbadás beszédem dallamában...
Te majd a terveidről fogsz nekem
Suttogni csendesen.”
1906

JÓSLATOK
Ős Kaldeának három szent öregje
Ama kicsiny jászol körül megáll.
És szól az első kegyes ámulattal:
“Hozsánna néked, újszülött király!
A régi jósigék betelve nálad,
És mérhetetlen a te dicsőséged!
Fénylő arannyal, Izráelnek fénye,
Szegény, agg szolgád hadd szolgáljon néked!”
S a halvány asszony halkan kérdezi:
Honnan való vagy, nyájas idegen?
“A szavad ékes, föl nem érem ésszel,
De - nem tudom - úgy elszorul szívem!”
És szól az ifjabb: “Hadd köszöntlek én is,
Próféták lelke, igéret fia!
Te vagy szava a pusztán kiáltónak,
És Téged hallván, megtér Sodoma.
A te neved elterjed Alajonban,
Mint illatozó nárduskenetek,
Szűzek követnek liliomos mezőkre
Téged. Ah, e tömjén illik neked!”
Felel az asszony: “Ifjú bölcs, bizonnyal
Jól ismered te mind, mi írva van,
De - kis szegényem itt e durva gyolcsban -
Tán álmodom. Nem értelek, uram!”
A harmadiknak olyan bús az arca
S oly hosszan nézi Mária fiát,
És szól: “Asszony! Míg az idő betelnék,
A te szived is hét tőr járja át.
Akit te szültél, gyötrelemre szülted,
Mert szólni fog, és nem lesz, aki értse;
Szeretni fog és száz ocsmány szitokkal
Epét meg myrrhát nyujtanak feléje.”
Az asszony felriad. Reszketve, sírva
Keblére vonja szunnyadó fiát,
És könyörög: “Ó, szörnyű a beszéded!
Én értelek! Uram, ne mondd tovább!”
1906

ŐSZI SZÁNTÁS UTÁN...
Őszi szántás után száll a darumadár
Messze, magos égen,
Tavalyi szeretőm, a módos, a telkes
Kendi biró fia most izenget nékem.
*
Kendi bíró fia, ne izengess, hadd el!
Nem értem a szódat. Semrni köze többet
Én árva szivemnek te csalfa sziveddel.
Tudod, szegény vagyok. Tulipános ládám,
Tornyos nyoszolyámat dolgos két kezemmel
Nehezen kerestem.
Kendi bíró fia, tornácos portádra
Mégsem kivánkozik se lelkem, se testem.
Kendi biró fia! Tavaly ilyentájba
De sokszor megálltál setét, késő este
Violás kis kertem rácsos kapujába.
Nóta volt a szavad, méz volt a beszéded,
De ha lépés hallott, miért fordultál el
Röstelkedő képpel,
Haragos mért voltál, hogyha emlegettek:
“Ne hozzatok hírbe koldus cselédnéppel!”
Kendi bíró fia, van egy legény, látod,
Kevésszavú, jámbor.
Mégis a csárdába, tavaly ilyentájba
Fokost emelt értem szüreti vásárkor.
“Keserves lesz dolga, száz élte ha volna,
Aki még egy szót szól arról a leányról!”
Tilos estidőben égő tűz parázsa
Annak a legénynek nem gyúl ki szemébe,
De ha tallózni mék, az ő keze nyomán
Itt is egy, ott is egy elfelejtett kéve.
Az ő anyja szólít: “Jöszte, kedves lányom!”
Az ő édesapja: “Fogadj Isten nálam!”
A könnyem hullását egyik is, másik is
Kegyes, okos móddal nézi, csitítgatja,
Megverne az Isten, ha az én szívemnek
Voln’ az ő gondjuknál egyéb gondolatja.
1906

TÜSKERÓZSA
A zordon, sziklai várban, a Sória-Mória hegyén,
Száz rózsa kinyik ma csudásan; rózsábul az út, a sövény.
És sürgeti, kelti a szellő, hogy illata, illata szálljon,
Hadd lengne, suhanna a légben száz ifjúi rózsaszín álom.
Mert rózsa nyílott a kövek közt, omladozó, bús hegyi várban,
A szeme fényes, - tizenhatéves, szép, rózsaszínarcú leány van,
Haj, mesebeli szolgahad! Amikor int,
Teremjen, sürögjön a kedve szerint.
Ám eljöve orvul a tündér, a haragvó,
És szólt szigorúan: “Ejh, mit az álom!
Jer, küzdeni, élni! Peregjen az orsó,
Oly rendes, józan e munka, leányom!”
Haj!... Tőr van a guzsalyban, és fogan az átok,
Szép, illatos álmait van-é, ki megója,
S ha fagy merevíti a lenge világot,
Vad tüskebozót lesz a rózsa, a rózsa.
És vége az üdvnek, és vége a dalnak,
Hullnak a földre, a sárba a rózsák:
Fakul, kihamvad a mosolya annak,
Kit megsebzett a valóság.
Nagy csend van a szívben, és csend ül a várba’,
Denevér surran, a multbul egy árnyék...
Ám hős lovagifját még valaki várja:
Nem holt vala meg, csak alszik a lány még.
Peregve az évek sorba letelnek,
És egyre sürűbb lesz a tüskebozót.
Óh, menteni kén ezt a kárhozott lelket!
Óh, mondani gyorsan a varázsige-szót.
És jő a királyfi végtére, sokára.
Hős, ki egy sárkányt maga lebírna,
S oly szép, daliás! Jön, feltör a várba,
S hull egyre, halkan a halott leányra
A rózsa, a rózsa szirma.
1906

SAKK-MATT
Kis kertilócán, vadszőlős ereszbe’
Kései langyos, nyári délután,
Sok tarka szálat öltésnek eresztve
Babrált egyszer egy haragos leány.
Nem egymagában volt, - ez a baj épen! -
Mellette is meg szembe, szörnyűképen
Figyelve, gyanakodva egy a másra,
Egy mókás öreg ember meg a társa,
Fölöttébb komoly ifjú húzogat
Tarka ostáblán furcsa bábokat.
Fogy a futó, menekül a király,
Itt még a bástya rendületlen áll;
Szökdösve oldalt, jobbra-balra térnek
Az ördöngős fehér-fekete mének,
S bár egyre hull a sok vitézi báb,
Új nemzedék jön és tüzel tovább.
Harc, melybe’ nincs szenvedély, csak ész,
Melyben, ha minden elhull, mi se vész.
Ám egy redő az ifjú homlokon
Jelenti: az eset komoly nagyon!
A lány csak ölt, csak tűz, - kifejti egyre...
Csodálkozó haraggal várva, lesve:
“Mikor lesz vége? Udvarolni sem mer?
Beh ócska játék, beh unalmas ember!”
Mult napra nap, telt lassan hétre hét,
S a kerti asztalon terítve szét
A harcmező; rajt’ sárga-barna kocka
Következetes híven váltakozva
Most is a régi. Talán odabent
Van felbomolva a bölcs hadirend!?
A harcos bábú lézeng oktalan,
Meg visszatér, majd ész nélkül rohan.
A király egy csikót vesz üldözőbe,
Paraszt a tornyot ütné agyba-főbe,
S a királyné, rézsút tipegve fogytig,
Az ellenséges fővezérbe botlik.
... És kit okolni kell a sok bajér’,
Két nyugtalan kéz néha összeér.
S két ifjú szempár, amikor lehet,
Találkozik a csatatér felett...
Nagyapó nézi hosszan, meglepetten:
“Olyan komoly, derék fiúnak hittem,
S bomlik immár ez is oktondi lázban!...
Nincs tartalom a mai ifjúságban!”
1906

REGGEL
Elvitte nyugalmam egy hajnali álom,
Feledve imetten a színe, alakja,
Ködbeborítva, messzemaradva...
Valamit keresek és nem találom.
Lihegve a függöny redős szövetén
Betör a győztes, a reggeli fény,
Iromba fantomok, száz újszínű lény
Surran előttem, amig üldi a fény;
Késik egy, - már-már foglya levén
A lomha tudatnak a lét peremén -
Ám bomladozásuk szörnyű serény,
E tarka lidérchad, - de megkötöm én!
Ittfogtam a szót... ám értelme felén!...
Mi volt? Hova lett?... Idehagyta?
Más a színe és más az alakja...
Tördelt, kusza szókat még suttog az ajkam.
Valaki kacagva említi ébren:
Mit álmodhattam?... És nevetnek rajtam,
A nappal sugaras derüjében,
Diadalmas, nagy derüjében.
1906

SZERETTELEK
Szerettelek téged
Hajnalhasadáskor, -
Harmatos hajnalon,
Rózsapiruláskor,
El is feledtelek
Első kakasszóra,
Mindennap feledlek, -
Máig is temetlek
Azóta, azóta
Meggyászoltalak én,
Pillangós ruhába
Sirattalak minden
Hangos kacagásba, -
Pénteken pirosba,
Szombaton fehérbe, -
Ma is gyászollak tán,
Virágvasárnapiján,
Rózsapiruláskor,
Talpig feketébe.
1906

APÁM
Beszélik róla: különös, nagy szeme,
Opálos, idegen, északi szem,
Távolba révedt mindig. El tudott
Babrálni félnapon egy tő virággal,
Hozzáhajolt - s a gyönge, finomult,
Kényes, nagy szirmok küzködő illatát -
Az asszonynak is - a lelkét kereste.
Képeket gyüjtött, könyvet, régi himzést.
Az emberekkel is erőlködött,
Dús lakomáin csillogott az asztal,
Zaj nélkül szolgáltak fel, s a borok
Kristálytüze oly mélyen, lángolón
Aranylott. És ő kedvét lelte benn,
Amíg friss volt az abrosz s a virágdísz.
Ám később, mikor egyre harsogóbb,
Vitázóbb lett a szó, fojtóbb a füst,
Szidták a kormányt a megyés urak.
Tíz is beszélt - és trágár, durva tréfán
Kacagva dőltek el -, baráti csókban
Ellágyultan dadogtak majd, amíg
Néhánya horkolt már pittyedt ajakkal.
Oh - akkor oly zavart lett, oly merengő,
Elnézte őket fátyolos, bús szemével,
S érezte, hogy csak ő a magános itt.
Aztán füttyentve hívta be hű ebét.
Csörtetve jött a vizsla, hozzásímult.
Ölébe téve az okos, nemes fejet,
S a szürkülő borgőzös reggelen
Amíg simogatta - egymásra néztek.
Mondják; később én lettem szemefénye.
Feledte értem a híres virágait,
Csipkés, szalagos bölcsőm fölé hajolt,
És mint egy drága porcellánt, úgy őrzött.
Mennyit virrasztott kis betegágyamon!
S amikor egy nap, senkitől nem tanulva,
Le tudtam írni először két betűt,
Magához vont és súgta: “Így, kicsim!
Mire te felnőssz, más lesz a világ!”
És akkor jött a kór, s ő haldokolt
Sokáig, bizton tudva végét.
És nem volt sokkal idősebb, mint ma én!...
Mondják, miattam gyötrődött éjszakákon,
Ha rámnézett, a keze ökölbe szorult.
“Koldus leszel!” - szólt s elfulladt a szava -
“Mért nem lehettem éretted fukar!”
Ó, édesapám, ha tudnád, hisz semmi az!
Ha nem lett volna soha nagyobb bajom!
De látod, a világ se változott azóta;
Mennyire nem volt igazad, apám!
Most hallom a hírt - oly gyepes a sírod.
Bókol a márvány s az aranyos betűk
Lemosva mind. Oly régen jártam arra,
És minden évben vannak záporok.
Mennyi vihar! Ó, hányat megértem én,
S az élet, apám, milyen nagy zürzavar.
... Ha látnád, igen, már van kis unokád,
Fényesszemű, hangos, eleven csöppség,
De szeme oly más, mint a tied s az enyém!
Így jó. Mert fognak még jönni viharok!
- De hátha más lesz a világ, mire felnő?
De milyen régen is alszol már te lenn!
Nem voltál sokkal idősebb, mint ma én,
S aranybetűid az idő mind lemosta,
És hallom a hírt, oly gyepes a sírod!
Elvihetem-e még egyszer virágaim?
Ki tudja?! Az élet olyan nagy zürzavar,
És én olyan fáradt vagyok - apám.
1906

GARABONCIÁSOK
Vers libre
Most új dalok hegedősei járnak,
Tépett szárnyú, nagy viharmadarak,
Lázongás kereső, vad, nyugtalan árnyak -
Vajúdásuk termékeny, gőgös, szilaj álmak,
Prófétái ők démoni, ősi csodáknak,
- Ám betegek, bénák, furcsák, szomorúak.
Az új kobozok kúsza ütemre ha lelnek,
Múzsájuk az asszony, aki hattyut ölel:
És zengik, amit csak bomlott agyú sejthet,
Ihletük méregpor, bús mákvirág kelyhek,
Iromba daluk tép, zaklatja a lelket,
- Ám kobzukon a jövő szilaj himnusza kel.
És eljön a jövendő, amire várnak;
Egyenletes, szabad, munkás, erős,
Emberek jönnek, étkesek, vidámak,
Asszony, ki szürke, dolgos, rendes állat.
Szerelem, melyben nincs gyönyöre gátnak,
Ó, jaj - szegény, szegény sok új hegedős!
1907

BÖLCSŐDAL
Hunytszemű, kicsi pintyőkemadár te,
Hója, hahója! Neked édes az álom!
A könny, ha lehull rád, elszenderít jobban,
Nem érzed, hogy éget, úgy-e, virágom!
Nem tudod, úgy-e, hogy vergődve, sikoltva
Vágyna leborulni reád,
Hogy hazajött, hazajött nagy messze utakról,
Csodás, vad, idegen utakról
A te rossz, a te hűtlen, a te céda anyád.
Hója-hahója! Már zakatolhat a szívem,
A tiednek külön ere, élete van.
Már zúghat az átok, nem félek, hogy benned
A kárhozatom új életre fogan.
Én csendesen alvóm! A pillád se rezzen,
Míg őrület suhog az agyamon át,
Valami angyal itt tartja kezét, itt,
Vigyázza a torkod apró pihegéseit,
Mert forró zivatart lehel az anyád.
Hója - hahója! Ébren vagy-e, Isten?
Halld meg az átkomat az éjszakában!
Ha egyszer, csak egyszer még vad álmok után űz
Illatlelkek serege, kósza bűbáj, lidérctűz,
Vánkosait üresen, hidegedve találjam!
Úgy! Halottmerev legyen csöpp fülemile-lábad,
Fakó, szederjes a te szád, üde szád,
Ha még egyszer megindul a nagy, viharos úton,
Csodás, gyönyörű, idegen úton
A te anyád, a te édesanyád.
1907

FELFÖLDI ROMÁNC
A Jézus meg Péter nagy fáradottan
Szállást kértek estennet egy majorban.
Ám kérleli az asszony: “Nincs helyem!
Nehéz órám megjő az éjjelen.
A ház kicsiny. Zokon ne vedd, uram!
- Messziről jöttök? - A pitvarban van
Friss szalma. Azon elnyughattok épen!...”
És megköszönték az Isten nevében.
Éjfél előtt hördül nehéz nyögés.
Neszel Péter: “Segítsd uram a jámbort!”
“Eredj Péter, nézd meg milyen a hold?”
“Kinn jártam, uram, vérszín tűzbe volt.”
“Fordulj be hát! Még nincs itt az idő;
Gyujtogató, ki most világra jő.”
Éjfélkor hallik panaszos sirám.
“Tedd, hogy megszabaduljon már, uram!”
“Eredj megint és nézd: a hold milyen?”
“Nézvén - késformát vélek látni benn.”
“Fordulj be hát! Még ez sem jó idő!
Embervért ont, ha most világra jő.”
Éjfél után szörnyű jaj szó üvölt.
“Uram, segélj! Uram, nem hallod-e?”
“A holdat Péter!” ... A hold tiszta már.
Felhőtlen égből telt, fehér sugár. -
Most megbékél az Isten és a nő;
Ember születik. Betelt az idő!
És enyhe, szent csöndesség lőn a házban.
1907

REGÉNY
Kilenc kis táviró-kiasszony
Oly aggodalmas reggel óta;
Lesik a jelzést: “Semmi, semmi!”
“Ah, jönne bár! Fordulna jóra!”
És illan a perc, száll az óra.
Egy tiszti szolga hozta reggel,
“Válasz fizetve...” - a szöveg:
“Ha nem jő hír, hogy megbocsátott
Ma délig; - jól van! Nem szeret!
Egy kis golyó... Adieu! Megyek!”
Ah, - tízre jár! (A hadnagy úr most
Gyujt káromkodva egy szivarra,
Biztatja bőszen a szakaszt, hogy:
“Át! Jobbra nézz - és indulj balra!”)
“- Tíz óra, hajh!” - “Ma délre halva!”
“Beszterce!” - “Semmi! Gabnaárak!”
“Ez az! - Újsághírek csupán!”
Az arcuk ég, a szemek könnybe,
Úgy les szorongva mind a hány,
- Kilenc kis szorgos, szürke lány.
“- Tíz óra!” (Valaki e percben
Hölgyére gondol - mosolyog.)
- “Ó, végre!” És megcsuklón, félve,
Mint síró asszony remegése,
Zörren a gép, - s kopog, kopog:
- “Nem haragszom! Rád gondolok!”
A fülledt terem egy sóhajtás,
A zörgő munkazaj pihen...
- S villanó, - fátylas szárnyon szállva
Átcsillan a regény varázsa, -
Rejtett, szerelmes, idegen -
Kilenc szegény, jó kis szíven.
1908

ERDŐN
Nincs messze még! - Tán egy szavamra vár!
- Smaragdlevelek rezgő mélyiben
Halk fényeső. - Ejh, áruló köpeny!
Mért lesked ott? El van végezve már!
Szél zörren át. Futkos tétova nesz. - -
- Most mozdul!... Ó, korhadt fatörzs az ott!
Hát el bírt menni mégis, - itthagyott!
Fülembe cseng: “Utolsó szavad ez?” -
Szörnyű, - e sok fa hogy utamba áll!
Szeret, - szeret! Tudom, megbánta már,
Szeszélyem űzte el, s most nem talál.
Nem válhatunk mi így el! Ó - megyek!
- Már szétsimúlnak mind a levelek,
Az ösvény. - Csitt, ő az! Hunyt szemmel áll,
Az arca ónszínű, mint a halál...
- Most várok még! - néznem kell; hogy remeg!...
1908

RÜGYEK
Jöjj, nézd kicsikém!
Télies, szürke gallyak hegyén
Bársonyos, hűs pici rügybe zárva
Szunnyad a vén bokor ifjú ága,
Száz színes, illatos, dús virága, -
Itt benn vár, - pihen.
- Úgye, csoda ez, kicsinyem?
Halld, halld, a madár!
Fészket rak, hogyha párra talál.
- És őrzik, etetik, féltik, ójják,
A pici eleven sok fiókát
- Mind fura, nagyétű, hangos jószág,
S lassan - nagyranő.
- Fiam! Tietek a jövő!
Beh kék a szemed,
Amikor fénylőn visszanevet!
Kis ember, fiókám, szívem, vérem!
Virágom, levelem, - reménységem!
Minden árny, minden lomb téged védjen!
Élj dús tavaszt!
Áldott a dalod, az útad!
1909

ÉN SZEGÉNY
Két szemem erővel feszítettem nagyra, kerekre: Nézzen!
És ösztökéltem a lelkem, hogy: serkenjen, kapukat nyisson!
Buzgón azalatt az ujjaimon számláltam titkon,
Hányféle a szín, illat, íz - és hánnyal vagyok már készen?
Hol képvetítő-szereit beigazítja a lét, oda mentem,
S csavartam én is a gépen. “Más!” Hogy a hangját halljam,
Sok néma, leláncolt, bús dolgot megütöttem. Szisszentek halkan,
S én bensőm húrjait konokul, kitartóan eközbe’ figyeltem.
Idéztem a férfiút. - Milyen látása, ereje, hite? Szava,
Ha összeszorítja düh, bolond könny, vágy rezgeti s álom?
Kérdém: milyen a “szerelem” ködétől fátylas aranyesőben szitálón
Mondjuk: egy temető... alkony... hajó, víz... kis tanya-szoba?
- Cserébe adnom is kellett ó, sokat! Éjet és évet.
S jött sok megtervezett idill, közhely, futó
Perc, habgolyó. És szó, altatni akaró.
De tükrös, éber szemem kerekre-nyitottan csak nézett.
S szóltam: bizonnyal adhat nekem valamit kép, ember, táj, városok?
Lám, sok idegen arc! Szemek, - sok párás lélek-ablak!
Utcák, új hidak, ó templomok. Csak valamit ki ne hagyjak!
És eltökélten minden kriptát, csukott szobát kinyittatok.
Képmás ha rejti előlem titkát szép, ősi mosollyal az ajkán,
Remélve, s szívdobogva órákig állok előtte s kikönyörgöm, kivárom.
Végighúzom a tenyerem sok furcsa, tanagrai kis márványkirályon,
Ó, - most a dolgokat mind kimozdítom. Mögöttük valami van tán!
De nem lelem.
Énbennem vak, siket az Ige és gyökértelen!
Én átkozott üvegvalóm csak átereszt színt, fényt és árnyat.
Énbennem befelé fakadott piros hólyagsebe az életláznak.
Én - egy-egy nyilalló perc, mint fénysejtés, béna idegre ha rámhat,
Tudom, elevenig soha, sohsem ér.
- Hol az én életem? Mi az élet nekem? Mit ér?
1909

MORVAMEZŐTŐL URÁIG
Apám északról jött. A lelke ércvízű tó,
Mely súlyos hegyek sötétjén küzdve ezerévig szivárgott,
S elnyomva, mély magányban mindent magábaváltott,
Mi titkos, lágy erővel oldó és gyógyító.
Oly szomorún fölényes, mint bölcs, szelíd, komoly,
Egyetlen hű szolgája valami izgága, zsarnoki úrnak,
Kitől rakoncátlan kis úrfiai tanulnak.
- A csigaháza volt egy szép, hűs, okos mosoly.
S gyermeke én...
De én kicsinyebb vagyok, mert érzem, csak nem merem követelni a részem.
Mert kezem egy kilincsen, csak nem mertem soha még felnyitni egészen.
Ha sértve elémvet morzsákat az élet, gőggel a porban otthagyni se merem.
Bár gyűlölet fullaszt, emberséggel fölveszem és ajakammal illetem,
Sőt - hogy érdemes legyek, önként viselek böjtöt és terhet és jármot.
Ha üt, jogformát keresek, hogy igazát védjem és félreállok.
Mert csigaházam és menedékem az ál-fölényű alázat.
- Mert belezárkózva egyedül vagyok, úr vagyok, senkise láthat,
Mert leigázott, szlávos apák hős félelmében reszket a lelkem, szegény.
S így tisztelve - kijátszhatom a dolgokat gyengén, ravaszul - apáim gyermeke én.
S lám, furcsa-e, szégyen-e? - Anyám véreit is a vérembe leltem.
Vércseszemű, lobogó, nagyhomlokú, kislovú had.
Verecke után a lapos, puszta Urában kicsiny urak,
Kik évezerig “ellenszegülnek” bús garral a zsombékos telken.
Hol újudvar állt, finom idegenség, bőárnyú, kegyes királyi palást.
Nem mentek el. Eb ura! Ott különb ember is koccintana náluk.
Igriccel ittak. Magukét. Szamosszeg a világ, és házuk a váruk!
Igric, ha dicsérve nótába-szerezte, kacagva laktatták torkig a nyavalyást.
Volt, ki paraszttal soh’se szólt, köztük szeges ostorral járt csak.
De nagy pestis-időn haló szemüket ő fogta le csinján.
Másik asszonynak esküdött, hogy gyűrűje ott lesz örökre az ujján,
S egyszer... levágta gyűrűstül az ujját, hogy oda lökhesse elébe: “Lássad!”
... S hogy mindez bennem asszonnyá kicsinyült!
Tudod-e? Hogy engem akarni nem, csak kérni és várni lehet.
Hiszed-e? Nekem egy kicsit mindegy. Nem sírok. Kacagva szeretek.
Játszol? - Túljátszom. (Bennem valami nagy álomkomoly!)
Elmúlt? - Nem is volt! (Hol az “örökké” szent babonája, hol?)
Ó, én megkeresem az asszonyt, a másikat, hogy jó legyek hozzá, és szívemre öleljem.
Megáldalak vele, elküldelek vele (előttem nem lehet asszony), hogy kedved teljen.
Így! - (Bús álomurak. Ura urai a láp szigetén.) -
A csigaházam, a váram olyan egy, oly gyönge... olyan én.
1909

A VÁROS
I
Haloványselymű reggel, felhős fény, szőke színek,
Lenn ódon, szürke minden, meleg szépiabarnával árnyalt,
Torpad zömök pillére sok régi, régi háznak.
Palakockákkal mustrás az esővert, ó kövezet.
Alattam utcák és tornyok és fellegvár messzi képe,
Súlyos kőhidak át a platinafényű vizen. -
E roskatag, királyi város méla pompája izen:
- Sok csiklandón új látásnak ma friss idegekkel elébe! -
Az erkélyen terítve... Itt ülök zsibbatag
Álom, s fürdő után még, lágy távolokba nézve,
Napfénycsík szállal át, - beletáncol a mézbe, -
Jó volna itt maradni békén. De nem szabad!

II
Árkádos út, faragott, régi kövek!
Nosza! Két buzgó szemembe venni
Óbetűs írást, íves kapuboltot,
Mindent!
Lallala! Megindultam hát menni!
Gyorsan, iránytalan! Most felfedezek!
Ott térré tágul az utcasarok.
Ó, - jobbra a víz már hídtorony, oszlop,
Ormok, kupolák! nem!
Mert én most balra akarok!
Én odamegyek most, ahová akarok,
Nincs, ki zavarjon, sürgessen, vigyen,
Társ, akit féljek, hogy én zavarok,
Ha jobbra, - ha balra,
Jó nekem egyedül, igen, igen!
Itt templom, ott hídak, - itt tornyok, ott ormok!
Két árva szemem! Sok súlyos igéret!
Dologra! Látni! - Ó mindjárt megyek én
Ide is, oda is.
Csak hadd ülök le kicsit! Hadd nézek, nézek!

III
Ni! A régi tanácsház órája az ott,
A Havlata Pavlata regés remeke!
Megvárom! Még öt perc, - még három, kettő!
Ver zengve, - s kijönnek, mind a tizenkettő,
Az apostolkák sorjába, körbe.
Az Péter a kulccsal, az János a könyvvel.
És hosszú, vontujjú, vézna kezükkel
Megáldanak engemet, az idegent is,
Keresztet írnak és tovalengenek.
A halál ezalatt egyre csenget,
“Ne még!” - könyörögnek balrul a szobrok.
A Paraszt, a Pénzvágy, a Hiúság tükörrel.
De ő “igen”-t bizonygat kis vázfejével. - -
Ám vége! Elverte sorát az óra,
S a végső mozdulatba merevül Áldás, Halál.
Amíg új óra száll.

IV
Mélyülő ívek elnyult denevérszínű árnya,
Szilánkba-tört fénysávok a kőmozaikon már,
Csengve koccan a lépés a barna padsoroknál,
Csalóka távlatok a tömjénködös homályba.
Benn bágyatag, fehér csipkékben a nagy oltár,
Mély fakóarany derengés, halk mise-bűvölet,
Álmatag, messzi sárgák, zárkózott lilaszínek
Közt selymes, zümmögő hipnózis lágy fénypalástba járkál.
Smaragd és rubint az ablak. Ó gyermeki, régi hitek!
Pirosban láttam a poklot, izzó tűzbarlangjait én,
Hűs légutat, híg lebegést a csillagok éji közén
A kékben. - És vértanú-dicsfényt jelentett a zöldszín üveg.
Gyöngén imára tett kis forró tenyereim közén
Így lüktetett a vér át, zsibbatag test-delej áram,
Szent voltam, sulytalan, lélek a zsongó áhitat-árban.
Míg félcsukott pilláim fátylán így káprázott át a fény.

V
A várfal tornya. - Jön kulccsal ifjú parasztasszonyka.
Megy előttem gyertyával a horpadt kőgrádicson,
Szoknyája friss, ragyog a szoros, fekete kontya,
A mondókát szaporán, ügyesen ontja:
“Éhbörtön és kínzóház és vesztőhely volt e torony!”
“Itt a ciszterna-száj. Itt lebocsátták hosszú kötélen.
Adtak vele darab kenyérkét, pohárnyi vizecskét.
Négy társa négyfelől láncon itt várta napokon, éjen,
Hogy üvölt és nyög a mélyben.
Ha csend lett, a másikat - így sorba - leeresztették.”
Mondja, mint balladát. Mutatja ősz Taliborka piciny emlékit!
- “Ölt, foglalt, konspirált, - s itt gáláns franciakártyákat festett
Vérrel, téglaporral, korommal - e néma üregbe’ tíz évig.
Míg szép, úri fejét vevék itt.” -
Mondja, - s okos kis nőszeme fénylőn már borravalóra lesked.
Valóban, ez ölnyi kőfal, e súlyos pincebolt hiába nem lett,
Valóban, itt sóhajokat kellene hallanom, véres századok neszét,
- De hányszor nyilt ki azóta, hány profán kiváncsi szemnek!
A fátyol hányszor föllebbent!
Nem lelem erét e percnek, - sorát e versnek, - tán ráfogás, színfal az egész!
- Ki! - Vadszőllős kis felügyelő-ház! A déli ég kiragyogott. -
Nyolcéves fiú trónol fáskamara-küszöbön, deszkaládán,
Zöldharisnyás, pirostérdű. Gajdol játszós-komolyan ott,
Kezébe’ hosszú, karmesteri bot, - -
Két hófehér nyuszi fülelve rá - ül kedvesen a hátsó lábán.

VI
A ghetto-temető ez, az ősi halott-negyed. -
Földette, feketült sírkő, korhadt, fehér csont felásva,
És elrakva, - mert szűk a hely már, - zsúfoltan egy a másra,
Százados, nevetlen holtak, - cserélve gyermek, öreg,
Rokonok, idegenek,
Kalmár, alkimista, lévita rakásra.
Még esőtől nedves a ribesz. - Halk zöldje hogy összefog!
Vadócon és lazán bebokrozta már az aljat,
Kis gyöngédleves ága a vésett betűkbe lankad. - -
Nagy, tétova pazarság! Levél, kő, név - mennyi sok!
Hogy cikáznak néma gyíkok, - -
És némán alkimista, lévita mind hogy hallgat!
Egy kavicsot, - tiszteletül a törzs címerjelébe itt!
Nagyhírű rabbi Lew, csillagok útja-tudója e holt,
- - Komoly, középkori zsidó, - sápatag, hátba’ hajolt,
Pihenésül sötét, eleven szeme a teleszkópba kémlelt,
Bár dolga után, csendesen éldelt,
Okos kalmár (titkos alkimista), szent lévita és
Tíz gyerek apja volt.

VII
- - És énbennem e percben olyan nagy a tisztelet.
Lelkem legmélyén vallom! (és nagyon csendesen lépek,)
- E sok régvolt idegennek, minden névtelen névnek,
Minden elmult időknek, minden igaz halálnak,
A tudva-befejezésnek, akarva-elnyugvásnak,
Önnön sorsomnak is, a látva-magamravettnek,
(Mert egyetlen fóruma, én, a fölöttem-ítéletnek,)
- És a csendnek, a mosolynak, az alázatos beszédnek,
A mély, komoly, egyszerű, kicsinybe-elmerült létnek,
(Mert nem büntet, nem áld; csak elhalad, s elfeled,
Önmagáért-való fazöldnek embersírok felett,)
És párzó, vizes gyíkoknak a temetőfalon,
Mindennek, - nagyon
Adassék tőlem e percben tisztelet!

VIII
Szikrázó virág-színfoltok, nagy tűzpelargónia-ágyak,
Szökőkút-szivárvány íve, - márványpad, nyírott bokor; - - -
Szempillám úgy esik le. Halk szél jár, zsongító, bágyadt,
Rózsaszín délután. Már felhőkbe vet a fény sávot.
Nagy csend a hegyoldali kertben. Távolból zümmögő nyüzsgés. - -
Lenn, messze alattam a város, a város - -
Top, top! - - A kőlépcsőn valaki lassan felcsoszog.
Kövérke, öreg nő jön, feketeternós, csipkefejékes.
Léptenként görcsösen előrefeszíti a botot.
Megáll. Felemeli arcát kis sóhajjal - s elnéz az egen. - - -
Megint vár, - liheg. Most a virágokat szemléli, - s mosolyog.
A kút nimfáin is tűnődik soká, - mert eközbe’ pihen.
Kedves! Mint egy gyerek! - Virágai közt így ment át nagyanyám.
- Mi jár eszébe! - Reszketeg feje bólogat. Min nevet? - -
Hálisten elhaladt, - nem látott. Megmentve néki e magány!

IX
Jaj! - Már lámpák gyúlnak a homályban. -
Jaj, messze morajlik az idegen város.
Mi lenne, - ha feledném a hotel nevét?
Jaj! Gyorsan sok zegzugos utcán!
Úgy botlom a görcsös kövekben.
Kisboltok előtt bámész, rossz-arcú népek. -
Jaj! Miért is futok én itten? - -
Mi közöm ide? Mim van itt nékem?
Nem követ nyomon valaki - mögöttem?
Jaj! Egy utcácska még, - kettő, -
Ott kiérek. Ott robogás van,
Fény, villamoskocsik, emberek, élet.

X
Már itt. A portás mosolyogva köszönt.
Intim kávégőz, füst, - a pincér sürög, szalad,
Aranyos tükrök, zaj, vitatkozó beszéd,
Ujságok, szanaszét -
Jó biztonságos fény. Jó meleg kulturaszag.
És fenn a hotelszoba. Ma odatartozom.
Ott hozzámtartozók: írás, könyv, ruha, csomag.
Ó, - otthoni csomagok, - és otthoni gondok,
Érdekek, undorok; vágyak, bolondok!
- - Most vetkőztetik le a kisfiámat.
Otthoni szobám. - Ott most lámpa nem ég,
Homályban az asztal, a kályhasarok. -
Ott halotti csendben a jövőmre várnak,
Mert évekig láttak
És mindent tudnak rólam a butorok.
Prága, 1910

VENUS REGINA
Álmodtam; és tudtam, hogy álmodok;
Azt álmodtam: egy hercegnő halott. - -
Fedetlen fővel, gyászban csak néhányan,
Kiválasztottak állunk ott körülte:
Hű udvara, egy szürke, mély teremben,
Homokkő-oszlopok rideg raja,
S balzsamok közt, miket a holt lehel
A szarkofágon, mely vasból emelve. - -
Görnyedtem áll a herceg. Fenn magasból
Sávozva hull be egy fakó sugár,
Az ifjú szép halott haját simítja,
S szétporzik gyengéd lábai fölött.
A fejedelem sír. Könyje csillogva foly szét
A ravatal elefántcsont díszén,
S a padló köve felszívja csöppeit.
Most olvasom a ravatal írását
Álomban-é, - - nagy, szürke vasbetűit:
REGINA SEMPITERNA MORTUA.
Különös! Az úrnő, ki örökkig él,
Az volna itt halott?... S most érzem én,
Nagyon szerette hitvesét a herceg.
Ámulva hallom, hogy énekelünk,
Hogy velük dallom én is:
Holtig gyászol
Fenkölt társat fenkölt lélek,
És a vigasz vágya vétek,
Borzadsz, fázol?
Könnyek medrén kútat ásol,
Könnyfolyódnak medret ásol.
Bárha lényed újra éled, - -
Iszonyod e drága képet
Visszatermi önmagából.
Most felegyenesül az ifjú herceg.
Megfordul..... Hisz császár. Egy német császár
Koronázó palástja rajt..... De nem,
Álom csupán... ...Ó, hisz te vagy barátom,
Ifjúkori barátom, akit egykor
Szégyenben, rongyokig lezüllve láttam,
Adósságban, szennyben; hogy lehet császár?...
Ejh, hisz nem álom... Én vagyok a herceg.
Én intek. - - S főbbjeim lassan emelve
Viszik a mély üreghez drága testét,
Hallom a feszes kötelek rívását.
Ahogy lecsúsztatják. - - Nem, nem sírok.
Elfordulok, mert látni nem bírom,
És nem bírnám érinteni kezemmel,
S jaj, ezt a szörnyű balzsamillatot...
Ó daloljatok, daloljatok megint,
E kinzó lármát mulasszátok el,
Nem akarok zokogni..... S zokogok már,
Zokog velem a messze boltozat.
Holtig áldjon
Szabadultat szabad lélek. - -
Ám az élők vágya: élet.
   - Tudsz-e szállni, szállni vélek,
Szellemhaddal, szellemszárnyon?
Hogyha kelnek, megölelnek,
Bú-körödből kiemelnek.
Most már bírok magammal. - - Most szívem
Fényre áhít. S míg mögöttem tompán
Kong a sötét bolt, - a szabadba lépek.
Megingok. A kék déli ég lenyom,
Szemem vakítja. - - Messziről viharzó
Sokezerhangú ujjongás zaja
Hatol felém, s lehelletem akasztja.
Most látom; hisz az én népem ujjong.
Hisz magam írtam tegnap a parancsot:
“A nép örvendve tisztelje halottait,
Mert így akarta ő, drága úrnőm!”
Tavaszünnep van. És alattam messze
Fatetők csillámzöldje hömpölyög,
Teraszos, tölgyes park dús lombja révlik.
Oda - - leszállok. Ott, a fekete
Gallysűrűn átsürög az ünnep üdve.
Tisztás ragyog, és mintha galambszárnyak
Hószín raja surrogna át a fák közt,
A májusszagtól édes levegőben,
Mégis.... galamb röpte nem ily hullámos,
Virág hull ily ziláltan. Szárnyvirág.
Szárnyas, fehér virágok tengere
Felhőzi az embernyüzsgést. - - Most látom...
Összefogóznak, körben lejtenek,
Szétválnak újra - - virágzó gallyakkal
Táncolva játszanak. Megyek utánuk
Illatjok tűz-nyomán... - Ó, látom őket,
Mezítlenek. De nem. Valami fényt
Lehellnek tagjaik, mely mint a fátyol
Átlátszó, bár sűrű. Nyakán, kezén
Ékszert visel mind; válluk gyenge szárnyat,
Mint mesenagy nappali pillangóké.
S ki szőke hajjal jár, kék burka van,
Sötét sörényűeknek tűzpiros.
- Így táncol népem, szárnygallyakat lenget,
Tiszteli drága nőm akaratát,
S lát engem; mint álomban loholok,
Mindenki ujjong. S ott a pázsiton
Szép kút csobog, - - és egy sereg leány
Lejti körűl dalolva.
Vággyal vigasz jár.
A kéjben minden megfejtve,
Halálba élet van rejtve.
Ó, ha kebleim dombjára hullnál.
Szájoncsókolnál,
Tegnap és holnap hadd volna felejtve.
Mily szoros a koronázó palást,
Hévség sugárzik, forróbb, mint az ég,
E lányok s ifjak fénylő teste ontja.
Most csapatonkint szemlélem a népet.
Itt valamennyin ifjú emberek. - -
S szívem atyai gonddal telik el:
Hisz öregekért is van a tavasz,
De ők, úgy látom én, most otthon ülnek,
Bús odvaik félfényében morognak;
Nem ösmerik királyi szívemet.
Én ifjaim ti! Énekeljetek!
Ti értitek drága úrnőnk szívét.
Dalt! És a tölgyek száz levele reszket
Férfihangok karától.
Évek: órák, kínra-költek:
Gyönyör: annyi mint pazallás.
Élet: vérző sebbel dallás.
- De ha szív-véreddel élted:
Sorsa oldott, mély hitvallás.
Ó, egyre forróbb fényük olvadt burka,
Egyre nyomasztóbb királyi ruhám.
Éget. Pihenni kell. Elhagyni kissé
Az ünnepet. Már messze tarkaságban
Foly szét a szárnyak játéka a földön.
Vállaim fájnak. Végtelen e park tán?
A fák sűrűbbek lesznek, erdők lesznek;
Egy völgybe érek, mely bükkel benőve.
Fellélekzem. Úgy hat ide a zaj csak,
Mint szent morajja távoli misének.
Alig erősebb, mint a forrás hangja,
Mely útamat mormolva követi.
Mélyül a völgy, s körülhajol egy párkányt.
Itt szétgurul a forrás, s ragyogó
Szivárványfonalakká fut a fűben.
S zeng, mint valami dal. Nem: eleven hang.
Már szakadék a völgy. Tajték ragyog lenn,
A fák mozgalmas árnyakkal behintik.
Hídösvény ível ott, - s a karfa karján
Fényektől hajnalozva hajlik át
Kettő a meztelen lányok közül.
Dalolva hinti vízporral ösvényét
A szőke most. Ó szépség! Álom ez!
Reszketek. Idenéznek; látnak engem.
Mindketten látnak engem és dalolnak.
Miért félni?
Csak a szívemben van sötétség.
Színes szintje forró szépség,
Tarka láva. Fényben élni,
Int az örvénytorkú mélység.
Nem álom. Édes ijjedelmem: élet.
És az ő hangjuk él; mindketten élők.
Te gyönyörű, a halvány mennyszínekkel,
Édes asszonyom hangja a tiéd!
Te légy vígaszom, ahogy ő igérte,
- Igen, vár engem, át-int, jön felém.
Látom, amint keblei csillogása
A lomb közt bujdokolva felmerül,
S a bükkfák fehér törzsétől kiválik.
Igen.... hónyakára, karja türkizére,
S ott a másik.... járása és rubinja,
S mint lágy lehellet, pihegőn remeg
A pelyhük égkékje, pokolpirossa.
Ott szemük parazsa villan felém.
Ott vannak. S az édes ijjedelem
Szivemtől halántékomig szalad.
Mert te.... te másik, tárna szemeiddel....
- Édes asszonyom szeme a tiéd!
Te légy a vigasz, melyet ő igért!
Összefogóznak.... ketten intenek.
Le? Oda? Én is? - Szöknek.... fulladok!
Csobogva úsznak át a másik partra.
Koronázó ruhámban két karom
Utánuk nyujtom. Lenge kacajuk cseng.
Ott állnak, állnak, állnak és dalolnak.
Tudsz-e szállni,
A Magány Völgyétől válni? -
Itt erednek az erők,
Szent fogósdi-játék járja,
Hagyjuk, hagyjuk a késlekedőt.
Megfordulnak. Már el akarnak hagyni?
Fel az ünnephez.... a szakadék martján?
Már a liget gallyával koszoruzzák
Mentükben hajuk játszva. Várjatok meg,
Nem bírok oly gyorsan. A zuhatag....
A híd oly messze.... És szoros ruhám,
Nehéz királypalástom.... várjatok hát,
Hisz levetem. Már ott van, lenn van. Ó, mily könnyen
Lélekzik a meztelen ember. - Úszom,
Habos friss tajték locsog vállaimra.
Már itt. Elérlek. Futsz?... - Gyorsabb vagyok,
Megjöttem, szárnyak csattogása hallik.
Az én szárnyaim. Én is repülök.
Zizzenő, kettősszinű lenge pár.
Égszín s rubintszín lángokból fonott
Lendit szilajon a szőke nyomába,
Megvan. De.... mindakettőt kell, hogy bírjam.
Ott.... azt a baraaszeműt akarom még,
Most.... Nem, a szőke illant el.... Kacagnak,
Kezet fognak megint. - - Messze, rikoltva
Örvend a nép, s üdvözli vadászatom.
Már énekes, virágos láncban indul
Felém segélycsapatjuk. Nem kell, nem kell,
Én ejtem el. Itt vannak - - ujjaim közt,
Itt szőke.... barna.... repülő hajók....
Szorosan tartom.... ah.... felébredek.
1910

ZILÁLT NAPON
Gondolni akarok az avultszagú, szomorú házra, hol mint gyerek jártam szorongva, idegenül.
- Egy vaksárga agátgyűrű volt a halott papbácsi nagy viaszkfényű kezén. -
Vagy fullasztó harangzúgásra nyomott és céltalan vasárnapdélutánokon,
Vagy amikor a nádas égett és pernyét söpört szembe a pusztai szél...
Jaj, sírni, sírni kéne ma valamiér!
Egy alagút jutott eszembe, messzi, magános és mindentől külön. -
Berobogna éltem suta vonatja, s egyideig sötétbe lehetnék,
Szégyentelenül, egyedül. Mint aki mindenből kiment már! Mint a halott!
Ott felszakadna és felfakadna még egyszer, ami egyetlen igaz bennem.
Jaj, könnyítő könnyek után hova, hova kell mennem?
Jaj, lehorzsolt életfokok, özvegyes évek, dacos kikapcsolódás!
És hogy próbálok élni és jó lenni így, mikor nincs kinek és kiér’!
(Oly súlyos a világ szépsége! Oly idegen a lomb, víz, egek! Oly messzi egymásnak az ember!)
Jaj, ez a konok kívülről-nézés már halálba, halálba fáraszt:
Csak egy dolog esne jól: egy kis alázat.
Mért mondom most: “Régi halottasház, siket harangszó, gyermeki szorongás?”
Istenem! Hisz csak egy kicsi-kicsi felejtkezést akarnék.
Mert fölégtek mögöttem a hídak, és odaát maradt mindenem nékem.
Nem, nem! Egyébre gondolni! Ami lesz, ami jöhet még. -
Istenem, Istenem!
Csak most már gyorsan a vég, az öregség!
1911

EMBERKE
Rámnyitja az ajtót
Anyám, már itthon vagy? - Há, lábujjhegyen szöktél be megint!
És ki köszönt a fiának? Anyu elfelejtett köszönni. Na, - szép!
Hol pislogsz a sötétben? - A kályha mellett ülsz? Odatalálok!
Megvagy!... Te buksi bagoly!... Mért olyan sütős-meleg a tenyered neked?
Öledbemászhatok?... Csak a néma nem felel, ha kérdezik szépen!
- ‘Iszen te mondtad, hogy a buksi bagoly a sötétben pislog!
Azért haragszol?... No lásd, hogy tudsz te beszélni, szívem!
Te, máma megittam cseppig a kávét. Nem hiszed? - Kérdezd csak Terézt!
Nem sírtam, míg mosdatott. És egy gombom se’ hibázik, nézd meg!
És tudom már ma mondani a k-át a torkommal így: kkávé, kkutya.
Ugye, mert én vagyok a te egyetlenegy okos fiad?
Rajzoltam máma egy Hófehért, de nem fért a koporsóba a lába. -
Ha nagy leszek majd és betűt rajzolok, mint te és adnak azért
Sok-sok pénzt, mint neked, - én mindennap fogok hozni
Kardot meg autót, meg kockát. - Vagy nem, teneked, nem azt,
Hanem tortát, meg könyvet, és kesztyűt, mint Hófehérnek a törpék.
És lovat meg puskát magamnak. -Te nem hoztál semmit ma nekem?
Én... csak tréfából kérdem! Én szeretlek, hanem is hozol!
Csak a rossz fiúk kérnek mindennap új valamit!
... Elmondod ma azt a verset, hogy: zig-zúg a jégcimbalom?
Ejnye anyu... Hát mért vagy te ma megint olyan...?
Valaki bántott? De megverem én azt egyszer egy fával!
Tőlem is a piros labdát tavaly elvette tudod
Egy rossz csirkefogó az utcán, - mert tavaly még kiscsacsi voltam,
De most már megnőttem és elverném, ha előtalálnám!
... Anyu! Hisz te még nem kaptál csókot! Azért?... Add csak az arcod!
Hajolj ide. Nem tudsz?... Aki nem mozdul, az lusta - érted?
Na, hozok hát ide egy széket és felmászok. Jaj, be nehéz!
Itt fáj - a homlokod? No, mindjár’ nem fáj, csak odaérjek!
Hopp!... Még egyszer!... Harmadszor... És egyet még ráadásba.
Így! Látod, hogy már meg is gyógyult?
Ugye kishuncut anyu? Semmi baj! Katonadolog!
N-n-na!...
De most már aztán játsszál velem!
1911

UTOLSZOR A LYRÁN
Egyszer varázslóasszony képébe jött, “Véletlen” volt a neve.
- “Bízd rám, ideigézem! Itt terem ablakon, kéményen át is.
És azt hiszi majd, hogy a szíve hozta. »Téged kereslek hajnal óta« - szól.
De ha alkonyatkor jön is, ha egy órára... mégis csak a halálod előtt.
Majd felöltöztet, mint rég, vágya szép köntöseibe, hogy ragyogj.
Majd szűzzé csudál és ifjúvá dicsér megint szerelme. -
Önts olajat a tűzre, asszony, és világíts a küszöböd elé,
Mert bocsánaton és alkuváson még eladók gyönyörű percek!”
De ülve maradtam én és rajzoltam ujjammal a porba.
- “Már készülődik az alkony, kevés az idő, későre jár.” -
Egyszer mondtam: “Várj, szerelmem, amíg orgona nyílik, jön a nyár!”
De akkor is messze járt tőlem már a bimbós csudálkozás.
Kislány-rokolyáim friss, kartonos illata elillant régen
És két mámortalan szememre hiába borult két dús, lila fürt...
Mindegy! Fejem körül már ősz hajak lágy glóriája ezüstöz;
Itt ülök s elzümmögöm “utolszor a lyrán” még magányom hegyibeszédét.
“Boldog bizony, ki már özvegyre vetkőzte, szűzzé sírta szívét,
S ágytól-asztaltól az élettől elváltan még élni tud,
Ki már képeskönyvet rajzolt e tarka világról kicsinyült s torz alakokkal.
S lapozza, ha a bánat is (utolsó szép társa) már elhagyni készül.
Ki - bár későn-érve s fukarul adta a csókjai fanyar gyümölcsét
És nem állt kezéhez a lyra, - de menni idejébe tudott.
Ki leszerelvén - megértette és feloldozta sorsát és magát,
És egyedül, egyedül, egyedül mehet a halála elébe.
1911

ÁRIÁK
I. Religioso
Távlatos, dermedten tiszta klastromi folyosófalak!
- Egy ködszürke, vak, téli reggel jéghidegét ma is érzem. -
A kápolna előtt ott csuklott a kőre le gyermeki térdem,
Ha dideregve osontam zord keresztboltívek alatt.
S kis öklöm szorulva, vezeklőn ütött mellemre. Mert tudtam,
Hogy Jézus lakik ottbenn a tabernákulum aranymélyén,
A néma, csodálatos bárány, akihez epedünk égvén,
Ott ostyatitokba rejtez fehérlőn, mozdulatlan.
- És Magdolna ott a falon - Halálfej és ostor e képen. - -
Két gyönyörű növendékangyal az oltáron hosszú ingben. -
- De Magdolna vezeklő, véres, vad eleven keblin minden
Feltépve és kitárva, - s ha erre gondoltam, úgy féltem.
S e percbe’ zenehang rezgett át a kórus kőhideg falán.
Halk harmónium-etüdök - az Áve - oly habozó, tévedt
Zsolozsma - oly kérni-félő -, mint aki reményt nem kérhet,
Vagy félelem és remény itt csak ily reszketeg, bús zavar tán! - -
- - tudtam, a tüdőbeteg nővér - ő játszik. Szép betegem!
Szédülten hull sápadt csuklója le barna csuhátul övezten;
Húszéves volt és szent. Én forrón, rajongva szerettem,
S hallottam, hogy mondták: “Már boldog, mert tavaszra Jézushoz megyen!”
Ó, hányszor kísért még most is e törtszárnyú reszketeg zene!
A klastrom kriptafalán át ez elfulladt élet-ének;
Isten szűzfehér báránya - és patakzó Magdolnavérek.
Egy értetlen, összemarkolt gyerekszív rémülete.
Mily reszketve futottam el akkor zord keresztboltívek alatt!
Ó, csukló, bennszakadt sírásom! - Ó, dermedt, halottszínű nap!

II. Sostenuto
Évek béna seregje
Száll nyomtalanul -, de néha a perc vergődve áll,
Mint denevér szárnykiszegezve;
S egy fülledt nyárdélután lélekbe, idegbe száll.
- Kérdeztem: “Még meddig bírom
E sívár, poros-akácfás tespedt, vidéki házat,
Lyány-otthonom?”
De zárt ajkaim közé visszaszorítva vágyak és lázak,
Vergődöm szárnykiszegezve,
Mert eltépni, megválni, fájdulni félek!
- Itt vállamon homokhegy; - az eddigi élet,
Szokás, szó, törvény, - hogy zúdulna, esne,
Visszaomolna, betemetne.
Emlékszem, - valakit vártam,
Ülve himzésürüggyel a zöldzsalu megett
A rekedt csendű nyárban,
Benn dohos szobahomály. Egy árva légy kesereg. - -
- - Talán nem is szerettem!
De szörnyűk e zsibbadt napok, e mozdulatlan verőfény,
Elfoly az élet felettem!
Én nem bírok várni, álmodni és hímet várni békén.
- Most kapu nyílott - végre!
Nem! Külső, messzi zajok. Ott kertekbe, műhelybe dolog van,
Gyerekhad játszik, visongva a forró, sárga homokban. -
- - A torkom elszorul égve. - -
Már nem jön! Vége!
S az utcában, valahol messze
Egy kintorna hangja tör be a súlyos csendgomolyba,
- Jön gyötrődve, közeledve, -
Mintha az émelygő percek dúlt érlüktetése volna.
- És nyögve, recsegve, zihálva
Mint szegény, meghajszolt, kimerült, vak állat
Kiadja - házrul-házra
A kopott valcereket, kifacsart, bús áriákat.
Elkinzott, útszéli dalok
Jajongva verődnek kis házak napfénytől izzó falához;
- Most agyvelőmbe hasít mind, tép, kínoz, üldöz, átkoz,
Vinnyog, üvölt, csikorog - -
Megfulladok!

III. Gracioso
A régi zenélő óra!
Alabástromlábai sárgák, betegszínűek,
Terpedten, roskatag állt.
Egy zöldbarna, új és hűvös, komoly szobába meredt.
Oly idegenül. Magának ketyegett. -
De feszült figyelem volt kis szigorú számlapképe.
Mint mord, öreg temetésszolga,
Ki arra vigyáz csak, hogy a rendet ne vétse.
Reszketeg váz mutató-ujja
Oly kínos-pontosan állt meg, amikor odaért,
Hol rejtélyes műve halkan
Cinegve-penegve zokogta el a százéves, báli zenét.
- Valaha édes, csapongó,
Oly játszi, kecses lehetett e picike menuettdal,
Fiatal nagyanyák, csokros bokák
Kötődtek lengve, igézve így selymes, halk lovagokkal. -
- De most oly különös, ijesztő!
Most arra gondolok, hogy valamennyien halottak
A lovagok - nagyanyák,
Itt sápadtan, meredve tipegnek, - kisértetin hajladoznak, -
- Az óra túlél és beszél,
Mily szívverés-halkan penget bele a tűnő időbe
Réghalott muzsikát,
Míg tereli maga előtt én szegény perceim’ - mérve,
Ki tudja?... Kinn ólmos eső
Dallamosan, zizegve az alkonyatba szitált,
Dobolva az eresz-csatornán, -
S a nagy, vigasztalan ősz félelme szívembe talált.
Gunnyasztva, bő ruhában,
Meleg kendőben is fogam-összeverődve ültem
Egyedül. - S zengett az óra
Gépüteműn, érchalkan, kisértőn, merevülten,
Valami gyilkos szorongás
Éltemért - s az életért, mit adni készültem, szállt rám,
- - Ti-ralla! - kezdte megint - -
S én görcsös ujjakkal - riadva szöktem át a szoba homályán.
- Még felcsuklott - a melódia. - - - Azóta áll -
Falnakfordult számlappal egy lomos kamramélybe
Hangjaszakadtan halott váz.
- Már túlélte életem, s gyermekem élte;
De nem merem kidobni - és kerülöm félve.
Álmomba’ hallom mégis -
Hogy mér konokul, ketyegve. A halál
Hogy tereli perceim, s a gyermekét is...
A régi óra áll.
1911

ÖRÖKKÖN A MÉRLEGEN
Robotra megyek setét hajnalokon.
Húz egy láthatatlan lánc, hajt a cudar porkoláb.
- (Ó, otthonmaradni most, selymes csendbe gubódzni,
Elszigetelődni, gyógyulni, lelkemen hallgatózni,
Vagy elutazni délre, heverni lanyha napon. -
Ilyesmi kellene nagyon!)
De nyakamba veti a csikorgó igát,
És hajszol tovább a gaz porkoláb
Setét, fagyos, téli hajnalokon.
Szabad egy napom. Bezárkózom.
- Gond, pénz, gyerek - ma kinnreked, - s te vad való világ!
(És akkor jönnek régi órák, - sereg hiénák, - sírt rabolók,
És újra kezdik tépni lelkem, e némaságba bénulót,
És dulakodnak régi dolgok, és öklelődznek régi szók.)
- Milyen nyomorúság! -
“Kelj inkább, - zaklat a lelkem, az ajtaid mind kitárd!
Menj! Vannak új színek, órák, dolgok, szavak, csaták.
Menj múltakon, útakon, szíveden is át!”
Akkor a sokadalmakat keresem.
(Kötődöm, vizet zavarok, jövök-megyek.
- Be fontosak egyszerre piciny sikerek!
Hír, vélemény, érdek, gyülekezet, - - -
És emberek, emberek, - mennyi idegen!)
- De otthon - idegenekkel a kicsinyem,
Most sír utánam - és vár reám,
Minden perc vesztesége tán;
Pedig valóság csak ő, - a gyerek.
Már fájva, lihegve hozzásietek.
(Lecsapok játékaira, kérdezem, nézem;
Mint hogyha utolszor lehetne ma vélem,
- És ünnepet szentelek kis életében.)
Játszítom estig, bújócskán nevetek.
Dalolom a kiságyon: “Haj, levendula, levendula ág!”
Nyájas, tarkabarka világ, - mesevirág,
Angyalka, - madár, - csillagseregek! - - - -
“Ha elszunnyad, a csendbe majd dolgozni lehet!”
Itt keverem tusakodva e sápatag színeket.
(“Írni világot, mely fennmarad!” - s nyűtt agyam zakatol.
Felmerül küszködve a kép és csonkán továbblohol.
- Jobb szónak, oszlatóbbnak - kell lenni valahol!)
Szót, oszlatót, a mélyből kínlódva kényszerítek. - - -
- Most kacajok ütnek az ablakon át! -
(Fejem lecsügged, - nincs tovább, - ma nem bírom tovább!)
Zene zümmög az utcán, kering farsangi világ,
Ölel, - dalol, - rajtam nevet: “Szegény beteg!”
Sötét hajnalba ébresztő óra csereg.
Robotolni megyek.
1912

LÓTH ASSZONYA
Én sokszor néztem hátra és előre.
Szemeim, e szörnyű szemek
Egymásba-láttak lendülést, hanyatlást,
Dolgok színén visszájuk átütött, s a szón a célzat
És lovagi vért alól a lóláb kitűnt.
... Egyszer egy leplezett szív mélyére is leláttam én szegény.
Azontúl hiába takartam el már az arcom,
Hiába futottam hűs, puszta mezők felé,
Mindent láttam. Elért a tűz-eső,
És lepeltelen szívemen nem volt sebhelynyi ép.
Akkor megszánt az ég kegye. Kegyelmes büntetést,
Páncélt adott reám, jegeset, fehéret,
(Elvesztem volna nélküle rég)
Sebhelyes, kitakart valómra áldott kérget,
Tisztát, keserűt, kristálykeményet, -
Könnyeim maró savával betakart engem az ég.
Azóta nem futok. Meg tudok állni a mezőn.
Bálványként állok őrt az útfelen merőn,
S nem láthatom, csak azt, ki szembejön.
Szembejönnek a hegyről koszorús, ifjú leányzók,
Hosszuhajú hajadonok láncfüzér-táncba.
Moáb és Hámmon jövendő anyái tán... Jöhetnek!
Elhagyott kerteim felé sietnek dalolva szegények.
A ligetben áldoznak majd vértől csepegő galambot,
Ahol koszorúm lehullt... De bölcsebbek tán e szűzek.
Most már én - kőszobor - állok!
Nem verik át szívem a csókok, mögöttem csattanók.
Nincs közöm az öleléshez, mit szőlleim lugasában
Rájukölel a kar, mely egykor engem ölelt.
Jaj, ugyanaz a kar és ugyanazok a kertek!
Most másra hullnak a szent szók, és másnál vannak a percek,
S a régi, sarlós boszorkány ott úszik az égen, - a hold.
Ugyanaz a hold, ki tanúja volt,
Ki hallotta szavaink csatáit, véremhullató viadalt,
És látta sebesült szívem és látta leplezett szívét.
... Ó, hogy azóta is jár-kel a hold még, és szagosak a tavaszi kertek,
De itt kénköves esők vertek, itt minden hamu és üszök.
Mindegy! - Én magosan állok. - Majd szívemig átkövülök;
És hószínű kristályvalómon egyszer csak átsüt a hold.
1912

PRÉCIEUX VERS A FÁJDALOMRÓL
Gondolom: lehetne szelíd vendégem, borús barát;
A tűzhelyhez ülnék vele langyos, télesti csendben,
Formásan, ezüsttálcán szolgálnám fel neki a lelkem,
Zümmögve panaszolnám sorsom, mint szamovár csüggeteg dalát.
“Mi lesz velem? - Még élek! - De nem bírom tovább!”
Gondolom, fegyverem is lehetne a fájdalom talán!
Görcsös kezembe ha egyszer írott zászlót szorítna,
Valami álom-igazért könnyű halálba uszítna,
Hit-sarkantyúval űzné tajtékos paripám;
És boldog hazugok hada vágtatna dalolva nyomán.
Vagy mint töviskorona fogná felemelt homlokom át.
Mint régi mártírokét, kik karjuk keresztbetéve
Várták az aréna vadját; kifordult szemükfehére
Már látta megnyílni az üdvöt, boldogok énekes honát.
Ó, misztikus kéje a kínnak, - hol keressem gloriolád?
Mégis, ha másféle, ősibb hősök igazibb csodája;
Lenne fájdalmam a gally, mely átnőtt szent fakírok husán,
Kik jajtalan, mozdulatlan, akarva-tagadó tusán
Tétlenebb, létlenebb létre, növényibb alakra válva
Visszaszenvedték testük az isteni közöny-halálba.
Ó de mind mese ez! Volna csak tövis egy rózsán,
Tűzpiros rózsán, - amivel ablakon int be a kedves
És betérvén asszonyához, - gyermekin kegyetlen kézzel
Játszva lágy keblébe rejti és ráölel szorosan. - - -
- Perc, parázsló gyönyör te, százszor-eleven halál,
Mely lüktetve, sajogva a lét legmélyebb mélyire száll?
S a lélek döbben csudálatos csendben:
“Ez az ajándék! Ezért születtem!”
Mennyi szépség is lehetne tebenned. Szenvedés! - -
S míg parádézom itt, hogy így tudok írni felőle
Rendes rímet ragozva, - formásan, finomkodón;
- Milyen szégyellve érzem, hogy hitvány, idétlen, suta,
Megcsúfolt, pellengéres, koszorútlan az enyim,
Mit rejtegettem és becéztem majdszinte éveken át -
- Minden cédalány kacaghat rajtam! Ujjal mutathat az utca engem,
Ki gyepük tarkálló gazzát ápoltam azaleaként! -
- Szégyen, hogy még mindig próbálom szépítni kudarcos multam,
Menteni régi hitem, alkudni gyengén, nyomorultan,
S a festett bálvány tört cserepeit reszketve illesztgetem! -
- Ó, inséges, bekerített, sanyargatott város az én szenvedésem!
Túl a falakon hetykén dőzsöl a tábor és gúnydalokat költ rám. -
Hát eltanulom tőle én is, - és rikoltom, nehogy sikoltsak
És danolom fuldokolva: “Hej, magam is így akartam!” - - -
- - - De régi, szép könnyeimért tudom; hogy mégiscsak kár volt!
Én szegény, forró jóságom, e léha gonoszkodásba hajszolt!
Eljátszott finnyásságom! Kis pávás önbizalmam!
Dolgaim fontossága! És minden!
Az életem!
De legalább megadatott nekem, hogy így tudom látni végre!
És írni felőle!
1912

HAJNALI RITMUSOK
1912 május 23
Éber mámorú hajnal. A magyar Avenue-n még villanyfény-kábulat.
Az éjjeli pincér lankad már, de friss kávé zamata páráz.
A liget fölött kéken és sárgán - - oly különösen hasad egy felleg.
- Jönnek a liget felől nagy, csukott, suta batárok,
Hurcolva a csók-árút; parfőmmel locsolt szemetét a városi, éber éjnek.
- És jönnek a körút felől merev rendei váltott katonáknak,
Fáradt csapatok, kik ingyen őrizték ma a fülledt rend zavaros álmát.
- És jönnek munka-asztaloktól éjjeli dolgú hadak betűkatonái.
Fehér és fáradt és derűs-szép homlokukba felhőz a hajnal opálja,
És beidegezve agyuk még friss ötletre, szócsatára a nyugalom előtt.
- Én is idejöttem ma - nyitott kocsiban, éberen és fehéren e hajnallal;
(Nem álomtól bedagadt idegekkel, nem is vágy-játéktól ziláltan. Csak szomorún.)
És sohase láttam tisztábban az Avenue-t én, se várost és árut, se arcot és harcot
És sohase hatott így elevenig bennem az emberi szó.
“Most már jönni fog robogva minden!” szólt szembe velem egy ember,
Akit sohse láttam idáig és elfeledtem már a nevét.
Ültem az éjjelen át új pajtással egy tarka és furcsa sarokban.
Messzi elől kánkánt jártak és csuhajoztak szegény, kényszeredett mosolyú lányok,
S ázottan lógtak ócska plakátrongyok a mutatványos bódék faláról.
Mi gunnyasztva ültünk, némán és lestük, hogy gyüremlik szánkba a keserű íz
- Mint aludt vér gyűlt tikkadt torkunkba az undor és régi bánatok.
Oly fontos volt önmagának mindkettőnk ez órán, mint fekélyborította beteg,
S mint béklyós-lelkű zsugoriak felszámláltuk régi veszteségeink.
Egy imaszőnyeg, - sorjáztam sóhajtva, - nehéz és drágahímű szövet,
Mibe koldus ifjúságom senyvedttűzű rózsáit beszőttem! - - -
Fojtott levegőjű üvegházam kínnal kibomló virágai,
Keménykelyhű tagadás-bimbók egy csukott télikertben! - - -
Gyalulatlan meseláda átokőrzött kincse a tizenharmadik szobában,
Kincses jóságom aranyesője; egyszeri, első, méretlen pazarlás! - - -
- Azt hittem én bizony, szerelmes szavam felavató ige,
Cseppenkint gyűlt grál-vér drága kelyhe szívem; becses ajándék.
Így magam-őriztem, várva és váltva - azt hittem, koronául adódom! - - -
- De jött - és letaposta virágos ágyaim, hogy megrövidítse hozzámig útját,
Végigszaladt szőnyegemen, - még ki se bonthattam előtte egészen,
Nem úgy jött, mint a király. Sietett kósza kalózként;
Habzsolva itta a vérbort és összetörte a kelyhet,
Úton-útfélen kínált csókot olcsón habzsolni szaladt. - - -
Lesz-é valaha még oly szegény és elhagyott, hogy megmérhesse és megsirassa tékozolt jussát?
Vagy leszek-e én olyan bölcs, oly szabad és erős,
- Hogy ne számláljam és ne sajnáljam. De nem tudom, nem bírom ezt! - - -
Ilyeneken évődtem az éjen és mint aludt vér gyűlt torkomba a keserű emlék,
És oly fontos voltam magamnak akkor, mint fekélyborította sebek.
- De kihajnalodott. Az Avenue felett színjátszva hasadt egy felhő.
(Még villanyfény káprázott itt bár, és éjjeli pincér szaladt - - -)
S hogy jött kocsim a liget felől, bolond szél rohant szembe velünk.
És sohse láttam én így a reggelt még - fáradt katonát, kínzott lyányt, friss-szemű írót.
És különös, opálos mámort kavart fel bennem az emberi szó.
- “Hajnal - szólt egy idegen ember -, lám, véres világú a felleg.
Most vérszínnel bomlik a bimbó a világ szövetén.
Vadul jár a vetélő újra. Tán a szövőszék is recseg.
Sok fülledt télikertnek ma bezúzódik üvege,
Zárt kincsesháznak szellőzni kell már! Gurulni álomkoronáknak, - - -
Holnap tán nem is kehelyszám mérik az emberi vért,
És minden emberszív grál-kehely, ha vére az utcára hull,
És szent minden cédacsók, ha harcba hevít, vagy harcot pihentet!”
Hallgattam ez embert, ki szembe ült velem, (de nevét és arcát feledtem),
És sohase hatott ily elevenig bensőmbe az emberi szó.
- Hajnal! - gondoltam. - A liget fölött most vérszínvilágú a felhő,
És rózsaszínell a halvány nők arca, hajszolt katonáké, frissszavú betűvetőké.
- Ó, testvéreim, ti szegény, kényszeredett szájú leányok a hajnali kimerülésben!
Rokonaim, fáradt legények! Atyámfiai, okosszemű fiúk!
Tetésen teljék ma szívem! Hadd jöjjön robogva minden! -
Ma még tán nem is kehelyszám ömlik az utcára a vér, -
Jaj, szégyenek lehetnek ma-holnap kicsiny asszonynyavalyák! - - -
“Férfiak! szóltam halkan - és szép, éber szemükbe néztem. -
Ha netalán lesz valami, - ne feledjetek izenni nekünk is!
Mi szívünkkel bíbelődünk, mert sorsunk kis tömlöce szívünk,
Mosogatjuk könny-vízzel, díszítjük szerelemrózsák kárpitjaival, mi szegénykék.
- De egy-egy kis időre ilyenkor elköthetitek rólunk a láncot.
(Jobb minekünk rohanni rohammal, mint sírni, várni, szülni és félni.)
Ne feledjétek, férfiak, hogy az asszonyvér se drágább harcra, mint szerelemre.
S mint más, eddigi forradalomkor, uszítsatok minket is barikádjaitokra megint.
- Mint fülledt szalmakazal, fölös létünk heve jó lobot vetni és hajtani csóvát,
És kisarcolt, szegény tetemünkkel majd tömjétek a sáncokat!
Férfiak! Ha netán lesz valami, - ne feledjetek izenni nekünk!”
1912

ALKUDOZÁS... MÉG MINDIG
Ha akkor ő messze Keletről indult volna felém,
S én napnyugat idegenéből sietek, - hívást hallván,
És találkozunk vala a tenger lakatlan, szép szigetén,
És másnap, éltem csúcsáról, e fűszeres máglyáról leszállón
Nyújthattam volna kezem: “Örökre köszönöm neked!”
(És nem mondja nevét és nem mondom meg nevemet)
Úgy megyen el, - köd utána, - sohase hallatja hírét,
- Az előttem, utánam volt nőket, profán ügyei visszáját,
Asszonyvadászó módja sok széltibe-hírelt fogását,
Ha soha nem tudom meg,
Maradt volna egy kevesem; nekem már holtomig elég.
... Hajdani, akkori képmásom, babonás lágy viasz-tetem,
Mágiás iraló-szer pihen valami fiókja mélyén.
- Egy ideig, tudom, rányitotta néha a zárat,
Mosolygó kis bosszusággal kiváncsian föléhajolt,
És játszva karcolt egyet a kicsiny viaszk-szíven,
Tréfából ölelésre nyitotta a tehetetlen két karját.
Vagy tinta-pocsolyába hurcolta a szegényke lábakat. -
De már oly rég nem, - már sohase nyílik ki az a fiók!
Feledte, - felé se néz. Néhány új bábuja van.
Mi lesz velem már?
Olyan régóta nem is fájt istenigazába a szívem.
Ó, lehet nekem a világba még örömem!...
El fogok menni egyszer a Campagnákra, bizony!
S egyszer meglátom a fjordok vizét, addig meg nem halok!
Nekem bizony van szép kisfiam, ragyogószemű, okos, erős!
És néha el tudom hinni, hogy amit mívelek, érő!
- Ó, kedves, csinos holmikat lehet szerezni a pénzen.
Könyveket írnak az írók! - van, aki fest színnel, ónnal,
És örülhet az ember, hogy rózsállnak szép, alkonyi egek.
- Engem még meg is kívánnak itt-ott, és nem az utolsók! -
És emberek, a javából, mondják: - bízni lehet baráti kezemben!...
Haj, világ, - drága világ!...
- Egy gödröt ásni, - beléfeküdni - és magamra szórni a földet!
1912

SZÉLCSEND
Értek, felejtek, megbocsátok!
A szomorúságot
Úgy öltözöm, mint köznapló ruhát.
Azt mondom: “Nincs már mondanivalóm!”
És nincs tovább!
Percek szűzességét már nem zilálom.
(Bús jóra-változásom!)
Terellek máshoz, drágák, - béke rátok!
Szánom és szívelem e mást
És megbocsátok.
Eltökélt, szelíd tagadás
Úgy tapad rám, mint óvó, puha kendő.
Semmi leendő!
Csak zengő, altató sohák
Kongatnak a szívemen.
Már nem tudom, kiért sírok,
(Cserélem, vagy feledtem)
Ha néha sebten
Fújom el este a lámpát
S felrémlik, mint álom, a régi ok.
Tán új ok ellen fétisül nekem.
Mert az új - idegen,
Mint vendéglátó házban a cseléd.
Hogy tegezzem? Hogy mondjam a nevét?
Vendég vagyok csak, s nyűtt podgyász velem.
Így ösmerem
Szívem! -
(Kongatnak benne félrevert Sohák
Messze tűzvész-csodát.)
Benn valahol tobu-szentélyek vannak,
Órák, szavak, szobák,
S tudom: meghalok, ha nem tisztelem...
- Jaj, most is hazudok szegény, bolond magamnak!
1912

TÁN ZSOLTÁROK ELÉ
Egytájban a halál értem izengetett.
Sokat járkáltam akkor szökkenő hidak ívén, -
S ha véres kocsilámpa-szemek növekedtek az estbe felém,
Síneken állva, kisértőn mértem a perceket. -
Vagy házlépcsők vad emelet-örvénye felett
Szemem lehúnytam. És balkonok szédületén
Vigyáztam a szívemet százszor is én:
Bírok-e? - Várok-e? - Félek?
És elvégeztem, hogy maradok: élek.
Most nekem már menni kell.
Kivilágított termekbe sietve nyitni,
Kiviláglott hír-titkokat kérdezve szítni.
S hol két szempár sugara egymásba tüzell,
Közöttük haladni el.
Ablakban állva nézni, hogy járnak utcámban a párok,
Ismerős párok, tilosba-járók.
- Így próbálni kell, hogy bírom-e, állom-e szépen?
Erős-e ellened Élet, a vértem?
(Pedig jobb volna, tudom,
Erdőn, hegyekben járni és érezni vizet, eget.
Szoktatni már egyszer a csendhez szegény, feszült szívemet
És megbékélni, bizony!)
Eljön-e az Úr majd, ha hívom?
Ha felhőkben, vizek sodrán, föld hűsén keresek
Két óriás, merítő, lágy, nyitott, örök tenyeret,
Mely csak kitárul se adva, se kérve, -
Lehajthatom-é egyszer fejemet?
Feszült lelkem belesimulhat-e végre
Az Isten óriás köd-tenyerébe?
1912

FURCSA ESTI GONDOLATOK
Jó volna már halva látni,
Ártatlan néma halottnak,
Beszórni ibolyákkal,
Beharmatozni könnyel!
Képe, mely torzul folyvást,
Rongyoltan haloványlik
Szívem vakult tükrében -
Rögződne régi színekkel.
Nem jönne senki hozzám,
Ki kezet fogott vele aznap,
Nem híresztelnék hirmondók:
Ezzel is, azzal is látták.
Én is mind egyedül járnék,
S gondolnám dac nélkül, pihenten:
“Mért is lett volna jobb hozzám?
Életemnek többje volt ő így.”
Az útja már ferdére fordult,
Rossz plánéta alatt járt épen,
Amikor sorsomba tévedt,
S nem kérdve: “Szabad?” - benyitott.
De ennek már vége, vége!
Itt rossz órában láttuk meg egymást,
Tán mához százezer évre
Illőbben találkozunk!
Igy búcsúznám: Béke, béke!
Megáldanám halottam! -
Beszentelném szelidült könnyel,
Betakarnám ibolya-gyásszal
És szabadulnék végre,
És szabadulnék végre!
1912

INDIVIDUUM
Vérző ököllel, sírva döngetjük, víjjuk, verjük
Örök-hiába e rémes ködboltot, az én-falat.
Siket echó felel: Magad vagy! Magad!
Jaj, kisértet-arcok az emberi arcok!
Mozog az ajak. Mindnek két, nagy szeme van.
- Az ő szemükkel csak egyszer nézhetném magam!
Mit tükörből látok, nem igazi arcom!
Futnék tőle - én szörnyű varázzsal vert.
Kit kérdezhetnék? Nincs más! Embert, embert!
A csillagok földén sincs senki, senki társ!
Egymásra-hagyattunk az űrben, egy-vérek e földszigeten,
- S nem tudhatom, hogy mit érez a kisgyerekem.
Üres ivorgolyók ürege zár egyenkint.
Gurul velünk, vagy áll. Nagynéha összecseng.
Mit tudhatunk a szűk sötétbe bent?
Érthetjük-e rendjét forgásnak, ütközésnek?
Tekéznek-é velünk ismeretlen, nagy kezek?
- S hova ejtenek, ha leejtenek?
1912

EZ VOLT AZ: “IGEN”
Rózsák, hajoltan, reszketők, fehérek!
- Már semmitse kérdek! -
- Most egyszerű, nyiltszemű minden, úgye?
Hogy majd keseredik illata, fakul a színe,
Tudja előre a virág. Csoda nincsen!
Oly bölcs a virág és oly egyszerű minden! -
Néma rózsák, fehérek!
- Mégis pirulón, félszegen vágynám nyúlni ma értek,
Hogy mondhassa egy halk mosoly: “Akárcsak egy leány!”
Lyányos, lehajtott, halvány rózsafők!
Ki méri az időt?
- - - Talán dús örökömet még őrzi az élet?
Tán kiadta a részem vagy busásan igért? -
Mim van, amit veszthetek, hogy veszteni féljek,
Egy kivirult lehetőségért - egy pillanatért? -
Mi jussom - - hogy ép ilyen csókra várok,
Ahogy az ajkam illet egy virágot?
Fátylas lehetőségek! - Szent, tömjénszagú rózsák!
Egy templomhajón át
Szállt egykor e hervatag illat, - s száll ma felém.
Ama májusi este - az a Mária-ének -,
Várón lehajtott lányfejek; közöttük én,
Fojtott imám, szűz titkom, akkori lelkem. - Oh élet,
Csúf, zagyva évek! - Láng, füst! Túl, messze látom-e még
Az ostyát testté bűvölni a pap fehér kezét?
- Csak rózsák! Ti téli rózsák, fáradtan pihegők!
Legyen! - Hívom őt! - - -
Mi lesz velünk a jólfűtött szobákban,
Virágok, mitől félünk, - meddig élünk?
Kényszeredett, mímelő illat, - hazátlan,
Tengő üvegház-illúziók; - s végetek, - végünk,
- Távozó ifjúság ez - mi tudjuk -; reménytelen,
Mint búcsúcsók egy kézre, ha profán szemek figyelnek.
1912

EGY RÉGI NAPLÓSKÖNYV UTOLSÓ OLDALA
Későn indultam el várásgyűrte szívvel.
“Jaj, sietni kell most, utamat vállalni,
Mozgókép-mozgalmat sorsomba vetítni,
Gázlóim gázolni, sűrűim felverni,
Szívemet göngyölni idegen szívekbe!”
Tikkadt kiváncsiság két szemem árkolta,
Minden tüskebokrot rengetegnek néztem,
Útszéli pocsolyát gázlóként gázoltam,
Minden jött-ment szívet szívemre kötöttem,
Jött egy rossz szerelem: végzetemnek mondtam.
Most leválnak rólam a szívek nem-fájva,
Mint érett gyümölcsről magburka leválik;
Mi lehet még hátra, mit kell még akarnom?
... Talán ezentúl már várás nélkül várok,
Lusta alázattal sorsomnak juházva?
Voltak szavak mégis, miket sohse mondtam,
Ezt: “Be jó hogy jöttél! Jaj, ne késsél másszor!
Látod, boldog vagyok!” Ilyet sohse mondtam!
Ilyen szent egyszerűt, ilyen szép biztosat.
Most jut eszembe, hogy sohse voltam boldog!
Ami még jöhetne: váratlan ajándék,
Szép tükröző látás, szent dilettáns élmény,
(... Hisz néha már tudok örülni egy tájnak...)
Néha így álmodom: vállamra valaki
Hátmegül, vigyázva meleg kendőt dobna,
S lábujjhegyen, mint jött, szépen továbbmenne; -
Építő, szépítő, enyhes jó szerelem.
(... Csak úgy venném, ahogy örülök egy tájnak;)
Bizonyos, hogy nem lesz; kicsit tán mindegy is;
Talán azért szabad boldogságnak hívni.
1913

A VILLA D’ESTEI DIANA
Repkénylomb mélyén, mélyen,
Merev álomkevélyen;
Márványszeme csukott; -
Álló, nagy, ősi bálvány,
Örök vizek magányán,
Titokszerűn nyugodt.
- Arca: az Ismeretlen;
Vak kőbe süllyedetten
Még fel nem ocsudott.
Félrelief az anyagban;
(Az asszony léte abban)
A fej: a rég aluvó.
- Keble sokassan áldott,
Imletni a világot
Száz teli bimbaja jó.
Bár tompa fél-imetten,
Így nyujtja kérdezetlen;
Nagy, suta Adakozó.
Csípőtől lábig pólyák
Zsarnok kötéssel óvják
Nyithatlan mereven.
- Van-é rejtelme, mélye,
Sajátja, lelke, kéje?
Nem tudhatja senkisem.
Rótt állatokkal népes
Írása mit jelképez,
Olvassad így: Szerelem.
Néki egyremegy. Állván
Lombok, vizek magányán
A mélyen aluvó.
De imletni világot
Ezer alakkal áldott
Dús kebele örökre jó.
Tivoli, 1913

MADONNA DELLE KATAKOMBE
Ilyen volt tán, mikor magához vette
Öregbátyja, az ács. Tizenhatéves.
Göndör, fekete sörénye vállig ér csak,
S nagy, bizantinus, bús gyerekszeme,
Mély, barna, sokfehérű szembogár
Tágranyitottan kérdi misztériumát. -
Mert arca előtt áll halvány, nagyocska
Jézusa már; s az anyja bús szemével
Szemedbe néz a képről ő is merőn.
- S Mirjam nem öleli, - imleti még,
Nem hajtja hozzá oldalvást fejét.
Érett, konyuló, méla mozdulattal,
Együgyű, vállalt, boldog anyaságban,
Mint ahogy értjük, s áldjuk a Madonnát,
(Örökre így lett kései képírásnak.) -
Ez még a szűz s az anyasága: csoda.
- Kis keble dús fátyol redőkbe rejtez,
S gyenge karjait, áttetsző üvegkezét
Bő köntösében mint két lenge szárnyat
Terjeszti ódon, imás mozdulattal
Az Úr felé; - s nagy, barna-bogarú,
Világító fehérű mély szemével
Komolyan, gyermeki panasszal kérdi,
Mint az angyaltól Názáretben egykor
Imádság közben: “Hogy lehet ez, uram?”
Róma, 1913

HIMNUSZ
Ím harsonaszóval riad a reggel,
- Szűzi, gyönyörű dalia ő,
Harchercege, jő sugárseregekkel,
Hullámkék palástján fény a redő,
Ránknevet tág aranyszemekkel...
Ó, áldott, áldott!
Újnak mutatja a világot.
Jöjj távoli balzsamokkal,
Jöjj, dús, rakott kosarakkal,
Szép hajóid tülkölve öntsék
A szigetek aranygyümölcsét!
Te vagy a gazdag bárkás!
Te vagy az üde kiáltás!
- Itt egy megsarcolt, inséges város,
Minden utcája romos, halálos.
Hős istenkakas, sugártarajas!
Kiáltsd fel szívem sok zegzugos házát,
Verd dobra, mi bennem multas, avas,
Csináljunk egyszer még tabula rasát!
- Mosd ki a hullákat friss tengerárral,
Temessek tegnapot únt kegyelettel,
Tanuljak repdesni növendék-szárnnyal,
Utólszor, egyetlenegyszer!...
Ó, gyermeki reggel! ó isteni reggel!
1913

TERZINÁK
Követlek, mint a nap fényét az árny,
Mint bús Echo Nárcist sirván követte;
Szivem vére hull kis lábad nyomán.
S mint Afrodité szent léptén, megette
Biborrá vált a rózsa, melyre hágott,
Mikor szerelmes szép ifját kereste.
Úgy fátyolozza gyász e szép világot, -
Hol én futok fehér lábad nyomán, -
Reménytelen, - mint fény után az árny.
1913

ZÁPOROS FOLYTONOS LEVÉL
Mily sokan vagytok!...
Millió kis katona gázol
Most vérködben, fagyott mocsáron, füstpernyés, fölsebzett úton,
(A végek vad völgyein át már fújdogál a hideg szél)
Oly kábán egy-ritmusú léptük, oly egyszínű szürke gúnyájuk!
Élet töméntelene! Durva fölösség porszeme egy-egy,
A szédült sokaságban nem kérdhetik hova, merre?
Csak mennek, bár nem értik, mi sodorja őket, - a tébolyt,
Hogy tűzhelyet, műhelyet hagyva, otthoni szokást és gondot,
Járjanak dúlt faluk útján, vérködben, fagyott mocsáron
S ha kiáltanak nekik, öljenek szörnyű robajjal. -
Mert másmezű, másszavú szomszéd ugyanezt műveli vélük,
Túl akar jönni, hogy nevezze “enyém”-nek a földet,
(Bár azé örökre a föld, ki túrja s rátapad élte.)
... Nem, nem értik... Ki akarta?... Honnan jött e suta kényszer?
Hogy ember törjön így emberre föld alól lesve mint okos vad
(Mily jó most a föld vadjának. Kímélik attul a fegyvert
És téli álmot alszik kis párjával csendes odúban.)
Nem értik... Pihenvén néznek a tűzbe és nevetik, milyen egyenlők.
Most sárosan, férgesen, fázva, testvérré-fosztva így együtt,
Bár van amelyik könyvre is gondol és hajdani szép muzsikára,
De a baka is “rögényezi magát” és lidércet álmod a lángban
S mind gondol jó asszonyi szóra, meleg asszonyanyás kézre,
... Majd vitatják, kifelé tart-e már a kergült, beteg idő?
Hogy folytatná ki-ki önéltét, mit gyerekkora óta ösmer,
Ám addig szótfogad, mit tegyen, - - húnyt lélekkel megy előre.
Megadja magát, - - ez a legjobb, - - s próbál az életnek örülni.
Részvét elől becsukja szívét, egy gondja van: “Ma még élek!”
Síratlan temet bajtársat: “Ez hűlt ki szegény ma, nem én!”
... Jaj, milliónyi közös nyomorból ki se látszik a tiéd, szerelmem.
S mily sokan vagyunk.
Millió picike asszony
Sír itthon a párja után, méri gyötrődve az időt,
Ír biztató levelet és könnyje zilálja betűjét,
Lesi a postát: “Jaj, eleven még a kéz, mely írta?”
Asztalnál egy hely üres... és torkán akad a meleg étel,
Keserűn száll özvegyi ágyba: “Mi vackon pihen a másik?”
Majd imádkozik és tervez, ó, hogy terít majd neki asztalt,
Hogy kíméli meg a gondtól, - hogy keresi mindenbe kedvét,
Sohase mond kifogást, engedve hajol szavára,
Körülte lábujjhegyen jár, hogy csenddel gyógyítsa szívét
És feledni, feledni segítsen sok vádas, iszonyú látást.
“Hozd vissza Isten! Csak őt! Ha betegen, kigyógyítom én,
Csak jöjjön, ha csonkán is... felderítem éltét halálig,
Ha elrútítva... nézze tükörbe, szívembe magát,
Elváltozva... én vissza, volt-magához terelem!
Kis ajándék legyen éltem, hogy neki szenteljem ezentúl!
- Mily jók leszünk ezután; egyszerűek, békések, tűrők!
Ki akad fenn kavicson, ha hegyomlásból szabadult élve?”
- Így beszél ma minden asszony, ki gyötrődve méri az időt,
Hogy elbírhassa ép ésszel - idegen munkába roskad,
Idegen sebet iral, - hátha lát mégis az Isten?
(Ha nem rejtőz szégyenkezőn most tág ege kárpítja mögé.)
... Jaj, millió asszonyi kín közt ki se ösmerszik asszonyodé...
S mégis... csak te meg én!...
Kiáltom feléd most e zord éjszakán át,
Hogy nincs egyéb mirajtunk kívül és e-kívül nincs egyebünk!
S ha elmúlunk, - kis szemünkkel a világ húnyja be szemét...
Emlékszel?... E nyár havában, ős fórum tört kövei fölött
S az antik szűzek feredője felé kiáltoztuk egymás nevét,
Majd gyönyörű dombok lábján mondtad: “Itt harcoltak hajdan!”
... Álmodtuk-e akkor e rengést? Oly külön voltunk. Csak mi voltunk!
... Társam te, harmóniám, első jó s boldog szerelmem!
Társad én! Harmóniád! Első jó s boldog szerelmed!
Kik tapintva egymás szívét: “Egy matéria!” - szóltunk,
Kik ámulva öleltük egymást: “Szégyentelen ölelés!”
Halld életem! E mai orkán nem történik mivélünk,
Közénkesett vakeset csak, nincs értelme, oka bennünk,
Mi csak egymásnak vagyunk: becsület, élet, adósság!
- Mi próbáltuk s jó nekünk együtt bárhol a földön
S valahol mécset gyújtottunk, körültünk nyugalom zenélt.
... Tudod-e még a balkont, az olajfás kertre tekintőt?
(A szép hegyiváros kőkútja csicsergett a holdfényben alattunk.)
“Most boldog vagyok!” - ott mondtam; te tudod, hogy először mondtam.
Te szeretőn betakartál, mert hirtelen zizzent hűvös szél;
És reggelre jött a hír, menned kell, zajlik a világ,
Lavína indul, orkán zúg, delirizál az élet.
(Lásd, szó köztünk maradjon: megmondom, mért volt az egész,
Mert életemben egyszer én: “Boldog vagyok!” - ezt mondtam.)
Ám isteni gőgben örök: te, én s a mi egy-pár voltunk;
S már Isten, aki művelte, sem művelheti mássá.
Te messze, - én itt.
Most ugyanazt a holdat nézzük és egymáson pihen a szívünk,
Bár egy percünk se hasonlít, bár hetekig jön tőled a hír,
Bár gázolsz sarat és vért s a téli földbe tanyázol,
Bár sírva írok itt most s mellettem bús, üres ágyad.
Mi történhet velünk?...
Megölnek? (Ó, nyügözi e gyilkot görcsösen virrasztó szerelmem,
Ha percre ellankadnám, tán meglelné drága szíved!)
De régebben vagyunk mi egyek, - tovább is egy a mi útunk...
Tán elmossa képem az idő?... (Hogy szánnálak nélkülem téged!)
De csak egy szót kell majd szólnom, hogy szívemre ösmerjen szíved,
És visszajöjj akárhonnan Solveigod esti dalára!
- Mint pecsétet tettem szívedre magam, mint bélyeget a te karodra,
Mert erős a szeretet, mint a halál, kemény, mint a koporsó
Az igazi szeretet.
1914

A TE SZÍNED ELŐTT
Az én két fáradt asszonykezem
Hogy milyen lágy, amikor simogat,
Mily enyhén tárul, amikor ad,
Terajtad ösmerte meg.
- Köszönöm neked a két kezemet!
Szemem, a bágyadt, bús tükröző
(Áldott csoda ez!) sorsodba nézett,
És megtanulta, hogy tiszta szövétnek,
Betlehemcsillag, égi vezér...
- Áldjon meg Isten a két szememér!
Mindig azt hittem: rút vagyok,
Csak durva vágyra hangoló,
Szívet bájolni nem tudó.
- Te megszerettél, - s rámigézted
Ezt a halk, esteli szépséget.
Oly csúnya volt, mit eddig éltem;
Kevert, pocsékló, fél, törött!...
- Most a multam is rendbejött,
Ahogy teneked elmeséltem. -
Mert láttad sorsom: megszerettem.
Nemes, szent csordultig-hited
Aranykelyhét felém kináltad,
Szerelmed grálborát ajánltad.
Most már, míg élek, szent leszek!
Felmagasztaltál; fent leszek;
Mindig “te színed előtt” járva...
Ó hála, hála, hála, hála!
1915

RÉGI ARCKÉPEKHEZ
Milyen helyes csöppség! Kis tömpe lábod
Hogy terpeszted az első új nadrágba!
Kis totyogósom, a gombos cipőkkel!
Mért ráncolod úgy össze homlokod? -
- Mesélik: egyszer nagy karéj kalácsot
Majszolva az utcaajtóba ültél,
Egy gaz darázs járt arra, megkívánta,
Le is ült rá, de jaj, nem a kalácsot,
Piros gyüszüszád harapta dagadtra.
Te ott ültél rémülten, keseregve,
Fényes szemedből csurgó, nagy könnyekkel...
Én akkor, - szó ami szó, - már nagyocska
Leány lehettem, táncórákra jártam,
S ha láttalak vó’n bömbölni, szép fiúcska,
Hozzád anyásan lehajoltam volna
Síró szemed, kis orrod megtörülni.
Ez iskolai ünnepély a zöldben.
- A tanító bácsi pálcával int,
Te hátrább állsz, s szelíden iparkodol
Kidugni arcocskád két nyegle váll közt.
Komoly, kedves fej már e kis diáké.
- Akkor volt, úgye, hogy naplót vezettél
Jegyezve mindég apró rossz szokásod,
Titkos betűt írtál be, vagy keresztet,
S figyelted a naptárban, hogy javulsz-é?
Te kezdődtél már itt, rád ösmerek.
... Én? - Kisvárosban szólt-szapult, anyányi
Lány voltam akkor, nyugtalan, kacér,
Világgá küldtem első árva kérőm,
Bár szörnyen féltem, sohse visznek férjhez.
Itt már kamasz. Izmos, busa legényke,
Sok torna- s bajnokverseny győztese,
Önképzőkörben nem költő-zseni,
“Abszolút geométriárul!” olvas,
Az osztályfőnök sincs tisztába véle,
Nem figyel az órán, s hogyha kihívják,
Az eredményt más módra hozza ki.
- Az első bakfis derekához nyúlt már,
De érettségi bankett hajnalán
Forró szégyennel, dúltan megy haza,
S megesküszik, hogy “soha-soha többet!”
... Nekem már akkor megvolt a fiam.
Ni, hogy felnyurgult! Egyetemi polgár.
A nyakkendője byroni kötésű,
- Az ismeretelmélet fogta meg,
Lényeget kutat, s a léten borong.
Így kilendülve milyen is lehettél?
- Sok “szabadság”-gal, sok “eszmecseré”-vel
Élted hű-hós, diák-leány szerelmed,
Beszereztél te is lázt, forradalmat,
A nyárspolgári morál megvetését,
S jaj, csöpp hián bizony, tuberkulózist.
... Akkor, futtában láttuk egyszer egymást,
És meg se láttuk. Milyen messze voltunk!
“Kevés időm van!” - gondoltam, s lihegve
Farsangoltam verset, szalont, szerelmet.
S ez végre - nincs is messze multba már,
Alatta négy-öt évre vall a dátum.
Rendes külső, szemüveg, nyugodt profil.
- Messze, komoly föld, derék nép, hűvös ég
Gyorsan érlelt, s közel hozott magadhoz.
Sokat láttál és jól magadbanéztél,
S megláttad, hogy csak a részletbe van remény,
A lényeg rejtve; vallás, vágy, poézis, -
De a kicsinynek sok élő kérdése van,
S bár nem “igazság”, termő összefüggés,
Mit száz türelmes kísérlet kinál,
Törvényei a fogható világnak.
S még erre is milyen kevés egy élet.
Egyszerűség, alázat, odaadás
Mennyi kell, hogy csak egy lépést tegyünk.
“... Dolgozni, amíg mécsünk ki nem alszik.”
Van még egy kép: Itt vagyunk, - mi vagyunk.
Két lehajtott fő, két beteljesült sors.
- Hol, - melyik titkos fészkén az Időnek
Pattant fel okok és történetek magva,
Két távoli, vak sejt hogy így utazzon,
S munkák, bajok, szerelmek, kínok útján
Ily egyszerűen, ily hiánytalan,
Ilyen öröktől és örökig letten
Egymásra s egyén-magára találva, -
Így boldogan... boldogan hazatérjen?
1915

HULLÁMOK
Bizalmad, - álló, déli verőfény
Felitta szívem régi homályát,
Most látszik benne minden, mi szép volt.
“Ritkák ma lenn a kristálypohárok!”
Mosolyogva tán mondja az Isten.
Mily egyszerűen! hiszed te a szót el!
- Lásd, ez feloldja beszédem ága-bogát,
S úgy mondok mindent most, úgy merek,
Mint gyerek, ki volt már százrétegű, vén,
De visszajött, mert meghívta az Isten.
Te kedves ámulásaid előtt
Minden szándékom oly egy-utú lett,
- Kincses életed repdesi körül,
Mint legyezőszárnyú friss madárhad,
Mit ujja hegyéről bocsátott el Isten.
Mert csak én-jóvoltomra gondolsz,
Azért kell így adnom új-magamat!
- Feléd csobogó szerelmem sodrát
Nem fogja sehol le szűk gyanú-gát;
Ezért oly örökös, mint maga Isten.
Mi két nagy jóra-epedettek,
Kiknek mellébe fojtogatták
Megindulások forró sodrait; -
Hiába, mégis egybeszakadtunk!
Fölfelé száll már oltárunk füstje!
Nagyon szerethet minket az Isten.
1916

LITÁNIA
Te édes-kedves társam,
Miféle szerződés ez?
Micsoda Isten írta,
Mikor szívünkbe írta?
Én puha, fehér párnám,
Min nem nyughattam eddig.
Lelkem szép muzsikája,
Mit nem hallottam eddig.
Bölcsességgel írott könyv,
Mostanig nem tanultam.
Én friss-jó egészségem;
Mily soká beteg voltam!
Én reggeli harangszóm,
Szép napos délutánom,
Szelíd, esteli lámpám,
Sűrű csillagos éjem. -
Ó, éjem, égem, kékem,
Te kedves kedvességem!
Csobogó, teli korsóm,
Friss, hajnali harangszóm,
Csendes, nyugalmas álmom,
Napfényes délutánom!
“Szerelem” - ezt már írtuk,
Prózába, versbe sírtuk.
Szerelem; - olcsó szó ez!
Szerelem! - így ne hívjuk!
Apám vagy és fiam vagy,
A mátkám és a bátyám,
- Kicsiny, fészkes madárkám,
Ideál; szent, komoly, nagy, -
Pajtásom, kedvesem vagy!
Hittel és emberséggel
Első te, kit vállallak,
Kit szívvel, szóval vallak
És álmomba se csallak.
Kit bántani nem hagynék,
Kiért tán ölni tudnék.
Te édes-kedves társam,
Miféle szerződés ez?
Micsoda Isten írta?
1916

TE DEUM
A szívem eláll, ha elgondolom:
Mégis min múlott? Néhány vakeset!...
- Ha egy véletlen-bokron fennakad,
Mit ábrándunk ma “törvény”-nek hímez,
Találkozásunk e kis hazában?
Ó, higyjünk, kedves! Nem-hinni baj most!
Mert sok út véres, sok haza sírkert,
Mert más glinglangot szívharang nem tud,
Ha csucsujázza lágy boldogságát; -
Míg zúg a szél kinn, halottak járnak,
Tábori sátor sírlepedőjük,
Millió mártír, ...hiába mártír...
- Jaj, higyjünk kedves! Add a kezed most!
Messze az árok... tőled elég volt,
Könnyem elég volt! - Félúton intett
Kegyelmet néked, veszni indultnak,
Kegyelmet nékem. (Ó, daloljuk most!
“Te deum!” -, csak így érteni ezt meg)
- Hazák és útak felett az Isten.
1918

ROSSZALKODÁS
Igazad van: simítni a gyürődést,
Visszafésülni ellazult hajat,
- Még azt hihetnék körül az emberek:
Valami bolond “íróné” ül itt,
Ki este verslábaktól dúlt fejére
Csak így-úgy csapja fel a kalapot,
S biztosító-tűt vesz kapocs helyett.
- Az ura? - Az tán még-figurább szerzet!
Csőbe kuksoló, halvány mániákus,
Metsz, izzít, szárít, kikészít, leöblint,
S azt hiszi: ezen nyílik a világ.
- Pedig ments Isten! Semmi baja néki!
Rendes kis úr, - komoly, szakállas úr!
És aztán illendően, vontatottan
Kell társalogni, - régi hitveseknek.
Egy kicsit egymást jóerkölcsben unni!
Mint akik szépen, kifogástalan,
Megösmerkedtek gárdedám-szárny alatt,
Kétszer beszéltek ablakrácson át,
Aztán az ifjúr szalonkabátba bújt,
Meglátogatta délben a papát,
S az szólt: “Leányom, nagy szerencse ért,
Megtisztelés házunkra...” és a többi:
S a szende lélek irult-pirult okossan,
S míg esküvőről vissza nem kocsiztak...
Dehogy! A világért se! Még kisujját
Sem adta volna csókra, úgy ügyelt.
Nem is! Csak rossz gyermekek tesznek ollyat.
Azoknak kell a házmestertől félni.
Éjnek évadján mit koncsorognak Budán?
Mink soha olyat! Egymásnak úgy születtünk
(báli angyalkák,) házasságlevéllel.
- Ki emlékeznék közülünk olyan
Rendetlenségre; furcsa, élhetetlen
Húzódásra, hogy: “Tán mégse! Hagyd!
Sorsodra végleg mért kössem magam?
Becsüld meg jobban drága ifjúságod!
Gondold meg jól, vagy - ne gondolj vele!”
- No már ki hallott ily bolond vitát? - 
Az a szigorú úr tán, ki mellettem ül,
Halvány homlokkal és komoly szakállal?
De kék szeme sarkából rámragyog
Hitetlenül is hites tisztasága,
És kikacag, akárhogy komolykodik,
Az édes, bízó, gyanútlan fiatalság,
- (Melynek mennyire, mennyire igaza volt!)
- És aki most ugye ne-e-em, dehogy is
Szeretné megverni a feleségét? -
1918

VERSFORDÍTÁSOK
BARÁTNŐMHÖZ
Verlaine
Önnek szóljon e dal. Szép szeme derűjének,
Mely átragyog bohókás könnyeken,
Kopár útamra, vígaszul nekem;
- Öné legyen e csüggedt szárnyú ének.
Az életemet kérdi? Milyen élet!
Napom ha feljő izzón, véresen,
Éh farkascsorda üzőbe veszen,
Vad, beteg álmok, hahotázó rémek.
Iszonyú az, amit én érzek, látok.
Kain fölött, amely itélt, az átok
Az én jajomhoz pásztordal csupán,
S az ön keserve, asszonyom? - Igen!
... Mint mikor csöndes, őszi délután
Darvak csapatja húz át az egén.
1906

ZSOLTÁR
Verlaine
Szerelmed, Uram, megsebzett engem;
Itt vonaglik a seb vérpirosan, -
Uram, - szerelmed sebzett meg engem.
A te félelmed átvillámlott rajtam, -
Látszik sisteregve az égő fekély;
Félelmed villáma átcikázott rajtam.
Azóta tudom, hogy minden haszontalan;
Trónusod lépcsője akarok lenni,
Mert minden egyéb haszontalan, Uram!
Részegíts meg engem a te véred borából,
És asztalod kenyere tápláljon engem,
- Itasd lelkem a te szent véred borából.
*
És vedd az én vérem, mit nem pazaroltam el.
Testem, mely méltatlan a szenvedésre,
És vérem, amit még nem pazaroltam el.
Fogadd homlokom, mely egykor bíborba borult,
- A te szent lábaid zsámolyaul.
Vedd homlokom, mely oly könnyen bíborba borult.
Fogadd két szemem, - a tévelygés lidérctűzét,
- Most az imádság könnyűi oltsák
Két szememet, a tévelygés lidérctűzét.
Fogadd ajkaimnak sok csapongó szavát;
- Töredelemre intés lesz ezentúl, -
Fogadd ajkaim sok zavart, hazug szavát.
Fogadd kezem, amely adni sohasem tanult; -
A jóillatok oltárán, - az égő áldozathoz
Használd kezemet, mely adni sohasem tanult.
Fogadd lábaimnak táncos, léha neszét;
- Most irgalmadnak hívó szavát várják, -
Ím, vedd lépteimnek táncos, könnyű neszét.
Fogadd szívemet, mely bűnös vágyakra hevült,
- Most szent töviseid között vonaglik
Szívem, amely eddig forró bűnökre hevült.
*
Isten, áldozat, irgalom Istene,
Az én vétkeim örvénye beh mély,
Oh irgalom, áldozat Istene, te!
Oh bosszuállás. igazság Istene!
Gonoszságom fertője, mint sötétlik,
És te vagy a bosszú haragos Istene!
- De te áldás és béke Istene vagy,
És szörnyű az én nagy szorongatásom,
- Szánj engem, - hisz a béke Istene vagy!
Hisz te előtted semmi titok nincsen,
Te tudod, hogy a szegények szegénye vagyok,
- Kegyelmet találjak színed előtt Isten!
1906

KÖLTŐ A HEGYSÉGBEN
Szu Tung-po
Lassan ballag a költő a hegyek között.
- Messze, barna sziklákon gunnyaszt a köd.
Szól a költő: “Ott szép juhok szenderegnek!”
A csúcsra ér. Elfáradt bizony jövet.
Emelgette is a borosüveget,
Aranyködös a szíve, s a szeme tőle.
A felhőket nézi. “Lám, hogy labdáznak ott!
Micsoda hajók vad vitorlái azok?
Szegény, kék szeme az égnek! Eltakarják!”
S fojtott hangon, magának dalolni kezd
Arról, hogy ősz van, tél-halál közelg,
És a tavasz oly elérhetetlen messze!...
Most víg társaság barangolja a tájat.
Észreveszik; s szól egy apa a fiának:
“Nézd, az ott költő! Máskép: zavaros-fejű!”
1913

A KÉTSÉGBEESETT
Li Y Han
Ó, könnyek, bánat, esengés, ima!
És újra panasz! Mindig könnyek, könnyek!
Én boldogtalan, mi lesz már velem?
Alig érzem a nyár langyos éjszakáit,
Már tél huzódik a vidék fölé,
Már jön a tavasz nedves, esős szele.
Megint húznak a vad hattyuk felettem,
Szívem tele kínnal. Ó hányszor, hányszor
Láttalak jönni-menni, bús madarak!
Elvirulnak céltalan a krizantémek...
Szegény virág, - én - megvetett, nyomorult!
Senkinek sem jő kedve leszakítni?
Örökké ablakomban ülök és várok,
- Még mindig nincsen a nappalnak vége?
Finom eső áztatja a réteket.
Halk saruján az alkonyat leszáll;
Gyöngéden öleli a földet az éj...
Bennem minden, mint tegnap, úgy marad.
1913

AZ ISTENEK TÁNCA
Li Taj-po
Fuvolámon, szép jade-fuvolámon
Egy dalt mondottam; emberekhez szólót,
- Az emberek nem értették. Nevették.
Fuvolámat, szép jade-fuvolámat,
Az ékest, karcsút, drágát akkor én
Megbántva, búsan égre emelém,
S feldaloltam dalom az isteneknek.
- Megtisztelve köszöntek ők felém,
És a kigyúló fellegek színén
Zenémre halhatatlan táncba kezdtek,
S én fujtam ékes jade-fuvolámat...
Azóta, - ha az embereknek dallom
Dalom, - szép, karcsú jade-fuvolámon,
Rámfigyelnek; s azt mondják: értenek.
1913

SZERELEM-RÉSZEGSÉG
Li Taj-po
Langyos szél jár a palota-kerten át,
A bokrok közt jószagú fuvalom lebben.
A teraszon, hanyagul hátradőlve
Jólléte színes selyemvánkosain
Pihen a császár dús lakoma után. -
Előtte táncol Si Csi... ragyogva, mint a csillag,
Tündöklőn, mint a Szépség. Illan, lebeg,
És mosolyog... mosolyog csudálatosan,
A szívig-fáj, hogy repked kis rózsalába;
Gyengéd csipői ringatják a vágyat,
Szép keble kél-hull, mint jószagú tengerár.
Így illan, lebben, - míg édes bágyadás
Önti el forró, halovány tagjait.
Hulló virágként hull lágy lépte már, -
És elomlik epedőn a Királyi
Nyugvóhely jade-párkányára dőlve,
Odakúszik, felkönyököl és vár...
A szűzi Si Csi... epedve dől oda...
1913

A PORCELÁN PAVILLON
Li Taj-po
A kicsiny, kerek tavon
Fehér és zöld porcelánból
Díszlik egy szép pavillon.
Mint a tigris háta sávval
Ívlik a jáspis-híd által; -
Parttól a pavillonig
Szökken a híd.
S ott, a kedves házacskában
Jóbarátok szép sorjában
Ülnek. Mind iszik, nevet.
Némelyik ír verseket.
Köntösük bő selyemujja
Hátracsüng. Selyemkámzsájuk
Kényesen nyakukba hullva.
- Ifjak, szépek, jóbarátok.
A kerek tó sima tükrén
Újralátszik mindez szépen,
Fehér és zöld tükörképben,
Porcelános tisztán, büszkén!
Mint egy félhold ívlik a híd
Fordított alakja át; -
És sok ifjú jóbarát
Verset ír, kacag, iszik.
Ülvén fejük tetején
A fehér-zöld pavillonban,
Mely a tornyán áll azonban
A kerek tó tükörén.
1913

AZ EPEDŐ
Csen Haj
Fínoman festett ajakú
És tussal írt szemöldökű szép!
- Ha rád gondolok, az okosság
Elszáll szívemből páraképp.
Szobámban kis lakkdoboz áll.
- Most tudd meg a vétkem; -
Halk szájam egyszer csókkal tapadt
Rá lélektelen sötétben.
E kis tárgyat, - hogy is emlékeznél? -
Hókezed érintette.
Atyád boltjában nyújtottad felém
Egy tavaszi este.
- Tudom, csúnya vagyok! Ha egyszer
Elmondanám kínomat,
Kacagnál merészségemen, -
Ó, mért is láttalak?
Szellőcske volnék, nem lenne tilos
Szépséged körül lengeni nékem.
- Mily gyöngéd, lágy, bús, hízelgő,
Kéjes, vágyó, forró, csengő
Szél volna az! - Ó, drága szépem!
1913

SZERELEMDAL
Shei Min
Oly áldott a te két kezed,
Hogyha belőle szőhetne a len,
Nem volna egy virág se szebb
A réteken.
Oly gyöngéd kis lábad nyoma,
Mint lepkeszárnyon lehellet.
Nesztelen úgy suhansz tova,
Mint égen a karcsú felleg.
Hangod oly édes, tiszta, mint
A fülemile-dal a csalítban.
- Mint nyírfa, ha tavaszi szélben ing,
Úgy suttogsz halkan.
Szépek az ifjú barackfák,
Virágos virágaik dísze,
De sugárzóbb a te pompád:
Bár hajad éjfekete.
Te vagy a virágok virága,
Madárdal, tavasz és felleg.
Csak messziről áhítlak vágyva,
Tudod, sohse ölellek.
Mégis, - ha nézlek,
Nem bánok madárt, lepkéket.
Hogyha meglátlak,
Felejtem a tavaszt, a fákat,
A virágot, földet, eget:
És nem irígylem
A boldog isteneket.
1913

SZOMORÚ, TAVASZI ÉJ
Li Long-fu
Az ezüst fácán nyújtottan, búsan
Kiáltott messze felettünk.
Fuvolámon játszottam valamit...
Nem volt vidám dal... Elakadt az is.
Súlyos szomorúság terült a világra;
Bár nem tudtuk nevén nevezni. -
Szemünkbe sajgón gyűltek a könnyek,
Az élet, mint álom feküdt meg bennünk.
Nehéz volt szívünk, mint a virágoké körül.
- Lecsüggesztetted két karod,
Szemembe néztél és szóltál fáradtan:
“Maradj csendben! Majd elvonul!...”
1913

UDVARI DÁMÁK
Tu Hszin-jü
Néma a park már, levélnesz se hallik,
Zárva a kapuk, a palota alszik;
A virágágyak éji illata száll.
A balkon-rácsnál, hol porfir-oszlopon
Szagos fűzért az Égnyító gallya fon;
Két karcsú dáma összefogódzva áll.
Két fínom árnyék a kék holdvilágban.
Szűzi alakjuk összehajlik lágyan...
Egyiknek ajkán már-már ébred a szó.
A könnyítő, feloldó, oszladó,
Mely élte titkát hév panaszba ölje,
Fojtott kínját testvérbúvá közölje.
Már-már beszél. A szíve oly nehéz.
Riadva egyszer még a sűrűbe néz,
Nem les-é áruló? Már-már beszél.
Parányi zörgés reccsenti a gallyat...
Két zöld, parázsló szem felé mered!
Ellenséges, gonosz smaragdszemek...
Egy papagáj!... Felsóhajt és elhallgat.
1913

AZ EGYSZERI, IFJÚ LEÁNYOK
Wang Cang-szing
Az egyszeri ifjú lányok, pihenve
Virágos lombok dombján, így csevegtek:
Barátnőim! Ha azt mondják nekünk,
Hogy szép-voltunk halványul, mint a hold,
Arcunk már nem sugároz édesen,
Hajunk sem éjszín, mint hajdanta volt;
Mit felelünk? Ki látja önmagát?
Édeseim! Hol lakhatik a rossz Tél,
Ki havat ráz fejünkre, arcunkba fú? -
Ott benn a tükörlap megett!
Onnét fenyeget
A Tél, a Szél, a gonosz Bú!
Ott ül; csak ott él!
Nincs itt miköztünk!
Jaj, kacajba, dalba szökjünk!
Táncoljunk körben!...
Nincs, nincs másutt, - csak a tükörben.
Messze Tükrök mélyén lesked a rossz Tél!
1913

BÚCSÚ
A “Si King”-ből
- “Jaj, - zengte a nő, - kakas szólt! Közel a veszély!”
Felelt a herceg: “Ó nem, nem!
Odakinn az éj fekete, mély.
Nem a kakas szava volt, szerelmesem!”
- “Könyörgök, húzd fel a redőnyt, barátom,
És kérdezd az eget!”
- “Jaj, a zord hajnalt látom!
Sápadt nap kél a hegy megett!”
“Reggel!”... És nyögve, sírva búg.
“Most el fogsz menni! Hogy maradjak itt?
Ó, ...kérlek, kérlek, - végy legalább bosszút
Azon, ki tőled elszakít!
Kérlek, röpíts egy nyilat sebesen,
Mihelyt kimégy. Lődd a kakast szíven!”
1913

A MUNKÁS DALA
Dehmel
Van ágyunk és van gyermekünk,
Ó, nő!
Van munkánk bőven, sőt kenyerünk,
S van napfény, szél, eső!
- Csak egy csekélység híja már,
Hogy szállni tudjunk, mint madár:
Csak idő!
Vasárnap át a földeken,
Én gyermekem,
A szép vetésen át ha megyünk,
Hol a kék fecskenép nyilaz;
- Mi az.
Ami hibázik még nekünk,
Hogy bátrak és szépek legyünk,
Mint ő?
Nem ép a ruha! - Idő!
- Most viharmagot hord a szél;
Órák kellenek és kikél,
Ó, nép!
Órák!... Hisz csak ennyit raboltok el,
Csak mindent, mit szívünk vére nevel, -
És szárnyat, napot, levegőt:
Az időt!
1917

SZEGÉNYEK
Dehmel
Olyanok e szegény, szegény szívek:
Üregük lassú kínoktól kivájt,
És bennük redves, régi sírkövek,
Pállott könnypocsolyák.
És olyanok e szegény, görnyedt hátak,
Alázkodástól és terhektől folynak;
Púposabbak, mint lápkunyhók felett
A buckós fedelek.
És milyenek e szegény, kulcsolt kezek!
Mint tarlón asszú fű, oly reszketők;
Hogy hátha, hátha vihar közeleg, -
Így dideregnek ők.
Ó, e szegény, elkínzott ijedt szemek,
Türelemben, megadásban húnyódva!
- Borus állatszem, mely bárgyun mered
Szabadsága után... s nem is tud róla.
Ezek a szegény, szegény emberek,
Bénán hullnak le a nyomor előtt,
Mint gyenge bárány, ha taglótól remeg;
- S a boldog földön viruló, szabad mezők.
1917

A HÁRFA
Dehmel
Nyugtalanságban áll a szirti erdő,
Felhők tolongnak keletről nyugatnak,
Lenn tompán dong a sűrűség a mélyben;
- Varjak húzása néma és heves; -
És tompán dong a léptem.
Még ifjan, hajdan jártam ez ormokat,
De karom akkor nem feszült az égnek.
- Még nem búgtátok a vágy viharát
Ősvilági hangotokkal szívembe,
Vihar-anyák ti, iszonyú fák!
Egymástól messze, gőgben, mily külön,
S alig moccannak a feketült törzsek.
De fenn a koronákat szél zilálja;
Ott kiszabadult vad erők dühe
Vájja karmát a lombok zöld hajába.
E törzs itt úgy áll, mint földisten keze,
Mely öt hatalmas ujjba széthasadt.
Lenn a gyökérnél még barnán ragyog,
- De feljebb szökken, mint az agg, szikár,
Magános faoszlopok.
Szörnyű öt ujj! Szívós harcba idegzett!
Mint hogyha egymást marcangolni vágyna,
Vagy tán zenél? Borzalmas áhítattal
Tépik a húrt a görcsös gally-ízek;
- Köztük egy elátkozott, ősi hárfa.
E hárfából süvölt a démoni hang,
S tör vad erővel keletről nyugatnak;
Az erdők szava visszadöng a mélyben.
- Ezt ifjúságom mélyéből ismerem még! -
Vihar! Beszélgess vélem!
Hogy epedem én mindig egy kéz után,
Mely méltón kapcsolódna az enyémbe!
Az én öt ujjam is vérezve dult,
Sebesre-nyúlt, ki a vadon világba;
De mert hiába, - ökölbe szorult.
Ó, mennyiféle izzó áhítattal
Dobáltam Isten s állat közt magam!
Míg megérthettem a vihar szavát:
Csak egy áhítat van - lelkemre méltó,
Az, mely a mindenséget fogja át.
Jöjj, mindenhatóság vihara, rázd az erdőt!
- Rémülve rebben varjak rút csapatja, -
Rázz önmagamra engem, ősi szellem!
Vihar hátfája, zengjed sorsomat!
Világ! Taníts magányra engem!
1917

ÉRZEM, HOGY ILLAN AZ ÉLET
Theodor Storm
Lásd, nagyon is érzem, hogy illan az élet,
Búcsúzni készülök. Napjaim oly futók.
Mily hamar itt van az utolsó ének!
Mily hamar itt van utolszor a csók!
Még váró és félő remegésem
Erővel csügg ifjú ajakadon!
- Te adod az utolsó csókot nékem,
És utolsó rózsámat neked adom.
A csodakelyhet utolszor te nyújtod át,
Ifjúságod borával töltöd poharamat;
Igy köszöntöd reám az élet búcsuját; -
Lement napom utolsó fény-káprázata vagy!
Utolsó csillagom áll most az égen.
- Nézd, lábaid elé borulva kérlek;
Ne vond el szívedet még, üdvösségem!
Te vagy az utolsó boldogság; - érezd!
Hagyd, hogy még egyszer keblemen át
Borzongjon e játék; gyönyör, fájdalom!
Mielőtt meglátom a nagy éjszakát,
És beléhull csillagom.
1917

KRITIKÁK ÉS CIKKEK
KÖNYVEK ÉS ARCOK
JÖRGNÉ DRASKÓCZY ILMA
Versek
A költői munka bájos dilettánsa és a finom, igaz, nagy érzések embere közlekedik velünk e könyvön át, amelynek írója: asszony. Az olvasás szintúgy bájos dilettánsai, színi- vagy tanítóiskolák leánynövendékei, akik fiatal és őszinte szívvel, forró részvéttel kezelik a verseskönyveket - előveszik azt a bizonyos jegyzetfüzetet (amilyent mellesleg sok nagy ember és sok öreg úr is tart - Jókai is tartott), és lemásolják bele szép, árnyalt betűkkel a kötet tíz-tizenöt versét; - a legjobbakat, mert a bimbózó fiatal lélekben fejlett műérzék és kritikus ösztön lakik. Azt írják le maguknak, amivel együtthangzanak, mint a rezonáló masinák a fizikus termekben - és a gyűrött, kék vonalú füzetek, a fiatal emberlelkek formálódásának gyűjtőlencséi - sok egykorú poétáról a legigazabb, mert legtudománytalanabb bírálatok.
Jörgné könyvéből sokat kell kiírni. - Hallucináció - Révben - A nap - Az éj - Menny és föld - Milyen a párod? - Leányszemek - Versengés - Üzenetváltás - mind e kéziratos füzetekbe kerülnek. Fiatal, szerelmes, magányos vagy furcsa emberek - vagy éppen maguk is poéták -, szóval akik olvassák és kedvelik nálunk a ritmusos gondolatot - mind meg fogják ismerni és szeretni ezeket a csendes, bájos és tiszta dalokat s értük egy asszony nevét, aki világra hozta őket. Önkéntelenül mormogva, csendesen ismételgetve meg fogják tanulni az Álom címűt - mint ahogy meglepően sok normális ember is tudja a szegény Makai Zuboly levelé-t, Endrődy Miss Marie-jét, Erdős Renée árulkodó csillagjait, sőt Kiss Jehová-ját is az Oh mért oly későn mellett. - Miért éppen ezeket? Nem tudom, de csodás egyöntetűség van a tömegízlésben. Nemrég magam is köztük álltam ama készülődőknek, kik még nem kezdték el az életet, és egy-egy intézeti terem ablakfülkéjében boldog gyönyörűséggel egymásra licitálják a “ma” verseit vagy zengő, nemes részleteket. Fogadnék, hogy már sokan elsuttogták a Szeret-e drágám! végzetű strófát - zengik, hogy: Gerlék kacagtak, bíborszínű láng csapott az égnek - és a Selyemfátyollal borítom be lantom - kezdetűt.
Nagyon sok új és bájos kép van az utóbbihoz hasonló - fátyolos lanton, egy rózsaszállal pengeti ki a lágy melódiát - egynek, csak egynek szólót. Sok új és örülni, megtapsolni való szófűzés pattant ki önkéntelen ez oly kevéssé tudatos lélekből: beteg vagyok a szívemmel - szóljon a hegedű lágyan, selymesen - az érzés tiszta mint a kócsag szárnya - és sok, sok más, ami mind gazdagítja a formát, többíti az eszközöket a jövő nagy poétája számára. Mert valaki jönni fog, és tudni fog mindent - a legrejtettebbet is kifejezni - a hajnali álomból félig ébredést - a hóolvadás neszét - azt az érzést, mikor hídon állva a vizet nézzük vagy a tavaszi reggel napsugarát. Ki fog fejezni minden bensőt és egyszerűt, de nagyon egyszerűn, könnyeden érintve a lelket, darabosság és reflexiók nélkül.
Reflexiók! Miért szólít bennünket így a mi asszonyunk: “Tudjátok-e, mi az, várni valakit?” - S miért folytatja fogytig e silány és kopott formát - mikor ugyanazt élesen, erősen, cselekvőn lehetett volna megcsinálni: várom és nem jön - elébe futok - megremegek - csalódom - nem ő. Átkozom, elsiratom, lángol a szívem, és közömbös arccal állok elébe, ha megérkezik. És ilyen közvetlenséget rontó, általánosító gyarlóság van egynéhány nála: “Mi az, mi a viharba űz?”, “Oh mondja, mi van a szemében?”, “Mi lenne, mi volna?” - De uramisten - ha az ilyesmi csak töltelék, kötetszaporító volna is (pedig van bennük érték) - hát ki ne érné be tíz-tizenkét jó verssel egy kötetben - de igazán jóval, széppel. Annyi pedig bizonnyal van benne.
A gyarlóságok is valami kedves, poétás kritikátlanságot, öntudatlanságot vallanak. Asszonyunk keveset bánja, hogy a könnyről és mosolyról, a férfi és a nő más-más bánatáról vagy az élet hajójáról már olvastunk egyet-mást - hogy néha Longfellow, néha Musset, Prudhomme vagy Heltai is kifejezhette néhányadszor az emberi rokonérzés csodáját, mely mindenütt a tengeren találkozó hajókkal van némi összefüggésben. Hogy a bánatos nők rendszeresen úgy, a fejüket párnájukba temetve könnyeznek éjjel, mint őnála - hogy a korán elhalt leánycsecsemők mindig égbe visszatért angyalok, a beteg költő mindig el nem zengett dalain aggódik - a lámpa körül okvetlenkedő éjjeli lepke sorsát nem említve. Hogy dalolva sokat emlegeti dalait - hogy szeretete azt kérdi: “Ki tudja, hogy lesz holnap?” (csak három magyar poéta kérdte ugyanazzal a szóval!), vagy hogy a múzsának árulkodik a rossz világra - ez a sok kicsi talán éppolyan frissen, eredetien buzgott fel a lelkéből, éppolyan töretlennek és merésznek látszott előttük az út “a szívből a toll hegyéig” - mintha az említett néhány jeles poéta - sőt Tassótól elkezdve soha, egyetlenegy sem élt volna. Aki tud merész, új és eredeti dolgot csinálni, annak a közhelyeit is tisztelnünk kell. Ki tehet róla, hogy mások is ugyanígy gondolták. Ez tehát - all right - rendén van. De aki olyan erős drámai módon tud mesélni, mint ahogy a Gara Mária öltözködése van elmesélve... Nos? - Hogy miért nem ír több olyat? Hogy hát írjon mindent így! - Ez volna a legotrombább “utasítás” és a legnevetségesebb követelés a világon.
1905

TORMAY CECILE
Apró bűnök
Aranyoszlopos empire órák, Altwien-virágtartók, vékony lábú secretaire-ek, tifani vázák és tanagra szobrocskák között is “élet” élődik - akárcsak a piacon vagy a fűszerüzletben -, de az az élet bájosabb, illendőbb, finomabb és lengébb. Ez a könnyű és finom levegő érint meg a Tormay Cecile könyvéből.
Diszkrét és okos asszony írhatta - aki a látszólagosságok megett a roncsoló, túlfeszített életet - az ordító, vaskos, véres tragédiákat is meglátja - de érzi, hogy itt azok nem akarnak észrevevődni - itt halkan kell beszélni, hogy fel ne rezzenjen valami szép kis burnótos, öreg dáma, hajporos régi arckép - az immár jó viseletű emlékek... Szalonokban ismerős az a jóságos és gyönyörűen értelmes fejmozdulat, hogy: “Légy nyugodt - nem vettem észre!”
- Diszkrét és okos asszony írta ezt a könyvet.
Bejárhatta Itáliát - amit látott, megnézte jól, és bár nem takarta bele a lelkébe, hogy azon át ragyogóbban újraszülessenek a tájak, az utcák és piazzák - de visszaemlékszik minden színre, alakra és... névre. Ő tudja, merre van a Santa Maria Formosa temploma és a Della Salute - ismeri Sienát, és tudja, merre kell a caminói campagnát megkeresni - vagy másutt valahol a Torre del Orelogiót. Valahogy egyformán festenek ezek mind - színre és alakra -, talán a Desdemona palotája körül van egy élő és fájdalmat okozó, tehát igazi mondat. De hisz ezek csak az “elhitetés eszközei”.
Ha festő lenne, bájos, hű és jelentéktelen képeket alkotna - így azonban jelentékeny és figyelemre méltó novellista. A mennyiségre sem fukar, szép kis fehér könyvben sok érdekes történetet mond el, és - csodálatos - mindegyikben igazán, becsületesen, érdemlegesen történik is valami. Van köztük egynéhány - jó néhány -, amikről semmit sem lehet és nem kell írni - olvassa és élvezze ki-ki magának, mert egyszerűen... nagyon szépek. A legszebb talán a Maestro - és ilyen az Utolsó tavasz - a Virágzó hantok - és még egynéhány. Csodálatosan ismeri és elismeri a cselekvések apró, hajszálfinom indítékait, amik mint a delejtűt rezgetik a lelket - látszólag tévelygőn és mégis csalhatatlanul biztosan. Ezek azok a lelki átalakulások, amikkel a törvény látói szembekacagnák a védőügyvédeket, és mégis, vagy épp azért, ezek a legigazabbak.
De tán épp mert olyan nagyon finomak, őt magát is megtévesztik néha; ilyen megtévelyedés van egy kicsit mindjárt az első novellában is. Nem az “apró bűnei” miatt szerették azt az asszonyt - hanem... szerették. És nem azért lett hűtlen a gavallér, mert az asszony leszokott a kedvéért a hibáiról - hanem mert már... elég soká szerette. Az asszony megadta magát - jó volt, nem ingerelte a féltékenységét, nem szabta meg az együttlét idejét -, és mindenféle szerelem vége ebben a mondatban kulminál: “Az asszonyok rettenetesen egyformák.” - Akkor is így végződik vala a regény, ha hölgye történetesen a megadás után is feltűnő színeket visel és cigarettázik. Ilyen megtévesztődés egy kicsit a Kísértet vagy a Piros cipő.
Bámulatos biztossággal és objektivitással ismeri az asszonyokat - nemcsak önmagát, hanem sok-sok típust -, hisz például a Gyűrű asszonya körülbelül szerepet cserél az Apró bűnök férfiával. Van ilyen asszony is - zsarnok, szeszélyes, változékony - éppúgy, mint hű, áldozatkész, odaadó -, és Tormay Cecile nagyon sokfajta asszonyt ismer. Hogy itt azért csupa tisztességes asszonyok vonulnak fel, az... bizony, nagyon jólesik az embernek.
A gyermekeket, az öregeket - főképpen az egyszerű, paraszti népeket nem ismeri olyan jól. - Nem éli és nem érti a világukat, és rendesen annyi pátosszal és ünnepélyességgel veszi körül őket, hogy a prózából a kötött formába kívánkoznak. A vén cigány az útszéli keresztnél így beszél:
- Küld az Isten mindig valakit - ad is neki útravalóul olyan szomorúságot, hogy vigasz neki a nótám.
A hátulsó udvari szoba lakója, a szegény és egyszerű vénasszony így szól:
- Abban a percben a lelkem minden érzése a fiam után halt. A sok puskagolyó összetépte a szívével az enyimet is... nem maradt egyéb, mint hősi emléke.
Az útszélen, a szérűn, a hátulsó udvari lakásban nem sokat forgott ember az Apró bűnök írója - de hisz az mindegy is. Tibetben és Patagóniában sem vagyunk ismerősök, és nem is erőltetjük az igaz és emberi történetekhez a patagóniai színeket. Az ember mindenütt egyforma, nagyjában, de csak biztos ecsetkezeléssel lehet jó képet festeni róla. Hál’Istennek, Tormay Cecile ritkán válik hűtlenné a bájos, törékeny, finoman illatos szalonokhoz, amiknek Altwien-vázái és tanagra csecsebecséi közt is - lám - igazi élet élődik.
1905

SZABÓNÉ NOGÁLL JANKA
Az ördög egyszer egy tükröt fabrikált, és vigyorogva sietett vele az Isten elé, hogy megmutathassa néki abban a teremtett világ torzképét. De útközben az Ég haragos villáma széttörte a csúnya jószágot apró, nagyon apró darabokra, és ezek a szörnyű kis porszemek azóta itt kóvályognak a földön. Akinek egy darabka a szemébe téved, az, szegény, azontúl csak úgy látja a világot, olyan kacagtatóan ferdének, kétségbeesetten züllöttnek, olyan tótágast állónak és szörnyűnek, amilyen talán valóban.
Ez a régi mese csak úgy jutott eszembe, mert arra gondoltam, vajon ennek az íróasszonynak a látásos, nagy szemébe mi esett bele? Hogy az angyalok is csináltak azután egy bolond, rózsaszínű mesetükröcskét, amitől csak azt lehet kérdezni: mi a legszebb a világon? No nem! Ezt, amitől így tudjon látni valaki, nem készíthették a kis ostoba angyalok. Legföljebb, ha eltávozott emberek, legjava lelkek, akik itt végigéltek, megnéztek és megismertek mindent, legjobban talán a szenvedést és a megbocsátást.
Egy “indiszkrét” gondolat. Vajon hány esztendős lehet ez az asszony? Ez az édes, megbocsátó gyöngédség, e szánakozó szeretet, e nagylelkű humor, úgy mondják, csak az élemedett emberek kiváltsága. De az öregasszonyok majd mind irigyek, sopánkodók, kicsinyesek és bekerített látásúak, a fiatalok pedig, azok fecsegők, csodálkozók, ítélni merészek, és minden dologba belészerepeltetik becses önmagukat. Ki tud így látni? Ilyen nemes objektivitással, ilyen könnyezve nevető szemmel, ki sajnálja ilyen félénk szeretettel a megtévelyedett, szegény “másik asszony”-t? “Egyik varjú...!” dünnyögi egy mogorva útitárs valamelyik novellában. De milyen ritka madár az ilyen varjú.
Évek! Ha nem szégyellném - de hisz’ Lafcadio Hearn sem szégyelli -, azt mondanám: egy sok ezer éves lélek. Régi lélek, aki nagy, fáradt kultúrák mérgén, illatán keresztül szűrődött és öregedett idáig, a jóságos megértésig. Ahogy nézi a világot, egyszerű mosollyal húzódva meg egy vasúti kocsi zugában, egy nyaraló teraszán, egy kisvárosi vendéglőben vagy a pesti háromszobás lakások szalonkanapéján - neki sohasem kell magát beledobnia az életárba, vesztett nimbusszal a szereplők közé állni. Mindig akad keze ügyébe valami mesélő doktor, filozofáló útitárs, elszegődő cseléd, pletykás vendéglős vagy akár egy vidéki szocialista vezér, akik szintúgy, mint ő, telve szeretettel és a megnyilatkozás vágyával, kalauzolják őt a megfigyelései kényelmes páholyába. Sok beszéd nem kell neki, hamarabb megért valamit egy cselédcipő sarkának buta és szomorúan zavart kopogásából, egy hiányosan működő portörlőből, egy maszatos gyerekkézből vagy egy kétségbeesett dekoltázsból.
A Szerelmes asszonyok-ban van egy kis szomorú igaztalanság. Ezek a gyáva asszonykák nem ismerik a támadást, a diadalt, a dacos feledést, a kacagó bosszút - csak alázatos megalkuvást, boldog leveretést vagy legföljebb ha tisztességes békét. Ördögadta! Hát nincsenek a világon kegyetlen, diadalmas Circék, okos, kötekedő hadizenő, csalogató erős asszonyok is? Ha nincsenek is - ne valljuk be. Hol is vannak? Jöjjenek sietve, és álljanak bosszút minden férfiún azért a gyönyörű könyvért és minden asszonyért, aki belekerült. És a “boldog emberek”? Egyikről csak az imént szállt el egy rettenetes múlt, a másik valami szép rögeszme szendergő rabja, a harmadik csak annyit akar ismerni az életből, amennyit elért, a negyedik csak álmodik. Ezek a boldogok!
De milyen szépen, egyszerűen, igazán élnek, beszélnek és mesterkednek ezek az emberek, asszonyok!
1906

KOSZTOLÁNYI DEZSŐ
Négy fal között
A nagy érzők, az érzéssel mesterkedni is szépen tudók, a “választottak számára dolgozók”, a nemesek, gyöngédek, biedermeieresek - néha félszeműek, néha gyámoltalanok, de mindig egész szívvel dolgozók; szóval a Kölcseyek, Kazinczyak szellemébe beleszakadt egy sugár modern látás, egy csomó összetett idegművelet, jó adag bensőség és kifejezésben a cizelláló véső szinte beteges finomsága. A komplexumot Kosztolányinak hívják.
El kellett jönnie, hogy strófákat írjon a lámpa beteg, sárga és csodálatos világáról, melyből az egész galvanizált, túlfokozott, mesterséges, de iszonyúan mélységes mai élet sugárzik. Hogy himnuszt zengjen a városról, és a “négy fal” költészetét tanítsa nekünk, akik, mint ő, “zöld mezők selymére félve hágunk, mint úri szőnyegekre a paraszt”. A gyermekkor hihetetlenül gyöngéd rezgéseit hozta; halk szonáták álomhangjait régi szobákból, bólintó öreganyák egyiptomi gráciáját, leheletfinom pasztellek édes, csodálatos bűbáját; - de emésztő, rontó szerelmek idegviharát is, poklot járó lélek féktelen gyötrődését, a bal oldali lator szilaj, szent gőgjét. Kellett nekünk ez a poéta. Akármit mondjanak, ő is kellett - és a költészetnek e legmaibb alakulásában, a forrongás “jelen pillanatában” éppen ő kellett. Néhányan, pár éve, sejtünk ilyesvalamit; valamit, amire szükség volt, hogy a fiatal líra képe teljes és egyensúlyozott legyen. Milyen jó, hogy már ő is itt van.
Amit általában “versformának” hívnak, abból keveset hozott ez a fiatal és már annyira kész ember. Nem a fülnek ír, ahogy Arany János tanítja, de nem is az a tárgyból és hangulatból organikusan alakuló, természetes hangritmus ez, mint a Kiss József pompás, ringó hajójáé, mely zakatolva siklik a Dunán. Nem - itt nem a kifejezés, a szó, a hang, hanem a fogalmak, a szók jelentése, a dolgok eleven képe, e pazarul termékenyítő, belső jegyek állanak össze csodálatos, kifejezhetetlen és ma még analizálhatatlan egységbe. Az olvasónak is “lelkébe játszik a tündéri színház”.
Ami a külső formát illeti, amit az iskolában tanítanak - nos, a legtöbb esetben a legnehezebb, legkötöttebb olasz és klasszikus alakok olvadnak össze valami parfümös sajátszerűségben a legvibrálóbb, legmaibb lélek hangulataival. És a szigorú formák pontosan meg vannak tartva, jól fedik a téma kívánságait - éppen csak hogy nem ezek teszik a Kosztolányi-verseket versekké. Hangosan olvasni, például, holmi katedráról, nem volna őket tanácsos: tele vannak a sorok sziszegéssel, mássalhangzó-torlódással, nehéz összetételekkel (kínkereszt, vágyfuvalmas).
Érdekesek - leginkább csak érdekesek - a paraszti dolgok. Íme, az igazi biedermeier érzés. Egy empire lélek, amely a saját szeme finom ködén át látja a nép fiát. Van annyira jogosult, nemde, mint azok a bundára hasaló, káromkodós, majd a “jóízűen” beszélő és rozmaringos, háromosztatú kénytelenkedések, amelyeket e sorok bűnbánó írója követett el nagyon fiatalon. A rohanó vonat ablakából nézve a szántóvetőnek valóban “csillognak inge hószin fodrai”. S benn a kupéban is inkább csak a behunyt szemével látja a magyar parasztleányt, aki így beszél hozzá:
Nézem tejarcod rózsavirágait,
Hattyúnyakadra lágyan omló
Gyűrűfonású hajadnak éjét.
Tudom, faludba hű szerető sirat,
Ki vágyva szállott szűzi lakod felé,
S virágos udvartoknak alján
Sokszor elálmodozátok estve.
Búsan daloltad népdalainkat, és
A délibábok lenge enyelgését
Sápadva, mosolyogva nézted;
S bő aratáskor a markot verted.
Nem, ha tovább is folytatom, összekeverem a sorokat egy másik poémáéval, ami így kezdődik: “Szép Lenka vár a part felett” - s amelynek szomorú, félvak szerzőjét annyira szeretem. De azért Kosztolányi ezt a langyos tónust is össze tudja szűrni valami csaknem pikáns finomságú összhatásban a legmodernebb látás megszűrt színeivel. A parasztról írván például:
Merengve megy előre. Méla, álmos,
Lovát magára hagyja szántani,
Olykor kitárja karját, mint a táltos.
Egészben véve hasznos és nyereség nekünk Kosztolányi, akiről újabban néhány prózai dolgozata révén derült ki, hogy komoly és öntudatos esztéta. Ami a kötetét illeti - túlságosan is sok vers van benne. Igen, azt akarja ez jelenteni, hogy legkevesebb harmincat egészen el kellett volna hagyni. A “gyilkosok”-ért meg kellene őt fenyíteni. De mindez csak rendezésbeli hiba. Mert rossz verset, kérem szeretettel, minden “verstanáló” tanál, ó, jaj, de mennyit! Különbség csak az, hogy az ügyesebbje nem nyomatja ki, sőt le se írja. - Mégiscsak a jó versei teszik a poétát.
1908

PAP MARISKA ELBESZÉLÉSEI
Egy ember könyve ez, akiről - (távol legyen tőlem, hogy a “közönség”-et emlegessem) szó esik mostanság komoly irodalmi asztaloknál is - sőt olyan emberek ajkán, akiknek a legkeményebb ítélete is tisztességadás. És hallottam ítéleteket, melyek nyugtalankodó lelkiismerettel megújra rátérnek - átkeresik, hánytorgatják, türelmetlenkednek és elfáradnak vele; - de nem intézik el. Így csak emberrel és íróval lehet bánni. Csak magam helyett mondhatom ezt, de nem egymagam mondom.
Át kell esnünk valamin. Ez a sokat emlegetett Pap Mariska-stílus olyan kásahegy, amin át kell rágódnia az ízlésnek, a keresésnek és megértésnek - hogy az íróig eljusson. Nekem nem esett nagyon nehezemre, és úgy érzem, megérte a fáradságot, de azért én is megláttam itt mindazt, amit az ellenesei látnak. Ezek az egyhangúan ömlő, széles numerusú mondatok, a díszítőjelzők háromosztatú rendszere, e kényszerösszetételek, a gondolatritmussal s a szinonimákkal való visszaélések nem kedvesek nekem sem. Látom, mint ragadja forrongó, kereső lénye erővel-esettségre, vadócságra vagy önképzőköriségre; - mint halmoz öblös, erős jelzőket sajátos és nem értéktelen szókincséből akkor is, ha, teszem, gyöngéd lánygondolatok sejtő bimbózását írja; - és amikor igazán földszag és munkásveríték kerül a tolla alá, akkor sem mondhat vaskosabbat és markánsabbat, mint “áporodott - trágár - hajlott gerincű - hájtestű - senyvedt inú” - és a többi. Látom mindezt, és felsóhajtok a leglaikusabb olvasóval egy kis áldott ökonómia után. És mégis, én minden őszinteségemmel, kevés tudományommal és egynémely megérző ösztönömmel vallom lélek szerint való, igazi írónak Pap Mariskát.
Kerestem és találtam a fentieken átgázolva legelőször is, mint mondottam, egy igaz embert; üde, töretlen, erős, lázongó, nagy energiájú és szinte gyermeteg rajongással hinni tudó lelket. Szóval egy erősen rokonszenves lelket. Mi köze mindennek az íróhoz? - kérdezik. Sok köze! Mert ebben van ő és csakis ez ő az írásaiban; - nem az élményei, hanem a világnézete - nem megfigyelései, hanem megértései és megérzései. És a hite, hite! Hogy a háborúsdinak meg kell egyszer szűnnie, hogy szent és nagyszerű álmok, szépségek tanyája lehetne ez a föld, ha mi egyszer igazán úgy akarnók - hogy igaza van a vadnak a vadász ellen, a nyomornak a társadalom ellen, az életnek a halál ellen, vagy a halálnak az élet ellen. Igen - ő hiszi mindezt, és az ember magasrendű naivitása szent optimizmusa írói kvalitásképp nyilvánul meg.
Az ő alakjai, e Háliel királyok, ez Assionok és Anilák, e Szergiuszok és Khájimek, Jefrimék és Ezrachok, Tiberiusz császár és Ágoston barát; - igen, ezek távol állanak az élettől, a valóságtól - mondjuk, fölötte állanak. Nem Ilonák, nem Terézek, nem Pintér Jánosok és Mertz Imrék - ne is legyenek! Nincs húsuk és vérük, az absztrakció áloméletét élik - marionett-életet, ha úgy tetszik, mint a népfantáziában a Pierottok és Columbinák - a Fanyüvők és Bolond Mihókok. És azt hiszem, az eredésük, az életre támasztásuk módja is közös ezekkel - mert a marionett örök alakjainak születése a legtisztább általánosítás, összeszűrés, válogatás, egyszerűsítés és kikristályosodás. A mozgásuk, az életük is valami sajátságos pantomimika - a régi Alexandria-beli színjátszáshoz hasonló - fokozott és nagyarányú. Nem emberek és asszonyok ezek; - az a kívánság szülte őket, hogy ők legyenek “az Ember” és “Asszony”. És csaknem klasszikus teljességgel érik el ezt abban a négy-öt novellában, amit nem felejt el, és nem hagy egyszeri elolvasásnál, aki sorjázva végigfutja a könyvet. Rozinante, Leó, Csörgősapka és még egy-kettő.
És ebben az egynéhányban a stílus szertelenségei sem zavarnak úgy; ezekre rásimul ez a csillámló, barokkul terhes, selyemvirágú nyelv - mint az aranyszínre festett, keskeny fejű és karcsú tenyerű stilizált buddhaszentekre ráillik a nehéz, arannyal varrott, egzotikus redőjű selyemköntös. Vagyis mint a görög hősdrámához illett a faláb és a lárva. Hogy őszinte legyek, legszívesebben csak arról a három-négy írásról beszélnék, amelyet még jó néhányszor el fogok olvasni. Tudom, hogy csak a legjobb művekből alkotott ítélet lehet igazságos. Az ember nem írhat csupán a szent termékenységű, igaz óráiban - ezeregy ok készti az önmaga meghajszolására, ezeregy körülmény jön közbe elzavarni, derékba törni a legihlettebb hangulatot is. Csak a teljes sikerű műveiben él igazán az író.
Pap Mariska írásai mesék. Aesopusi szárazság és csattanó nélkül valók, Wilde káprázatossága és üde lírája, Andersen transzcendentális mélységei és mindenekfelett való bája nélkül - de az ő meséi - Pap Mariska-mesék - és szép, értékes, jelentős mesék, egyéni igazságokkal és újszerű megvilágításokkal. Összevont életigazságok vannak itt - hajlékony, rugalmas axiómák, ó, melyeket ebben a megjelölésükben, ilyen kombinációban egyenesen az író fedez fel és lát meg először. Nekem soha senki nem mondta még így meg, hogy a balsors kegyeletes és résztvevő, míg a jószerencse hálátlan - hogy a szeretet kedvéért való póz milyen szent - hogy az élet még nyomorúságaiban is szép - vagy hogy a kikacagottságban, a véres komikumban is lehet tragikus felmagasztosulás. Mihelyt azonban lelép a hepehupás földre - megbotlik ez a mesélő múzsa; mihelyt igazi, hús-vér novellát írna, elhagyja a siker. Az Áron jó példa erre. A hőse ennek is tipikus; - harcoló szeretettel összefogott fajképe a “derék zsidó ember”-nek, mint ahogy a “derék magyar ember” a Buda halála Eteléje. (Nem hasonlítás ez, csak szeszélyes asszociáció.) De ez az Áron nem jó novella, míg Rozinante és a többi - teljes értékű, nagyon szép mesék.
És még egyet. Ezt az írói egyéniséget én teljes mértékben kimerítetlennek, nagyon leendőnek, nagyon fejlődőnek érzem. Egy apró innen-onnanja akadt egyszer elém - néhány odavetett sor egy vidéki patikussegédről. Ez az alakja eleven volt - hús és vér - föld, kisváros, ember, törpeség, szomorúság. Aki így tud, sokat tud. És aki nem sajnál ilyesmit egy innen-onnantól, annak még sok lehet otthon. Más, ha ilyen pompásan megérezne egy alakot, a föld alól is novellát kerítene és kerekítene érte és körülte. Pap Mariska itt sem ökonomikus, de ezt bizonnyal tudja, miért teszi. És az ő fantáziája belső rugókra jár - nincs átélésekhez vagy ritka lelki rezgésekhez kötve - és így jó. Az élményekből egyszer csak kifogy az ember, és elhagyja a lírai fogékonyság, de az életet nagy, vázlatos vonásaiban szemmel tartani, értékes dedukciókat leszűrni, teljes világnézetre jutni, és mindezt szép példázatokban, emberekhez szólóan elmondani - ezt életfogytig lehet, és hovatovább mindig művészibb tökéletességgel. Azt hiszem, sokan közülünk rég zabot hegyeznek már, amikor ez az ember, ez az író még mindig látni, dolgozni és fejlődni fog.
1908

LESZNAI ANNA
Hazajáró versek
Első olvasásra a költés eszközeinek szinte túlzott egyszerűsége kell hogy szembetűnjék. Széles sorok telt, hűsen szabályos ritmusa, grammatikai szórend, epikus bőség, sőt ismétlés és fölös módon teljes kibeszélés néhol csaknem “elintézteti” velünk Lesznai Anna verseskötetét. Derült és házias költészet ez, véljük megállapítani, módos, szép falusi tanya, gyümölcsérlelő napfény, szelíd és nem ártó virágok bősége, aranyos gyermekévek, sima életsors, béke... “Szeretetre méltó poézis”, gondoljuk már-már megnyugtatva, és kedves öreg költőkre gondolunk, akiknek verses leírásait az iskolai “irálytan” példatárából tanultuk. “Lám, még jól is esik a fülnek ilyesmi az utolsó hat-nyolc év rohamos átújhodásai és értékelrendeződése után. Egy szelíd fellebbezés.” És eltelünk evvel a nagy, meleg közelségével a természetnek; a mély, ösztönös, tapadó otthonszeretettel, mely azért megy messze városok új csodái felé, hogy annál jobban visszavágyhasson, annál szebbnek lásson itt kertet és mezőt. Szinte irigy tiszteletével e csodálatos, magzatszerű anyához kötöttségnek a földdel szemben és mindennel, mit a föld terem; e gyermeki csatlódásnak, mely túlkiált kultúrvágyon és asszonyos szerelmen. “Többet ver fel a csorda az élet szent porából, mint amit rám csókolhatsz szegény emberajakkal.” És szinte megzavar a bensőbb összeismerkedés ezzel a költészettel, mely észrevétlenül hoz egyre közelebb önmagához, és egyszerre nem várt mélységei elé állít.
A szó, Éjjel, Ezeregyéjszaka, Mindig magamról, Későn érkeztem, Dédanyám és még egynéhány vers; ezek döbbentenek meg először, és nemcsak azzal, hogy a könyvben a legszebbek, igazán nagyon szépek. És gondolva egyet, visszalapozunk a többiekre, elölről kezdjük, és rájövünk (az Ignotus-tanítás szerint), hogy “kötet” ez, a szó legegészebb értelmében; hogy aláfestik, színezik, teljesítik egymást e versek, a gyöngébbek is; és hogy intim és őszinte lélekportré e könyv, sajátságos sorsú, tán erős tragikumú léleké.
Mert meg kell éreznünk hamarosan, hogy a Lesznai panteizmusa mégsem nyugodt, elpihenő belesüllyedés a természetbe; sokkal inkább fel-feltörő, küzdelmes, lihegő erőlködés a tudatosság, nagyobb magára eszmélés, élesebb élet felé. Nem egyedülálló költősors az életérzés ez eruptív vágya a kiteljesedésre, de itt különösen végletes és mindent átfogó. Szinte a növényélet tragikumát érezzük meg általa, néma gyökerekét, melyek szívós és szenvedő szenvedéllyel tusakodnak a napfény beszédes életszínei felé a tompa mélységből; és följebb, hol levelek jönnek, lángolva buggyanó szirmok, termés teljessége, lehullás. “Életemnek fáját erősen rázzátok!” Az életlégkör mintha sűrített volna és nehéz homályú, mint az üvegházi nimfeák termének opálköde, mely bevakítja a tetőablakot, bár minden meleg esőszeme az eleven, csírázó, dús növénytest párája. Ki innét! És sikoltás hallik az öröm után és kínszenvedés után, tikkadt várása az “igazi megszületés”-nek s a “szó”-nak, mely felhozná a mélységből mindazt, ami “bezárva búgó gyöngyburokba a lélek fenekének fövenyén” alszik. Milyen küszködő önébresztgetés ez! Néha elnyugszik a megadásban egy-egy mély csöndű gondolaton; a teljes, érett nyár “nyugtató nagy keze” alatt, Seherezáde mesefáradtságán, almafa-álmon; de rögtön felriad megint. “Ha almafa volnék, gyökerem kitépve elindulnék messze!” Vérző, tépett gyökerek! Tán kálvária e hazajárás?
És költősors mellé asszonysors. A “ma” asszonyáé, kit nem bírt legyűrni az anyaság, ki már nem született megadásra s még küzdésre sem egészen; gőgös, jussát akaró vággyal kívánja a gyönyört, “aus allen Quellen des Lebens ihre durstigen Lippen letzend”, mégis “szörnyű nagy várásban” görnyedt válla, és “lépte megbotlik abban, mit elér”; ó, aki még a templomudvar tömjén járta lombú, szent hársfája és a kert végén, mézes, buja virággal mehet csalogató másik fa közt is tétovázva áll; - “Melyiket válasszam?” - míg előtte hervad mind a két fa virága. Vagy milyen nagy, mély asszonyigazság van a Tükör előtt című versben, és milyen soha meg nem írott!
Nagy lelki gazdagság, új, mai léleké, rajzik felénk Lesznai Anna verseiből. És hogy nem mindjárt az első pillanatban ragad magával, oka épp abban a némi visszásságban van, amiben itt-ott e költészet újszerű, mély és rezgő érzéstartalma áll a formák hűs virágegyszerűségével, a hosszú sorok telt és pontos ritmusával, igénytelen szólamokkal, epikus bőséggel, szegről-végre való elmondással. Tavaszisten, Órák, Elmúlás, Imádság, Idegen tavasz, ezek a nem erős versek. Mert van itt-ott valami kis lusta gyeplőodadobás is, dilettánsos foghegyről-valóság, munkát sajnáló béke-tűretlenség, mely nem vár egy-egy pompás gondolat vagy kép teljes kiépítésére, összecsapja egy céljatévesztett sorral, legyen kész! Csúnya, zsugori természetemmel én ezt a kevés egynéhányat is sajnálom. Hálátlanság! Lesznai Anna verskötete mindenképp gazdag és szép ajándék; öröme a megismerkedésnek egy előkelő, szenzibilis, érdekes és őszinte lélek komoly poézisével.
1909

LENGYEL MENYHÉRT
Taifun
Egy selyemgubóból vagy csigaházból is lehet kilesekedni az életre, félig félve, takaródzva, csápérzékenységgel; - és valami pók szívósságával is lehet ugyanakkor keményen vetélve, lassan szőni körül és foglalni be a maga számára a látás pontjait, a jó szögleteket és figyelőhelyeket sorjában és mindig magosabbra föléjük helyezkedőn. Lengyel Menyhért írói egyéniségéről jutott ez eszembe, az idáig jutásáról, ahol most tart, és az új darabjáról, amely az igazán szép dolgok közül való. Szép és finom. A meséje áttetszőn s érdekesen szálazott, mint a pókszövet: hangulata, levegője szinte - lírán áthevült; szinte félve rejtett személyes élményektől rezgő. A melegség, ami szétárad belőle, olyan, mint egy sárga ernyős, selyemredőjű kis dolgozólámpáé: mert csak lámpafényes magány intimitásában, begubózottan és teljes, lírai személyes jelenvoltsággal lehet beleálmodni bizonyos témákba, rájuk látni, sőt - olvasmányokból közéjük olvasni ilyen becses rajtuk nem levőket; amelyek sokkal inkább hozzánk tartoznak és az íróhoz, mint hogyha a dolgok nyers határozmányai volnának.
“Ez a téma pedig ki tudja, mióta hevert észre-nem-vetten Berlin utcáin!” szokta mondogatni a szerző, és el kell hinni neki. “Lám, és egy ilyen - magyarnak kellett végre is értemenni!” Fáradni kezdő, monstruózus kultúrákról és jövőbe érző kis eltanuló nemzetekről is fordulhat ilyenkor szó - naiv szavak; - de világért sem igaz, hogy itt, a darabban valami esetlen szimbólumokat kell keresni és érteni a japánok álnevén, nyugati városokban összebújva búsuló kis magyar nyájakat vagy más eformát. Hisz akkor ennyi erővel csakugyan lehettek volna a hősei például a testőrírók vagy Szenczi Molnár Albert; a tíztáblás latiumi ifjak Athénben vagy Pelopsz király Kréta szigetén. Kultúrák holta után még eddig mindig más kultúrák jöttek a Gondviselés jóvoltából - és az ember mindent másoktól tanul meg; - és mindez a jó igazság elvégre is nagyon kevéssé érdekes. A selyemkimonók zizegő és puha gráciáját, a japán zene zümmögését, teaillatot, tarka papírkárpitot, groteszk szomorúságokat és busa krizantémeket sem valami korszerűség, lokális vagy tárgyi igazság erőltette ide, hanem mert ilyes szerelődést kívánt épp az írónak egy szinte gyámoltalanul, pihésen lírai és eleven hangulata, mely színvilágításban véletlenül asszociatív volt azzal a hamisan is teljes igaz összképpel, amely bizonyos írók és költő utazók szerencsés beleérzéseinek hála - “Dai Nippon” felől él bennünk, és egészen a miénk. A szimbólum pedig - ha van a darabban - talán, de csak talán, ilyesforma.
Minthogy az életen iszonyúan világos körvonalakkal látszanak meg a nyomorúságok sziluettjei és a halálbizonyosság sziluettjei, ösztönből keresünk ópiumértékű életértékeket ellenük, fátylat a szemeink rémülete elé; és mindenha java ópium voltak egynémely altruisztikus álmok - haza, fajta, felekezet -, e csillapító önfeledkezések vagy inkább kihelyeződések másokba, sokakba. “A milliókért, azokért is, akik előttünk éltek, s akik majd ezután születnek!” - Bizony, mert így nem vevődik olyan irtóztatón észre az élés és a meghalás. Ez önző önzetlensége, nem is legbalgább világnéző-szöglete annak a kis sereg művelt, komoly, sárga félgyermeknek; mert kamaszkorukat élő nemzetek fiai még ingyért, a talajból kapják ezt a vértezetet, mint Siegfried a bogárpáncélt. Fázós és fakó kőkultúrák emberei ezek helyett találták ki az alkoholt, szerelmes szerelmet, az igazi alkotást - s még néhány egészen individuális magábafeledkezést.
S ahol e két világnézet férfiakban “ütközik” (hogy ódramaturg nyelven beszéljünk), milyen egyszerű, magakész gondolat, hogy ez asszony által történhet legigazabban. A nyugati ország kis utcáról szedettje ő, hisztériás, bolond, beteg és hitvány, de egész; csak fogni akaró, tudatos kínszenvedése ennek; azért nem is asszonybáb, mint a mosolygó, kötelességtevő, alázatos kis japán figurák, akiket e jövevényhad otthon asszonyul ismer; ez ember, noha beszámíthatatlan, beteg erkölcsű, durva és degenerált, de egy kereső, aki a maga számára keres. Életópiumot ő is, asszony létére a szerelem teljességében, és a férfi teljes bírásáért küzd lihegve, dühösen és őszintén, kétfelé is kapkodva, mint az ideges, rossz kártyás, ha mindenáron nyerni akar. Aztán meghal, és itt kezdődik el igazi szerepe a darabban. Emlék, lelki vád, kísértetlátás, szerelmi veszteség; a szenvedély és szenvedés nagy individualitása bomlasztóan támadja meg ez ép és egész gubólelkek egyik legkülönbjét, és visszalendíti önmagába. Tán az egész darab legszebb jelenete az, a negyedik felvonásban, amikor a fájdalomközösségben összebékülten a félzüllött íróval, volt vetélytársával, halkan beszélgetnek a halottról az éj csendjében. “Szenvedsz! Hogy megfinomodtál! Most már nem vagy japán, ember vagy, testvérem!” Úgy hal meg, magáról tudva, tehát lázongva és átkozódva, mint egy ember; de honfitársai, az érintetlen, többi selyemgubók némán tipegve szórják krizantémmal a holttestét, és “jelenteni fogják haza, hogy úgy halt meg, mint egy hős, aki teljesítette a kötelességét”!
Szép darab és szépen megírott. Íme, a szerző, akinek mesterségtudása, színpadhoz értő ügyessége nem csorbult ez új stádiumban; s akinek itt végre a beszélő vagy beszéltető stílusa hozzáfinomult, szcenikai ízlése hozzáválogatósodott egy bensőséges, lelkébe gubózott, átélt és átmelegült, szép megálmodáshoz. - A színészek csaknem olyan jól játszottak, amilyen jól ilyen darabot egyáltalában lehet; Hegedűs nagyon ember volt, és Góth Sándor az író szerepében, e reprezentatív mivoltában is igaz. Góthné sem játszott rosszul, csak - másképp. Az író valószínűleg nem így gondolta, tán el se lehet úgy játszani, ahogy tán elgondolta. Ennyi hitványsággal olyan asszonyian nagynak, édesnek és csudálatosnak, hogy eltűntével is fájón rezegjen az égig láthatatlan jelenléte a darabon, és érezhessük híját az érette szenvedőkkel. Így - tán mi is fellélegzünk a haragvó japán kolóniával, mikor e szörnyű kis vámpír megfullad végre, és aztán ráér emlékké szépülni, s ami utána itt marad, az emlék nem ő, hanem “ahogyan a képét magukban megalkották”. Így sem lehetetlen, így sem rossz. - A színház gondos és értő szeretettel dolgozott a rendezésen.
1909

KUPCSAY FELICIÁN
A boldogság kiskátéja
Kell hogy mibennünk legyen valami - embervoltunkban a formaérzéknél sokkal mélyebben rejtőző -, amire rátapint ez a furcsa, szinte gyámoltalanul és (legalább látszólag) a megírás minden tudatos eszköze nélkül írott könyv; hogy csodálkoznunk kell, nem értve meg egyhamar a hatása nyitját. - Megkerített - valaminek a révén, amit ma és jó néhány emberöltője némává tagadunk, elkacagunk, visszafullasztunk magunkba élettel és irodalommal; s most elszégyelljük magunkat, mintha egy kisgyerek kérdezne hangosan és egyszerűn valami titkolt, nagy gyengeségünk felől. - A “naivitás” nem elég komoly szó rá, s a “jóság” nem elég alázatos. Valami mindnyájunkban elrejtett nagy fölénytelenség, humortalanság, pogánytalanság; - igen, valami ősi, emberi keresztényiség a levegője (az az ősi emberhajlam, melyből a kereszténység támadhatott), egyszerűen és tudattalanul járja át minden sorát, s valami illat-ráemlékezés azokra hat a legmeglepőbben, akik már tőle legtávolabbra kerültek: a nagyon élő, nagyon kultúrás vagy irodalmi emberre.
Gyermekek vak és vacogó félelme van itt a sötétség, az ismeretlenség, a felnőttek, az élet halál előtt; görcsös és beteg egymásba kapaszkodása elnyomott, magukra hagyott, egymásra utalt lényeknek; mert félelem, magány és bizonytalanság lehettek az emberszeretet ősszülői is. E könyv hősei csupa kezdetbeli emberek - gyermekek, még ha felnőtt sorban is -, tudákos, szomorú, kisöreg gyerekek, s a lelkük tele aggodalmas, naiv, szívet tépő komolysággal. Fanda Pál, a boldogtalan kis rajongó, Marini, a szent szerzetesfiú, az eszelős, fiatal Norat; vagy szegény, szegény kis Márián Regináld az Egy kézcsók című novellában, mely mind közt a legszebb. - Az embersorsok e szegény kis cégérei - ahogy szembehelyezkednek és alkudoznak együgyű, tisztán látni vágyó szemmerisztgetéssel a vaksötétbe, és elnémulnak sután, tehetetlenül, vigasztalanul az élet “igazságtalanságai” előtt. Mert igazuk őnekik van. A gyermeki lélek ősegyrétegűségét hordják magukban átkul, mely nem látja a dolgok színét-fonákját, nem érti különválasztani az írott malasztot az öklelő cselekvéstől. Ezek mind komolyan veszik az iskolai olvasókönyvet, az evangéliumot vagy a kegyes, szülői intelmeket, és ebben pusztulnak el; mi pedig értve és alkudva élők, még jobban belátjuk, hogy élni csak így lehet; de mélyen elszomorodunk miatta.
Ez a bensőséges, csendes, szinte lírai szomorúság érinti az olvasót akkor is, ha a halál rejtelme mered e furcsa kis ember-marionettek, aprószent-mártírok elé. Hisz az ő szemükben az élet sem kevésbé titokszerű és kegyetlen. Nem a misztérium, amit megérzünk; távol vannak ettől például a vak ismeretlenség maeterlincki hátterei, szaggatottság, dadogó beszéd, művészi elhallgatások - éj, borzalom, magány -, az esemény elszigetelése, homályban hagyása vagy rendkívülivé tétele. Ellenkezőleg! Amit itt mondanak, vagy amit az író mond, csupa teljes kimagyarázás, oktalan részletezés, bőség; a mese hétköznapi, egy-egy mély magányú és furcsán komoly élettragédia sok és közönséges emberek nappali sűrűjében játszik le, és elejétől végig van mondva oly primitív gondolatfűzéssel, mint a gyermekek monológjai. Nem is megdöbbentő; - szomorú és természetesnek látszó. Ahogy visszaemlékezünk, akik elnyomott, beteges, korán okos gyermekek voltunk, rá kell éreznünk, hogy ez volt magános tűnődéseink stílusa is; ily kimerítő, okoskodó, naiv, bő és egyoldalú. Hogy például naplóíráshoz való készséggel tízéves korunkban ilyenformán írtunk volna... És itt meg kell állni, a könyv írójára gondolni. Lehetséges, hogy ez öntudatos így akarás, vagy valóban csak máshogyan (egyelőre) nem tudás lenne? Különös véletlenből is kópiálódhatott az a mesei szőlőfürt, amire a madarak rárebbentek. Vagy tükröződött? Szinte elmosolyodunk a gondolaton, hogy hátha valami ravaszul elrejtett rutinnal fogtak meg itt bennünket? Én ugyan nem hiszem; de kell is, szabad is ezzel törődni? Nem mindegy az? Amikor a könyvet letesszük, hatása alatt vagyunk.
1910

SELMA LAGERLÖF
Az Antikrisztus csodái
Teljék kedve az irodalomismerő köztudatnak, s mondjuk ki legelején, hogy ez asszonyíró írása világszemlélet és előadás dolgában csakugyan a legmadártávlatosabb, legdologibb, leghűsebben hömpölygő folyású epika. Igen, ezt el kell intézni, mert ez sokaknak öröm. Hogy valahára, íme, asszonyi alkotás is kiszállhat az asszonyi lét nyűgös lírájából, kicsit mindig szeméremsértő megmutatkozások vagy aggodalmas körülkertelések tehetetlenségeiből; s lehet mindennél objektívebb föléje perspektíválódás idegen sorsoknak és idegen lelkeknek, hol az író maga már nem is a “történet szája”, de személytelenebb, mint beszédes rúnái egy vándorkövön. Való. E szelíd, de puritán rejtőzködés függönye megöl csakugyan nem kényszerülünk meglátni egyebet egy nyugodt, derűs, gyönyörködésben úszó szempárnál, mely egyforma, istenadta világossággal tekint el mindenen, s naiv örömmel biztat a vele gyönyörködésre. És - holott szemeink tán más mélységűek, látásunk más recéződésű - kedvtelve haladunk vele a könyvön át, mert az új látványosságok mindig frissítők, s mert a fájdalomtalan szenzációk számunkra a játék üdülése, épp tán felszínes voltukért jótékonyak és szabadítók.
És ebben mintha már meg is volna a felelet a legfontosabb, egyedül fontos kérdésre, hogy mit cselekedett velünk ez a könyv? Letesszük elolvasván, s úgy érezzük, mintha érdekes panoráma üveglencséi előtt mulattunk volna egy könnyű félórát, amint körben, csengettyűszóra lendülve, belülről villanyfénnyel világítva elénk utaztatta színes és kiszínezett fényképlemezein - mert ma éppen ezen volt a sor - a gyönyörű Szicíliát. Láttunk mindent. Az ősi, vulkán hányta és csaták dúlta fekete lávaföldet, hajnalfénytől rózsaszín, havas ormokat, kaktuszokat és mandarinerdőket, kerteket, klastromokat, elhagyott templomok romját és ősi palotákét, melyek márványudvarán korhadó boltívek falához támasztja dülledő kunyhóit a könnyű szegénység. Sok-sok kép, s mindegyiken színek és szépségek; a fényképmasina ügyesen válogatott panorámába valót, s mi gyerekként adjuk át magunkat leleményének. Sőt, mintha egy primitív iskolai szerszám hegyét is látnók, egy kis térképmutató pálcáét, mely precíz biztonsággal érinti, és nyugodt, szemléletes vonallal rajzolja körül a szeszélyes partokat, az ábrázolásnak felfoghatóság számára iskolásan stilizált körvonalait. Már a nénike szavát is halljuk (a tanítónéni negyvenkét éves, szürke liszterkötős, hátrafésült hajú, telt arcú, fegyelmezett, szeretetre méltó, csupa biztosság és sok melegség), amint kitérések és idegesség nélkül, jól elkészülten és egy leckeórához szabottan sorjázza el a “lakosság” köztudatba színesedett jellegzetességű típusait, szintén a felfoghatóság kedvéért szintén önmaguknál olyanabbakat: vak koldust, énekes templombanyát, mesemondót, bábjátékost, csuhás barátot, jóst, képfaragót, rablót, carabinierit, lovagot és szentet. Tagadhatatlanul a legérdekesebb dolgok közül való dolog a néprajz és geográfia, ha a tanító így érti és szereti a mesterségét. És szereti a dolgokat is, amiket meglátott, s tán ez minden titka. El kell némulnia a kételkedésnek, hogy aki számára ennyire egyformán és ennyire mindenformán tudnak “adni” a dolgok, adtak-e vala is többet Baedeket-szenzációnál; nem, e szívós germánság emberül győzi a hevüléseket, s mi érezzük ebben fölényét, amikor e betűs kirándulás idejéig készséggel adjuk kedélyünket keze alá.
Ámde a regény! Be kell itt számolnom, hogy első, nagyobb dolog ez, amit az írójától végigolvastam, de mégsem érzem sértő és oktalan mérésnek, hogy ezen át beszéljek róla. Nem vallom, hogy e rövid és robotos életben mindent olvasni kell és lehet, amit irodalmilag “illik”; de azt sem, hogy egy író ilyen láthatón komolyba adott, szélesre alapozott művében megtagadhatná önmagát, értékeit és fogyatkozásait, s ne adná a legtöbbet, amit adhat. Egy regény tehát, amelyben események játszanak végig, tarkán, érdekesen, kaleidoszkopikus hirtelenséggel átzörrenve egymásba, és fel-felébresztve egymás iránt a már-már fáradó figyelmet. A középpontban két ember szerelme, körüljátszottan közügyek áramlásaitól, társadalmi alakulások vulkáni rázkódásaitól, természeti erők - (föld, levegő, fajta és nép) - és belső, emberi mozgatók - (vallás és tömegszolidaritás) - ráhatásaitól. Gazdag, gazdag kincsbánya, kimeríthetetlen mélységek lehetősége; s mi van mindebből a könyvben? Amit feltár előttünk e gazdag és aranyszájú epika, széles és téres, hömpölygő teliségű síksághoz hasonlít, melyet egyenletes fénnyel derít végig a nap szeme, nem választják el árnyéksávok a dolgokat, nincsenek reliefjeik és... mélységeik sem. A dolgok csak történnek, egyre történnek; emberekkel, de nem emberekben; - deus ex machinák, álmok, jósigék, sugallatok és kegyképek malasztja a mozgatók mindvégig, oly primitív nyilvánvalósággal, mintha a bábszínházban egyre szemünkbe villognának a drótok és zsinegek, melyek az akciót helyberángatják. Mondhatnánk, hogy ezt a téma hozza így; de a téma az íróé, nem megfordítva. Mert jól járt ő ezzel a babonába színesedett szicíliai népfantáziával, mely mindezt jól-rosszul fedi, elhiteti vagy legalább elfogadtatja; de mit csinált volna nélküle?... Ha egy ócska harang véletlen megkondulása nem lehetne eseményfordító ok egy asszony legbelsőbb lélekdrámájában; ha az író ottmaradna szemben az emberével, és belülről kellene félreveretnie a harangokat! De nézzük sorjában!
Mit látunk meg például a hősből, legsajátabb metamorfózisaiból, életéből? Kisgyermek korában hirtelen odahagyja a klastromi noviciátust, eddigi otthonát, barátéletre szántságát, mert nagynénje, akiről odáig nem is tudott, első találkozáskor élénk színekben festi előtte az Aetna-vidék szépségeit. (A dologra nézve mellékes, hogy ez a tájleírás az olvasó számára is gyönyörű szép.) Később remetének akar szökni, s egy álom téríti vissza, mely azt sugallja, hogy szentképek faragásával szolgálja Istent. Amerikába indulván, visszatér egy nő miatt, kit magával akart csábítani; később mégis búcsútlanul hagyja el, mert - mint az író kijelenti - most már a szentek oltalmában hiszi őt. (Ez is a harangok műve. De hisz a csudás harangozó hírére tért vissza.) Mire évek múlva Párizsból hazakerül, már szabadgondolkodó és szocialista, de ezt is az írótól tudjuk meg. Sok évi börtön után pedig ott folytatja első és egyetlen szerelmét, ahol elhagyta - az első csók után a másodiknál. - Ennyi csaknem minden. - Néha arra kell gondolnom, nem egy hűsebb és fegyelmezettebb Jókai-é a Nobel-díj nyertese, a miénk forró fantasztikuma, felötlő aránytalanságai nélkül, de folyamatos láncolatú meseszövése és pompásan egész kisemberei nélkül is? - A hősnőre meg éppen nem szeretek emlékezni, mert egy kellemetlen dologról tudok. A vasgyűrűs hölgy a címe az egyik fejezetnek, s ebben van elmondva, hogy miután Gaetano, a regény hőse börtönbe került, mint áldoz szerelmének, és emlékének a magára maradt kedves. “Valahányszor donna Micaela a kezét fölemelte, s ruhájának ujja hátrahullott, azt látta az ember, hogy karperecnek egy rozsdás vasgyűrűt hord. Az utcán találta, csuklójára húzta és folyton viselte. Mihelyest a tekintete ráesett, vagy az ujja hozzáért, kissé elhalványodott, s mit sem látott többé a körülte levő világból, de látott egy sötét börtönt... Bár szaggatná karját a vasgyűrű, hogy egy pillanatra se felejthesse el őt soha.” Itt, ebben a miliőben felháborít ez a kicsit bornirtan tetszelgő romantika. De maradjunk a cselekménynél! Milyen szinte lelkiismeretlenül esélyszerű például az hogy Micaela “maga taszítja romlásba kedvesét”. Egy kapukulcson múlik, melyet utolsó percben szerelmes logikátlanságú ötlettel megfordított a zárban. Ámde az ezért való lelki vád nagy lélekdráma pillére kell hogy legyen, mert húsz év nagy idő. Viszont Gaetano őt ezalatt holtnak hiszi, mert egy szemfedőn elhaladóban családja címerét látta. Vagy hogyan robbanik be az ellenséges Elisa gyors hozzászegődése, s mindaz, ami váratlanul kezéhez békéllik a lebonyolításnak. A kegyszobor egy csudája például azon fordul meg, hogy egy vadidegen vakbizonyossággal meglátja a hasonlatosságot anya és gyermeke közt, ami éveken át a környezetben senkinek fel nem tűnt. S főképp, mint esik át a végén a tömeglélek nagy, elemi erejű pálfordulásán. Egy rövid mondattal: “A szerzetes túlbuzgósága úrrá tette Gaetanót (a szocialistát) a tömeg fölött”. Vajon segíthet-e az ilyen dolgokon az, hogy az író a regény címében, s több más helyen maga is “csuda”-nak nevezi? Ámbár, asszonyom, Szicília messze van tőlünk, ott sem eshetnek ilyenek. Hosszú és nagy szenvedések sohasem hagyják meg az embert éppolyannak, amilyen volt; évek Szicíliában is évek; a rab vőlegénynek lehet utánahalni, bolond szenvedéllyel miatta szintúgy börtönbe kerülni, lehet elfeledni, megcsalni vagy meggyűlölni, de így, ócskavassal parádézva gyászolni... Az ilyen szemfedő-ügynek is utána szoktak járni késfoknyi bizonyossággal; s általában és egészben a dolgok, amik történnek, nyomokat szoktak hagyni, s hogyha ezeket nem látjuk, akkor az egész csak ködképek vetítése, nem vérző-igaz valóság. Ám nem lehetetlen, hogy nagyon madártávlatból, hűs és derűsen szenvtelen epikus asszonyszemmel nézve csakugyan így látszanak a dolgok; ilyen ábrázolásszerűen, szimplává stilizáltan, oda vetítetten, tarkán, érdekesen, frissen, szórakoztatón és élettelenül.
Egy angol utazónő halad végig a regényen (poggyásza közt, alig tudva róla, hordja a csudatevő, áldó-átkozó hamis Krisztus szobrocskát), miss Tottenham a neve: utazik, csodálkozik, élvez, lelkesül, azonosul, részt vesz, jótékonykodik, megtelepül, férjhez megy - s az utolsó jelenetben “betelve Diamantéval, újból nyakába veszi a világot”. Nem kevésbé jelenségszerű, mint akár a St. Pasquale harangjai (a beállítása nagyon szerencsés); de én néha mégis őt érzem a kitessékelt, megtagadott emberi és asszonyi líra szellemének. Miss Tottenham vagy a tanítónéni, ez elfogulatlan, okos, mégis érzelmes, jóságos, mégis idegen, rálátó, de soha bele nem látó. Ám ne csináljunk rossz tréfát! Csak azt akartam inkább jelezni, hogy a legbensőbb és legkedvesebb érdekességek mégis valami rejtetten átderengő lírán keresztül csillannak meg néha a könyvben. Az északi ember ámulatában, mely felfedezi, és szebbnek, délebbnek, Szicíliábbnak látja Szicíliát a valóságnál; a protestáns lélek lojális, méltányos idegenségében, ahogy szinte élvezni tudja a katolicizmust; vagy az asszony simogatón szolidáris együttérzésében szegény, asszonyi bolondságokkal - mert milyen távol is esik a Gaetano érdekeitől a calabriai vasútépítés ügye; a hős hazatérve alig is érti meg, hogy “Éretted volt” -, mégis e kapcsolattalan lélekbabona fenntarthat egy asszonyéletet húsz éven át. “Mi tudjuk!” - bólingat miss Tottenham. Ám azért továbbmegyünk, nemde, mert sok furcsa és tarka, canzonés, vásáros vagy véres, templomkörmenetes vagy népgyűléses nap után - be lehet telni ezzel a Diamantéval, és - addio, signora Favara, a kopott kiskrisztussal a szekér kasban, mintha semmi sem történt volna, vesszük nyakunkba megint a világot.
1910

ALBA NEVIS
Nász előtt
Legtávolabb álljon tőlem minden olyas aggodalom, mely az ízlés nevében tilalomfát állít bizonyosfajta témák, bizonyos oldalú költői megnyilatkozások elé, ha ezek nem férfi-, hanem asszonyembertől erednek. Hogy asszony ne írhasson őszinte lírát bármely fajta szerelmes érzéseiről, mert ha nem óvatos ebben, nem fog tetszeni - régi fennálló viszonyok folytán idegzetbe évült önkéntelenséggel ellenszenvet ébreszt - a másik nemű emberben. “Férfiaknak nem kedves hang, mert megelőzi - asszonyoknak, mert leleplezi őket!” - mondotta egy okos ember, akire haragudnom kellett ezért. Nem - nem lehet épp csak asszonyverseknek megkülönböztetően ez, és férfiak verseinél jobban ez a céljuk: szerelmes hajlandóságot kelteni vagy megőrizni. Még feltevésnek is szégyenkezni való szempont ez, és távol maradjon tőlem, amikor ezen tűnődöm; miért nem kellemesek nekem sem e versek, még csak nem is kellemesek, holott bennük rím és mérték többnyire helyén, poén aláhúzva; pár szólam magyarán, pár jelző néha színesen és biztosan van is megakasztva és egymásbaköltve. S látnom kell: olyan egyszerű kérdés ez, hogy gyerekes elfogultság lenne fiziológiai megfejtésekkel bajlódni; nem a szemérem hiányzik e kis kötetre való poémából, hanem a költészet.
“Mária kihúzta hajtűit, leszedte a kontyát, előkereste a bontófésűt, és kigöbözte a fűző zsinórját.” - Lehetséges volna-e a fenti tőmondatokat költeménnyé kapcsolni, ha mindjárt néhány plasztikus jelző, eleven szólam árán is? Pedig a jelzett egyszerű ténykedések gyönyörű verset lobbantottak ki egy mai poétából, melyben benne minden féltudattalan asszonybűbáj, férfimegdöbbenés s a kettő mindent jelentése egymás számára. Szinte a szemünk láttára válik épp mostanában verstémává számos örökre költőietlennek hitt tárgy vagy jelenség: az evőeszközök nemesen graciózus, előkelő kezelése, a pénzetlenség nehéz nyűge, semmit sem finom betegségek gyötrelme, lomkamrák, világító udvarok vagy büntetőjogilag nem épp kifogástalan polgári cselekmények. De mind és minden fel van avatva, királyi olajjal kenve, mihelyt csak egy igazán szép vers íródott a hatásuk alatt. Vagy inkább mindezek ürügyén: de költemény lett, és nem a címül megnevezett dolog rímes felsorolása, kijelentése, előzményeinek és következményeinek egybevetése; mert száraz és üres kadenciákat nem virultat ki finom, gyökérző, nedves elevenségű, örök illatú poézisvirágokká pusztán az hogy tárgyuk vagy címük a mindenha leggazdagabb forrású költészet, a szerelem.
Kell-é rehabilitálnom a jobban érzékies szerelmet is mint költeményürügyet épp sajátságosan a ma poézisében? Csak ami az utolsó hét bő esztendő terméséből szinte részünkké váltan él velünk; - mennyi szépség, mennyi és milyen alakban? Himbálva a nyári kertben piros hintaágyon, loholva elnyúlt tagú fellegek hajszáin, hernyóképp feküdve át lepkék hímes raján, aranyasszony szoborrá dermedten, héjaképp vijjogva az avar fölött, vagy halottan pihenve a tavasztól halott szűz kemény, virágos mellén. S a többiek! “Egy tábornok agg lábán a vörös stráf” - s e sajátságos vers minden nedves színheve friss reggeli diadalérzések ujjongásában vibrál; - s hogy átverődik ugyanaz másszor Gellértnél a tagadással kísérletező férfigőg kudarcán: “Nem lehet már így sem!” S hogy rejtőzik a tagadásba nemesedve egy maga alkotta más ideál felé hajtottan itt: “Az asszony csak asszony, de meg kell halni; s kevés a férfi, bajtárs és barát, hogy teljesítsen, harcoljon és értsen” - vagy milyen teljes gyümölccsé érik Lesznainál a legasszonyibb, mindennél “kimondottabb” asszonygondolatban; “Megcsókoltad kis gyermekem” - hogy újra édesen ködlő emlékezéssé halkuljon Kosztolányinál egy beteges és szent kamaszfiú korra. - Ó, senki nem vádolhatná rejtőzködő és ravasz prüdériával e versek íróit - a tárgy s az érzés, sőt a kifejezés hajszálnyival nem szerzetesibb; - csak éppen hogy jó versek ezek, ha férfi, ha asszony írta is őket.
Most pedig idézeteket kellene mondanom az Alba Nevis-kötetből, hogy rosszhiszeműnek mondhassanak. De nem - szinte akárhonnan idézhetnék! “Látott-e, mondja, tegnap délután? - Látta azt a szőke fiút velem? Józsinak hívják, szép, kék a szeme. Józsi a vőlegényem!” - Így indul egyik, mely az asszonyember tehetetlen egyférjűségét, hűtlenségre akarva is tudattalan gyarlóságát látszanék példázni. - Van egyetlen vers a füzetben, ahol groteszkül és nyersen bár - meg van ütve valami mélyebben emberi hang. Az éj csendjében sírva zümmög át a szobán az enyves légypapírsüveg kis elítéltjeinek “hattyúdala”, s a néma óra magánya kísértetien ráfigyeltet e furcsa borzalmára a haldoklásnak. - “Csak állat sírhat ily keservesen, csak ember nem értheti soha meg!” Lapos és cammogó két sor, de mond valamit. Ám a vers folytatódik. Két kis légy indul most a süveg két oldalán, az egyik természetesen nőcske, a másik hímecske. Már lépre mentek, már fogva tartja őket a tragikus halálmézga, beleragadtak az enyvbe, mikor egymásba villan először a tekintetük. E pillanatban úrrá lesz rajtuk a világot átfogó hatalom, egymást akarják minden poklokon át, de ó, az enyv oly tagadó; egy-egy darab láb, ott egy darab csáp vagy szárnyízület marad el véresen, míg a csonka két torzó halálverítékkel borítva, végsőt hördülve egymás közelébe ér. Nyakukat előrenyújtják, s a szájuk egybeforr az első-utolsó csókban. “Ezeknek volt egy percük legalább, ami az egész élettel felért”, sóhajtja el a költő... Nem jó versek ezek. Ha sokkalta jobbak volnának, tán lenne még néhány szavam arról, mi értékűek az egyhúros hangszerek. Mert hangot ilyenen is lehet kiverni, de muzsikálni lehet-é vajon; s a líra egyéb-e, mint teljes egész skálájú muzsikája egy gazdag léleknek? Az ember egyébbel is kerülhet lelke húrjait megzendítő viszonyba, mint egy másik nemű emberrel; s még ebbe is belerezdül megszínesítőn, összefoglalón, halkítva vagy fokozva; át meg átjárja ezer egyéb: természet, kultúra, ember, munka, könyvek, gyermek, sors és legfőképp önmagunk. Élet nem gondolható szerelem nélkül, de költészet, igazi, már volt is egynéhány. A cél nem ez; - nincs ok levenni egyetlen húrt is, sőt felajzani mindet teljes harmóniára és teljes kifejezésre. Mindenképp többet kell hogy halljunk és lássunk e rikoltó és pőre egyoldalúságnál, melyre mohó kizárólagossággal veti magát a félrevezetett ízlés, mert benne “zászlóvivő” forradalmiságot és “mártíros” érdekességet vél találni.
1910

ANTONIO FOGAZZARO
Kis emberek régi világa
Oly életrétegben járunk itt, ahol kevés mozdulású a sors, nem érzik hullámütés; kicsik és alig elkülönbözők, alig észrevehető életűek a lények, mint súlyos, nagy vizek mélyén. Hosszú órákon át üldögélnek a falu emberei előttünk piros arcukkal, egy-egy tarokkjátszma esélyeitől felajzott és lekötött mivoltukkal; szinte egyformának látjuk őket, míg egy-két pohárka igazi modenai jön: - és minden egyszerű vonásuk, hóbortjuk, hibájuk és szenvedélyük felszínre verődve, egy kezünk ujjain megszámlálhatón, naiv egymás mellé rakottságban mindenkorra megnyilatkozik. Az ínyenc plébános, a gőgös, vén marchesa, a komikus kis agglegény, kopaszodó szerelmes vagy hallgatag filozóf. Egy-két rugóra járó lelkek, s az életük kis tétekben folyik, szolid esélyekkel és normális kockázatokkal, mint egy kártyaparti kedélyes, családi körben. Fölényes idegenséggel nézzük egy ideig; mi közünk napirendjükhöz, bőbeszédűségük kit érdekelhet, furcsa bálványaikon lehet-e nem mosolyogni? Az ilyen könyvek első harminc oldalát azzal a visszatartottsággal olvassuk, ahogy összetett életmódú, szenzációkat és fegyelmezettséget ki-belélegző nagyvárosi ember ül a pipafüstös ebédlő keshedt bőrfotőjén, és elnéző unalommal figyeli a tiszteletére gyűlt szomszéd urakat. Mily furcsán eleven gesztikulálás, harsogó kacaj, mily hosszú anekdoták, ártatlan csipkelődések, hallgatag asszonyok! - - - S aztán - észre alig veszi - a második félórában beleszól a politizálásba, egyszer csak megnézett egy leányzót: közöttük van. Más réteg - élő ázalagok asszimilálódása; kiderül: nem sok a különbség; kiderül: minden csak manier, de mögötte, ha van, az ember sohasem érdektelen. Aki belefigyel a kártyákba, az velejátszik a játszókkal, ha mindjárt filléres is a bank; s e regény, ez író ezt meg tudja tenni velünk.
Egyszer aztán valaki hármat tapsol; és viharszagú, idegen szélroham csapja ki az ajtó-ablaktáblákat, elkeveri a kopott kártyák fontoskodó rendjét. Valahol a messze vízfelszínen tán piszkos, zavaros ár tolul, torz hullámtarajú viharkészülődés; gaz kis kulisszaérdekei, görbe, apró, titkos rugói a nagy históriának, egy külföldi diplomata húgának levele; - - - de mire idejut, e mélyebb körök tespedt mozdulatlanságáig, úgy rázza fel azt, mint éles és lüktetés, átreszkető, delejes viharáram, mely rejtett energiákat eszméltet magukra. Forradalom, haza, király! Vagy puskapor-szag, halálparfüm, kockázat, szépség! - Valami végre - amire rámehet mindenünk és magunk - dobjuk, hisz mi egyébre jó? - Ez az embertípus az, mely két jelszóra rajongással telítődik; veszteni valók híján dalolva megy az ágyúk elé, és naggyá nő a nagy percekben; villámfény cikázott bele a homályba, és sok apró, vakéletű teremtés egymásra és magára ismer nála. “Éljen Cavour gróf!” - mondja a tóra nyíló teraszon, a tavaszi éjszakában három-négy ember, akikről egyébként alig eshetnék szó - reszketve néznek egymás szemébe, és koccintanak a háborúért. Lenn, a kerten túl spion őrszemek és osztrák fináncok lesik a gyanús lámpafényt. Ezernyolcszázötvenöt. “Én a magam részéről vízbe fojtom a vámellenőrt!” - szól fojtottan halkan a karcsú fiatalasszony, akinek eddig alig hallatszott szava. Majd gyertyával a kezükben állnak a lépcső alján, hogy aludni menjenek, de még visszatérnek izgultan és mosolyogva, mert elfeledték megbeszélni, mi lesz majd az új, egyesült birodalom neve. Mi is lehetne? - Piemont? Cisalpina? Itália? - Itália! A szél lobogtatja a gyertyákat - és fenn, a hálószobában így öleli át egymást egy házaspár, az eleven és egyesítő órán, a közeli jövő jelentőségétől átizzott lélekkel; s tán ma először ölelik egymást igazán.
A regény pedig, mely tulajdonképp e két ember regénye, még csak itt kezdődik; és benső, legbensőbb lélekügy. Két ember csaknem végzetes elszakadása a kettejük kétféle vallásérzése miatt - hogy az egyik tradíciókból és üdvösség reményéért; - a másik (a nő) hitetlenül, csak belső nobilitásból és önmagával-elkészültségből jár az erkölcs és igazság útján. Itt valóban fölénk nőnek ámulatunkban e kis emberek; - hol vagyunk tőlük, hol vannak ma tőlünk ezek a válságok, ezek a tragédiák és kiengesztelődések? Tán mégis magasabb életelemben jártak - és mi tévedünk? - Ez a legszebb a könyvben, mely intimus, összhangos, egyszerű megcsinálatlanságában biztos könyv. Keretbe foglaltan az élet egy darabja - fölös személyek is és fölös epizódok is; - a legtöbb öntudatosság tán abban, hogy hol záródjék e keret; hogy az első harci dobpergés fénye be is fejezze a regényt. Így, ami belülre esik, harmonikus és egész - egy kis világ, régi világ -, s tán e tapintat épp döntő a könyv értéke felett.
1910

MARIAY ÖDÖN
Kelet fia
Sokat és sok jót mondunk el ez “első könyv” írójáról, ha ide jegyezzük néhány mesevázát; egy-kettejét a tömör, derék és fogható novellaszüzséknek, melyek a kötetben elsorakoznak. Íme. A gyönyörű mágnásleány egy falusi nyár fülledt unalmú délutánján beleszeret felemás, lélekideg szerelemmel, a rút és félszeg kántorfiúba, aki zongorázik neki, és akiből felséges, művészi dallamokat csal ki e szerelem váratlan eksztázisa. De a csókja undorító; s az első verítékes, rablottan is gyáva ölelés miatt felháborodva kergeti el a leány; hogy mégis, nagy idő múltán, egy operai páholy mélyén, deli huszártisztje oldalán is a láz forróhidege verje ideges, szép valóját a régi preludium motívumai hallatán. Vagy ez. A mihókos, falusi szegkovácsot Amerikába vándoroltában utoléri a sztrájknyomor, és valami cirkuszba kergeti, ahol megtetszik a százráncú, szerencsétlenül furcsa ábrázata, bohócbugyogót kap és papírfüzér-farkat. Külseje tragikus véletlene most könnyű kenyérré lesz; néhány bukfenc csak a porondon és csattanó álpofonok; - de amikor ki kellene lépnie, utolsó percben megbicsaklik, mint a csökönyös állat, valami eszébe jut - néhány felleges, barna szempár, hazai munkatársaké, méláz vele szembe a nézőtérről, valamit érez, a kipellengérezett faji méltóság szégyenét - és nem bír, és a pénzükért feldühödt külvárosi jenkik gázolják holtra a boldogtalant. Hát Csokolyán Vince! A magányos lápi orvvadász, aki főbe lövi a lecsapolást vezető mérnököt, csak egyszer úgy főbe lövi, nem is eltervezetten, csak mert találkozik vele a tönkretett náderdő szélén - és mint a feldühödt állat... Hát a “feketecsuhás”, a derék pap, nyájának szelíd őre, akitől a szocialista vezér elveszi legkedvesebbjét és a tekintélyét, népe bizalmát, kenyerét; s amikor mártír daccal ellenébe harangoztat siketítő érczúgással a népszónokok beszédének, a templomajtóban esik el a tömeg dühétől az “elhagyott oltár” védelmében. És tán mindegyiknél szebb, többet markoló a kis táncmester-csizmadia esetében, akit idegbajossá, emberkerülővé tesz az édesanyja halála, még a tájékára sem mer nézni a “koporsós Ivanics”-nak, később beteges kényszerből erővel odamegy, majd odaszokik, és esztendőre az egyik félig kész koporsó forgácspárnáin öleli meg jövendőbelijét, a boltos lányát. Ezek és ilyenek! Teli bélű mesék, kínálkozók; az invenció eleven eréből fakadtak.
A hiba, ha van, legfeljebb ott van, hogy nagyon is külön léteznek; hogy az író először végigszerkesztette őket, és mikor papírhoz ült, már egészen pontosan tudta, mi hogyan következzék, és valami teljesen független dologgá vált így a megcsinálás. Olyanná, amiről külön kell beszélni. - Valamikor hallottam a szerzőt egyik modern fiatal könyvéről ítélkezni, némi lenézéssel és nem kevéssé találóan. “Leterít - mondta - egy nagyon szép, színes, de kicsiny szőnyeget, ez a szüzsé; aztán rálép, és megkezdi rajta legízületcsavaróbb mutatványait a formai kiszámítottságnak, kínosan aprózó leköszörültségnek...” Ahogy most ráemlékszem, erős ellentettségre vall ez; Mariay valóban nem így! Majdnem primitív készséggel, súlyos és erős kis csákányütésekkel lát neki egykettőre, mint valami kész, tömör masszának - és szinte magától könnyen, hasadási lapok iránt formálódik ki a történésből a novella. Igaz, annyira a maga és eseménytartalma törvénye szerint, hogy mindaz, amit az író utóbb mégis díszül ráakasztana: itt-ott elnyújtózó tájrajzok, csekély reflexiók vagy fölös hajhózás a mi szép, felső-tiszai szólásainkkal; felötlőn lekívánkozik róla. Szerencsére ez nincs nagyon gyakran, és a szervetlen sallangnál sokkal több is kiaknázatlan érték, ami a csákány alatt elpazarlódva hull szét; hangulatszilánkok zománcos finomságai és a mesterséges kristályhoz hasonlóan áttetsző tudatosságú konstrukció. Valami kellemesen magabízó erő van azért e könnyű elnagyolásban, ahogy az író röstellné is a témáit eldédelgetni, érlelni, hordozni, csinosítani, mint anya a gyerekét; hadd érjenek a maguk erején, bizonnyal jön utánuk még egynéhány többi, nem gyöngébb gerincű és tán formában is készebb összeállású. - S egyszer-egyszer csupa virtusságból megmutatja, mit tudna finomságban, fantasztikumban, színes szómegtalálásban is - például a neandervölgyi novella első szakában. - Vajon nem az ilyen és így botló novellakezdetek után kell eljönni a megígért, új magyar társadalmi regénynek, mely, hogy milyen legyen...? Erről egyelőre csak tréfálni lehet.
Mindenesetre azonban - és mindazonáltal - óvakodás egyelőre a tendenciáktól; ezek veszedelme: csábító és korai veszedelem! Ahogy most mindenáron a papnak kell hogy igazat adjon a szocialistával, a honi rög hívének a kivándorlóval, sőt az orvvadásznak a lápi mérnökkel, sőt-sőt kicsikét a deli-duhaj dzsentri fiúnak is az üzletemberrel, Ratford lorddal szemben: mindebben nem a világos, bár szelíd és óvatos kis reakcionárius él volna a hiba. - Lett légyen bár az ellenkező politikai vagy társadalmi világnézet: nem jó, legalábbis nem haszon egy, az élet elevenjébe szabad kézzel is belemarkolni, önmagát zavartalanul és önállóan megtalálni akaró írónak. A tollat - legkivált eleinte - minden külső, szeretetek vagy tekintélyek kedvéért való iránykodástól, a legjobb helyről jövő önkéntelen sugalmazottságtól is jobb őrizni.
1910

ERDŐS RENÉE
Az aranyveder
Spontánnak, egyszikkel-termőnek, egyútúnak (ó, szívtől a tollhegyig) - szóval valami ősien primitív költésfajtának jegyzi a belvilágát ma is az iskola-esztétikai elintézés; holott a mai ember élvezetföltételei számára a hátmögötti tekintetek egész fegyvertárát szedte már magára - a formai áttetszőség sima redőjű hóköntöse alá. Rafinálttá kellett válnia és körültekintővé, hogy úrrá lehessen a hatás véletlenei fölött, amik kiszámíthatatlan szeszélyű kereszteződésbe jutnak a befogadó ízlés százféle, idegen eredetű összetevőjével. Jó ízlés, szokás, morál, mérséklet, társaságos illem!... Minden évtizednek érzésdivatja van, uralkodó szele, mely felé hajladoznak a derékontöréstől félők. Ezerfelé figyelő ravaszdijáték lett a szent együgyűségű, ősi dalköltés. A poétának hozzá kell stilizálnia életsorsát is a költészetéhez, és magánviszonyaival igazolni versesköteteit; meg kell konstruálnia élete regényét - ama sorok közötti költői műveit, mely könyvben a versek sorrendjét meghatározza, és hézagaikat kitölti. Nem szabad a rászedettség bosszankodásával kiábrándítania tisztelőit; de mégis jótékony félködben kell tartania magánélete ügyeit és szereplőit, mert ugye, megbocsáthatatlan volna például versbe foglalni egy olyan - igen megrázó és sötét - szerelmi dráma esetét, amelyről, s benne a költő szerepléséről már, mondjuk, napilapok hírrovata is tudomást vett. - Ó, líra - egy költői én teljes kibomlása, magakifordítása, áldozatkész és halálos-gőgösen alázatos kebelfeltárása, mely becsületkérdésnek érezze a megnyilatkozást szégyentelenül és teljesen, a mindent kimondást, sőt túlkiáltást; mert a túlzások vastag betűi rivallják a sokak számára termett, buzogányos, álmot felrázó nagy igéket. Ó, szunnyadó, pólyás életigazságok, alvó próféciák, miket a dalnok - a vátesz talált meg először legbelsőbb magára eszmélései halk nádastaván; és dajkájuk, nevelőjük, énekes testvérük lett! Aki vátesz volt; ma misztériumjátékos, görögtűz-vetítő, aki elhallgatásokkal is tud kifejezni - bűvész és tömegpszichiáter, aki jól tudja, mit és mennyit szabad önmagából megmutatnia. De jaj annak, aki az ősi lantlélek gyermeki és nagy egyszerűségét, gőgjét, mértéktelenségét, alkuvásra vagy a félig elmondás ingerlő amatőrfogásaira nem hajlandó voltát hozta magával. Keze a keblén, és homloka a magasságok felé fordítva - de hosszú tunikája sárral keverődik utána, és kövek repkednek koszorús feje körül.
Ki tudna pontosan végére járni, mi hívott ki hangosabb és riadtabb esztétikusvétókat egy időben Erdős Renée költészete ellen; a köntöst mellen feltépő és kitáró kezek-é, vagy a hátraszegült fej gőgje? Hol a jogcím - kérdezték - e csókokról csattogó költészetben a prófétanői, ószövetségi pátoszú hanghoz: “Jöttem hozzátok!...” Holott, egyszerűen szólva, mindahhoz, amiről ő hajdanta dalolt, sokkal bensőbb köze van szegényke életünknek, mint például sajátos ízű mívelődéséhez a nemzetnek, ahová tartozunk. Holott a “Kevesebb hitványság és több szépség az ölelés körül!” jeligéjű harc semmit sem komolytalanabb a legszebb kultúrforradalomnál. Holott, aki megleli önmagát, és kifejezi viszonyát a szerelem helyzeteivel szemben, nyújtott legalább olyan érdekeset, mint aki fajával szemben fejezi ki önmagát, és például fajából-kinőttségére lel új, teli, szabadító formákat. - A költőt az örök irritáltság kagylótragikuma avatja fel; azért a betegek állandó maganézelődése jár vele. De maga-hit, fontosságérzés, kijelentésszerűség és prófétagőg nélkül honnét is venné az önigazolást, hogy mindig önmagáról beszéljen, mások helyett, sokakat kifejezően éljen és szóljon. “Jöttem hozzátok...”
Sokak helyett - sokak által együttérezhetően - tán ez az a terület, ahol bizonyos fajta lírai lélek önmagához méltón kerülheti meg a tartózkodásba dresszírozott mai olvasólélek ijedt gáncsvetéseit. Vannak versek, melyekhez nem férhet szó, melyek felülkerülnek a szaglóérzék-finomságú esztétamérlegelésen, mert nagy egyhezkötöttségük feloldódott, vérrel-aláfutottságuk leszaladt, letisztult bizonyos általánosításban; s a vers külön műtárggyá vált, önmagaértékűvé, ahelyett hogy a költő életfolyásának egy magyarázó adata, egy kinematográflemez töredéke lenne. Nekem legszebb Goethe-líra a Mignon, mert ehhez nem kell ismernem a költő szerelmeit sorszám, rang és adat szerint; az epedése - minden epedés. Az alanyiságnak ezt a lehiggadását, megemberesedését - mint folyamatot mutatja az Erdős Renée költőpályája. A szerelemnek elébemenő asszony hangjától - az új életformát lelő ember szaváig - az Ó, hagyj fel édes... kezdetű, nagyon szép verstől a Notte mystica című gyönyörű versig - szép út - és még nincsen vége.
Új életforma az ember számára, ki művésztudatossággal érzi önmagában teljesülni, és rekonstruálja az emberiség egy régi, nagy érdekes sorsfordulását. - Az ő kereszténnyé válása - és az Aranyveder című verseskönyv; hogy melyik történt a másik kedvéért, melyik az okozat? Belegyőződött-é már e poétalélek is a mai költő kulisszarendezői kényszerűségébe, ha hatni akar? Mindegy. A katolicizmus szelleme tömjénez át az új verseken, ama Pál szerinti érett, alkalmazkodó, emberhez szabott és költői liturgiáé, mely éppen így kell hogy hasson egészséges és utakat járt lelkekre; mint ahogy hatott legereje korában a szép, erős, próbált, pogány világszellemre, mely csak elkészült az élettel, testtel és gyönyörrel, de nem nyomorodott bele. Verlaine beteg és perverzus, Wilde úri és alakos katolicizmusa - Ady protestánsul igazlátó és könyörtelen Isten elé állása már megadott kincsei a költészetnek; jó, hogy az Erdős Renée theizmusa másféle és újféle; az emberről új tanúság. Az élet forró, táncos dalait én miként zsoltárt énekeltem!” A Thaiszok térnek meg így, Isten dicsőségére ápolván testük szépségét a klastromban is, és zsoltárt énekelve a cella kertre nyíló ablakában; majd virágok közt, aggodalmak és kísértésrémek nélkül, mosolyogva haldokolnak. - Az ember szembekerül itt az ő külön Istenével, bizalmasává avatja és asszonyos, szép teatralitásban, önmagát kreálva, színházat játszik neki. Az Aranyveder Krisztusa személyes viszonyba lép a lélekkel, becézi és kíméli - megkülönbözteti, ha kell, mint az okos zárdafőnök a színésznőből lett novíciát. “Én vigyázok rád és nem engedem, hogy neked a vágy fájjon, - virág, tüzes virág, - hogy elhervadj a keresztfámon, - kehely, teli kehely - hogy a föld igya be borod.” Bágyadt idegszálak finoman zendülnek össze a testben a jézusi kéz érintésére - szinte Szent Ágoston-i, merészen lenge harmóniájává a szemlélődésnek. “Gondolatok, fehér sirályok, - én magam nem vagyok, csak lélek, - és halkan dalolom magam - felétek.” - És mindenütt milyen csattogón, frissen és telin az ő régi, üde formái, dús és harmatos színű képei, mint eső utáni tájak. “Csillogni oly kéken ki látta valaha - Silvé tavát!...”
Erős, derék megmaradások, utahagyások és új útralelések vigasztalóbbak - ritkábbak is - tüneményes kezdeteknél. Egy évtized van az Erdős Renée költői eljutásai mögött, s ez volt nálunk a nagy lírai átformálódás megáradt és megsűrűdött időszaka. Hat-nyolc éves, akkoron újnak és szépnek hatott verseket éreztünk harminc évesekké vénülni e rohamos előrejutásban, a della crusca érlelő és öregítő napheve alatt. Az Aranyveder pedig, íme, üdének és fiatalnak hat, meglep és megörvendeztet. Egyre többen érezzük úgy itthon, mintha tartoznánk neki valamivel, mintha kihagytuk volna valamiből, és keressük meg az ő alakját is a nagy lendülések mögött - hatón és hatásokat befogadón -, de beletartozva a kórusba és teljesebbé téve azt.
1910

K. HEGYESI MARI
Gyermekleány-kori arcképére kell gondolnom: e nyugodt, nagyvonalú és megdöbbentően tökéletes profilra; e szoborkomolyságú nyak ívére a magosan tűzött sötét haj csigák alatt; az egész súlyosan érett, szinte önmagába visszatérőn tudattalan s oly nagy szépségig amilyen sorsok és emberpárok, égaljak és vándorlások legritkább szerencséjű véletlene tud összehozni évtizedek során, ha egyszer. E gyerekleányra egészen - akin át legjobban érthetem ma őt -, amint kivirult a pihent erejű, dús és szunnyadó kispolgári életből; felnőtt katonalányos, kemény erkölcsben, és vasárnaponkint templomba indult imakönyvvel. Igen a - Gretchenek testvére volt; germános tő hajtotta ezervegyülésű, osztrák talajba, bár olasz földön, katonai ispotályban hozták világra, háborús eligazodások dobták aztán magyar kisvárosba, és apja nagyon kurta beszédű, nagyon egyféle öreg katona. - - - Csak ilyenné válhatott. Templomba indul vasárnap, és halad az útján idegesség nélkül, tudatosságok, kereső kívánások és egyéb terheltségek nélkül, halad, és szép, mint egy kép; de ehhez már nagyon is hozzászokott, és nyugodt ámulással fordul a kiáltás felé: “Gott - die Dirne ist schön!” De mi történik vala, ha aznapon véletlenül nem jön vele szemben a minden zűrzavartól fertőzött idegen - Faust, az élet? Margit felesége lesz egy jóravaló mesternek, s mindaz, ami itt kijelentődésre várva szunnyad: Margit, a heroina, a gyilkos, az őrjöngő, a szent anya, a mártír, a megdicsőült; mind eltevődik, és vár még egynéhány nemzedéknyit. Az őspasszív vagy ősegészségű asszonyvalóság típusa ez; élet, melyet a sorsa kreál, mely mindenné válhatik és mindenre beválik, de mind e mindennek rá kell találnia, mert ő maga soha kereső szándékkal semerre meg nem indul.
Ő az, kihez maga jószántából kell hogy eljöjjön minden; élet és szerencse, véletlen és lehetőség; de művészi magáralelés és áthevülés is - szerep, kialakulás, érdem -, minden. A dolgok történnek vele, nem ő cselekszi őket, színjátszó művészetét a szerepek kreálják, nem viszont. Mi történik vala, ha a kis konfirmációs katonalány, mielőtt férjhez ment volna a neki jelölt jóravaló mesterhez, el nem jut véletlenül, csodaszámba menő véletlenből életében először a vidéki színház nézőterére? De eljutott, sorsa rátalált akkor, s e kevés vonalú lélek, rövid szavú és kemény fejű katonák ivadéka, elfogadta sorsát ez estén, eljegyezte magát az első megihletődéssel; hogy asszonyos kutyahűséggel kitartson mellette egy életen át. Ez lett része, e passzívan asszonyos szívósság, nagysága a kitartásnak, helyénmaradásnak; - aggódó családi pofonokkal szemben akkor, később sok mellőzéssel, rosszulértéssel, rosszhelyre-tevéssel, szinte egy életen át. Az ő egész emberi és művészi lényéhez kívülről, a biztatásból, a megértésből, foglalkoztatásból és szerepeiből kellett volna jönni az impulzusnak a teljes kifejlődéshez; s a színház, legigazibb és változatlan-egy szerelme, nem adta ezt neki, vagy nagyon mostohán. De ő asszony volt, az adásért való, s nem az elfogadásért, s a hozzá való rosszaságot még csak nem is fanyar és ízetlen mártírpózzal viselte, hanem derűs és tisztes egyszerűséggel, mint egy feleség. “- - - Még királynénak se én innét a színháztól!” - mondta szinte sértődött határozottsággal nyolcvannyolcban, mikor a lugosi főispánnéságról esett szó.
Attól kezdve, hogy a bakfisleány Krecsányiné anyáskodó szárnyai alatt most már imakönyv helyett kottákat cipelt a próbákra, uramisten! Lám, már akkor is így kezdődött. Az énekkarba osztották - hogy szokjék - a kis zenei antitalentumot; elszántan gajdolt bele, s a kis öreg cseh karmester bosszúsan kapta össze rá ideges, furcsa képét. “Mada cak - mada cak fodja be a száját!” A haja tövéig pirultan, lesújtva húzódik hátra, de az apró ember pár perc múlva felüti fejét a kottából, és utánkeres jó kis szemével a “schönste kicsi”-nek. “Nó - mada cak - álljon itt legelöl azért - parádénak!” Ez apró emlék a sorsa példázásául maradt szomorú féltréfának a kedves humorú lélekben. Nyegleség, fontoskodás, érzékenykedés nélkül állt ő, ahová állították; mint ahogy fölényes engedelmességgel jött-ment általában az élet dolgai között is, melyeket mások mozgattak körülötte; nyilvános pályáján legritkábban az ő - legtöbbször a maguk kedvére. Rendkívüli szépsége visszafejlesztette, fölöslegessé tette benne azt a nyilván intellektuális, hajszolodó, ideges asszonytalentumot, mely okos mesterkedéssel “még szebb lenni” kell hogy erőlködjék - megszokhatta, hogy puszta megjelenése akárhogyan is elég; hát valami bágyadt és puha kényelemszeretet vált lényévé mindenekben, s tán ősibb, mélyebb asszonyosságok, a küzdéstelen és versenytelen ősasszonyéi; egyszerűség, emberi nobilitás, irigységtelen kedvesség a privát életben; s tán a mesterségében is ezzel összefüggött valami mélyről szakadó primitivitás, áttetszőség és alapjáig egybőlöntöttség. Kevésvonalúság tán vagy fővonalúság. Ezekben jellegzetes a játéka mindazokon a ritka estéken, amikor egymásra lelhet ő és egy neki való, hozzá alkalmas feladat; mikor egy szerep elevenen találja, megfogja, kikészíti őt. Miért ritkák az ilyen esték?
Mióta Paulay egyszer “véletlenül” fölfedezte az első kiállítási év szezonjára, és “véletlenül” itt ragadt a Nemzetinél; eljátszott igen-igen sok mindent, amit a fizetségért el kellett játszania: szalondrámát, vígjátéki asszonyt, klasszikus tragédiát, intrikus rossz, kiépítetlen, semmit jelentő vagy parádés szerepeket; és soha még színészember, és soha szebb béketűréssel nem volt évtizedeken át annyira - neki való vagy nem való - de valamelyes határozottabb tendenciájú szerepkör nélkül. Ami másnak nem kellett, ami nem sértett egyéb ambíciót, érzékenységet, akarást. Igaz, maga is oka volt ennek! Színésznek sorsa a szerepei, de ő nem tudott elébe menni a sorsának, nemcsak “minden követ megmozgatással”, még csak egy kézkinyújtással sem. Ha megkérdezik, tán meg se tudta volna mindig szerencsésen mondani, mi az és milyenforma, amit játszania kell. Nem volt öntudatos, ilyesmit számára mindig valaki másnak kellett volna észrevenni. Tán sose volt ilyen valaki a hivatalos valakik közt, s azért volt minden sikere olyan véletlenszerű, egymástól szervetlen és belső színházi embereknek is mindig új meglepetés. “Hát ezt is tudja?” - vették észre csodálkozva, sőt örömmel minden alkalomkor - aztán megint félretették elintézetten, hosszú időre; s ő maga bizony legkevésbé tudta értékesíteni, reklámozni, forszírozni a kis és nagy eléréseit.
Mert olyan szép volt, mert szépen, jólesőn beszélte a magyar szót, és gyönyörű, meleg zengésű ritmusokban tudta deklamálni a jambikus verset: klasszikus hősnők és érzékeny polgármártírok között variált nagyjában a szerepköre; mindenre, a legzagyvább összevisszaságú sorrendben is elég jól be tudott válni, s ez volt átka; a kötelességtudás erőszaktevései, s hogy hamarosan megszokták őt ilyennek, és sokaknak volt így kényelmes. De akkoriból már emlékszem egypár csodálatosan tisztult, megdöbbentő egyszerűségű hangjára; voltak mondatai, amiket egyedül csak ő mondott úgy, s amiken át az ember félsejtéssel megjósolhatta volna a legmaibb fajtájú színjátszást évtizedekkel ezelőtt, mikor még híre sem volt nálunk. “Miért is vagy te Rómeó?...” ahogy halk és hűs mélázással suttogja le az erkélyről, egy percre kiesve életből, érzékiségből és tettekből, egy percre önmagába és sorsába elmerülten és alig figyelve a kimondott szóra. Vagy az ő Denise-ében mennyi lappang azért halk megszűrtség, túllevés vagy fölüllevés; nem szordínós vagy lihegő visszafojtottság, hanem salakjahiggadt, egyszerű mélység. Ahogy a sztereotip “Hogy vagy”-ra felel a volt csábítónak, igénytelenül, fájdalomtalan és reménytelen idegenséggel. Már akkor, emlékszem, őrá kellett gondolnom Ibsent olvasva.
S egyszer - mostanában már - láttam Gináját a Vadkacsá-ban. Igen - ez a szerep meglelte őt - és meg a Kísértetek asszonya is, és épp így lelné meg a Gabriel Borkmann sógornője, például. A túllevések, a legbelülre visszahúzódott szenvedélyüszkök; vagy primitív mélységű asszonylelkek, önmagukba térők, tudattalanok, passzívak és egészségesek, az ő nyersen egyvonalú problémáikkal. “Enyim-e a gyermek?” - faggatja Ginát a férfi - s ahogy ő ráfeleli csodálkozó, gyermeteg, becsületes “Nem tudom”-ját! De legújabban jöttek még furcsább meglepetések. Darabok, hosszú életet és kasszasikert nem ígérők, amiket kényszerű irodalmi obligónak tekintett a színház, és a szereptanulást időpazarlásnak azok, akiknek jóvoltából így ő hozzájutott. Bernd Róza jött s a Heyermans-féle Róza a Remény-ben, e rusztikus és meleg asszonylények, egyközpontúak, egyszerűek, erősek. Felteszem róla, hogy ő magát lepte meg legjobban e dús parasztlányokkal való közössége, de lehetetlen volt, hogy mások is, sokan észre ne vegyék e becsületes bensőségű eggyéválást velük; s azt, hogy ez művészi érték, bármi legyen is a magyarázata. Észre is vették - konstatálták, örültek is neki -, s e sötét és szexuális hátterű újdonságok hamarosan lekerültek a fiatal leányok illő szórakoztatására és fáradt kedélyek felderítésére is tekintő, derék színház műsoráról. Ki tehet mindezekről, és így lesz-e mindig?
1910

HERCZEG FERENC
A fehér
Gyerekes dolog volna ma komoly képpel újságolni sorra az író kitűnő kvalitásait; mesélő biztosságát dicsérni, fegyelmezettségét, mesterségtudását, pengeéles intelligenciáját, ízlését. Mindezeken túl vagyunk. Herczeg Ferenc is, mint kívüle még egynéhányan a maiak közül - már akarva, akaratlan - benne van mindnyájunknak, moderneknek és reakciósoknak (ha alig észrevehető árnyalatokban is) a rutinjában; egy-egy radikális és könnyed összefogásban, néha egy átható, eleven, rövid hasonlatban, egy megoldásbeli nehézség retusírozásában, szóval: (de nem beljebb) a tollunk hegyében. Nem csekély dolog mindez, és percre sem felejtendő, ha róla van szó. Az általános és erős hatás alól, melyet a közönségre mindenha tett, az írók s az irodalom sem vonhatta ki magát.
Legújabb regénye, A fehér páva - vidéki, kispolgári történet, ahogyan vannak neki bácskai, budapesti, lipótvárosi vagy levantei történetei. - Ez új levegőben, mint előrelátható - egy hajszállal sem csökkent a régi, biztos mozogni tudása, éleslátása, fölénye, szellemessége, gúnyja, humora, kedvessége és mérséklete.
Valóban - ezt örömmel lehet megállapítani -, ha vidéki boltosok a hősei, azokkal éppolyan udvariasan és kedvesen bánik, mint bánt dzsentrikkel, mágnásokkal, nagyzsidókkal és főhivatalnokokkal. Mint a jó és előkelő orvos nem tesz különbséget a sokféle rangú páciens között, egyformán foglalkozik mindjükben azzal, amiről hiszi, hogy rája tartozik; ám tovább hajszállal sem megy, és önmagától hűvös és gőgös úri jó modorral távol tartja valamennyit. - Ami e kisemberekben a miliő bélyege, félszegségük, korlátoltságuk, mindennapos létük egyhangúsága és nehézsége, briliáns módon van megfigyelve és megláttatva itt. Nemes, mély, megríkató humorral az egészen apró dolgok. Milyen görcsösen, sírnivalón kacagtató például az a hímzett kályhaellenző a zöld tüllel bevont csillárú és vászonhuzatos vidéki szalonban, aminek hárfás Mignonja fejére egy sivár sorsú, bekerített életű asszony “naturapplikáció” nevű eljárással “stikkelte” rá a fiatalkori haja kihullott, fekete szálait. Vagy a kakas, amelynek tollai igazi tollak, szeme fekete gyöngy, taraja piros posztó, csak csőre és sárga lábszárai vannak keresztöltéssel hímezve. Istenem - egy ilyen kakas! S a befőttek a sifon tetején, glédában - a kerti virágkarók hegyén színes üveggolyók, a kereskedőmajális pezsgőző ifjai s a kültelki követválasztó mesterlegények - majd megint házisapkák, papucsok, tortás uzsonnák, repeső botránypletykák és tartós családi haragok. Sírósan mosolyogva olvasunk róluk, mert volt szerencsénk hozzájuk valahol, valamikor, és el sem felejthetjük soha. Csakhogy most már kívülről nézzük, felülről, idegenül. Koncentrált, felszínes és fölényes képzetek élnek ma már bennünk a régi, messze, vidéki világunk felől; s az író is így, ilyenül eleveníti fel őket. Hálás és okos dolog.
A selymes és gőgös fehér páva a rőfösüzlet cégtábláján - s a buksi, erős és közönséges fekete elefánt a demokratikus fűszeresbolt fölött! - E kettő harca - az ősi, szolid és nemesen megfinomult jobb polgári tradíciók - s a vasút hozta új mozgalom, kijózanodás, sivárabb, de elevenebb új életformák csatája, a regény háttere. A második győz, mert erősebb és élnivalóbb, aki pedig igazán magasabbrendű életre méltó, kivergődi magát mindegyikből, és messzebbre föléjük kerül. Pontos, mértékes, logikus igazságosztás történik itt.
A hősnő szép, bátor, határozott, eszes és születetten előkelő: Herczeg szokott leányalakjai fajtájából. Az ő kis drámája, ha erősködve összefogjuk, alapjában a legfinomabb és legigazabb pszichológiai megindokolhatósággal megy végbe. Első, forró álmai egy félidegen mágnás alakja felé hullámzanak, ki a nős ember tehetetlen és meg-megriadó, óvatos, alkuvó és fáradtan lelkies kívánkozásával kerteli körül. Ám a csókokat learatja a vőlegény, a fekete elefánt mérnök fia; durván, brutálisan, tisztátalanul, de lenyűgöző merészséggel és komisz erővel. - - - És akkor jön egy tespedt nyár; ősz, anyagi bajok, veszteglő házassági terv; tél, halálesetek a családban, fásultság, temetés - végre a nagy örökség. A már-már elillant vőlegény előkerül, s a kis társadalom naiv rendérzéke, az apa korlátolt könnyen hivése kiszolgáltatja a leányt: de az megszökik az esküvő elől - a régi báróval, ki végszóra, mint a parancsolat, egyszeriben és véletlenül ott terem. Ám közben egy nyár volt s egy hosszú tél. A leány lépése már csak kiút a hínárból, csak bátor és hazárdos menekülés, nem szenvedély; s ennek megfelelően metsződik át útja, és térül új, bár érzékeny szívek számára kissé hűvös és alig kielégítő irányba.
Eltűnődhetünk rajta, hogy ez a történet milyen gyönyörűen, megdöbbentően mély és gyökeréig eleven, igaz - lehetne. - Pl. az, ami a közbejött, hosszú nyáron át e leányban és vele történik! Csakhogy az írótól hiába akarnánk erről megtudni valamit; vannak dolgok, amik fölött úri tartózkodással, diszkréten, fölényesen hidegen és kényelmesen siklik el. A dolgok történnek robogva - hangos, ötletes, társalgásos szavak röpködnek, aztán hirtelen csend. “Alighogy kivirágzott az akác, itt volt megint az ősz!” - Csak a kézzel fogható dolgokat engedi érintenünk, a többihez, úgymond semmi közünk. Az élet itt számunkra csak eseményekben jelenül meg. Az emberek egyszer csak - “így szólnak” egymáshoz, s mert előkészület vagy benső okláncolat nélkül, az olvasót néha éppúgy frappírozzák, mint egymást a regényben. Igen elmések. Mindent valami bájosan rögtönös és úrian önkényes ötletből látszanak tenni vagy elhatározni. S ha nem megy minden ilyen simán, akkor ott terem segítségül az író maga, és kijelent valamit felőlük. Váratlanul, radikálisan, rövidesen és szuggerálón, hogy mukkanni se merünk. Így kell lenni, mert ő mondja; - és mindig okosan, fordulatosan, könnyedén és választékosan. - Valóban, Dosztojevszkij, példának okáért, sokkal kevésbé üdítő, átlátszó és jóleső olvasmány! De bármit beszéljünk, nagy dolog az és szerencse, hogy a “mívelt olvasók” nagy tömegét éppen egy Herczeg Ferenc, egy ilyen teljesen fölöttük álló s a velük bánást, érettük fáradást mégsem sajnáló - író hódítja és emeli magához, mondjuk a Marlitt-érából; mint ahogyan emez Nick Cartertől váltja meg a varróiskolát; viszont Nick Carter félredobatja a cselédszobákban Az elcserélt gróf leány kincsé-t. Ennek már ez a sora.
Ámulva és elismerőn, sokszor benső élvezettel, de egyszer-egyszer riadt sértődéssel olvassák a könyvet. “Top! - hiszen ez nem igaz!” A lányszöktető báró legénylakásán, hajnalig sakkozik a szép zsákmánnyal, ki még kalapját sem teszi le, kesztyűjét sem gombolja meg nála. - Nincs igazunk. Mindnyájan jól tudjuk, mennyire nincs, mennyire nem előírásos az élet, s mily különarcú mindenik perc. Egy-egy briliáns bevilágítás itt közéjük mutat néha. Mikor a leány fásult és hűvös engedékenységében azt mondja magának, hogy már mindegy; - az ilyen dolgoknak megvan a maguk etikettje. - De mikor beljebb, mélyebb mélyekre, elevenre esnék az író látásának reflektorfénye, akkor jónevelésűn elfordul, akkor hideg vízbe mártja a tollat, akkor megjelenik az ajtóban esernyővel és köcsögkalappal Manliusz úr, az üzletvezető. Igen, így gyorsabban, változatosabban pörög le minden - és így sokkal rövidebb a könyv.
Fejcsóválva szomorodnak el néhol, mikor ez a talpig disztingvált és biztos érzékű író mégiscsak ízlésbeli koncessziókra ragadtatja magát a Nick Cartertől Marlitton átmentett publikummal szemben. Az ébenfa szekrény titkos fiókja ilyen - vagy a Nietzsche-könyv szerepe a szerelmesek ismerkedésében. Látnivalón olyan olvasóknak dobták ezt oda, akikről feltehető, hogy most először hallanak Nietzschéről. Bántó az ilyesmi, mert érezzük mögötte a gúnymosolyt. És összecsapottan hanyag a váratlan befejezés, hogy a hősnő feminista szereplésekbe veti bele azontúl életét. Ilyesmivel, ha már hozzányúlunk - másképp, komolyabban is érdemes volna foglalkozni. Ámde a regény rövidebb terjedelmű könyv; és egészen bizonyos, hogy szándékosan éppilyen terjedelműnek készült. Mert ez az író mégis megdöbbentőn, irigylésre méltón, elkeserítőn azt csinálja mindig, amit akar.
1911

BALÁZS BÉLA
A vándor énekel
A zenei írás alfabetjéből kerültek a címlapra jelbetűk, s a versek olvasásakor első benyomásképp érezzük, mennyire joggal, mennyire meglepőn erős és kifejezett (néhol tán túl tudatosan is kifejezett) e strófák zenére termett volta vagy inkább a muzsikával egyforrásúsága. Nemcsak külsőséges hangzóosztódáson vagy verstani ritmuson alapuló - de belső, lényegbeli érték ez itt. A képek, hogy úgy mondjam, zenei képek; s az érzések tartalma is legtöbbször ugyanaz a súlyos hullámú és elmosódó terjedelmű, mérhetetlenül mély, ezért határolatlan életrezgés, melyet zenehullámok vibráltatnak idegérzéseken keresztül a megsejtésig. Legtöbbje a verseknek - zenekíséret nélkül is önmagában muzsika.
Így, kötetbe foglaltan, sajátságosan egysíkú, egységes és kiépített (már megint: tán túl szántszándékosan kiépített) metafizikai messzeterjedtségében és spirituális homályában is erős - mert egyéni és meggyőződéses - életlátást dokumentálnak. Vallásos filozófiáját vagy filozófiai hitvallását egy egészen külön ritmusú, saját lüktetésű életérzésnek. Önmagát élő és küszködve kifejeződő lélek hangjai ezek, átmerítve hittel és komolysággal - átlobbanva szertelenségekkel és megzavarva néhol kihangzásokkal; - de ami benne érték, azon nem változtathat, hogy az útján tán túlságosan kipécéző; magáról tudatosan tudó s e feszült magábafigyelést éles palástolatlansággal rögzítő lélekéi.
“Vallásalapítókra, hitvallókra és lovagokra nem jó idő jár, - és Tarzusi Pál furcsa figuraképp járna ma közöttünk.” - Nem! Ma megszületve Pál költő lenne, és minden Tarzusi lélek. Harcos lelkek, harcos korokba visszaütők; csak itt rakhatják le a magukban hozott pátosz súlyát, mely mint súlyosveretű lovagi vértezet, mindenütt máshol indokolatlan és furcsa volna ma. A költészet ünnepisége fölment a szegényes szégyellkedéstől, a formakötöttség felszabadítja a gesztusokat. Mint a játékálarc, mely alatt igazat merünk mondani. - Igen, van világérzés, melynek számára minden: harc, élre állítottság, végsőkig menés; tragikum; s mely az élet minden zsákutcája végén a halálmegoldással leli szemben magát. Ilyen lélek számára “A halál biztosabb, mint az élet” - oly közeli, ismerős, megrázó voltában is egyszerű és lényéhez rokon, mint a középkori ember szemében a másvilág, ég megnyílása, szentek egyezsége. Tán középkoriasnak, gótikusnak mondhatnók a súlyosabb világnézetet komolyan vevő, patétikus, szégyentelen és gúny ellen bátor (olykor donkihótei, de ilyenül szép) kevélységét.
“Meg kell halni - s kevés a férfi, bajtárs és barát, ki teljesítsen, harcoljon és értsen!” Miről van hát itt szó, hol a porond, a bér, a pálma - kiért, miért - mi hangzik ki a vértzengés közül? - “Itt egy marék dal.” - Hát igen, csak ennyi - egy marék dal; gyötrelmes tusakodások és életharcok ára, és ki mondja, hogy nincs annyira komoly és fontos, mint a szentsír megvételének vagy a grálvér őrizetének termékeny emberálmai, vagy Dulcinea keszkenője.
Dulcineáink keszkenői!...
Valami “mindennél magasabb” szempontból, a nihil szempontjából, egyaránt kacagtató mind; mert az élet és munka, eszmény és utód, hitek és fajták, csupa-csupa kisded nagyosdijáték. Csakhogy a játszma mégis a bőrünkre megy, a partnerünk mégis a halál; és nincsen a kezünk ügyében mégsem komolyabb komédia, mint az életünk, e bábszínpad kicsiny szcénái. “Az világ kint haddal tele, de nem abba halunk bele, urak, asszonyságok!”
Nem bájos és üde kaland, illatos vagy részeg mámor innét nézve a szerelem; hanem harc. Küzdelem a nővel, nemcsak a bírásért, hanem birtokolása, hatalma ellen. Tragikus-komolyan veszi a nőt, ki ilyen dacos szenvedéllyel tagadja meg néha - mint az alig néhány sornyi betoldással a saját lénye reflexvilágításába állított népballadában. “Kinek haza húz a szíve, szerelemre, nem munkára vagyon gondja, gondolatja!” Minden szerelem tragikus az igazi férfilélekben, mely létét az asszony örökebb, folyamatosabb, fajfenntartó létével szemben tartalmatlannak, ingadozónak érezve, nyugtalan teremtőlázzal akarja munkával tartalmassá, alkotásokban maradandóbbá tenni; de örök kísértő és gát az asszony, önző, ösztönös, ősi és legyőzhetetlen akaratával: a szerelemmel.
E küzdelem komolysága és szenvedelme lihegi át a szerelmi verseket, s hátterük mindig valami tompa és tehetetlen rezignáció egy kívülünk való, idegen cél, értelem és akarat előtt, melynek metafizikai rejtelmessége és titokszerűsége állandóan izgatja, magával ragadja, ámulatba ejti. “Mert együtt lenni oly csodálatos!...” Ez a dermedt, tágra nyílt szemű elcsodálkozás, e döbbent elhallgatás és titokzatos, belső neszekre figyelés igazabb motívuma, mint maga a nő. “Véremnek ősi, nagy folyója hajtja, testemnek fiatal hajóját hajtja - és suhog a tavaszi szél.” És magukban véve is gyönyörű versek vannak itt, csudálatos újszerűségű képekkel és delikát finomságokkal; felrázódások, visszamerülések, emlékek, áhítatok, lázak és átremegések, csodavárás és csodaérzés - de mindennek mögötte egy fenségesen szép, komor és nagyszerű sziluett - a Halálé.
És vannak még versek, az “én” legelőkelőbb magányosságaiból felszívódottak, melyek differenciáltságukban és mélységükben legigazabbak talán. Téli országút - keréknyomban a vörös nap fénye aranyszálat húz, az utcák oly halványak, szépek, mintha már csak emlékek volnának; a lépés súlytalan, mint a ködben ingás... Ilyen percek hozzák fel nagy magáraérzéseit, halk eltűnődések leheletfinom ihletéseit. S Li Tai-po szépséges dalát a bánatról.
A füzetben ötvenhárom költemény van. Én csak a húsz legjobbról - a húsz egészen-igazán jóról beszéltem.
1911

Tristán hajóján
Balázs Béla ily címen összefogott poémái között vannak eddigi verses költészetének a legszebb, legérettebb termékei. Sőt - a kis füzet néhány lapja úgy állít meg, hogy felvetődik bennünk e bátor kérdés: nem a “nagy költőre” jellemző vonásokkal van-e itt mégis találkozásunk? (Kell-é magyaráznom, milyen sokat - mennyire mindent értek itt az egyszerű jelzőn.) Balázs verstémái nem kis hangulatok, felszínes okú lelki rezgések, filiszter-ellágyulások vagy finnyás esztéta-megilletődések... A szándékban is, a kifejezésnek gyűrkőzésben nincs soha léhaság, cinikus és divatos élcrefordítás, ötlet, hangulatparfüm, jelzőcifraság. Amit versben elmondani akar - nemhogy még hangulattöltelékre, az üresség takargatására szorulna - sokszor el se fér, el se mondható ily formában, már nem is lírai téma, több vagy más annál. De mindig tiszteletre méltó hittel fontosnak érzett lelki esemény; ezt mindenekelőtt tartoztunk leszögezni.
Ami ezentúl a kevés számú versekben vagy általuk történik - az a kifejeződés elszánt, harcias - néha görcsös és erőlködő akarása. Néha szívet állítóan teljes és szép siker - többször fél siker; néha teljes vereség; - de szinte mindenhol érezhető a szándék, a munka (vagy inkább hős dulakodás) verítéke; - s e nyomok eltüntetésének tudatos igyekezete is. Valami közvetettség, mely csak itt-ott - néha csak egyes szólamokra enged föl teljesen, és ad enyhes, tiszta művészi örömet. A forma általában nem könnyítő szer Balázsnál, nem kedves csalétke a tartalomnak, nem segít lelkünkbe sikkantani a súlyosnak érzett gondolatot; pedig “a formá”-nak, minden metafizikai értelmezésén túl ez volna egyik legtermészetesebb és köteles tennivalója. De még szembeötlőbb, hogy ennél a költőnél, kinek a fantáziája erősen képies, és ki tényleg gazdag, nagyon szép, merész, erős, néha döbbenetes víziókban - hogy ennél mégis a képekkel van a legtöbb hiba. A legtöbb szándékoltság, hajszolás, szélmalom ellen gyűrkőzés - túlzás és mégis kényszeredettség.
“Holdénünket elvette a hold... Erdőn tévedt el, mely erdőt dalolt...” - vallja legszebb versei egyikében, hol “dalai fogyaték nyáját” hajtja asszonya elé a fáradt számadó. Igen, sajátságosan érezni ezen a kis füzeten, mennyi minden kallódhatott el itt a szívtől a tollhegyig, míg a költő az ihletés tán fukar szeszélyével birkózott. S itt eszünkbe kell jutni: miért és hogyan eleme a költői “nagyság”-nak bizonyos értelemben vett termékenység; - igen! Nemhogy tényleg vagy relatíve sokat írjon a költő - hanem hogy formához jusson, megszülessék annyi verse, amennyivel önmagát egész mivoltában adhassa, minden nagy emberi vonatkozásban és kimerítőn; - azzal a vak és önfeledt, boldog mámorával a megmutatkozásnak; azzal a szenvedélyes kényszerével a közlésnek, mely elemi erőként hat, árad, ömlik, néha kicsap medréből - de formát nem keres soha, mert az spontán születik és a tartalommal együtt, magától és magából. Az igazi nagy költőnek nem szép vagy nagyon szép versei vannak, hanem lírai műve, lírai élete: költészete van. - Balázsnál néha azt érezzük, mintha “az életréten” vagy “a lélek tilosaiban” bitangul elveszett versek töredék darabjait, elhullt szép cserepeit mindenáron menteni, értékesíteni akarná - a kis termésű gazda fukarságával -, s úgy dobja fölös ráadásnak néha egy más és magában kész vers képsora után. (Pedig mennyire fontos dolog a költői alkotásban, hogy az ember kincseket se sajnáljon elhagyni, salakként visszadobni a kohóba; lelkébe visszatemetni, mint halvaszült gyermeket, bármint szerette is!) Az ilyen tört cserepek itt igen sokszor az utolsó strófákba kerülnek, mikor talán fáradt a művész, kihull kezéből a vers miértje, a költői értelem; vagy csak konok vitézkedésből mindenáron ki akar még hozni, oda kényszeríteni, elénk magyarázni valami már-már metafizikai “értelmet”, kulcsot vagy mindenáron-csattanót; holott mily fölösleges és terhelő, mennyire megvolna és szebb volna anélkül a vers! Felhullámlik egy gyönyörű vízió, spontán, friss költői kép: a nap megáll a tengeren... égő hajó, aranyhajó; a mát várja; most viszi át a tengeren e halott királyt. Következik mindjárt valami nagyon is gondolati és szándékolt: tűnődő játék azzal a furcsa ténnyel, hogy ím: odaát, a föld túlsó felén ilyenkor van hajnal mikor nálunk alkonyat; de megbocsátjuk, mert költői kép ébred, nyomán: “Ébredő erdők énekelnek ott És rorátét hoz át a szél a tengeren.” - Hanem ami még ezután jön, az formailag és költőileg értelmetlen, forszírozott, fölös és erőltetett; lapozza fel, aki nem hinné. - A Sirocco, e muskotályszagú szél felborzolja a lélek virágmezejét, szavak szakadt szirmát kavarja, s e mély csöndű kertből nehéz, szerelmes hímporfelleget, melyből megint szavak, új szavak fogannak... A kép kissé mesterséges, de új, de erős és szép. “Valaki jő a hullámzó mezőn; szoknyája fodrán piros, kék szavak s rímek bogáncsa...” Idáig még készséggel követjük a költőt. Ámde ennek a “valakinek” haja “a szélben tavaszi ökörnyál”, s annak csillogó szálából valaki (úgy látszik, ez ismét egy másik, Valaki) már fonja, fonogatja - a költő lelkét... A Borús zászló című tercinás vers mély és komoly szépsége a harmadik szakasznál kezdődik, és bátran kezdődhetne a költemény is ott; ami előtte van, az itt is bántó kuszaság, hajszolás; henye, zavaros, bonyolult képek halmozása. A Várlak: mily bús példája elejétől végig e képekkel való oktalan dulakodásnak. Ez nyomorítja agyon a Sába királynő-t is, hol egy szerelmi válás kissé hűhós szenzációja táborokat sorakoztat, csordákat, falkákat hajt, galambrajt rebbent ki, méhsereget szállat; (ezek hol a távozó nő “csodái”, hol szavai, nézése, illata - máskor meg az elhagyott szíve vágya, lelke sebei; végeredményben a méhek csordákra és táborokra zuhannak szomjasan, mézet vagy illatot keresni); - és ezzel az idétlenséggel végzi: “Sereged útján szerelmem szétporzik; csodáid tábora szívemet táborrá törte.” A sugalltság minden illúzióját elveszi az ilyesmi. A Tavasz csatája hallatlanul szép lendületű az elején: “A déli szél rákúszott, mint a kígyó. Az alvó földet megmarta a kígyó, Mézes méreggel a dühös tavasz.” - Ez variálódik tágulva, lelkendezve, hat gyönyörű strófán át; - az utolsó kettőnél elfárad, idétlen miszticizmusba fúl. Hát a másik tavaszos vers végén, a vízáradás tiszta és teljes, levegős metaforája után mit akar - az a méhecske, ki összetöri szárnyát az ablakon? S miért gondolja a költő, hogy ő az a kis méh?... Egy szép szerelmes versben a férfi, hőkölő döbbenése van az elérés előtt, a küszöbnél; az ijedelem, hogy a teljesülés valósága szegényebb talál lenni a megálmodottnál. A vége: “Ne verjem inkább le, mint út porát Az életem?” - Értelmileg nem kifogásolható, de itt kissé csűrt-csavartnak érzik, nem elég egyszerűnek, a pátosz szinte igaz voltában is megkételkedtet. S így az Édes útitársam s a különben csodálatos Árgirus befejező gesztusai is; bár az utóbbi így is szuggesztív. Az elmúlt órák néma, nagy processziója vonul fel hajnalködben, dübörgő ritmusokkal, “búcsús búcsút” énekelve: “Hátuk van csak, arcuk nincsen, Nyomuk van csak, lábuk nincsen”... De ez a vágy: elérni, a szemükbe látni, megtudni, hogy nekik (e vizionált óráknak) is fájt-e, bennük is hagyott-e nyomot a lélek sorsával találkozás?... Istenem, hisz persze, még cifrábbat is el lehet fogadtatni valamivel több elementaritással, sodróbb őszinteséggel - erősebb, nagyobb, tehát zsarnokabb költészettel.
E versfüzet nyolc vagy tíz legjobb órában született, tiszta és nemesen szép darabjából nem idézek; szándékkal, bár nem rosszakaratból. Csak ártanék a szétdarabolással; olvassa el ki-ki; érdemes! Számadás, Én nem mozdultam, Tudom, Ballada, Vonatom zümmögi, Hol vagy, Anangarága? Mint aki meztelen; nagyon szépek; - egy csodálatos Rheinhardt-vers kitűnő fordítása - a nemes és egyszerű tökélyű Koldusének s egy mindeneket meghódoltatón tökéletes és nagy istenvers, az Araráton című; ezekért hogyne volna érdemes megvenni mind a harmincnégyet; olvasni, ösmerni és szívvel szeretni Balázs verseit, még hibáiban is komoly, jelentős, értékes költői megnyilatkozását. Tíz nagyon jó vers egy kötetben; ez nem mindennapi ajándék egy miénkforma gazdagságú lírai költészet számára sem; s költőjével megállítja ma helyét még egy Ady kortársául is. S ezeknek a kitűnő verseknek teljes élvezéséhez és értéséhez (fel ne üljünk nagyképű kritikáknak!) - nem kell ám a közönség részéről semmi különös kiválasztottság, boszorkányhájjal megkent vagy metafizikai bűvös lakatra járó lélek; csak a költészetet szerető és erre fordult lelkű olvasó őszinte jó szándéka és elmélyedése. Balázs Béla jó és tehetséges, modern magyar költő; s remélem, senki sem nézi ezt-illető “lerántás”-nak e becsületességre törekvő sorokat; aki csak némi figyelmet szentelt is föntebb annak, hogy miről van szó.
“Gőgös hírmondók mondották már nektek Ős népzengésit fajta-üzenetnek; Én egyedül, nevem se tudva lépek” - vallja egy szintén sok szépséggel ékes versében; (mert hisz egészen silány, értéktelen tán egy sincs ezek között). Balázs Béla, a bátor önsanyargató fordult itt magához azzal a problémával, melyet én szegeztem sok komoly, szép verse ellenébe e sorok kezdetén. Költői nagyság...? “Egyedül jöttem, búgó nyíl az űrben; a népeket, fajtákat átrepültem; ... ősibb ősöknek küldöttje vagyok”... Ez már, még ha akármilyen szép is - észbeli, tudatos kitalálás, komplikált mentség és csattanó az első strófák nagy, véres őszinteségéhez képest. Igen, a lihegő, mindenáron-lendületű pátosz mintha ilyes kemény és súlyos beösmerést titkolgatna konok, bús gőggel; mintha az ember küzdene itt lélegzetfogytig a költő végzete ellen; ezért a nagyságért, ennek szép hitéért. A harcok és hősi viadalok világából vett rendes képfölszerelése: zászlók és kardok, seregek és vér táborok és gályák, királyi palást, katonák, címer - (kicsiny, szerelmes dalocskákban is); e kissé túlságosan kiütköző poéta-infantilitás játszása egy kedvelt szerepnek; - tán ennek a versek mögötti harcnak fegyverei és kellékei? “Ki volt ellenség a szörnyű csatán?” - kérdi esti takarodó bugása közt elhullt “katonái” lelkével, mikor “vad barna vérben tántorog” a viadalmi nap. És sápadva kell felelnie a sápadt égre, hogy csak “kérdő éji széllel” harcol. Vajon tud-e róla ez az öntudatos költő, hogy milyen emberi vallomás sír e verses és fegyveres, véres, gyászdobos, szép költői vallomás mélyén?
Balázs Béla mindig a nagyot, a legnagyobbat akarja; ez az, ami mindig szép, komoly és tiszteletre méltó költészetében. És hogyan szándékolhatná ő vagy bárki is - ha nem volna képes hinni, magával is költőien elhitetni, hogy erre - a legnagyobbra képes és hivatott? - Én, az olvasó, azt hiszem és érzem: nem tartozik a váteszek, az egyedülállók, a feltétlenül nagyok és legnagyobbak közé; s még akkor se tartozna, ha költői világnézete, élményei - önmagával, Istennel, világgal, korával és fajával szembenállása nemcsak így, háromesztendőnként harminc vegyes jelentőségű versben fejeződnék is ki mindössze. Nem rokona azoknak, akik századonként is egyesével jönnek, fajták hírmondói, kinyilatkoztatók; akiknek dús ere bőven zuhog teljes, tiszta, mély, vagy fel-felcsapkodó, tajtékos, nyugtalan árral; - akiknek nem kell küszködve, hősi daccal mindenáron költeni, mert mindez ellenállhatatlan kényszerrel jő rájok, és minden, még a filozófiai vagy metafizikai élmény is önként, tiszta költészetté oldódik. Nem. De azért mégis és mindig igazán költő is ez a szép fantáziájú metafizikus; ez erős akaratú önkésztető. Ha verseinek több közük van (mert vannak, akik ezt vallják) a “végtelen”-hez, a “lényeg”-hez, a “szubsztancia”-hoz és effélékhez, mint minden jó és lélekből való költői műnek a világon, úgy ez hibája is a verseinek; bár a költő embernek lehet igaz ügye. Ez a költő sohasem léha, sohasem sekély és megalkuvó, nem súlytalan és kacérkodó; de néha önáltató és erőszakos. Mégis igazán “Isten viselőse”, ha sokszor elvetél is, és tökéletlent hoz elégszer.
- Ezúttal pedig nyolc-tíz gyönyörű szép verset adott a magyar irodalomnak.
1916

ELSE JERUSALEM
A szent skarabeusz
Huszonhárom kiadás, hanyatt-homlok érdeklődés, hevenyészett fordítások; érthető és szinte hagyományos visszhangja az olyan könyvek megjelenésének, amelyekről híre kél, hogy társadalmon kívüli szerelmi élet, tágabb élvezetmorál vagy napi társalgásból száműzött életmotívumok szellőztetődnek bennük. De - kerülve a rosszhiszeműséget - az ilyen sikerben része van legalábbis a közönség amaz (az irodalmi szempontnál mindenesetre alacsonyabb) érdeklődésének, mely például apácaklastromok, nyilvánosházak vagy, teszem, fogházak belső életéből vett tárgyakat azért kapkod és olvas, mert jó része előtt a helyek s életek befelé fordított oldala rejtett lévén, rejtelmesnek, érdekesnek tetszik. Ennek a - hogy úgy mondjam - természetrajzi érdeklődésnek a legtökéletesebben megfelel Jerusalem könyve. Nem azok közül való, melyekben eseményes múltú, de semmit sem íróhajlamú emberek (világosabban: nők) vetik oda emésztetlenül viselt dolgaik, élményeik krónikás sorát; s akiknek munkáit legfeljebb írók részére való példányszámban nyersanyagként szabadna közreadni, mert “primer művészet” védjegye alatt a közönséget a művészetről, önmagukat pedig önmagukról tévesztik meg. Else Jerusalemben azonban igazi írói kvalitások vannak. Ismeretterjesztő közléseit az író szakszerű módján adja, témája felett állón, kimerítőn, érdekesen, sőt művészien. Időrendben mutatva meg a “Vörösház”-át a különböző rezsimek alatt, jelképes fejlődés történetét adja a prostitúció mai formáinak és rendszereinek. A szokottabb élettörténetek típusait is így vonultatja fel: a munkáslányt, kit züllött szülői adnak el, a pompázón asszonyias, nemes fajtájú nőt, kit bosszú szilaj fantomja űzött idáig, a perverz mániákust, a nagyravágyó cselédlányt, betegségig könnyelmű moral insanityt s az aljas, csaló üzelmek rászedett áldozatát. S e házak különböző jellegét is, a tömeglátogatók igényeihez szabottan; fokozatait az ocsmány lebujtól a megtévesztően finomult tónusú szalon-rendszerig. Valóban, mikor a könyvet letesszük, jelentékenyen többet tudunk e dolgokról (nyilván férfiak is), mint annak előtte.
A regény azonban terjedelmével, minden külső allűrjével, a mottójával is többek között, mindezeknél magasabb igényekkel lép elénk. Néhol a kritika is belement ilyesmibe; itt volna a prostitúció korszakos, felderítő, elintéző és összefogó társadalmi regénye. Nagy és várt dolog volna, különös irodalmi ingerével annak, hogy asszonyi erőtől eredő. Végirejárnivalón érdekes probléma tehát.
A könyv hősnője egy nyilvánosházban született leány. Itt nő fel, belélegzi e környezet levegőjét, ez válik elemévé. De véletlen magával hozottságánál fogva emberfajtához tartozónak mutatja az író; értelmes, nagyakaratú, lényében tiszta, dolgos és részvétre hajlamos. A regény elején a színszóró, mítoszbeli, képletes, szent bogárnak, mely a szemétdomb férgei közt ezer évben egyszer terem meg csodamódon; viharzó, nagy idők jósjeléül. Ilyen bogárról s más furcsa dolgokról sokat beszél legalább a ház egy bogaras öreg barátja, Horner, a züllő, csúf szájú, cinikus és gerincbeteg filozóf. Ő ád a fejlődő leányembernek társadalomtudományi könyveket és zagyva értesítéseket az ő kis zárt világának a külső, uralkodó renddel való kapcsolata felől. “Ebből a szemétdombból - úgymond - kinőhet még jól szervezett, megnemesített, óriási szociális hatalmának öntudatára ébredt hetéraság!” Ilyest is mond; de a beszéde csupa zavar, homály és tétovázás; az olvasó éppúgy nem lesz okos belőle, mint derék kis növendéke, akinek gondolkodó lényét mégis a hatása alatt tartja. Egyelőre azonban igen kemény hátú, erős kis bogár ez; s míg néha merész álmokkal tűnődik a messiási hivatáson, hogy felrázza, osztályöntudatra keltse, harcba indítsa e legkizsákmányoltabb proletár sereget; - addig éveken át példátlan, alattomos szívóssággal tör előre kis világában, “gazdasszony” lesz, részt vesz nemegyszer személyesen az életrontó üzelmek intézésében, kis tőkét is gyűjt ilyenformán, szóval az uralkodó polgári rend törvényes eszköze, sőt legigaztalanabb törvényei felhasználásával lesz úrrá saját osztálya fölött. Készül-e valamire eközben? Mi nem tudjuk, de vajon tudja-e az író? Van-e küzdelem, ütközés a lelkében? Néha úgy tűnik, azt a szomorú és nehéz kiváltságot hozta magával, mely Jézusokat, Marxokat, az együttérzés hőseit s a meg nem értés mártírjait avatja fel. Szereti sorsosait, és undorodva, különb voltát érezve, meg is veti őket. Egyébként sem tiszta típus: nincs benne az élet nagy csodarabbijainak szemfényvesztő, környezetét megvesztegető, szuggesztív csalárdsága; sem az igazi messiási fajták lángoló magahite. De érvényesülni tud, feltörekedni, túrni, mint a bogár. Tán a prostituáltak számára való buzdítás lesz így a regényből: “Lássátok, leányok, ez a tisztelt rend mégsem olyan szörnyű, ha a keretein belül ilyen szépen kivághatja magát valaki szorgalommal és akarattal.” A munkásiskolák tankönyveiben is olvashatni ilyet. De mi történjék a forradalommal? Az író habozni látszik; oly groteszk volna, szinte megoldhatatlan; és valami khimérás jövőregényt valóban nem akarhatott...
Nos, kéznél a kibúvó - oly közeli, hogy szinte várnunk kellett. A szerelem. A szokott messiási drámamotívum; az egyéni életvágy, boldogságígéret, mely az eszmével elmátkásodott ifjú életbe betör. Vagy a kaméliástragikum új variánsa, mert a választott férfi tipikus polgárgyerek, akin keresztül a “tisztes” rend minden kérlelhetetlen merevségével kerül szembe e más világ leánya. Ismét nem tudjuk, hányadán vagyunk. A bogárka pajzsváza sérthetetlennek látszik. Jóformán szenvtelen marad e szerelemben is, pénztárosi bőrtáskáját percre sem veti le derekáról, és főkönyvet, naplót, előjegyzéket vezet azalatt is az üzemről, amíg a kedvese nála van. Mikor pedig csalódott - pénzt fogad el az ifjú apjától, hogy az így felszaporodott kis tőkével, mint írja, megvalósíthassa néhány eszméjét: “melyek sokkal inkább összeforrtak életemmel és kedvesebbek nekem, mint te és a szerelmed!”
Itt aztán végre színt vall az imbolygó színű bogárpáncél, a zagyva kis kaméleonlélek. A pénzzel egy szép, tiszta faluba megy, birtokos úrnőnek, s a földjén menedékházat alapít - a lupanarok elhagyott gyermekei számára. Ide zsugorodtak osztályboldogító álmai, altruizmusa. Ez volt hát az egész! Talentuma, küldetése nem a messiásoké, hanem az apátnőké legfeljebb: vagy a Magdalenenstifteké, vagy a kedves templomos ladyké, akiket kielégít és megnyugtat az egyessel való jótékonyság. A polgári világ igazi embere ő, rendes, okos, önző és józan; ki jót mível, hogy elcsitítsa nyugtalankodó kötelességérzetét, s így rend legyen belsejében, és jól érezze magát. Hát jól érzi; nyoma sincs itt küzdelemnek, letörésnek, tragikus megalkuvásnak. Azelőtt a rendőrbiztos tegezte és kidobta, mikor valami leányvásár-ügylet hivatalos lebonyolítása miatt járt nála; most pedig a kedves, falusi doktor “az ő tisztelt és neki módfelett kedves őnagyságának” titulálja levelében, melyben az építkezések felől ad hírt. Ördögadta! Nem csinált rossz üzletet; olyan függetlenséget, pozíciót, tisztességet és vezető szerepkört nyert, amilyent egy “úri házasság” úgysem adhatott volna meg neki. Okos kis némber; ővele most már egészen tisztában vagyunk.
Sokkal kevésbé az íróval, szándékaival, miértjeivel. E sok vagy-vagyon át imbolygónak, véletlenszerűnek, habozva félig mondottnak, sok helyt ijedezőn abbahagyottnak tetszik a mondanivalója. Hogy nem lett belőle nagy, szociális irányregény! Nem ez a baj! Egy érdekes élet, egy érdekes lélek gyönyörű végigrajzolása lehetett volna az izgatóan különös viszonyok között; s tán az író alkotó ereje nem is lett volna kevés a teljes, művészi megoldásokhoz, a véghezvitt lélekrajzhoz; ha a tétova és dilettáns több-útúság, a habozó irányválogatás meg nem lazítja e súlyosnak ígérkező kompozíciót. Előadása is így libeg pontosan naturalizmus, olcsó érzelgősség, unalmas kenetesség és igazi stílusművészet végletei között. Jó értesülések, őszinte megfogottságok, komoly eltűnődés; és sok-sok értéktelen szellemi zsibáru-lom; a legvegyesebb valami az, amit ettől a könyvtől kapunk.
1911

HENRI LAVEDAN DARABJA A NEMZETI SZÍNHÁZBAN
A nők közül sokan sírnak e vígjáték végén; bő és frissítő katarzis-könnyeket; haláleset miatt. Előbb azonban - meleg mókákon mosolygunk, hangos huncutságokon hahotázunk - öt félórán át; öt szép, gömbölyű, hámozott felvonás kapható hat koronáért itten. “A históriában jártasnak kell lenni, fiam, hogy ezt érthesse az ember!” - magyarázta kimenet egy börzeügynök a feleségének. “A hamisítatlan francia géniusz, a sírva mosolygó párizsi ég tükröződik benne!” - mondta egy idősebb író.
Ó, Sire!... - A gallus játsziság tehát, harmatos romlás, hajnali ború... ó, Párizs! És még egyszer, mindenhogyan Párizs... utazó és könyvolvasó européerem! Pasztellel rajzolt ódon házsorok, kőszobros, tavas kertek, kanyargós külvárosok, a szűk bokájú, lebegő nőkkel, históriai ablakok és gyanús utcák, hol sok színű és verőfényes nappali piszokban éjszakai vérengzésekről suttognak neked; - majd fellegbárányok a rózsásszürke égen; szellőtlen, néma borulás, mely napokig tart egy langyos eső előtt. Nyár. Nyári reggelek, lánggal lobogó délelőtti napfény az erkélyrollók zöld sávjai közt átszűrten; mikor a rövid éjszaka tűntén két órát aludtunk hajnalfelé, és így félébren álmodunk még a könnyű takaros, függönyös ágyban; bóbás szobalány hoz kevés és sokféle reggelit (ó, Párizsban nem álmos soha az ember, és nem lakik jól soha az ember!) - aztán megint néma a fehér stukkós, kellemes penziószoba, és álmatagon, elrezgőn téved fel az utcai, távoli, reggeli hang; az újságrikkancs dallamos, dallamos dala: “La Patri-i-ie!...”
Dallamok, dallamos jelszavak, reggeli borúlátók, nyári lelkek - és különféle jó szag és lomb, külváros, grizettkacaj, akvarellbe festett vérfoltok, utcaias és színházias történelem - és minden, és gall géniusz - ó, Párizs! Közképzet-város, obligát histórialátás; frissen szállított déligyümölcs-literatúra - hamisítatlan, ó, ki hamisítna elérett, édes szagú, olcsó piaci banánokat? Darabja két sou. - Tehát még egyszer: derű és mosoly és hősiség, érzelem, könnyelműség, gyöngédség, gloire és halál és derű és ború - és még sok egyéb, ami csak kell. Ó, Sire!... -
Öt felvonás. Van benne egy bájos lelkű rajongó öregleány, egy züllött és kedves bohém, hős lelkű léha - színháziruha-kölcsönző vállalatból kiöltözködött királyi fenség; aztán galambtenyésztő gyilkos, szelíd abbé, jóságos háziorvos, főkötős szolgáló és könnyűvérű grizett. Van pátoszba áthullámzó groteszk és furcsasággal alátámasztott tragikum, forradalomparódia, könnyes majomkodás - ruhacserélő tréfa mögött komoly életigazság (“a királyt nem a vér szerinti származás teszi, hanem királyi tettek;” ez!) - és van sortűz, görögtűz, összeesküvő hóbort és hősi halál egy hóbortos pózhoz való szent ragaszkodásért. Nos - hisz értjük már -, Cyrano és Aigion, francia séma, nem régi találmány, operettmuzsikusokat csiklandozó halálos végű bohózat. Annyira francia, mintha valamire ezt mondanók: “Gyurkovicsosan magyar!”... Hát ez kell Európának.
Kell is. A nők sírnak, börzeügynökök közlékennyé válnak, Párizs-járt magyarok boldogan, mélyen sóhajtanak. Van derű és ború, rózsafelhős halványszürkeség, édeses piacszag, iskolatörténelmi tablók - és öt hosszú, kerek és derék felvonás. - Rákosi Szidi csudálatos szépen játszik. Néhányan úgy érezzük, hogy mindössze ez és ennyi történt velünk.
1911

LENGYEL LAURA NOVELLÁI
Szimpatikusan jóhiszemű, nobilisan egyszerű igényű, nagyképűség és önmagán túlerőlködés nélkül való maradt az író ez újabb novellákban is. Hajszálnyival sincs bennük sem több, sem kevesebb, mint a tíz év előttiekben: ugyanaz a világos, nyugodt beszédmód, ugyanazok az egy síkban fekvő bonyodalmak, s a - palástolnivalók híján - palástoknak látszani akaró líraiság. Mindaz a szelíd biztonság és házias intimitás tehát, mely az erősen körülhatárolt életnyilvánulásokat jellemezni szokta.
A témái is jóformán változatlanok: az asszony önmagával vívott kis ütközetei a jobb polgári osztályhoz tartozó nők élet- és illemformái között. Tisztes és derék, szolid kőfal keríti be az életnek ezt a területét; s Lengyel Laura hősnői egy fejjel túlnőttek az átlagon, tehát kinézhetnek, ha felágaskodnak kissé - a falon túlra; de valamely csodálatosan őrködő gondviselés kegyelméből mégis szerencsésen belülmaradnak a védő és biztonságos határon. Ennek az át nem lépésnek, a kellő időben visszatérésnek variánsa csaknem mindegyik novella; a józan meggondolás, néha kissé bánatos” de mindig okos lemondás örökös diadalai felé vivő legegyenesebb, legjobb úton - hiába, egyszer-kétszer megkísértik a legderekabb családanyákat is.
Az asszony megszédül egy percre és elindul. Ámde - menő útjában még - egyszer csak elébe hoz jó angyala valamit: intő példát, véletlen, elrettentő látványát saját, jövendő vesztének, melybe rohan - valami régi levelet, izenetet a múltból, figyelmeztető álomjóslatot, akármit; - s a hősnő megtér, még sértetlenül ugyan és jogosan emelt fővel, de már meglágyulva kissé a nálánál gyengébbek iránti szelíd, fölényes jóságú részvétre. - Úgyszólván ez, a szende polgárdráma tér vissza valahány novellában: néha egy túlszándékolt pointe-ü példázatban elmondva, hol ama bizonyos szeg eleve láthatóan kiáll a zsákból; - legtöbbször pedig igen helyes, szabatos, végigbeszélt dialógok formájában, melyeket fürdői teraszon, nyaraló erkélyén vagy jól fűtött, teaszagú szalonban mondanak el; - többnyire egy nő és egy férfiú - higgadtan, folyamatosan, az érvekre észrevehetőn előre készülten; s melyek összes filozófiája végül is a szenvtelenség dicséretében merül ki. E férfiúnak s e nőnek évekkel, sok évvel ezelőtt volt valami dolga egymással, de akkoriban valahogyan elmulasztották szóvá tenni; évek jöttek, élet, okos, becsületes rend, család, munka és más hasznosságok - és Lengyel Laura bevárta szépen az időt, amikor már így beszéltetheti az embereit, mikor sorsuk eldőlését magyarázhatják ki békésen, némi halk szemrehányással a megbocsátásban és megértésben - egy fürdői, holdfényes teraszon. Akkoriban - közbejött valami. És azóta, hál’ Isten, minden a szokott mederbe tért.
Az életlátásában tagadhatatlanul van egység, sőt valami egyszerű, lírai szépség is - ez anyás, sőt apácás szomorúsága szeretetben a kívül levő, szegény emberfajta iránt, mely hitványan csetlő-botló és bűnös, de nem lehet rá nagyon haragudni, mert valóban és komolyan boldogtalan. Az ősi “az vesse az első követ!” morálnak nemesebb és tisztább fordítottja ez: annak van joga jézusi toleranciára, ki maga sosem vétkezett. S az író, a novellák mögött álló asszony, tiszta tekintetével és eligazított életével mindenesetre szimpatikusabb is valamennyi hősnőjénél; ez órarugóra járó embermasináknál, akikkel így el lehet bánni, ahogy ő bánik: beledobni egy reminiszcenciát - kijő egy döntés; egy véletlen impressziót, s kijön egy válság, a megtérés. Sejtjük a rossz helyen való szemérem mögött, hogy ő, az ember, az asszony nem ilyen könnyen, ilyen karakán egyszerűen jutott el megismeréseihez; e sejtelmünkön át megbecsüljük, sőt megszeretjük őt, de percre sem hisszük el neki, hogy az élet összefüggései, a lelkek kalandjai valahol, bár a legtisztesebb társaskörben is, ilyen számtanpélda egyszerűségűek, biztosra operálhatók, ily kényelmesen szemmel kísérhetők volnának. Hisz akkor még ennyire sem volna érdemes élni - és írni legkivált. Az ezer motívumú életet a művészet határba foglalón kevés motívumra vezetheti, stilizálhatja; de önkényesen kifogni egy motívumot, megragadni egy szálat azért, mert legfelül van, mert miatta kevésbé kell megbolygatni a lelkek életszövevényét vagy lehántani a diszkrétkedő lepelt önmagunk, csak sejtetni akart élményeink és sebeink felől: - igen, ez rejtezésnek elég jó lehet, kényelmes, nemes, tiszteletre méltó, megható; de írásművészet cím alatt felszínes, langyos, egyhangú, korlátolt, szűkös és szegény.
Szürkék ez írások, mint a házipamut; s éppolyan tiszták, józanok, nyugalmasak, puhán legördülők. Tán céljuk is az, mi a kötőpamuté, hasznos foglalkoztatás, erősítés a jó erkölcsben s a szükséges magunkbiztosságban. “A tűzbe, vízbe - mondatja egy helyen - szívesen belemennék egy igazi, nagy érzésért; de a sárba, gyalázatba nem lépek senkiért és semmiért, soha!” Igaza van, asszonyom! Helyesen mondta! Mindnyájunk szíve szerint beszélt!
Az a rendszerető, mennybéli Jóisten ótalmazza szegény asszonyéletünket minden nagyobb háborúságtól, vihartól, veszedelemtől, s ne vigyen kísértetbe, és szabadítson a Gonosztól, és úgy bocsássa vétkeinket, amiképpen mi is megbocsátunk szegény, elesett bajtársainknak, nemesen magunkhoz emelvén őket. Mert élnie bizony jobb annak - minden okos számvetés erre megy ki -, aki bévül maradhatott a gáttal kerített erős várban, az igazai felől való, szinte felelőtlen biztosságban. De a művészetben, ó, mégis - ott hadd zúgathassa váltakozva hullámait, vészét, záporverését a faltól-határolatlan, sok szempontú, gáttalanság-törvényű, önkényes és s és igazi élet.
1911

SZÁSZ ZOLTÁN
A szerelem
“Mai nő alatt itt mindig a fejlett polgárságú társadalom középosztálybeli nőinek bizonyos átlagos típusát érteni” - vallja be maga a szerző nem egy helyen. És amit s ahogyan ír felőle, amilyennek látja, elfogadja és “ismerteti”, nem is a kísérletező óvatos módján, hanem a botanika tanárának biztosságával, ki levélről levelet tisztán lefejtve megmutatja a puszta bibét; - ez mind csaknem maradék nélkül és fellebbezhetetlenül ráillik a kispolgári nő mai típusára - arra az átlagra, melyet a szerző nyilván legközelebbről ismer, melynek életviszonyai közt legtájékozottabb, vagy amely - tán tudtán kívül - mint férfinak leginkább zsánere. Úgy érzem, a könyv ennek az osztálynak szánódott, ha félig akarva is; és hogy egyszerű, kellemes csevegő hangjával, túlnéző okosságával, jóhiszemű, emberséges, résztvevő világnézetével, méltányos, mértékes, mindenre tekintő igazságosztásával komoly és jó célt szolgál; - lázítás nélkül ébreszti önmaga és helyzete tisztábban látására a nők e - legtömegesebb és legszunnyadóbb öntudatú csoportját - meggondolkoztatja, sok “problémá”-ja felől megnyugtatja - tiszta és vigasztaló perspektívát nyit neki osztálya és neme, jövője felől. Rokonszenves és kellemes könyv.
Megállapításbeli tévedései is természetes hibái a férfi megfigyelőnek, ki a nőt mégiscsak férfivolta szögletéből kell hogy nézze; s az amatőr pszichológusnak, sőt társadalomfilozófnak, ki “rendszer”-e kerekdedsége s a részek egymásba illése kedvéért könnyen elméri megfigyelései értékét s az okok viszonyát. Régebbi, e kérdést nagyobb filozófiai apparátussal tárgyaló írók kedvéért konciliáns udvariasságból például még mindig nagyobb jelentőséget tulajdonít a “női karakter”-t meghatározó okok közt a “szervezeti inferioritás”-nak a társadalmi viszonyokkal szemben - mint ezt hajlama és elfogulatlan optimizmusa kívánná. Ebből a megkötöttségből néhány furcsa - asszonyolvasó szemében problematikusan merész és mosolyogtató - kijelentése származik. Hogy - mert a nő bíráló érzéke és tapasztalata kisebb - ezért “jobban eszményít” a szerelemben - mulatságos dolog véletlenül ugyanazon a napon olvasni Weininger megfelelő passzusával, kinek fiatalos, szinte szerelmesen lírai gyűlölete arzenáljában szerepel, természetesen a nő rovására, hogy “csak a férfi eszményíthet igazán”, és képes igazi szerelemre. Hogy: “A nő szerelme boldogabb(?), mert a férfi magasabbrendűsége révén ő a szerelemben emberi emelkedéshez jut” - és hogy: “Az alárendeltség és függés öröm a nőnek” - csupa könnyű fajsúlyú, causeuri megállapítás; - melyek ellenkezője éppúgy bizonygatható volna. A szerző nyilván nem hallott még szelíd, megadó feleségeket “maguk közt” férfiakról beszélni - nőtestvéri intimitásban például. De talán hallott okos gyermekeket a felnőttekről, vagy egyébként hű és jó cselédeket az urakról! A történetírás kezdetétől máig teljesen független úrhelyzete a nőnek csak egyetlen formában, az uralkodónő állásában volt; a próbát az “eredendő női természet”-ét illetőleg tehát kizárólag Didók, Kleopatrák, Tamarák (nem Lermontov legenda-cárnője, hanem egy XII. századbeli georgiai királynő, ki nemzetét kultúrai és politikai virágzásra emelte), Katalinok, Tudor Erzsébetek stb. életében szabadna megtenni. Több és egyéb volt-e ezek számára a szerelem, ha testőrt, rabszolgát, apródot, kegyencet vagy férjet tartottak maguknak - mint akármelyik férfi számára? “A nőt - mondja más helyen - gyarlósága visszatartja, hogy magát lényének összes zugaival, egészen megmutassa és átadja.” Ezt az alapjában téves megfigyelést keveri aztán össze a szemérem kérdésével, mely tán inkább megfelelője az egymást vonzó égitestek centrifugális, tehát ellenálló energiáinak - szóval az ősi, gátló és feszítő világtendenciák egyike, melyek nélkül az élet lendülete tartaléktalan egymásba robbantaná a tényeket és dolgokat, s időtelen sietséggel minden befejeződnék.
“A nő számára nem fontos a férfi szépsége” - állapítja meg más írókkal egybehangzón és nem kevésbé egyszerűen. (Micsoda ludak hitették ezt el velük!) - De ugyanilyen biztossággal mondhatná-e például azt is, hogy a férfi külseje, megjelenése általában nem fontos? “A nő megelégszik csúnyább férfipárral is, mert érzi, hogy a férfi amúgy, máskülönben, nemen kívülileg úgyis szebb nála!...-” Hogy mi a “szép” lényege tetszésből, sőt szexuális tetszésből elvonatkoztatva, ennek megoldását nem is várhatjuk természetesen ilyen irányú és igényű - egyébként bármily kvalitásos - tanulmánytól, bár Szász Zoltán túl sokat bajlódik vele. Csak arra nem gondolt, hogy a szépség, melyet mi, nők, férfiaknál keresünk vagy akaratlanul értékelünk - nem fedi az általános, uralkodó, tehát férfiaktól eredő szépségfogalmat, melyet ők a maguk szerelmes ösztönei szerint, nőről véve mintát - alkottak meg s rögzítettek a “szabályos arcvonások”-ról összeállított sémákban például. Ilyen értelemben a férfi-arcszépség ma uralkodó ideálja művészetben vagy papiroson egy markánsabb rajzú, mélyebb árkolású és nagyobb nőarc. Az összes antik szobor, még a “legférfiasabb”, az otricoli Zeusz-fő is, ilyen értelemben szabályos. Magamat is meglepett, mily hideg maradtam Antinous valahány szobra előtt melyekkel gyászoló szerelmes barátja, a császár, telipazarolta Róma fürdőit, tereit és templomait. És mennyivel inkább hatott rám Hadrianus érett mélázású, jelentős, igazán férfiszerű profilja a mindent értés szomorgó mosolyával egészen “szabálytalan” szája és semmi vonal-sémába bele nem férő orra körül. Ha egyszer asszonyvilágrend, asszonyuralom, asszonyművészet írna elő szépségideált, egészen mást jelentene ez a szó, melynek tudat alatti értelme, hiszem, sokkal inkább “szerelemre valóság” - mint az önfenntartásban és klíma elleni küzdelemben nagyobb ellenállóképesség. De természetesen nem érzékiséget értek itt szerelem alatt; - hisz akkor nagyon könnyen meghatározható volna a szépfogalom. Hátha igaz, amit Ellen Key mond, hogy a nő a szerelemben “előbbre van” egy ezredévvel (hisz ez volt fő foglalkozása), és egy jövőbeli, átszellemültebb, magasabbrendű szépségtípust vállal! Nőknek egymás közt nem férfias külsejű nők tetszenek esztétikailag, de nem is olyanok, kikben a férfi “érzékiség” sok ingerlőt találhatna; hanem inkább lelkies arcok, érdekesek, emberszépségűek.
“A nő féltékenysége sohasem az igazi - mondja egypár lappal odább -, ő beéri a férfi szerelmének egy sugarával, mert érzi, hogy egészét úgysem győzné, nem is vállalhatná.” - Megint csak Weiningerre kell gondolnom, szíves hálával Szász Zoltán iránt, ki készebb feltenni a nőnél az ösztönös szerénységet, mint férfinál az ösztönös mértékletet. A komor, fiatal metafizikus is megtagadja a nőtől az igazi féltékenységet (micsoda ludaknak ülhettek föl ezek!) - de egészen máshogy kapcsolja be rendszerébe; azt mondja: a nőt mint lényegében “kerítő”-t annyira “érdekli” az idegen nővel való szeretés is - hogy ennek izgalma feledteti vele szerelmi tulajdonérzése sérelmét. Szó sincs róla. Szász Zoltán jobban szeret minket, mint a korai, tragikus végű osztrák bölcselő, szegény!
A szerelem definícióján is az ember első láttatra megörvend. Hát ennyi az egész? “Szexuális ösztön és barátság együtt”; de nem egyszerű plusz, nem keverék, hanem vegyület gyanánt vagy inkább, mint a szerves összetételek, kölcsönhatásban együtt fejlődve. Nagyon szép, ha az ember a föld sokféle szerelmei közül éppen az egyik legritkább fajtát, a jó harmóniásat veszi és jelöli ezzel a névvel; a többire azt mondja - nem is igazi szerelmek! De a múlt, az élet, az irodalom leghíresebb, leghatóbb, klasszikus szerelmei Orlandók, Petrarcák, Romeók és Othellók nevéhez fűződnek, mindenek inkább, mint “szeretetteljes”-ek. A viszonzatlan vagy egyoldalú szerelmet - mely a különben oly zseniális, és tetszetős schopenhaueri elméletben sem fér el - Szász Zoltán minden esetben “pusztán testiség”-ként intézi el, és gyógyítására felír néhány biztos recipét. “Ha magad vagy jó barátod szenved benne, így kúrálhatod ki: végy egy adag ellen-eszményítést és két evőkanál ellen-szerelmet”...
Ám apró évődésből legyen mára elég! Teóriás beskatulyázások, furcsa szentenciák, szaloni értékű és merészségű döntések akadnak Szász Zoltán könyvében; de van sok becsületes jóindulat, írói kvalitás, szellemesség és komoly, igaz-emberi morál. Ember beszél itt, aki mindenfajta emberi - író, ki mindenfajta írói zülléstől -, kávéházias, pesties, cinikus, komolytalan, veséző iránytól moraliter a legtávolabb tudott maradni. A Don Juan-típusról szóló fejezete csupa okosság és jó látás. S amit a szerelem szabta viszonylatok jövendő, szociális fejlődéséről - a házasságról, anyaságról, poligámiáról, feminizmusról, nevelésről, eugenikáról és malthuzianizmusról elmond, s az egész kis utópiája csupa becsületes, meggyőző és megnyugtató gondolat. Szeretem az erkölcsös, mértékes, szatírátlan, nem széllelbélelt és nem is szentimentális - hanem a rend és lojalitás szövetéből szabott, hogy úgy mondjam, hitvesies forradalmárokat!
1913

YVETTE GUILBERT
Túljár az ötvenen, de hatvannál jóval többnek látszik. Amikor megjelen kifehérített clown-arcával, gyűrődött ajkaival, fölálló orrával - ahogy (mint önmaga konferansziéja) rövid karjai ideges kofamozdulataival magyarázza a szöveget, és körülnéz százráncú mosollyal - az ember megijed és elszomorodik; - valami nagyon lehangoló érzése támad, és szeretné megkerítni a ruhatári jegyét. - Hogy egy perc múlva tágra nyitott szemmel sóhajtson, és elámuljon boldog felejtődésben.
Ravaszkodás volt, gallus szemfényvesztés ez a pár mozdulatnyi ordenáréság; és tán tudatos művészettel utalás egy képre, egy futó impresszióra: Párizs utcasarkairól ismerjük az akrobata nőt, e népies figurát, szennyes trikóval vaskos testén, sok tagú artistacsaládot dirigálva; és sokszor élveztük a kedves humort abban, ahogy folyton beszél, gesztikulál, magyaráz és közben elszélhámoskodja az ígért mutatványt. - Már értjük Yvette-et; ez az! Mosolygunk hálásan.
Megáll - most mozdulatlan könyököl a zongorára egy percig, és az arca komoly, emberi. Tűnődni látszik - kétszer-háromszor végigmegy a kicsiny színpadon, hangolja magát; bő, papos, feketearany talárja meglebbenti és lecsüggeszti szárnyait. A harmadik fordulónál már két holtfáradt bibliai vándor halad a betlehemi úton, szállásért könyörögnek, Mária viselős, szülőfájdalmakat érez, József verítékes aggodalomban támogatja, a kapukról ridegen utasítják őket odább, az éjjeli őr érces és kísérteti; óraütés-hangon kiáltja ki refrénül a haladó időt; - fokozódó izgalom, a lét szörnyű szorongása összemarkolja a szíveket. És a végső pillanat, a szent éjfél - feloldódás, beteljesülés, pillanatnyi béke - szent, szent karácsony, kiterjesztett, áldó karok, ég és föld harmóniás együtténeke. És mindez önmaga - Yvette, a csodálatos ember; ki maga az Idő halálfélelmes intése, az Óra szava - és minden együtt, a mindent megértő és magába fogadó “univerzális emlékezés”, a zseni.
Nem tűröm, hogy nevetségesnek tartsanak, amiért ilyen hangon írok róla! Lehetetlen, hogy ne a legnagyobbak közül való legyen, ki így lelkezte át mostani, rossz időm egy óráját, ki ilyen mélyen markolt belém! - Ósdi, középkori, balladás rigmusai a “Passió”-nak, az Isten gyötörtetésének rettegésen, elszánáson, hősi halálgőgön és gyermeki ijedelmen át a kárpit megszakadásáig, az egek elsötétüléséig; és ő maga az, ki a kín glóriájában mereven áll meg bírái és ellenségei közt, és kimondja a végzetes, halálon diadalmas, örök, emberi szót. Szörnyű, hogy csendül meg e magános hang ezen az ajkon - mely nem egy hórihorgas, furcsa öregasszony kifestett, komédiázó szája e percben - hanem a mindentől elvonatkozott emberé, a szibillai száj.
Bár sok gyönyörű kóklerséget mívelt még Yvette Guilbert azon az estén, ezek az első impressziók fognak örökre az idegeimben maradni: e teljes, sűrűvé fojtott tragikum kiáradása egy nagy, hervadt emberi test heves, repeső mozdulataiból, egy hallatlanul különös hang reszketeg ércességéből, melyhez képest kis náthás érzelmesség mindaz, amit ilyesmiben itthon vagy eddig megcsodálhattam. Nem tudom - ha behunyt szemmel hallgattam egy percig e hangot - a legislegnagyobbat, a Halál parfümjét éreztem szállni - képtelen vagyok más szóval nevezni ezt! Szlávos szomorúság - próbáltam magyarázni, és lágyan mozgékony, petyhüdt-fehér, széles, búr alázatú arca rútságát figyeltem. De több és általánosabb ennél: minden dolognak, léleknek, tárgyaknak és állatoknak szörnyű rettegését éreztem néha vibrálni gyásszá szépülten e hang mögött; valami kísértetien bánatost vérszagon és verejtékgőzön át.
Akkor is, ha egy kis ófrancia népdal táncrefrénjét mondta: “Ugorj, szöszke, emeld a lábad!” Hat gyönyörű, karcsú, fiatal leány táncolt vele egy sorban, közöttük állt könnyed, iróniás alig-illegéssel, és valamennyi néző - férfiak is - azt érezték, mormogták: “Mit keres ott az a hat fruska?” - Tökéletes tud lenni a humorban, és úgy látszik, ezt fejleszti, szereti önmagában már legjobban, ezt viszi a legfölényesebben öniróniáig. Százszor kicsúfolja az öregséget; szeretve foglalkozik a burleszk, paraszti érzékiséggel, a tenyeres-talpas csiklandósság markáns röhejével. Ő a menyecske, aki gabonára alkudva kacérkodik a hajóssal, s ő a matróz is, aki ott kapja, ahol éri. Eljátszta a leányt, ki baráttá lett jegyesét megy visszakövetelni a kolostortól; s a perjel öblögető kövérségét; a szentes fiatal barát kísértéstől félő, álszentes, komikus haragját egyformán kiénekelte - majd egy modern poémában öreg kígyóbűvölő volt, és állatai sziszegtek körülte. Az utolsó percek intimitásában, mikor a közönség köréje tolongott bízó és kedves unszolással - ráadásnak elmondta még az anyaszív balladáját. Az elejtett szív hangot ad; szörnyű némaság mélyéből, csukott ajkak közül percekig tartó, üldözéses, hallucinált, tébolyító halk sírás hallatszott - a rémképzelet túlvilági hangja -, mely az aggódó szeretet nyögésébe enyhül.
“Merci” - kiáltott fel egy fiatal leány a közönségből, és valahogy ennek a hangnak is muzsikája volt. A pesti közönség tartós, halk és diszkrét tapsokkal finoman, ízlésesen tüntetve vonult ki.
1914

KÓBOR NOÉMI KÖNYVE
E két kis párbeszédes mű közül az egyik a háborús életről szól; Ezerkilencszáztizenhat a címe; az itthon maradtak szenvedése van benne megírva. Ilyen tárgyú írásokhoz nehéz ma szigorú kritikus kezével nyúlni; könnyen utunkba áll, zavarba hoz, megszégyenít, szíven facsar egy kis jó, derék, ósdi - most kacagnivalóan komoly és véresen indokolt - elérzékenyedés. Ez a fiatal nőíró már a háborús kor gyermeke; abban él, tán alatta lett emberré. Amitől mi, régibbek még röstelkedve félünk, amitől visszatart múltunk, egy normális kor finomabb, bensőbb, képzeltebb élményein fölneveltségünk - azt ő bátran veszi tollára, és keményen szeme közé néz. A háború okozta szenvedések, még a tisztán lelki élmények is gigászian nagyok, markánsak - “művészietlenül” egyszerűek a mi számunkra - nagy, durva, világosan indokolt voltukkal; de ez új kor íróját már nem ijesztik... Őszintén, nyersen, komolyan fogja meg azt, amit akar: az itthon maradtak szíve kálváriáját; a nők, a várók, aggódók, levélre lesők, bizonytalanság poklában vergődők belső életét. S ahogy a nővért vagy anyát, női barátot az egyik oldalon - s a másikon a szerelmest, a menyasszonyt, hitvest látja -, s ahogy e kétféleségben ítéletet mond, kemény ítéletet - az megfogja az olvasót az író mint ember számára. Nem tudom, hogy ez a fiatal nő hibátlan és szolid magyarságával, mérsékelt ökonomiás, ízléses stílusával jó, illetve igazi író lesz-e valóban, és beváltja-e, folytatja-e a kedvesen hajnalló ígéreteket; de egyet tudok: sohasem lesz léha író, magát és az életet komolyan nem vevő, mert komoly és új nőembernek született. A másik írása, mely elé odajegyezte, hogy “háború előtt” történik - tulajdonképp a mai, új leányok (már-már nem is egészen újak, hála Istennek) a latin órás gimnazisták hangos vagy súgott-búgott beszélgetései életről, önmagukról és a szerelemről. Kóbor Noémi szerint nem sokkal okosabbak vagy legalább nemigen másfélék lényegileg, mint nagyanyáink korában; legfeljebb a külső formák változtak. Szépen sikerült sok helyt igaz hangját lelnie a tizenhét éves, iskolás kis gamin-lány lelkének, ki Tacitusa mögött ma is a régi lelkendező, kíváncsi, forró és fantaszta - bimbózó asszony. Már májusi kikelete van benne minden nőiségnek, és hirtelen, zavaró, döbbenetes, viharos felhullámzásai százféle emberi dolognak. Kóbor Noémi leginkább, sőt csaknem kizárólag az asszonyit látja meg bennük; szerelem az, amely leginkább új és villámszerű élménye a kamasz-ember számára - megdöbbenti, lesújtja; - nem tudja még hová tenni magában, eluralkodtatja énjén. Ez első szerelmek, lánycsalódások, a férfivádló szenvedések korai fagya - mind csak messziről az emlékezés ködén át bájos, gyerekes, mosolyogni való fontoskodás; a maguk idejében óriási súlyuk van, az ifjú lélek összegörnyed alattuk. Az új és óriás hatalmú “én” túlnövése; e forrón elömlő alanyiság - mérhetetlen fájdalmú teher; és minden egyszerre tör a gyámoltalanokra, és még mérni sem tudhatják szenvedéseik jelentőségét. Micsoda tragikusan nagy lökőerő az, mely rügyet pattant kikeletkor - és mennyire fájhat a gyenge rügylevélnek a nap játszós csókja, a szellők borzas, “ártatlan” tréfálkozása; s mily hihetetlenül nagynak érezheti hirtelenében kitárult kis világát - fájó, érző, kiszolgáltatott, magános Magát! S mennyire komolyan veheti! Mily halálos komolyan, már-már fáradt fölénnyel beszélnek ezek a kisleányok az iskolapadban, mennyire érzik önmaguk súlyát, mily túlzott tudatossággal skatulyázzák be fiatal élményeiket; - kis szívviharokat és nagy élménytelenséget, azt a szenvedést, mely “megvan, noha az ok még késik”. S az író, kinek művészi tétovasága nyersen személyes élmények elárulója - néhol gondolkozásban, filozofálásban, tudatosságban még fölébe is kerekedik az alakjainak, elbeszélőileg csekély tárgyának - önmagának. Komoly, derék, rokonszenves emberi gesztussal teszi mindig; noha mennyi alkalom lett volna a kis “problémák” olcsó kiforgatására, valami tetszetősebb, léha, pesties ügyeskedésre; sehol sem élt vele.
Ami e kis könyv művészi oldalát illeti: jóleső ígéret, s - érzem, hogy az írója is (van olyan okos!) annak tekinti. A konstrukcióról és a művészi, fáradságos és odaadó, türelmes munkáról kellene főleg beszélgetnünk; e prózairó számára oly sokat jelentő dolgokról. E dramatizált beszélgetéseknek (néhány alak jó jellemzésén kívül) alig van novellisstikus értelemben vett tárgyuk - hát még drámailag értett cselekményük hogy is lehetne akkor? A dramatizált forma művészi kibúvó itt csak; könnyebb-végin fogás. Az Adagio D-moll című magánbeszéd unalma és homálya; ilyen szokott lenni a büntetés! Hogy a harctérre ment ifjú katonát rejtett, görcsös aggodalommal, nemes és szenvedő szeretettel várja vissza a három nőtestvére - és gyerekes, asszonyos, kiscicás, érzéki és szeszélyes szerelemmel a tizenhét éves menyasszonya; ennyiről bizony csak elcsevegni lehet; ha még ilyen kedvesen, okosan, szépen, lebilincselőn is. De egy életen át, egy írói pályán keresztül, persze nem csicsereghetünk. Tessék csak dolgozni, érdemes; de tán bevárni előbb a szüzséket, történeteket - hisz úgyis jönnek azok ingyen és csőstül minden életbe. És eközben - igen, kérem - el nem veszíteni valahogy a léleknek ezt a mostani, szép, komoly szigorát - derék, értékes, válogatós, intranzigens becsületességét és a tiszteletet.
Remélem, a magyar kritika nem követte el e fiatal íróval is azt az ártó meggondolatlanságot, mellyel már sok reményteljes talentumot sikerült korai és olcsó dicsőségbe fullasztani; - s nem mondta ennek is lábai elé borulva: “Te nagy, te kész, te fenomén! Ujjadat sem kell mozdítani már, tökéletes vagy, non plus ultra! Ezentúl már elég lesz boldogan és büszkén csodálnod nagyszerű magadat!” - Nem, nem! - De ha komolyan és szeretettel foglalkoztak vele, és a továbbiakra biztatták - ez helyén van, ez kell -, megérdemelte és megszolgálhatja majd.
1917

VÁRNAI ZSENI
Gracchusok anyja
Komolyabb s tán szebb dologról van itt szó, mint csinos, ízléses rendes kis versekről, melyek mértéke itt-ott megbicsaklik, ríme félreszökken. Egy komoly, szép, erős és egész emberlélek mutatja itt magát - szenvedéllyel fűtött, élet tüzében tisztult, öntudatos és forró szeretetű, ifjú lélek. Ha egyszer majd (s tán nemsokára) meg kell harcolnunk ezen a darab földön mindazért, amit jónak, igazságosnak, kiharcolnivalónak, életáldozásra méltónak hiszünk - ez az ifjú nőember ott lesz a helyén, csak szólni kell neki, vagy még szólni se kell neki - egész bátor, lelkes és áldozó mivoltában, alkuvás nélkül és akár a végletekig... ilyesmit érzünk a versesfüzete forgatásakor! Ha szóval, a formákba kötött szó ősi fegyverével adódik majd harcolnia - formái addigra megcsiszolódhatnak -, látszik olyan erős akaratú embernek, hogy megtanulhat ebben is egyet-mást; egyszerű, nyílt, kemény és közérthető versei tán jobban követik majd rímben és mértékben (a legkülsőbb formákban) a megegyezéses, régi szabályokat - sőt tán saját formát is lel e nagyon is tág formákon belül, új és igazi maga-hangját, mely az igaz művészet meghatározhatatlan módján magával, a frisseségével, a váratlanságával, az örökkön megújuló költészet bűvös erejével keltse azokat a merész, új, becses és gyönyörű felindulásokat, melyeket most a versek gondolati része jelent, a mondatok, szavak, kijelentések egyszerű célzata. A versben és a verset illetőleg csak “célzat” ez így - a “vers”-nek igazsága a költői hatás, invenció, formai és hangulati elemek eddig kimagyarázatlan, érthetően, szinte tudattalan nagyszerű összejátszása - de mint emberi dokumentum komoly, őszinte és sokunknak igaz lelkünkből örvendetes. Ki tudja, mi lesz még ezzel az ifjú költői pályával, hogy mire nem képes egy nagy álmú és szívós, asszonyi akarat. - Hisz nem látjuk, mi visz ilyen alkatú lelkeket éppen a költészet felé, és mennyi szunnyad bennük épp ebben az irányban is, s tán egyebek miatt elhanyagoltan. Vajon ez ifjú élet költői vagy emberi pályája lesz-e nagyobb, egészebb; s kifejezési formája ez marad-e - a formákba sűrített szó, e nagyszerű robbantóanyag? Egyelőre a versei rendes, kemény, egyenes vonalú versek, itt-ott megbicsaklók. Nincsenek bennük fascináló sorok, lebűvölő dallamok, felragadó hangulatok - szófűzések, melyek úgy melegítenék a szívet, mint egy nagy érzés vagy igazsága -, sem képek, fordulatok, melyek önmagukért s maguk által lázítanak, visznek, megráznak, felszabadítanak. A költői forma így nem eszköz, nem segítség, nem rejtett fűtője a lélek igazságainak; e versekben maguk az igazságok hatnak, lázítanak puszta egyszerűségükben, úgyszólván “a felsorolt tények” ereje győz meg, és kelt föltétlen rokonérzést, meleg csatlakozást. Háborús mártíromságok, oktalan halálok, az anyaság fájdalmas gőgje, asszonyi új öntudat komoly és bátor szembefordulásai s az igazság jussa - kit ne érintene ma mindez és közelről; legyen akár a “költészet” külön igényével és érzékével áldott ember, akár olyan, kitől ez megvonatott. - Viszont tán ebben van az ilyenféle megnyilatkozások általános és - hiába - mégis nagyon rokonszenves hatásának a magyarázata is.
1917

SZEDERKÉNYI ANNA
Lángok - tüzek
Öröm és meglepetés ebben a könyvben is látni egy írói stílusnak s a kifejezőképességnek szép és őszinte, alig remélt fejlődését. Emlékszünk olyan időkre, mikor Szederkényi Anna (noha már szívós szorgalommal és rettenthetetlenül írogatott) nem tudott írni, kínosan, elszomorítóan nem tudott. Formák után kapkodott, lázasan keresett, görcsösen akart - s akik láttuk, azt hittük, mindez mégiscsak reménytelen. Öröm ilyenkor a csalódás. Ez a rendkívül ambiciózus és vasszorgalmú tehetség nyilván nagyon sokat tanult e téren időközben, sok mindent felvett, és újra elejtett, most a rövid, pattogós, egy alanyú, állítmányú mondatoknál tart; a színmagyaros, tősgyökeres mellérendelt szerkezetnél. Tán épp az imént hagyta el a terjedtebb, ágazóbb gondolatvezetés formáit, melyekbe tényleg könnyebb belebonyolódni, manirosnak látszani. Hisz igaz, hogy ez a pörge stílus s pattogatott beszéd egyenessége sem biztosíték a túlzás, az unalom, a manér ellen (kivált, ha állítmány helyett egy-egy határozó vagy miegyéb után rakunk pontot) - hanem a stílus dolga azonban mégsem ezen múlik. Szederkényi új könyvében olvashatunk leírásokat, melyek megfognak, látványokat, melyeket friss színekkel utánalátunk az író szavainak, pesti hónapos szobákat és budai kiskocsmákat, tóparti nádasokat és holdfényes, fáklyafényes majálisokat; kisvárosi utcát a tavaszi alkonyaton; leégett falusi templomtornyot; szaladó háborús katonavonatot és őszi éjszakát. Sőt mozgalmakat is: a földeken, kapálás közben hármasikreket szült parasztasszony esetét vagy az első dobszóra tétován felriadó, loholó, vakon egybecsordázó embereket; tébult, meglepett földnépét. Az író nem is mulasztja el, ahol csak tudja, hogy ezt a feltűnő láttató képességét gyakorolja, leírja apró részletekig még a balmazújvárosi vendégszálló föstött cégtábláját is; de mindig frissen, sohasem untatón; előnkbe hozza, közeli ösmerősünkké teszi mindezt, s felüdít vele.
A regény azonban stíluson, mondatokon és leírásokon, sőt szépen elmondott epizódokon túl még valami más is: emberek és azok története. És Szederkényi Anna még nem jutott el odáig, hogy embereit ne csak kívülről, hanem belülről is lássa, s történeteiket ezáltal logikussá, elfogadhatóvá, belsőleg igazzá indokolja. A regény tárgya a régi és kipróbált Simon Zsuzsa-történet új föleresztésben: szinte-szinte az alakjai is ugyanazok: a dzsentrilány, kit egy piktor, egy művész megszédített, s e ballépésről később igazi nagy szerelmének és urának, egy kitűnő és nemes, de ősi tradíciókban nevelt úriembernek kell vagy kellene elszámolnia. A bonyodalom tehát ennyi mindössze: az ösmert tánc a testi érintetlenség körül; ezúttal párosítva a “modern, emancipálódni vágyó ambiciózus, lázongó és kereső” Újasszony szintén nem éppen kiaknázatlan problémájával, illetve azzal a negyedszázados formulával, hogy a lázadó lélek, a tudományszomjas elme, a tettre kész embererő - mind-mind megtörik, visszakókad a főzőkanálhoz, a “gyöngyszembetűs asszonyi írás”-hoz az enyhe otthon mosócéduláin; mert nőiségének természetes gátjaiba ütközött.
Az utolsó huszonöt évben az élet, az eleven valóság rácáfolt ezekre a szentenciákra, az erőfeszítések hiábavalóságára, a “természetes” gátakra, az asszonyi boldogság és emberi munka összeférhetetlenségére s főleg arra, hogy e mondvacsinált problémák igazán léteznek ilyen formában, vagy csak legkevésbé is fontosak. Nőorvosok, tanárok, tudósok, írónők s üzletasszonyok tán több esetben és könnyebben lehetnek boldog családanyák is e mai, nehéz világban, mint a buzgón gardírozott, de fölfegyverzetlen házileányok. Az előbbi típus oly gyakori, oly természetes; a probléma oly túlhaladott már, hogy el kell ámulni az író naivitásán, melyet semmiféle előszó nem menthet. Hogy e témáját elfogadtassa velünk, nagyon is sokat meg kellene magyarázni vagy éreztetni; a regény hősnője körül legkivált. Ki ez a furcsa, bogaras teremtés, mit akart? Miért jött Pestre nyugodalmas otthonából, egyetemi nőnek, filozopternek? A tudomány melyik ága, a filozófia mily iránya vonzotta és hogyan, miért, min keresztül? S miben csalódott, hogyan tört meg? Avagy éppen csak unta magát, hóbortoskodott; kizárólag a nemisége ágált, a szerelmi élet szabadosságait vágyott csak kipróbálni, minden egyéb érdeklődés, hajlam, tehetség vagy elszánás nélkül? Valóban, a regényben csakis erről esik szó, semmi egyébről; s ha az író vagy bárki “egyéni életéről”, az “én jogá”-ról, “úttörés”-ről, “erőfeszítés”-ről tesz említést, soha nem ért s mi sem érthetünk egyebet alatta, mint amit Koszorús Judit a Noé Bárkája című zugszállodában, a hármas számú szoba párnái közt megkapott. Szerette ezt a festőt? Miért, hogyan szerette meg; miért, hogyan ábrándult ki belőle? Ez talán érdekes lehetne! De az író azt mondja néhol, hogy nem is szerette - odaadta magát otrombán és érzéketlenül egy buta gesztusért, egy nyegle hóbortért, hogy éretlen pózzal mondhassa: “A magam kedvéért tettem, mert szabadon rendelkezem magammal, ki akarom élni az életet, öntudatos ember vagyok, nem tartozom felelni senkinek...” satöbbi, satöbbi... töméntelen sok ilyen fölösleges szenvelgő, üres és kopott csacsiságot. De hiszen ez a Judit akkor egyszerűen csak kellemetlen, affektált, üres és ostoba figura, legjobb esetben alkalmas bohózati alak: hogy szabad ezt ilyen komolyan venni? Általában gyakori ez Szederkényinél, hogy rokonszenvesnek akart, az író kifejezett szimpátiájával útnak indított alakokból a regény folyamán, szinte az író tudtán kívül és akarata ellenére üt ki szörnyű közönségességük, jelentéktelenségük, rosszaságuk vagy ostobaságuk. A nemes, dzsentri huszárkapitány igazán képviselője a mély és vigasztalan stupiditásnak, kasztja és neme bekerítettségeinek; azoknak, melyekből diplomáciai konfliktusok éppúgy születnek, mint szüzességi problémák s egy világháború vérförgetege, hogy elmossa, eloldja a családi tisztaság holmi fiktív foltjait. Igen, mert még akkor is, mindvégig csak arról a kis fizikai meghibáltságról van szó világos vagy ünnepiességbe bújt pikantériájú célzatokban - s nem arról a sokkal komolyabb és nagyobb dologról, ami tán igazán bonyodalom lehetett volna: hogy ez a drága teremtés összekötötte az életét valakivel, anélkül hogy megmutatkozott volna neki minden múltjával, és beszámolt volna (mint a sokkal különb Simon Zsuzsanna Herczeg regényében) mindazzal, amiről tudhatta, hogy ezt az embert érdekelheti, és nem mindegy neki. - A mellékalakokban sok frisseség és igazság van, még a torzítások alatt is: Ficsor Arabella rondasága és piszka szinte bűzlik, és dédike kedves, selypes öreg lénye, Márta anya halk bája nagy nyugvópontja a könyvnek.
A könyvnek, mely szerint Budapest nem is igazi fővárosa ennek az országnak, nincs is eleven kapcsolata a vidékkel, külön forog, szélkakas módjára, mást se tesz, mint gyűlésezik a szabad szerelemről, s hamarosan tönkretenné ezt az országot, ha a “fehér” vidék nem állna őrt. Mert (hajh, szörnyűség!) csupa zsidó; Zsidóország ez, Palesztina! De a fehér vidék, hál’Istennek, őrt áll; a nemzetfenntartó elem, a birtokavesztett dzsentri; e csupa nemes, finom, tiszta, fenékig kultúrás, emberszerető és előkelő (noha ősi földjén már Politzer úr kazlát gyújtják fel ismeretlen tettesek), s nincs sürgősebb dolga, mint hogy templomravalót táncoljon össze temploma égett, volt faluja számára; hogy ellensúlyozza a kocsma erkölcsrontó hatását, mert az a derék “szolgabíró úr” hasztalan iparkodik becsukatni. Így látja mindezt Szederkényi Anna - tán mert nagyon is messziről látja! - A könyv Singer és Wolfnernél jelent meg. Bizonyosan igen népszerű lesz, mert leírásai szépek és elképzelhetők, stílusa könnyű és folytonos, témája mindenki számára fölérhető, részletei sok helyt érdekesek, s nagy hiányai olyanok, melyeket az átlagos olvasó sohasem vesz észre.
1917

SZABÓ DEZSŐ
Nincs menekvés
Egy terhelt és neuraszténiás ember, egy Erdély sarkából került, modern - egy újmagyar, kultúrmagyar sorsa akart tán lenni ez a regény. S egy neuraszténia története lett, jóformán csak ez: de ennek aztán kitűnően látott, érzett, majdnem kórtani és mégis művészi rajza. A mai magyarság, a föld, a kultúra, faji létezés problémái alig vannak érintve e kis könyvben. Néhány kisvárosi alak vázlatos, de zseniális rajzát kapjuk, néhány fojtottan mély, erős hangulatot; egy beteg szenvedélyű bíró dosztojevszkiji, pompás figuráját novellisztikusan odakenve; egy mesterséges, vidékies álszerelem kínlódásait is; - de mindezt csak valami fátyolon át. S e fátyol a hős lelki baja, egy speciális, tán örökölt, semmi külsőkkel össze nem függő betegség, mely már az anyaméhben öngyilkosságra predesztinált.
A terheltség formája itt (beteges, örökölt féltékenységi hajlam) mintha kissé elstilizált volna, tapintatokokból tán (ilyesmi sejlik) került volna ide valami egyéb helyett. De ez kevéssé zavar; olyan mindegy is: alkohol, vérszomj, szerelmi mániák; - oly egyremegy e homályló lelkekben, csak ürügy tán, valami kiálló szög, melyre a végin felkötik magukat. Míg élnek, ilyen ködlő tudattal élnek, ilyen belső lelki “dunszt”-ban, a “tudat alól” felvibráló, ideges fél gondolatokkal. Még abban is egyek, hogy mindennek valami magasabb értéket, megkülönböztetőt, “művészi” természetet tulajdonítnak titkon. És mű-lelkivádjaik, révedt passzivitás, felelőtlen, gyerekes rosszaságuk, értéktelen “megindulásaik” és tétova mocskosságuk közepett is fölényesek. A “teljesebb életérzés” révén a nyárspolgár fölött érzik magukat, úri gőggel vagy ideges indolenciával nézik: - bár mindezt nem tudják pozitív értékekkel, alkotásokkal menteni vagy igazolni. Szabó Dezső hőse előkelő pátosztalansággal vonja le léte konzekvenciáit a feloldozó halálban - de ami fölmelegít iránta eközben, s amit az író igaz művészettel tud megéreztetni: az kedves, megbújó, meleg és közvetlen gyermekisége ennek a szegény léleknek.
Szabó Dezső stíljét, az ő merész és szokatlan zamatú jelzőösszetételeit nem könnyen szokja meg az ember. Eleinte ez a stílus erőltetettnek érzik, szmokkériának vagy egy alacsonyabb irodalmi fejlődésfoknak, mikor még a stílus a legfőbb az írónak; jelzők és meglepő szófűzések: minden. - De olvasván, beleszokunk, velemegyünk mégis e buján szép, képies világba, ahol “tragikus kalamajkát” táncolt a hegyek vonala; a lehelet “nagy, széles, zörgő lapokban” jön ki egy alvó öreg nő száján, s a szerelmes lány minden szava “alázatos megtárulás” a vőlegény felé. Igen, hisz ezek a sűrű képek vad, beteg, forszírozott szépségükkel, mintha a regényhős lelkéből áradnának felénk - aki úgy érzi, hogy a föld terményeivel “magába ette” mindenféle dolgok, növények és állatok lelkét “egy egész vad, változatos lélekbozót”-ot. S aki ezt a fülledt és súlyos testi életét néha mégis úgy el tudja hagyni, “végtelen elnyúlásban, mint egy langyos esőt; belékábulni az örökös levésbe, velesodródni az életpatakokkal, egyéntelenül minden lenni”. És e felelőtlen, akarattalan, boldog homályú létben egyszerre megint oly beteg intenzitással érzi magát, hogy legbensőbb gesztusait, szavait is csak komédiának “játszott játék”-nak érzi, melyre “le fog gördülni a függöny”.
Mint egységes és kitűnő lelki rajz - a regény tán mégis e különös, egyéni és végig egységes stílus által művészi. A szűkös mese vezetésében már sok dilettantizmus van, nyugtalan elnagyolások, gyöngéi egy érdekes és igazi talentumnak. A regénynek nevezett hosszú novellát azzal az érzéssel teszi le az ember, hogy nem egészen méltó és teljes, becsületes erőfeszítése annak az írói tehetségnek, mely mégis épp ezen a könyvén át nyilvánul félreösmerhetetlenül. Érzésünk soká nem szabadul a könyv hatása alól, de annál inkább várjuk és követeljük az előszóban ígért, másik, igazi regényt, mely “külső tetteiben” is mutassa az embert, “felzsúfolt erői roppant hódításaiban” - amelynek ez a “halott útjában állt”, le kellett számolnia vele az írónak előbb.
A könyv az Ungvári könyvnyomda kiadása.
1917

KÖNYVEKRŐL
Még mindig nem vagyunk vele tisztában, mi az oka a hihetetlenül emelkedő könyvvásárlási láznak. A háborús közönség narkózist kereső vágya-e csupán - vagy az, hogy a rettentő drágulásban aránylag még a könyv a legolcsóbb ajándéknak is, szórakozásnak is; vagy hogy tán mégis eredmény ez egy kicsit, a ma élő írónemzedék hosszú és türelmes küszködésének gyümölcse; egy szokás, ami megmarad; vagy egy divat, ami szokássá válik... ki tudja? A kiadói élelmességnek mindegy! A földből nőnek ki az új nyomdák és vállalatok (s ez nem baj, ez jól van így), s szinte napról napra “fedeznek fel” vagy ásnak ki, vagy újítanak meg olyan írói neveket, melyek egyébkor hiába vártak volna a nyomdafestékre, vagy: jobban tették, ha vártak még... vagy felhagytak vele már. A könyvkereskedő kiadó legtöbbször csak úgy, a maga szakállára eszközli a felfedezéseket. “Ilyen címre előre lehet pénzt adni; erre bukni fognak” - hallottam a minap, mikor egy sokat ígérő titulusú regényről beszéltek; a címben tudniillik már rengeteg sok volt a szerelem. És évnegyedenkint zuhogó áradatban önti el a könyvesboltok kirakatait a közepes könyvek tömege. Technikás könyvek, modoros könyvek, fél dolgok, kiforratlanságok; elnagyolt művek, rosszhiszemű zseniáliskodás és naiv próbálgatások sohase tobzódtak úgy, mint most. Majdnem mindegyik tarka borítójú, szép című új könyvben lehet lelni valamit, a stílus vagy az ötlet, az elgondolás vagy a megírás kvalitásait, részleges értékeket, de könyvtárnyit lehet átlapozni, míg az embert az egész tehetség kész munkájának, a teljességnek, a bevégzettségnek üdítő öröme érné. A közönség pedig vásárol, olvas válogatás nélkül; s ebbe tán bele kell nyugodni, ez az útja-módja a továbbinak. De a derék, jóhiszemű, áldozatkész vidéki könyvtárak például!... Hogy milyen garmadaszámra csinálják beszerzéseiket, s milyen válogatás nélkül-e drága, háborús papirosból! Azt hiszik, lépést kell tartaniok!

Benda Jenő: Circe. Úgynevezett művészregény; ami itt úgy értendő, hogy a hőse képek festésével foglalkozik, s hogy ezen kívül van benne egy züllő újságíró, egy zugszerkesztő, holmi műkritikus és egyéb ilyes kellékek. Mindazonáltal a regény eleje, ahol ezek a fiatalurak s még csupán ezek szerepelnek - legértékesebb része a könyvnek. Sok helyt igaz és erőteljes rajzolatban adja ha nem is a speciális művészélet és művészlélek - de bizonyos budapesti típusok, félig züllő, bukdácsoló ifjú emberek - vidékről nagy reményekkel elindult szegény diákok szomorú sorsát. Tán más nagyvárosokban is ilyenformán van; de Budapesten bizonyára még ígyebbül, s ez a fokozottság adja meg a sajátos karaktert; a pesti koldusdiák, a pesti lump, a pesti “tehetséges” portréját s levegőjét.
Nemsokára beérkezik azonban a hősnő s vele a “bonyodalom”. A hősnőt Sulejmának hívják, és a világon semmi egyéb érdekes nincs rajta; csak ez a furcsa név, s hogy valami törökké lett magyar-zsidó kalandor volt a barátja... valahol, valamikor. E homályosan sejteni engedett “múlt”, az egzotikus név s a még veszedelmesebb művészies álnév, melyet a szerző ráruház, együttvéve sem változtat azon, hogy ez a kis nőszemély a világ legközönségesebb házimacskája; Daudet nagy Saphójának gyönge és halvány kópiája. Miután a “közös háztartás” stációján keresztül a festő feleségévé dörgölődzi magát, elkezd az “érdekében” kacérkodni; ügyes szimattal kilesve, hogy kivel “fizeti ki magát”. Befolyásos művészemberekkel ösmerkedik össze, s (miután mint aktmodell híres képet inspirál az urának) - a szó szoros értelmében “szeret egy kicsit a konyhára”. Az elképzelhetetlenül vak férj lelkiállapota mindvégig az ájult elragadtatás, a bárgyú megelégedés; úszik a “siker”-ben, és se lát, se hall. Mikor pedig váratlanul és villámszerűen elérkezik a “krach”, a hónapos szobák kis szirénjét elhagyja befolyásos kedvese, s a férj (hogy, hogy nem?) nyilván ezzel valamiféle kapcsolatban golyót röpít agyába - ezt már csak úgy tudjuk meg, mint odavetett kávéházi hírt, ahogy a jó barátok tudtul adják egymásnak, epés szájjal - hisz ők tudták, láttak előre mindent. Az olvasó azonban egyébre is kíváncsi volna; főleg egyébre! Hogy nyílt ki a szeme ennek a rászedett, boldogtalan embernek; mit élt át, micsoda vívódásokat; általában: mi történt, mi történt? “Hívta, nem jött, elrabolta!” - sietteti rohanva az események rendjét egy híres, szép ballada; de ott, erre a torlódó verssorra készít elő minden, ami odáig mondatik. Holott a regény eposzi műfaj, tág keret, ráérő forma; ott joggal kíváncsiak vagyunk egy és más átmenetekre - bajos így a tiszta égből csapkodtatni a villámokat. És világot omlasztani össze egy odavetett kávéházi ítélkezéssel... “Ennyi az egész!”
A regény előadásmódja nem rutintalan, sehol sem zavaró! Ilyen mondatokkal, ilyen “stílussal” akár remekmű is lehetne. - Ma már meglehetős könnyű dolog magyar nyelven is jó mondatokkal, “folyamatos stílben” írni.

Méray Horvát Károly: Az örök tűz. A testi szerelem oltárán ég, s oly régi, mint az ember; sőt sokkal régibb. Mint az állat! Szó sincs róla - a vulgáris közmondáson kívül, hogy: “Minden akörül forog...” - ennek a könyvnek írója még sok egyebet is tud. Buzgón olvasott például iskolásfajta históriát, s a jobb tankönyvek beosztását kitűnően ismeri és követi. Ókor, Babilon, Egyiptom, a görög világ, a cézárok kora, népvándorlás, középkor... csillagos egyes! Sőt kijegyezte magának, melyik időben honnét vásárolták a bíborszövetet, selymet, csipkét - hol termett a leghíresebb bor, hol készültek állítólag a legendás fegyverek. Tud egyet-mást a régi korok asszonyi öltözetéről: nem cseréli össze az istenségek nevét, s buzgón emlegeti az áldozás formáit az örök istennő bíboros lángú oltárai előtt... Sőt; úgynevezett “pazar színekkel” megrajzolt “történelmi képekben” vezet végig a histórián, hogy a sok “színváltozás”-on át meggyőzzön a saját vallott és keményen vállalt igazsága felől: igen, ez az örök tűz egy nagyszerű, diadalmas, kiolthatatlan, szent és tiszta láng - s minden mesterséges elfojtása bűn az emberi természet ellen, mely véres és beteg kisiklásokkal áll bosszút magáért. Úgy tetszik azonban, hogy ez az “alapgondolat” több, mint közkeletű; szinte az elemiből hoztuk magunkkal. - Lehet, hogy éppen ez lesz oka a könyv vonzóerejének iskolásan félműveltek tömegénél; hogy ezreket megejt e pedáns sorrend, a téma “merész” tolla; hogy úgy fog hatni, mint forradalmi újság, a művelődés népszerű forrása és mindezekhez még - mámorító “pikantéria”. És hogy lesznek sokan, akik azt fogják hinni, ha végigolvasták: hogy nagyot okosodtak tőle; most megtudtak valamit! Pedig ez a könyv éppen csak jó stílusgyakorlat, ha csak annak nézzük, novellagyűjteménynek művészietlen, éppen mert pedáns, nyilvánvalóan tendenciózus és felületes. Ó, Flaubert Solammbô-jában, az arany és bíbor színek kábító ragyogványa alatt emberek vannak, emberi szívek és elmék, férfi nagyravágyás, tömegbetegség, vallások, érzések, politika, szerelem, háború; a nagyszerű Barka, a felejthetetlen Tanit-főpap... És a külsőségekben mennyi elképesztő lelkiösmeretesség, micsoda tengere a tudásnak. S még így is fárasztó tud lenni néhol ez a nagyszerű műremek! - De a Méray könyve máshogyan fárasztó; az üresség és unalom rokona ez a fáradtság, nem a nehéz emésztésű művészi tartalom gyümölcse.
Kár pedig! Mert van egy novella benne, mely megmutatja, hogy ez az író máshogy is tud: a Hetéra című. Itt végre elérkezett sorrendben a modern időkhöz, tán a nemrég múlt Budapesthez; már nem gyötörteti magát s minket egyiptomi Ammon-leányok festéktáblácskáival, babiloni házak zöldre égetett tégláival, a szerelmi templomok háromszögű szimbólumaival, megterhelt bivalyokkal, korhű nevekkel és pénznemekkel. Ebben mintha megszabadult volna a tendencia nyűgétől - attól, hogy semmi mást ne akarjon, hogy ott megálljon. Egy mai, nagy kurtizánnak, egy operett-csillagnak viszonya az ezerszemű, ezerszívű közönséggel; diadalmas bűbája: az ösztönös, erotikus tömegszuggesztió, mellyel mindent és mindenkit diadalszekeréhez kapcsol; ez a tárgya. Egy friss, mozgalmas, nagyszerűen művészi novella megdöbbenti az embert: milyen új, milyen egész, milyen repesőn eleven s mégis tiszta művészettel stilizált. És egyedül áll a kötetben...

Andor József: A tanítónő. Szinte új műfaj ez már; jellemzésül káplánirodalomnak lehetne nevezni. Nyilván becsületes, mert őszinte elszánás, hithű lelkesedés a szülőanyjuk, de az irodalomtól mint művészettől idegen. Az új, “harcos” katolicizmus akarja magát ily módon is fegyverezni; a szépliteratúra eszközével is hatni, agitálni; s leszorítni a hivők asztaláról a “modern” írásművészet tartalmi “métely”-ét; a “szabadgondolkodás”-t, a bélyeges “feslettség”-et. “Tudjuk mi azt is!” - szóltak, mikor a protestantizmus vonzóerejévé kezdett válni az egyházi éneklés. “Tudjuk mi azt is!” - mondják ma, mikor világi tárgyú (de azért valláserkölcsi) beszélyeket írnak, megtéréssel végződő regényeket, gonosz hitetlenek méltó bűnhődését, jámborok felmagasztaltatását még itt e földön; s mindezt a “modern” irodalom által kidolgozott stílben, formában. - De itt a tévedés! Mint valaha Mária Terézia nemes testőrifjainak hazafias szándéka, éppúgy a vallásos buzgalom sem pótolhat soha tehetséget, intuíciót, a kifejeződés belső kényszerét; közepes tollforgatót igazi, jó íróvá nem avat. Sőt, ahol kiütközik a szándékoltság (bármilyen nemes fanatizmus legyen - tehát mint ilyen: erő, szenvedély) -, irodalomban csak árthat a művészi értéknek. Kevés igazán értékes irányregény van a világirodalomban, s ez a kevés is még jobb lenne tőle, ha kevésbé volna: irány.
A tanítónő lelkes írója egy kis magyar faluba helyezi alakjait: a békés, szelíd, jó evő-ivó, öreg plébánost; - ellenképül a modern harcos, tüzes, türelmetlen ifjú káplánt; - aztán két “szocialistát” (természetesen mindkettő lesiklott, züllött alak, söpredéke az emberiségnek) - továbbá a feudális grófot, e nagyvilági szerelmekben elpuhult kéjencet (kivel mégis feltűnő tisztelettel bánik az író) - végül a regény hősnőjét, a tanítónőt. - Ez a szép, fiatal hölgyecske is “szabadgondolkodó, szocialista, szabadkőműves” a regény elején (mert ez a három körülbelül egy az írónak) - de mindjárt érezzük, hogy itt a farkasbőr le fog hámlani, és szelíd bárányka búvik ki alóla. Az író (s a regényben szereplő káplán is, tagadhatatlanul) mély gyöngédséggel, mondhatnám: olvatag, aszkétás szerelemmel becézgeti lelkében ezt az alakot. Rajta van minden szép és jó, szűzi tisztaság, nemes idealizmus, leheletfinom érzékenység, elszánt energia, anyás gyengédség... és mindössze tán tizenkilenc év.
Ez a drága, gyönyörű kis jószág tehát szintén szocialista; de az olvasó nyugodt felőle; tudja, hogy nem sokáig. - És e megtérés története, a megtérés általában (most beszéljünk komolyan!), kimondhatatlanul érdekes lehetne. A legmagasabb művészi szférákba lendíthetné az írót és művét egy ilyen lelki metamorfózis megírása, mely egy komoly és értékes emberi lélek gyökeréig nyúlik. Hogy válik egy meggyőződéses (sőt fanatikus) szabadgondolkodóból meggyőződéses katolikus? A katolicizmus volt (és tán van is) olyan hatásos nevelőiskolája az emberiségnek, mint tán az antik kultúra hajdan, akár például a szocializmus most vagy a jövőben; de a modern, ifjú káplánirodalom még nem találta meg zsenijét, Ágostonát. A mai ember mai megtérése - küzdelmeken, hangulatokon, a keresés vívódásain át - a személyes Istenig, a minden dogmák önmagukban való szépségéig... Nem! Itt a kis tanítónőt egy nap valami bántódás éri. Meggyanúsítják női becsületében; egy durva lelkű ember (titkos, beteges szerelemben égve érte) szemére veti, hogy a gróf úrral rosszalkodott. (Pedig dehogy! Nem jutott el odáig, szegényke; a jó Istenke megőrizte innen a Rubikonon.) - Erre a váratlan támadásra szegény tanítónő, szegény kis mimóza menten elájul, s... csak hónapok múlva látja viszont az olvasó; már felocsúdva és mint buzgó (bár kissé megtört szívű) katolika nőt.
Mindazonáltal ez a regény sem valami silányul megírt fércmű. Gonddal és látható szeretettel csinálódott, sok rutinnal ez is, őszinte lírai hévvel és helyenkint le tud bilincselni. A postamester fantasztikus, torz alakja nem érdektelen. Viszont hihetetlen naivitásokban bővelkedik az egész; ilyen főleg, ahogy az író (s rajta keresztül az egész modern katolikusság) a szabadkőmívességet vagy mit, elképzeli. Hogy az csak úgy küldözi a pénzeket (a “vakolatot”) boldognak, boldogtalannak, “propaganda” célra; elég, ha nem jár a misére, és nem ismétli el az iskolásgyerekekkel a kátét. Ó! Az ördög nem ilyen fekete, kérem: nem ilyen naiv, vagy nem ennyire gazdag, vagy nem ilyen oroszosan komoly!... Mosolyogni kell. - Ez a regény is egészen közepes termésű háborús irodalomhoz méltó.

Komáromi János: Tilinkó. A negyedik könyvről, mely ma kezünkbe került, nem lehet így beszélni; egyszerű, kedves, szerény írások gyűjteménye, melyek írója nem jön nagy igényekkel, de összes szerény ígéretét az olvasóval szemben: beváltja. Olvasása frissít, üdít - kellemesen szórakoztat, csendesen elgondolkoztat. Megyei, falusi történetek vannak itt megírva; nem Móricz Zsigmond komor igazlátásával, hanem inkább mikszáthos kedvességgel, nemes és enyhe iróniával; általában: Komáromi János e nagy író jó és értékes tanítványának ígérkezik. A bájos kis Záhonyi Mariska (tisztes házassággal végződő) szöktetési esete; a berúgott segédjegyző; Koczák kántor a segédtanítók batyubálján vagy leánynézőben; a krudélis, ellenzékieskedő falusi suszter; vagy a kisvárosi pénzügyőr-költő mézesheti civakodásai mind érdemes a végigolvasásra. Van néhány csatakép is, a mostani háborúból, köztük a budynini összecsapás; oly hű, oly egyszerű, oly világosan elképzelhető - hogy nem sok hasonló van a háborús irodalomban. S tele valami egyszerű, megható ragaszkodással, halk, szinte szomorú lelkesedéssel; egy (mégiscsak mai) magyarnak hazaszeretetével; mai katona, mai háború igénytelen, bús, nyomtalan és céltalan hősiességeivel. - Hát a szegény, beteges pataki diák reménytelen, méla szerelme... a kollégiumi esték... Könnyű, üde levegőjű, kies szigetke ez a könyv a mai tömegtermelés sivárságában.
1917

GONDOK ÉS GONDOLATOK
AZÉRT SEM AZ UTOLSÓ SZÓ
Az nem lehet, hogy olyan ügyben, ahol asszonynép kerül szóba, férfiember “utolsó szót” - “még egy szót” mondjon. Azért is - asszonyé lesz az a “még egy”. - Három a daru! - Tehát a feminizmussal csakugyan foglalkozunk a nagyságos politika mellett - mert ez a cím is egy jó csoport embernek jó - vagy rossz állapota körül forog. Az “fl” jegyű cikk a Virágfakadás-ban és néhány másik - még a magunkforma rendes, vidéki asszonyokban is érlelt néhány egyszerű gondolatot - majd elmondom.
Tegyük fel, hogy valami gyár munkásnépe egyenlő részben német és francia nemzetbeli. A munkavezető úgy találja, hogy a legelsőrendű, legmagasabb technikájú munkára a franciák nyolcvan százaléka alkalmas, de csak hatvan százalék német. Szabad-e mármost kimondani a művezetőnek, hogy arra a dologra (és így a nagyobb fizetésre is) ezentúl kizárólag franciákat fogad meg, és egy németet sem? De hogy nyolcvan francia mellett hatvan német is dolgozni fog, és ez a számarány mindenesetre érdekes a néprajzi statisztikában, egyébre azonban nem jó. Természetfilozófus merenghet rajt’ - hogy a francia népben a könnyed rávalóság nemzedékek öröke-e vagy a körülményei hatása - de senki sem mondhatja teljes érvényű, örök és általános tételnek a német ügyetlenséget. Nos! A példaszó elég genezáreti - gondoljunk a nőkérdésre. Mondjuk, hogy a szellemi munkára alkalmazhatóságnak van egy minimális és egy maximális határa, s az utóbbihoz a férfiak többsége közelebb áll, mint a nőké. Nem kell-e mégis félretenni a nemi tekinteteket, és minden embert ott alkalmazni és odáig engedni, ahol még használhat és érvényesülhet? Ha a világ minden asszonya közt csak egyetlenegy volna, ki az emberi haladást egy szemernyivel előbbre viheti - akkor is törvényt kell hozni vagy bontani, és mindent megváltoztatni, hogy azt az egyet dolgozni engedjük, mert az emberiségnek minden szemernyire nagy szüksége van.
Egy idő óta a kaszinói kölcsönkönyvtárak regényei egy új típushelyzetet hoztak divatba. - A leány vagy asszony elindul a család védő köréből, merész ideák szivárványa után rohan, fest, ír vagy képeket farag - aztán összeütközik, ellenáll, kifárad, szenved - végre megtörik, és ha még lehet, visszatér a család kebelébe A t. olvasó pedig felsóhajt - lám, az örök törvény, a természet igaza, minden egyéb csak retorika! - Hanem, persze, senki sem gondol arra, hogy a családi rendszer s benne a nő helyzete ma még szent törvény, a “meglevő rend”, mely minden korban a természeti erők erejével hatott, és míg uralmon volt, keményen sújtotta az ellene támadókat. Ám a merész és leigázott áldozatok vitték előbbre a világot. Tankréd lovag idején éppolyan “egyetemes törvény” volt még az egyházi élet és a szerzetesi fogadalmak szigora - mint akár szülőtisztelet vagy más, a természetben igazolt erkölcs. Egy világgal harcolt, ki vele harcolt - ám az elesettek hulláin át vehette be a sáncokat a jövő. Ha Izaura nem szenved irtózatosan és Tankréd - akkor senki sem kíván “új kort”, és minden a régiben marad. Ma még a családdal szakító asszony magánya végtelenül szomorú, küzdése meddő - bukása teljes. Lovik doktorkisasszonyával versenyt ellenkezett, gúnyolt, prédikált a családja, a hivatalos tudományosság, a társaság és a szerelme, amely ma csakis a család gondolatára vezethet - a szegény, merész leány persze hogy kimerült, és “jelentéktelen” óhajtott lenni a katasztrófája után, mikor minden álma csődöt mondott. De ez csak kimerülés, nem átalakulás.
Hát semmi kétség! Ha egy intézmény egy nagy csoport embert száműzötté, beteggé, rabbá tesz - akkor az pusztulni vagy alakulni fog az időben, akár akarjuk, akár nem. Minket még a hangulatok, álmok, kegyeletek ezer szála köt ahhoz az “unalom”-hoz, amely “családi körben született egy csendes, téli estén” - de ne felejtsük, hogy gyermekeink már új levegőben, más áramlatok közt fognak felnőni - és három-, négyszáz esztendő... - Az mindent átalakít.
Tehát várni kell - várni -, mondta az előttem szóló. Tudom, a história volt az eszében, hogy II. Józsefünk és a felvilágosodott kortársai az elsietett intézményeikkel rosszul jártak, mert a világnak be kellett várni a revolúciós eszmék megérését. Mindennek eljön az ideje, és Jerikó falai egy énekszóra összeomlanak, ha előbb sok-sok időn át magától hámlott, ereszkedett a vakolat. Ebben is lehet valami! De a dolgot mégiscsak negyven esztendeig csinálta Mózes a pusztában - haragtól és szenvedélytől lihegve, villámok, mennydörgések között. - És hát mondja valaki, hogy Rousseau-ék nem siettették a forradalmakat. - Én csak azt hiszem, hogy a nagy átalakulás nem azért lesz meg, mert most vannak feminista apostolok - hanem apostolok támadnak azért, mert a változás valamikor, egyszer, sokára - be akar következni.

LACIKA IMÁDKOZIK
Vallásoktatásról van szó, legalább valami távoli szellő kemény polémiák hírét röpíti felém. Este van. A jó meleg, puha szappanvízből most szedtem ki szárazra egy hatesztendős kis embert, aki rám van bízva, és még nem küldtem iskolába. Nem sokára leülök vele a frissen húzott kis ágya szélére, és halkan, de tisztán elébe mondom a napi imádságot - rögtönözve, mindennap mást - mintegy leszűrését az aznapi tanításnak, hozzátoldva és kiegészítve az előbbiekkel. - Egyet - például, amint megpróbálom, leírom:
“Én most lefekszem a jó, puha párnámra, és azt akarom, hogy szépet álmodjak, és reggel megint felkeljek, akkor süssön a nap, és megcsókoljon a néném. Azt kívánom, hogy minden gyerek, aki csak a világon van, éppolyan jó ágyban aludhasson, mint én, és örüljön reggel. Vannak a világon árva gyerekek, szegény koldusok, beteg emberek, fájós szívűek és öregek, azoknak meg világosságot. Kívánom, hogy nagyra nőjek, és segíthessek azokon, akiknek rossz dolguk van és szomorúak. Sohasem akarok hazudni, és nem akarok bántani senkit, a cselédeket sem és a szegény embereket sem. Tudom, hogy a macska azért öli meg az egérkét, mert erősebb nála, és én megszoríthatom a macskát, és eltaposhatom a bogarat, mert erősebb vagyok. A bogár elrontja a fák levelét, azért el is taposom, de nem szabad annak örülni, hogy neki fáj az, és hogy a macska nyávog. Ha valami már meghalt, akkor nem fáj neki semmi. Énnekem vigyázni kell, hogy meg ne haljak, és a többi ember sem, akik hasonlítanak rám. De egyszer majd meg fog halni mindenki - én is, mint nagyapa -, akkor puha földbe fektetnek, és szép virágos fűvel betakarnak. Este mindig meghal az ember, amikor elalszik, de reggelre feltámad. Szeretném, ha akkor is, ha igazán meghaltam, föl lehetne egyszer kelni, és látni a napsütést, és amit szeretek. De azt még nem lehet tudni, csak annyit, hogy előbb meg kell nőni nagyra, és ami szép vagy jó, azt nem szabad elrontani. Azt kívánom, hogy egyszer majd mindent lássak és tudjak, ami csak a világon van. A nap egyformán rásüt a kis bogárra, a cicám, az egérkére és énrám, és mindegyiknek azért van élete, mert úgy akarja az Isten. Istennek hívják azt a valakit, aki olyan nagy, hogy az egész világ tele van vele, és olyan jó, mint az apa keze, amikor simogat. Őróla még csak annyit tudok hogy nagyon jó és erős, de egy cseppet sem olyan, mint amit látni lehet vagy megfogni. Én most őrá bízok mindenkit, jó éjszakát mindenkinek!”
Egy meleg, édes gyermekcsók, és már ott piheg a tiszta, fehér párnán, a karját, mint valami csöpp angyalszárnyat a feje alá emelve. A hálószobában enyhén zsong a csendesség, és a gyerek megmosott fejéről könnyű, finom emberpárák szállnak föl. Elnézem őt, és arra gondolok - vajon megérti-e az én hevenyészett “imádságom”-at - vagy a rövid és észrevétlen tanításokat a nap egyéb óráiban. Jobban megérti-e, mint a “malaszttal teljes”-t, a “lészen el jövendő”-t, a “közönséges anyaszentegyház”-at, és a “szenteknek egyezségét”? És vajon különb ember lesz-e, mint az édesapja.
1905

ISKOLÁS ÜGYEK
Annyi szó esett róla - a tanulásról, a tanulókról meg a pedagógusokról -, és mind csupa laikusok tárgyaltak felőle. Szidták, hajszolták a sok szakembert, amiért mereven és konzervatíven fogják pártul a régi és mostani iskolát, és körömfeketényit sem engednek be a modern szellem friss légáramlásaiból a dohos tradíciók közé. Nos hát, egy kicsit, valamennyire pedagógus volnék, és ennek ellenére - sajátságos - mégis gondolkodom, sőt az iskoláról is gondolkodom. (Halljuk!)
Nos hát, igen! Az iskola tradíciókon épült olyanná, amilyen, és sok száz jeles, kiváló férfi és asszony küszködött, próbálgatott, törte a fejét és ujjongott a “friss” eredményen, ha valamit, egy szemnyit is kitalált vagy tökéletesbített. Kétségkívül meg lehetne próbálni a tudós doktor, ügyvéd és újságszerkesztő urak tanácsára, hogy most mindennel szakítva egyszerre, gyökeresen más iskolát csináljunk, és aztán várjuk, lessük, hogy milyen lesz majd az új generáció. Érdekes próba volna, csak nagyon veszedelmes. Hosszú várakozással járna, akárcsak a tiszafa tenyésztése, és ha még sikerülne is, úgy lehet, egészen más eredményeket, más erényeket és erőket fog a változott élet küzdelme kívánni, csak egy-két emberöltő múlva is - a kísérletezők pedig hol lesznek akkor?
Sokszor gondoltam rá, milyen rosszul neveltek engem, amikor egyre az unalmas, egyforma kötésszemek leszedésére, órákig való ülésre kényszerítettek, egyre büntettek, rikácsoltak rám, és idegesítettek, amiért az eltört tányér miatt megvertek, amiért a vendégek előtt hazugságokra tanítottak, és a vallásosságomat babonás félelemmé nevelték. Pedig ki tudja, ezek nélkül volnék-e most csak annyira is derék ember, mint így vagyok, volna-e bennem az életre elég önuralom, bele tudnék-e nyugodni a sors igazságtalanságaiba, lehetnék-e társadalmi lény a csupa igazmondással, és nem halt volna-e ki bennem teljesen az, amit fantáziának hívnak, és ami éppen a csodás, érthetetlen és titkos dolgokra vágyik. Ami a testi nevelést illeti, végre is mind meghalunk, és az átlagos életkor - úgy mondják - lassankint - növekedőben van a középkor óta. Az idegességünk ma már éppen úgy tömegidegesség, mint a hanyatló. Róma kicsapongó, cirkuszi vérengzésben gyönyörködő vagy fanatikusan vértanú keresztény emberei között. Sőt most kevésbé veszített az erejéből. Ha az egyes társadalmaknak gyerekkora van, miért ne lehetne öregkora is, és a mi társadalmunk bajai miért ne jelentsék egy közelgő megifjulás szükségét inkább, mint az ifjúság nevelésének hibáit?
Mindazonáltal ezeket csak úgy általánosságban mertem megkockáztatni. A részletekben nagyon is jót akaró és tanulni vágyó figyelemmel kíséri minden jóravaló pedagógus a társadalom kifogásait az iskola ellen. Akik próbálták és ismerik a gyermeket, azok régebben észrevettek némely fonákságot és hibát, amit el kell követniök felsőbb rendeletből, és örömmel üdvözlik emiatt a merész beavatkozókat. Higgyék el, ha az intéző közegek soraiban több volna a gyakorlati pedagógus, mint a jogász vagy jogvégzett ember, sok minden másképp volna.
A legtöbb oldalról és legerősebben támadott kérdések voltak eddigelé: a latinság, a nyelvtani szabályok, a politikai földrajz, a torna, a túlterhelés meg a női kézimunka.
A latinságról nem beszélhetek érdemlegesen én, aki nem tettem érettségit. De beszélek erről néhány doktorral, patikussal stb., akik állítólag hasznát veszik a latin tudományuknak. Azt mondták, a medicinák és betegségek neveivel. Isten bizony, elboldogulnának anélkül is, és egy erdész mesélte, hogy Selmecen a reáliskolákból felkerült fiúk jobban tudják a botanikus neveket, mint a volt gimnazisták, akik merészen kombinálni próbálják e gépies tanulásra szánt, logikátlan elnevezéseket. A jövendőbeli filológusok kedvéért, kik - uramisten - az ugort és a cseremiszt, sőt az óakkád nyelvet is megtanulják maguk emberségéből, azokért nem érdemes a gyerekek ezreit küszködtetni. Horatius, Ovidius és Tacitus okozta emberfeletti gyönyörűségek pedig - mikhez ezer kínnal és verítékkel jut a középiskolás - nos, azokat éppúgy nélkülözheti a modern ember, ahogy a görögpótló ideje óta Homéroszt nélkülözi. Hol van egy rendes, közepes, napi munkájában elfoglalt ügyvéd vagy hivatalnok, aki a hírlapja vezércikkét letenné Tacitusért? A római jog ismeretéhez sem kell feltétlenül ez a nyelv, nem, nem, ebben minden józan pedagógus, tudom, hogy egyetért velem.
Nem is ezekre jó a latin nyelv, hanem egészen más dologra, a buktatásra. Arra, hogy a tanult emberek, illetve szellemi munkára képzettek között megszüntesse a túltermelést, az óriás kínálatot kereslet javára, hogy a csak közepeseket is visszaszorítsa onnét, ahol még a kitűnők is túl sokan vannak, hogy módjában legyen kibuktatni a szegény mesterembernek vagy földhözragadt parasztnak vagy nélkülöző kishivatalnoknak azt a különben “elégséges” fiát, aki e buktatás nélkül sok-sok évig költetné magára a nyomorgó szülőjét, azután meg keserű csalódással venné észre, hogy egy harmincforintos napidíjasnál egy ötvenforintos gyári előmunkás mégis nagyobb úr. Hozzánk a felső leányiskolába egész sereg kofának, borpréselőnek, ültetvényesnek és munkásnak a leánya jár, és mind, mind tanítónő akar lenni, pedig már ötször annyian vannak állás nélkül, mint állásban. Az egyetemi leányok is legtöbben tanárok, és vajon hol fognak helyet adni ezeknek? Majdnem így van ez a fiúknál is, habár ott a pályák inkább megoszlanak. Volna egy segítség az iskola részéről, merész és drasztikus, de jó. Mondjuk ki: a negyedik gimnáziumból csak az léphet ötödikbe, aki legalább “jó”, az elégségesek meg mehetnek műlakatosnak, kertésznek, műiparosnak, altiszti tanfolyamokra, erdőőrnek stb. A hatodikból a hetedikbe csak “jeles”-eket veszünk fel, a többi menjen katonaiskolába, jegyzői tanfolyamokra, át a kereskedelmibe vagy alsóbb gazdasági iskolába. Akkor buktatni csak a nagyon lusta, közönyös, tanulni nem akaró vagy betegségig hülye gyermeket kellene, s a tanító egész lélekkel azon volna, hogy mindenki lehetőleg mindent megtanuljon tőle. Elsőéves tanítónő koromban a kislányok remekül felelgettek a vizsgán, és igazán értelmesen kivágták magukat a keresztkérdésekből. Az igazgató pedig ijedten járt-kelt a folyosón: “Borzasztó - mondta -, nem lehet buktatni, és jövőre nem párhuzamosítják a következő osztályt is. Hogy férünk el?”
Tehát a nyelvtani szabályok, amiknek a betanulása “sok erőveszteség és kevés emóció”. Nos, igenis, “a szabály” megtanulása lehet emóció, járhat lelkesedéssel és jókedvvel, ha azt a szabályt a gyerekkel vonatjuk le a felhozott esetekből, ha jól elkészítjük és ébren tartjuk az érdeklődését. Igaz, hogy az én időmben még eszeveszetten darálták: - Az ige oly beszédrész, mely valamely személynek vagy tárgynak vagy dolognak cselekvését, szenvedését vagy bárminemű állapotát tünteti fel!
Ámde ebben is haladunk, csak úgy, a magunk ostoba pedagógus fejével is, mert ma egyszerűen azt mondhatjuk: “Az ige cselekvést, változást jelent!” Ennyi a szabály, amit sok érdekes mesével lehet ízelítni, az ősemberről, aki még vad volt, nem tudott beszélni sem, és lám, a madár repülése, a lomb zizegése, a víz csörgése jobban hatott rá, mint a nyugvó tárgy maga, és előbb mondta az igét, hogy rebben, zizeg, locsog, mint a nevet. A gyereket, bizony Isten, érdekli az, hogy miért volt a mai névelő régen mutatónévmás, hogy mutatott rá a kezdő ember úgy, mint ma a kisgyerek mindenre, amit megnevez, hogyan kopott el és lett hangsúlytalan hogy lesz a személynévmásból a birtokos, miért közös nevük nekik, hogy: leány és saját név az, hogy - Mariska. A tapasztalatból szabályt alkotni, ez éppolyan született emberi tehetség vagy ösztön mint enni vagy aludni vagy szeretni, és a szabályalkotó, osztályozó ösztön a tízéves emberben a tapasztalás szerint már fejledezik. Jóllehet a szabálytanulást, kivált eleinte, nagyon kis térre szorítjuk, mert a tisztelt urak nem mondtak nagy újságot vele, az öreg jó Dittesből minden képzőiskolás tanítónövendék megtanulja a “szabály”-t, hogy: “Nem nyelvtant, hanem az élő nyelvet kell tanítani!”
Hibái bizony vannak a mai iskolának, mint ahogy semmi emberi intézmény nem lesz soha hibátlan, bármeddig tökéletesítjük. A földrajzi térképek elegánsan összhangzó tompa színei, finoman elmosó rajzai nem a gyermeki szemnek valók, tudom magamról, látom a kislányaimról is. Jelölje a hegygerincet inkább egy vastag vonal, de az rikító színű legyen, és a vizek nagyon elüssenek az alaptól, mert a gyerek színérzéke még ott tart, ahol a népeké, a nemzetiszín lobogók eredete idejében, hogy csak a tiszta és erős színt ismeri. A másik hibánkat - a legnagyobbat -, no, azt komolyan szégyellem, mert az nagy dolog. Abból a hibás meggyőződésből ered, hogy előbb nyelvtant kell tudnunk, hogy költészetet és irodalmat érthessünk. Hogy előbb harisnyát muszáj kötni, ha utóbb színes fonállal hímezni akarunk, hogy előbb ismerni kell az amerikai városok cifra neveit, hogy utóbb megérthessük a felhőket, a holdat és a csillagokat. Ez a hamis sorrend talán szintén azzal függ össze, hogy most még buktatni kell a tanárnak komoly kötelességből inkább az első osztályokban, tehát ott legyen a nehéze a dolognak.
A tornáról meg a rajzról olyan gyönyörű dolgokat megírt egy álneves hír legutóbb A Hét-ben, hogy arról nem is beszélhetek többet. A sokat emlegetett gyakorlati élet számára pedig valóban jó volna írni egy kicsi kézikönyvet, talán az alkotmánytannal együtt egy órával több időn tanítnók, amiben, nem tudom, miféle címmel, de meglennének a főbb kereskedelmi, pénzügyi és hivatalos kezelést illető ismeretek. Most nincs olyan könyv; Zachár munkája foglalkozik ilyesmivel, de az annyira nem népszerű, hogy nagy embernek is nehéz. Az aranyjáradék és a kötvények dolgát én is csak úgy tanultam meg, hogy előbb megtanultattam az urammal, aztán ő elmondta nekem. Való igaz, hogy a középiskolából ő se tudja, meg én se tudtam, de ím, egész baj nélkül megtanultuk most mégis.

SELMEC
Hetekkel ezelőtt egy nagyon előkelő szellemű magyar “újságíró”-nak bájos, romantikus víziója támadt, és az íróasztal lámpája intim melegséggel adta az illuminációt. A saját derűs jókedvét, finom, amatőri hangulatát fogta rá a jó Istenkére, amikor a látása elé varázsolt egy pici felföldi várost, mint a tenyere, akkorát és szegényet, mint a templom egere. Legendák csipkés fátyolába burkolta, dickensi melegséggel, protestáns fenséggel, ábrándos fénnyel, középkori miszticizmussal árasztotta el, aztán - aztán csatarendbe állította mindezt, logikai premisszákat kovácsolt az ólomkatonákból, és nekik szegezte a következtetés ágyúját, mely puha robbanással így szólt:
- Ó, Heidelberg!...
Ez a meleg fantáziájú ember nagyon jól érzi magát a fővárosban, a “modern, színgazdag élet”-ben, a méregkeverő kultúrában, ahol a “lélek finom problémái” teremnek. Teljes joggal érezheti magát különb, igazabb - mert élőbb és érzőbb - embernek éppen azért, mert a mindennapi kenyéren túl még álmai, teljes megismerései, lázongásai és gondolatai is vannak ebben a szegény, lesajnált országban, ahol csak patópáléknak van létjogosultságuk, no meg a naivaknak, kevés dohányúaknak, engedelmes tűrőknek és behunyt szemű butáknak. Ezek lehetnek csak petyhüdt harmóniában az árkádiai - pardon, balkáni - jelennel, az ormótlan vadászcsizmákkal, és - jé - valóban csak ezek érthetik meg igazán az “erdő-mező” költészetét?
Haragudni nem lehet erre a cikkre, mert minden szavából kiérzik a szív melegsége, a keserűség gyöngéd humora és az ember részvéte, de elsősorban azért mégis a kitűnő regényíró szavai ezek. Ez a kedves úriember, akinek gyönyörű vonalú lakkcipőjét - úgy mondják - megilletődve bámulták a selmeci fenyvesek, valóban fölöttük áll a csizmás vadászoknak. Mert nyilván nem avégett ment ő oda, hogy egy ritka sast lőjön vagy fekete rókát lásson, sokkal előkelőbb és becsesebb vadat: embertípust keresett. Regényalakot, hőst, szálas Herkulest, akinek a jelleme egyenes vonalakkal van határolva, a fantáziája is jámbor geometriai idom, az idegei szíjas hengerkötelek, a szeme kéklő hegyi ábránd, a szórakozása dionüszoszi öröm, és a felesége - hajh - olyan gyorsan elhervad.
A tükörbe nézek, és - Isten engem úgy segéljen - nem haragszom ezért a jóslatért sem. Egy kicsit szomorú vagyok, hogy immár kultúra nélkül, ambíciók, vágyak, problémák, színek, pénzek és célok nélkül is ilyen hamar meg kell öregedni a társammal együtt, és hogy ebbe nemsokára bele is fogok nyugodni. Azért egy picit se haragszom.
Sokkal fájóbb az, hogy én Lovik hószínű illúzióiba nem bírom beleélni magam. Pedig érzem, hogy őszinte. Mikor ő Selmecre ment, hogy bennszülött vadakkal parolázzon, a szegény fiúk kínjukban csakugyan mókázhattak egy kicsit, vadaknak vetkőztek és üvöltöttek. Én azonban közöttük és velük élek, érzem az érzéseiket, törekszem a törekvéseik után, és a szíves jóakaratot köszönve szomorúan tiltakozom. Melde gehorsamst! A romantika védelme immár ezen a vonalon is elkésett! Elkésett úgy, mintha a betyárvilágot, a lecsapolt nádasok sűrűjét, a delizsánszon utazás poézisét vagy a lovagtornákat sírnók vissza, Apor Péter uram is sírt, hogy Transsylvaniában immár csokoládét früstökölnek mazsolás törkölypálinka helyett, és Kolozsváron fogadó épül, ahol - Uram bocsá’ - pénzért fognak vendéget látni. De senkinek a könnyei nem állíthatják meg a világ folyását.
Kedves jó uraim, a romantika immár menthetetlen! A selmeci szende Góliátok, akik proletároknak születtek, megmozdultak és keresni kezdik igényeiket az államon és társadalmon. Mert látják, hogy a rozzant erdei vityilló fala nincs mézeskalácsból, az ablaka sincs cukorjégből, és a szegény ördögök lelke sem más, mint a többi diák kollégáé. Ó, nem! Az “egyszerűség, békesség, derültség” sohasem a huszonkét esztendős ifjúkor tulajdonsága, hanem az öregeké. Gondoljon csak a saját ifjúságára, uram, és ha emlékszik még a lázakra, az élet forradalmaira, a látások vágyára, a lélek zajgó problémáira és a világmegváltó elégületlenségére, akkor tegyen pápaszemet, és keresse meg ezeket a vonásokat a mesterségesen fenntartandó, unikumképp múzeumba való selmeci embertípus tömeglelkében is.
Most pedig beszéljünk világosan. Az őserdő kellős közepén mélázó erdészlakok már csaknem végképp eltűntek a való életből, akárcsak Marlitt őnagysága thüringenwaldi regéi. Apró uraságok cseh jágerei élnek még úgy, de az állami kezelés tisztjei kizárólag a nagyobb vidéki központokban, valamint a kincstáriak nagy része is. A viszonyok még inkább ez irányban formálódnak majd, ha, mint készül, megvalósul a helyes, modern, európai altiszt-képzés terve. A diplomás, főiskolában végzett, idestova doktorrá avatható erdőtiszt valóban hivatalnoka az erdőnek, és nem az ő érdeme, hanem a szép csendes fáké, hogy tintaporos buroknál ezt a hivatalszobát jobban lehet szeretni. A mindennapi munka közömbösítő hatása azért ezt is érinti, és kevés erdészember zeng lírai sóhajokat, amíg fát selejtez, rovancsol vagy a bussolával vesződik.
A jogászok, orvosok, mérnökök nagy része szükségképp vidéken él, noha Pesten tanult. Lehetne róla beszélni, hogy az élet e csekélyebb medrű, lassúbb folyása hosszabbítja az egészségét, de a tanulóévek három-négy esztendeje, az élet, mozgás, kultúra és látás odafenn még nem ártott meg senkinek, nekem se. Sőt ha ártana is, a haladásnak ez a szükségképpi formája. A kultúra sokszor romlásra vezetett már, de a romok felett mindig másik kultúra épült, és a hullámvonalban mindig magasabbra hágott az előbbinél. Sem a művelődéstől, sem a romlástól nem lehet visszatartani senkit, aki már idáig jutott, hogy az illatát megérezte. Miért, hogy a sok diplomás magyar emberfajta között éppen csak az erdészek lelkének a szűzi tisztasága fekszik mindenkinek annyira a szívén?
Az erdők központi őrködő szeme ugyanis odafenn van a magas minisztériumban, a többi csak végrehajtó közeg, az adminisztráció közvetlenebb intézője. Ha tehát ezek is a fővárosban töltik a diákéveiket, akkor a fejlődni vágyó vidéknek eggyel több élő szerve, a központtal összekötő és onnét kultúrát szívó csöve lesz. Ha az erdőtiszt elfárad az ő mindennapi, tehát sablonos külső munkájában, felrándul egy-egy kis színházra, műtárlatra a nagy városokba, ahova, ismétlem, lelki ösztönből vágyódtak még a népvándorlás naiv hordái is, és fölszív valamit időnkint a “modern élet színgazdagságá”-ból, amelyben ugye, ugye, olyan jó sütkérezni. Hogy diákkorában nem a pékekkel és kőműveslegényekkel, hanem a szocialistákkal verekedett, hogy azt hitte, hogy tudja, miért verekszik, hogy a jelenbe élte bele magát a múlt helyett, és a jövőt készítette elő, az nem fog ártani neki, ahogy a többinek sem árt. Ismerek egy nagyon öreg urat, ki hajdanában Táncsics mellett dolgozott, sőt Vachottékkal, Petőfiékkel tüntetett diákkorában - és ma is ő tudja a kortársai közül legjobban megérteni mindazt, ami modern, új és jövendőbeli; aztán már a harmadik feleséget vette nemrégiben.
Kérem szépen, kedves jó uraim, ne bántsuk a középkort, Heidelberget és a romantikát. Higgyék el, azért lesz az erdőnek poétája mindig bőven, habár ez a fáknak egészen mindegy lehet. Talán a pesti újságírók közül akad a legtöbb, és március végén már tele lesznek tavaszi zsöngékkel a redakciók asztalai. Vajon jobb lesz-e ama versek metrikája, mint hogy: “Ballag már a vén diák?”
1906

TINTÁS UJJAK
Szép, forró, fehér ujjak! Lázas, tehetetlen, veszendő és gyönyörű emberi főkbe simogatták bele a tizennyolcadik század méla és könnyharmatos poétaálmait. Vagy az ifjúidők legmélyebb illatozású melódiáit. Musset, Chopin! A gyötrődéseik, a lázaik - irodalomtörténeti közhely; e fehér ujjak marcangolóan tudtak beleragadni életek szövetébe; - ám meg kell csókolni őket. E tintás asszonyi ujjakat, amelyek felrázták, életre verték, kisarcolták az alkohol áztatta, hanyatló emberi idegekből a zsenit. Asszonyunk, ükanyánk, teljes, kalászba érett, meggyőző diadalunk, áldott legyen az asszonyok között! Ő volt az utolsó, aki igazán inspirált, és igazán alkotott.
Jött az ecetesszájú germán óriás, és nekiment a kultuszának; kurtán, vaskosan, csúnyán, németesen. Hogy ez a nagy írótehén - - - Semmi! Elbírta, túlélte ez a kész és nagystílű géniusz, ez a kemény név. Eszembe jut, ha egészen kortársak lettek vala, Nietzsche és George Sand! Mindegy. A halovány márkiné méltó és érdemes ellenfél volt. Ember.
Lézengünk a nyomában évtizedenként és országonként egyen-ketten, körömkefét használunk illatos szappannal, meg kalodermát napjában többször. Kicsoda közülünk, aki mint ő, férfiruhában, férfiak közé menne. Vagy mondjuk - egy férfi elé?
Asszonyok, férfiak! Ki viselne el közületek csak egy órára is komikus, groteszk kinézést, előnytelen, durva külsőt, talpacs-cipőket vagy rossz illatú köntösöket, vizes, tapadós hajpamutokat vagy gondozatlan körmöket amaz egy ember közelében, akire feltétlenül, a legmélyebb énje parancsából mint másnemű lény akar hatni!
Férfiak, asszonyok! Ha bérül kínálnának egy ilyen óráért valami részegítő, harsogó diadalt, a siker habozó mámoráradatát - vagy nem: ha kínálnák ama magányos percek földöntúli, félve-ujjongó szédületét, ami egy remekmű csodáját követheti. Ha belőlünk születhetnék a csoda?...
Felelet kell? Látom a férfiak bizonytalan, zavart kis félmosolyát, de az asszonyokat sikoltani hallom.
A sápadt márkiné, tojásdad arcával, fekete hajával, vékony csontjaival. Ingerlő lehetett, sajátos, szertelen, de harmóniás jelenség, barátai kölcsönkért gúnyáiban. Őt szerették sokan, nagyon és szenvedtek miatta. Igen, igen, erősebb erősségű, asszonyabb asszony volt bizonnyal mindnyájuknál - neki úgy is lehetett.
Mi csak a szép, hosszú szoknyáinkban járunk, amit nem lehet meghurcolni ronda sárban, de túl magasra emelni se illő. Az ember néha úgy nekiiramodnék, szaladva, lelkendezve, de mi otrombább mint egy loholva siető, szűk szoknyás asszony.
Az ember néha azt mondja: szabad vagyok, megyek! Esős esték színes ködét akarom, utcalámpák szivárványfoltját, törtetni akarok előre a szélben, szél ellen, küszködve és lelkendezve. Ám idegen, nagy madarak kunkorgós tollait elmállasztja a köd, és megzilálja a szél. És e tollak ülnek ama fejborítón, amelynek festői vonala bájt, lendületet, színt és jelentőséget ad az asszonyi főnek. És az ember otthon marad.
Vagy mégis megy, és akkor megnézi a sarkon a rendőr és a hídpénztárnál a vámos. Csak megnézi. George Sand rámosolygott vajon egynéhány rendőrre? És ha igen - szép volt, és érezte az igazát. De én obligát középkori várleányok szövőszékeire gondolok vagy a szégyenoszlopokra és kalodákra a piacokon.
Szövőszék, orsó és tű. A férfiak néha mérnökök, néha orvosok, írók, művészek, mesterek vagy himpellérek. Mi volna, ha mindegyiknek, teszem, lakatosmesterséget kellene tanulni. Válogatás nélkül.
Szent házi erényeink a házilag mártogatott faggyúgyertyák, szappanfőzések, nagy szapulások és vastag szőttesek korából. Szent kalodái tisztes jámborságunknak - hívatlan kézben bukdácsoló tű meg fonál - meddig kísértenek még?
A mi ujjaink hegye tűszúrásoktól pörsent néha, és vannak, akiknek ebben kedvük telik.
A gyermekkoromra kell emlékeznem, az iskolára, ahol kézimunkát tanultunk. Ó, vég nélküli órák görnyedése, izzadt kis kezeink, csontjaink zsibbadása és fiatal homályosuló szemeink hasztalan erőlködése a lepotyogó kötésszemek után. Sikertelenség, türelmetlenség könnyeibe gémberedett lázongó idegeink!
Ó, elgyötört és idétlen öltések, asztal alá taposott mintalapok, átszurkált papírvázlatok! Törekvéseink és megalkuvásaink szimbóluma - életünk szimbóluma - miért?-ek, szánalmas, alázatos, kicsiny miért?-ek, most kísértenek.
Kinek váltak vajon hasznára e groteszk és verejtékes kicsiny tárgyak, e fésűtok, kulcstartók és ollózacskók, e lámpatálcák és állványvédők, amikbe belerongáltam a nyolcéves kicsiny énemet. És mindenkorra belevesztettem a szemem biztos ítéletét a dolgok valódi és egész meglátását, a kemény sarokra állást és győzelmes magabizakodást.
És virágos mezőket, szabad kertek homokját, labdajátékok szilaj örömét, versengés fiús virtusát, napfényt, eget, gyerekkacagást, beléjük veszejtettem egész életemre. Miért? De azóta már jöttek csúnyább és veszekedőbb miértek, és ezekkel se vagyok még készen.
Emlékek! Még egyre látnom kell. Az ablakok mellett a “kitűnők” ültek, a legnagyobb, legszorgalmasabb társak, és nagy hímzőrámájuk elvette tőlünk a világosságot. Komoly és fehér, hallgatag, serdülő szüzek dolgoztak itt fehér és finom ujjakkal, és színes selyemszálakba méla és halovány bimbóálmaikat varrták bele. Vattával magasra töltött virágok, porcelános gyöngymunkák készültek így, s emlékszem egy térítőre, amin kilencvenhat fecskemadár repült és száznyolc hímzett lepke. Így, nemde így öltögessen a toll is, a fehér finom asszonyi kézben. Lepkét, virágot, csicsergő, reggeli madarat.
Most hallom a tanítónő rettegős szavát. “Olívzöld és rózsaszín!” Sokszor hallhattam ezt, kedves színei talán? Vagy csak megszokás, jó, becsületes és kipróbált sablon, ha nincs ötlet vagy intenció. Ó, kétségkívül, illik e kettő, és jelentenek valamit, amin át kell esni. De az élet néha villódzó, nyugtalan sárgákat, epés, gonosz zöldet, a vér és a szenny színét is feltárja nekünk. Evoé! Mert olyan kevés szín van, mindössze hét.
Ám asszony, itt le kell tenni a tollat. Mert azt találják kérdezni, jártál-e ott vajon, ahol ezeket árulják? Sőt megkérdezik a takarítóasszonyodat, vajon, nem tud-e róla? Csak, míg az enyhe, szolid tartalmú és megbízható zöld s a bájos, merengő, leányos bánatú rózsaszín tartanak a tubusodban. Legföljebb még egy kis gyönge lila.
Óvakodjál a lázongástól e határnál, asszony, mert náladnál erősebb és derekabb is elvérzett ezen.
S ha jön az élet harmadik szakasza, ahol elfogynak a színek? Mi jön akkor? Órák, amikor már érzed, hogy nem vagy túlságosan asszony, inkább csak “ember”.
Ember az asszonyban, mi az? Nóra talán? Nem! Ugyanaz, ami az ember a férfiúban.
Súlyos, tompa, fakó és nehéz miértek jönnek. Igaz, nem igaz. Levés és elmúlás. Cél és törvény, egyén és emberiség, önzés és altruizmus, tragédia és történelem. Ugye, ezek? És itt az ember...?
Ó, nem, nincs itt aggódni ok. Az asszony - asszony. Halkan észrevétlen gördül lejjebb álmatag, nehezülő pillája, a füle körül zsongani kezd valami éteri csöndesség, a nem neki való, unalmas témákon így szenderül el az asszony, és tiszta fehér kezéből kihull a kötés. Nem, a toll.
Akad mindig férfiú, aki ilyenkor megcsókolja e kis kezet. Míg ismét mások, idegenek és elnéző szívűek kritikát írnak, udvariasan gyöngéden és maguk közt mosolyognak. És sohasem jön olyan Nietzsche többet, aki asszonyírót gorombasága gyönyörű megtisztelésére méltasson. Mert csak egy volt, aki állott elébe.
1908

JÉZUSKAVÁSÁR
Glóriásfejű, tejarcú, okos szemű bébé hosszú inges, vézna alakja trónol a legendás jászol szalmazsúpján, gyerekszája körül éretten szelíd, jövőbe néző mosolygás, kicsiny kezében az élet almája, vagy földgolyó s rajta a golgotai jelkép. Az ember fia - a gyermek! Emberek, mi, dolgosak és henyélők, pásztorok, királyok, vándorlók, angyali jóságú idegenek és kérges szülői kezek, múlhatatlan gyöngédséggel lelkendezünk felé. Gyerekeink, e drága emberrügyek mégis a minden; élettartalom, reszketés, vigasz és buzdítás nekünk; titokzatos kis lényük legigazabb tárgya minden emberi érdeklődésnek: hisz ők lesznek, akik fellépnek a színpadra, ha mi lelépünk - folytatni a drámát. Érdemes dolog pásztornak és királynak vándorutat tenni a pusztán, ajándékkal terhelten, hogy egy ilyen halovány, okos arcocska pillanatra édes, buta gyerekkacajba, gömbölyödjék, hogy csöpp kezében ne a jövendő gyötrelmek jelét szorongassa, munkaeszközét, tanulás komolykodó szimbólumát, könyvet és tollat; hanem ünnepi örömet, természetes szerszámot, lényéhez kicsinyített álomélet kedves tárgyait; játékot.
Ha gyermekünnepre készülődünk, boltokat loholunk, pénzeket hajszolunk fel lihegve, és folyatunk szét sajnálatlanul az ujjaink közt, és asszonynak szánt virágnál édesebb, koldusnak adott kenyérnél melegebb, emberibb adakozással adóztat meg ilyenkor a játékboltok ezer aprósága. E sietésben, e karácsony előtti esték, sürgő izgalmaiban, a válogatás zavarában és bolti élelmesség zátonya előtt álljunk meg percre a komoly meggondolásnál.
Az ünnepi ajándék nem használati tárgy, de semmi esetre sem olyan, melyet kötelesség szerint is az ajándékozónak kellett volna megvásárolni; hanem vagy a fényűzés, vagy a gyönyörködés, szórakozás eszköze: gyermeknél nyilvánvalóan játék. Ha a süldő leány a boltkirakat előtt hízelkedő bocimozdulattal simulva anyja vállához, üde szája leheletével párázza be az üvegfalat, míg nyújtott hangjában forró áhítozással zümmögi: - “Mama - egy ilyen selyemblúzt!” - s ha a nevezett blúz nélkül is jól megvolna a garderobja, akkor, de csak akkor, megvehetjük neki ünnepi ajándékul. Így a gimnazistának is pazarul felszerelt új körzős skatulyát, ah, ez nem mint iskolai szer kell, hanem azért vágyik rá, mert a többi fiúnak ilyen nincs, és a pajtások közt ez tekintélyt, csodálatot, pici vágyó irigységüket jelenti. De kisgyermekeknek szürke iskolaruhát, tucat vászon zsebkendőt, új sárcipőt vagy meleg harisnyát csak akkor tegyünk az “árnyéktalan fa” fénykörébe, ha olyan sorbéli gyermekről van szó, akinél ezek a dolgok is váratlan örömet külön, szokatlan jólét-érzést jelentenek. De még itt is egyébbel, játékszerrel, csillogással beszórva, eltakarva.
Játékot tehát! A kereskedő páratlan bőbeszédűséggel ajánlja, mutogatja, működteti a gépleleményesség és utánzóipar csodáit. Itt egy kis fűszeresbolt! Megtévedésig hasonló az igazihoz; a kasszafióknál mosolygó kisasszonybaba, a polc előtt elegáns bajuszos segéd úr, körül sonkák, szalámik, icipici kiflik és halak. Gyönyörű! Szinte kedvünk volna érte megint gyerek lenni! És kicsinyeink iskolából jövet ragyogó szemüket majd kinézik a kirakat előtt, s egy félórát késnek az ebédtől. S ha méregdrágán csakugyan megvesszük, és hazavisszük nekik, újabb félórán át csakugyan szóhoz sem jutnak a boldog ámulattól. De aztán, de másnap! Valami mélyen lehangolt érzéssel fogják konstatálni, hogy ilyesmit mégis jobb messziről nézni. Oly gyönyörű, de mit kezdjünk vele? A kiflik papírmaséból valók, a sonka oda van nőve a pulthoz, a halakat nem lehet megfőzőcskézni, megenni, újakkal pótolni. A nyájas segéd úr s a szép kisasszony bambán mosolyog egymásra, de itt nem történhetik tovább semmi! Legföljebb hogy a drága pénz miatt kissé bosszús szülő megkésett takarékossága pirongatásokban tör utat. “Már eltört. Nem vigyázol. Sohasem lesz semmid! Milyen szép volt úgy egyben!” Ó, vigyázzunk nagyon - emlékezzünk vissza többször a magunk gyermekségére -, nehogy szomorúságok, első, éles szenvedések, keserves csalódások fakadjanak az örömök forrásainak szánt ajándékok nyomán. A gyermek számára nem játék a játék, hanem komoly dolog, komolyabb az iskolai tanulásnál, mert ez egy jövendő, nagyemberi élet ügye, mely idegen tőle, s melyet még fel nem foghat; a játék ellenben akkori, gyermekéletének eleme és tartalma. A drága papírmasé-bolt helyett elég egy egyszerű, serpenyős, hűen utánzott és arasznyi hosszú kis boltmérleg-játék, amihez súlyocskák is vannak. Mert a gyerek csakugyan szeret boltocskát játszani, hisz mindennapi élménye ez; de csak úgy, ha igazi holmit, édességet méricskélhet, vagy ha a papírt, port, miegymást kedve szerint nevezheti ki elemózsiának.
A gyermek, ha egészséges, sohasem szemlélődő, hanem cselekvő, ható, drámai hajlandóságú. A játékösztön alapja utánzás és képzelet. A gyermek a nagyok formájára cselekedni s fantáziája szerint átalakítani, változtatni, szétszedni és újra összerakni szeret. Szereti a dolgokra ráfogni, elhinni s elhitetni róluk, hogy nem azok, amik. Hisz egész életünk játéka és szépsége sem több ennél. A túl tökéletes boltocska annyira világosan, hozzátehetetlenül boltformájú, hogy épp ezért hajítófát sem ér. (Pardon, a “hajítófa” igen sokat érhet, mert pólyásgyereknek lehet göngyölni vagy puskaként célozni, kardmódra verekedni vele.) A kis játékmérleg a kereskedelmi tevékenység legélénkebb, legdrámaibb részének jelképszerű eszköze; már a pénz lehet papirosból, az áru homokból, a vevők levegőből, a fiókok gyufaskatulyából; de a bababoltost és babakaszírnőt minden életrevaló gyerek ki fogja dobni, mert ő maga akar működni, a cselekmény középpontjában állni, főszemély lenni. Ha kereskedést játszik, akkor boltos; ha fogócskát, cica; ha iskolát, tanító; ha vasutasdit, akkor konduktor akar lenni leginkább. S a babát akkor szereti, ha ő anyja, öltöztetője, etetője, nevelője és pirongatója lehet.
A fiam naphosszat papírból vagdos ki mindenféle alakot - már minden vendégünk portréja elkészült így; - egy komoly bácsié gunnyasztó fülesbagolyhoz hasonlít legjobban. “Csak orra van - mondtam -, hát a szemek s a szája?” - “Azt írni kell!” (Rajzolni.) - “De csak egy lába van!” - “A másik a papír túlsó oldalán, azért nem látszik - no!”
A kislánynak is asszonyi ösztönei derengésében legtermészetesebb játékszere a baba. Lehet kisebb vagy nagyobb, de bútorai és holmija arányos legyen nagyságával. Úgy legyen öltöztetve, ha van, hogy minden ruhadarabja külön leszedhető legyen róla, még cipői és harisnyái is. Újabb csalódás, ha az ingecske és egyéb intim ruhadarab rá van varrva a fűrészpor lábszáracskákra. Ne tudjon a baba sokféle művészetet, nem baj, ha a szeme nem csukódik, papát-mamát zsinórrángatásra semmi esetre se mondjon; ehelyett legyen minden tagja mozgatható, s dereka karcsú; a hasas kis francia bébéken nem áll a ruha. Mert a munkásgyermek felnőtt munkásnőnek, az úrilányka felnőtt úrnőnek szereti öltöztetni legjobban a bábuját. Néha egész szerves életlevegőt alakít ki körülte. Az én bábuim együtt báloztak Erzsók barátnőméivel, de az övé előbb ment férjhez, mert az én fiúnak öltöztethető vőlegénybabámra várnom kellett két hétig; kifogyott a fajtája Jakobovicsnál. Az ifjú pár azóta első vizitre jött hozzánk, szertartásosan, röviden - a nő fekete selyemben. “Megyünk, cicuskám!” - mondta az ifjú férj. Később pólyásbaba kelengyét varrtunk - a jövevény meztelen, garasos porcelánbaba; cselédet rongyból csináltunk. Emlékszem a szobára; üres cigarettásdobozból!!! “szőnyeggel” leterített kerevet, egy törött nipp a makartváza, képkeretek selyemszalaggal áthúzott kártyapapírból, polcok gyufaskatulyából, párna, terítő, színes rongyból. Szegényes, de eredeti és elég ötletes szalon volt; amilyen ma az enyim, s amilyennek végleg maradnia kell. Most gyönyörű kis holmikat látok, kályhát ellenzővel, miniatűr lámpát, empire karosszéket, órát. Itt nem baj a “tökéletes”-ség a leány alakító ösztöne óvatosabb, egészben kegyeletesebb - s a babaszobában ő rendez, takarít, javítgat, varr és díszít. Milyen kimondhatatlan öröm, ha az édesanyja részt vesz az apró függönyök, párnák kitervezésében, ha törődik az apró konyhában folyó nagymosással, a képzelt bajokkal és játékestélyekkel. Még egyszer mondom; a gyermeknek legkomolyabb ügye a játék.
Mit mondjak még - annyi mindent kellene mondanom. Hogy a játék-zeneszerszámok, cimbalom, hegedűk és fuvolák zenei hangokat s legalább elszenvedhetően tiszta közöket adjanak! Hogy a sportfelszerelések, szánkók, korcsolyák, miegyebek már csakugyan ne legyenek “alakíthatók”, hanem masszív, pontos, szolid munkák. És végre: - a könyvek.
A könyvek - itt meg kellene állni, ebben a kérdésben érdemes volna egyszer igazán belefeküdni. Ha fiúgyerekről van szó, még hagyján; Robinson, Andersen, az örökifjú Jókai meséskönyve (a leaotungi emberkék az életem részévé vált), aztán Kipling Dzsungel-je (csak volna jó magyar fordítása), néhány indián történet - a Pál utcai fiúk, Vernétől tán a Két évi vakáció - olaszból Egy iskolaév története... ennyi talán, de valami. Hanem a lányolvasmányok! Okos ember, könyvkiadó mondta egyszer gondolkodva és rezignáltan, hogy nem is lehet más irány jogosult itt, mint a lágyan szentimentális vagy a kedélyeskedőn gyakorlatias, gazdasszonykodó irány. S a tucatszám termő süldőlány-regények és novellák összes alakjai unalomig egyformán erre a két kaptafára szabódtak. A mesékben is alig van változat; a derék, de csúnyának ígérkező, félreismert fiatal leány mostoha viszonyok közt dolgos nővé, egyúttal bájossá, csinossá fejlődik. Szép és érzékeny ügy, de az élet másfélét, ezerfélét is produkál. Csakhogy mi köze lehet az élethez egy otthon tartott, védett, akarva tévesen informált, selyemgubószerűen várakozó állapotú, kis mai úri leánynak. A varróiskolás iparoslány-növendékeimnek hamarább tudnám, mi olvasnivalót adjak; de a középosztálybeli gyerek - - - nehéz sor! Ki merné más törvények ismeretében, más életlevegőben lélegzethez juttatni a gyermekét, mint ami előreláthatóan húsz-harminc esztendeig még élete, eleme lesz? Mit adhatunk a fiatal leánygyerek kezébe az émelygős és üzletszerű hanyagsággal sablonra gyártott lányregények helyett a “nagyoknak írt” könyvek, a remekművek közül. Grandet Eugéniá-kat talán? Hermann és Dorotheá-t minden bizonnyal; de minden klasszikus olvasmány fárasztó a maga tökélyében. És a Marlitt-félék nem ártanak-e nagy, semleges ártalmatlanságukkal, az életről adott hamis értesítéseikkel; s Jókai nem feszíti-e túl károsan az ifjúság fantáziáit? Régi kérdések, unalomig felhánytak, soha el nem döntöttek!
1910

AZ ÍRÓK SZERVEZKEDÉSE
Az írók szakszervezetének munkájától sok erkölcsi hasznot várok az anyagi eredmények mellett. Sőt, az utóbbiak jóval kevesebbek talán. A nemzetközi egyezményből igazán sokat nyerő drámaírók száma aránylag csekély; a vidéki lapok megsarcolásával nem megyünk nagyon sokra, az ottani szereplésünk legjobban a lokális íróknak árt; mint ahogy munkáink ingyen lefordításánál mi is többet veszítünk azzal, ha külföldi írók ingyen vagy olcsón engedik át fordításra műveiket, és ezzel például a gyűjteményes vállalatok árait leszorítják, vagy az úgyis gyönge keresletet csökkentik. Igaz, van egynéhány rohamosan gazdagodó kiadóvállalatunk, mely irodai alkalmazottait busásan fizetheti, míg túl gyöngén honorálja az írókat; és szembeötlő, hogy Magyarországon már gyönyörűen meg lehet élni irodalomból és irodalom körüli foglalkozásokból - éppen csak írásból sehogy sem. Mindezek azonban mégis rövidesen egyensúlyozódnának egy természetes fogyasztási állapot mellett, melyben, mondjuk, hárommillió ember olvasna és venne magyar könyvet.
Egyelőre egy ilyen szövetségnek egy sereg balítélettel kell szembehelyezkednie. Ma még mindig sokan hiszik, hogy az író munkájának “ideális” volta a koplalásig menő önzetlenséget föltételez. Az írók maguk is valami furcsa, beléjük nevelt elfogultsággal úgy érzik, hogy az “ihletéstől meleg” munkával szemérmetlenség alkudozva, ügyeskedve, konkurrenciát kihasználva spekulálni. És hogy az író lényéhez és fogalmához valami kifürkészhetetlen okból hozzátartozik a gyámoltalan kisigényűség, földi javakból kisemmizett “eszményiség”. - És végül, hogy szellemi munkásokhoz méltatlan az érdekegyesülésnek oly módon adminisztrált formája, amilyet kétkezi munkások találtak és próbáltak ki nagyon jó eredménnyel.
Minden társadalmi balhiedelmet egyes érdekcsoportok önzése ápol és táplál titokzatosan. Nem, az írónak nemcsak “erkölcsi szabadsága”, de esztétikai, művészi világnézetének korlátolatlansága is megkívánná föltétlenül a jobb életet, telt zsebek biztosságát, jó és illő köntösök nyugalmát, utazást, könyvet, nem potya színházjegyet; teljes kölcsönösséget a társas érintkezésben stb. És ha akarva-akaratlan a vérünkből csorog valami az írott sorok közé, a későbbi mámor utáni perc lehűltségében ennek az emberileg feszélyező voltát magunkra nézve inkább csökkenthetjük azzal, ha a kész művet árverési tárgynak tesszük meg, és kicsit kemény gesztus árán kívül helyezzük magunkon. E legárulkodóbb művészformában a “kiírtam - megszabadultam”-féle pszichoanalitikai elv higiénéje ennél a pontnál kezdődik. Nem is akarok beszélni a “szakszervezet” szótól való félelemről, ez oktalan, bürószagú diurnista gőgjéről a középosztálynak.
Egy furcsa és speciális veszedelem mégis fenyeget itt. “A szerkesztők és kiadók legtöbbször kollégák - mit csináljunk velük?” - hangzik fel sokszor; és akik ígyen sóhajtanak, tán legtitkosabb ambícióikban maguk is szerkesztősorban vagy kiadószövetségbe igyekszenek - a biztos és jó élet kialakítása felé. Pedig munkaadó és munkás érdeke sohasem fedheti egymást a mai viszonyok mellett, legyen bár érintkezésük formája és egymáshoz való indulatuk a legszimpatikusabban udvarias és őszinte. Egy igazi írói szakegyesületből minden munkaadó és dolgoztató elemet - a legnobilisabbakat is - eleve ki kellene zárni. Ez pedig, ugye, csaknem lehetetlen.
1911

AZ EMBER KISZÁLL...
Napfényes, széljárta, reggelies misztikum van ebben: a váratlan, gyors elutazásban, valami álomuraság az időn, pünkösdi királyság a messziségek felett. Hogy ma reggel kilenckor itt iszom a csokoládémat a Narodna Kavanában, az ércből öntött kardos Jellasich bán háta mögött, holott tegnap még Budapesten reggeliztem, és holnap... ki tudja? Annyi minden jöhet tán; történés közepében ül az ember a vasúti kocsiban, és én nem tudom megérteni, akik dolgozni bírnak útközben; olyan szent és nagy valami nekem a semmittevés itt, e száguldó, rohanó passzivitás! És mostan is, e percben, átmenőn, vándorul; itt ülök és bennem egy életnyi váltakozódás; házak, feliratok, utcák, jövőmenők kilépnek közönyös napjaik hátteréből, mint régi, csodálatos toronyórák lovagjai, apostolai a tizenkettedik ütésre. Emberek vonulnak el az utcán, és mintha mozivásznon sétálnának át és tűnnének semmibe, oly valószínűtlen és mégis sűrített jelentőségű a létezésük előttem. - S a dolgokra is, amiket így röptében érintünk, hallunk, valami színházias, szimbolikus fény esik; mögéjük vélünk látni, és szemmel mérjük az árnyékokat. És holnap, holnapután, mint ahogy a megszokott hajóringást napokig érezni még szárazon is; így fogunk széjjelnézni otthon, kíváncsi, mérő, kérdő, új szemekkel; házak, terek képhatását, vonalperspektívákat, régi barátainkban érdekeset kutatni fel nagy meglepetten...
Kavana narodna - “nemzet”-i; vendéglőn, bioszkópon, tejcsarnokon, mozin, hússzor is láttam ma ezt a “narodná”-t rövid, korai séta alatt. Ifjúkorát élő város, fiatal nemzet; ha az élet az öntudat ébredésénél kezdődik: most nacionalista évszázadait élő; szabad-e ilyet gondolnom? De külső arculatában is üde; tiszta, tágas, helyes propozíciójú. A dómot csudáltam meg ma, kisded tökélyét, ahogy szinte iskolai, tiszta példája lehetne nevének; két ragyogó, elefántcsontfehér tornyát, ahogy felszökken, szinte megcsendíti az ég boltját. És a színházat kertes tér közepén - oly helyesen, találó ritmusokban, oly kielégítőn; s körülötte négyfelől négy középületet. Szokol-ház, ipariskola, egyetem, könyvtár, mind friss és formás! Csak itt... szemben velem a tér túlsó felén csücsül két indokolatlan és igen drabális stukkónémber az egyemeletes ház zöld palatetején, őrizvén kétfelől egy igen kicsiny padlásablakot. Igen, ilyen kellemetlen szoborzatot láttam ma már néhányat falra, tetőre ragasztva; pedig a kis utcák régi házain oly különös, megható bájú épp a tetőszobácskák kiképzése itt. Mit akar az ilyen ízléstelenség, kamaszkodó botlás csakugyan? Azt mondják, a város vezetőségében sok a műépítő; - hogy értsem ezt?
A város, a város... a délszlávság szívere, mondják, dédelgetett, kecses, fontos, egyetemi, mindenképpen középpontja. Nekem, nekünk - most mind röstelkedve valljuk egymásnak - egy név volt mostanáig, sőt érthetetlenül kelletlen képzeteket támasztó. Közbeeső állomás Fiume, Itália felé haladóban, ahol nem száll ki az ember, noha fáradt már és kormos az úttól, és unalommal mondja: még csak Zágráb?... Jó sokszor mentünk el mellette az életben mindnyájan - és sohase hittük, hogy egyszer még kiszállunk, egyszer egyenesen ide szállunk! London, Párizs, New York felől mennyiszer többet tudott mindegyikünk!
Kilencet üt, a társaságomat lesem; későn kelő, borbélynál szépülő úriembereket. A “Szokol” zenebandája megy a téren, kis csapat gyerkőc kíséri muzsikaszóra lépkedőn; elhaladnak, megint meggyérül az utca. Kijjebb - már az Ulicán is - váratlanul csendesnek, néptelennek éreztem ma mindent, hiszen kéthetes őszi vásár főnapja van, az este láttunk is valami nagyon sírhatnámos ipari kiállítást kurta gyertyákból, cselédszappanokból, lombfűrészmunkából... Igen, villamosvágányokat láttam árván - sztrájkolnak -, ezért a lanyha forgalom! Az ünnepi időt választották, mikor a falusiak bejönnek városlátni, látványos dolgok esnek a Maximirban; most minden megdőlt; tüntetés, gyűlés, verekedés nélkül, csak szép komolyan otthon maradt ma valahány jegyszedő meg kocsivezető, mert valami régebbi ígéretet nem váltottak be velük szemben. A déli temperamentum!
De a kávéház teli, akárcsak Budapesten; mire magyarjaim jönnek, már hozzám, települt újságjával egy jó arcú urambátyám. Hozzák itteni barátjukat is, az újságírót; már az este bemutatták nekem. Elolaszosított nevű, fiatal, barna, dalmát ember, és erre büszke nagyon, mert, azt mondja, Raguza körül beszélnek legszebben, legirodalmibban - horvátul. “Egy az mind, a szerb is, csakhogy az cirillbetűt vet!” Barátunk ügyvéd volna különben, de még nem kapott kormányengedélyt nyilvános gyakorlatra, olyas az itt, mint nálunk a patikajog, és valószínű, mondja, hogy nem is fog kapni. Ellenzéki lapba ír, de hát van itt más újság, mint ellenzéki?...
Már benne vagyunk, egyszeriben benne vagyunk! Sérelmek, keserűségek, panaszok olyan hevültek itt, szinte az eleven bőr alatt fészkelődők, minden pillanatban kipattanásra készen. “Milyen jó milyen élesztő, melegítő, összeforrasztó valami a nyílt, egész perfid őszinteségű erőszak!” - gondoltam árulón, míg egyetértő arccal és szemmel késztettem szóra őket. Néhány véletlenül ejtett magyar szavunkra az imént kellemetlen, érdes megjegyzések feleltek egy szomszéd asztaltól - németül; gyorsan abbahagytuk! Politeo alig győzi élénk, néha gyermeki tudatlanságukban fogas kérdéseinkre a meggondolt, kicsit borús szkepszisű feleleteket az itteni dolgok felől. Az idegen öregúr felpislog újságja megöl, végre nem állja már, beleszól, helyre igazít, ellentmond, vitat, kimagyaráz, sok mindenről pontosan, otthonosan, készséggel tájékoztat. Jön az írónő, Zofka Köeder, urával, Dimitrijevics szerkesztővel, az asszonyt én kérettem ide holmi lírai versfordítások ürügyén, csinos, telt, fekete nő, a beszéd szépíti, sokat, lelkesen, kevésnyi, okos humorral beszél. Az öregünk bemutatkozik; ők hírből ismerték egymást, kiderül, hogy megválasztott képviselő, de csak három napig ülhetett benn a száborban - feloszlatták, azóta nincs.
Most már egyetértően, egymás szájából veszik át a szót; úgy beszélnek, mintha fóruma, igaz ítélőszéke volnánk ügyüknek. Az öregúr kedves elszólással ejt néha egy-egy tegező “euch”-ot vagy “ihr”-t közé.
- Bizony - igen -, egyik legfőbb bajunk csakugyan a vasúti kérdés, nem kis dolog az! “A személyzet tudjon magyarul!” - így szól a pragmatika. Mein Gott, bárcsak a száborba tudtunk volna negyven magyarul tudó embert összeszedni, hogy Budapestre delegáljuk! Nemhogy az a szegény paraszt tudjon, aki vasúti szolgálatba áll! Hát az ogulini katasztrófa miért volt, ha nem azért, mert egy magyar nyelvű telegramutasítást rosszul értettek? Ha meg vadmagyar kalauzunk van, hogy beszéljünk vele mi, utasok? Meg hát ez dühítő is, na, hisz értitek! Végre is, mi lakjuk ezt a földet, mi járjuk, tartjuk fenn utait sok száz esztendők óta! Nekünk nagyon nehéz nyelv a tietek - ha meg már idegent tanulunk, ott a francia, angol - hiába, no! Tik is csak úgy vagytok, minek is tanulnátok horvátul? Azért is nem értjük egymást, nem tudunk egymásról semmit! Ott Pesten is, a Házban, akár a cuhánk ujjába beszélnénk! Hiszen nektek, fiataloknak illenék is próbálni, vesződni egy kicsit! (Gondolt rá sokszor - mosolyog a szerkesztő -, ha legközelebb államfogházba kerül pár hónapra, komolyan eléveszi!) Még jó szerencse, hogy a dalmátok a Reichsratban kibeszélhetik magukat helyettünk is, Európa hallatára, mi ugyan, szegény fejünk, csak így egymást biztatjuk. A kormánybiztos jó ember, lelkiismeretes hivatalnok, békét akar, de horvátul ő sem tud beszélni velünk, ez az igazság! Pedig higgyétek el, szívében mindenki unionista itt, csak törvényes, méltányos formák közt kívánnók. Nem akarunk mi Szerbiával semmit, most, a háború hatása alatt se jutott eszünkbe, mese az! (“Maga se hiszi, amit mond!” - szól bele halkan a szomszédja, és mosolyog.) Nem, nem, csak méltányosságot! - Nézzétek az árutarifát. Zágrábtól Fiuméig olyan drága a személy- és áruszállítás, mint Budapesttől Fiuméig. A mi szegény kis elnyomorgatott iparunknak nincs útja a tenger felé, se a terményeinknek. A feleúton levő helységekbe úgy szoktunk szállítani, hogy előbb Fiuméba vitetjük az árut, aztán vissza, félúton, mert így még olcsóbb! A drága bányatermékeink ott hevernek a földben; Rude ércét Samobor mellett nem is bányásszák, úgysem tudnók értékesíteni. Hát ipari szubvenciót mit kapunk - nevetség! Egy papírgyár kért most állami megrendelést; azt felelték, nem lehet ám, mert sokszor van mifelénk földrengés, olyankor meg volna akasztva az üzem meg a szállítás. Azt olvastuk valahol, kötelezővé fogják tenni a vasúti tiszteknek legalább a horvát nyelvet. De mi már nagyon pesszimisták vagyunk, nem bízunk semmi jóban!
Hangosan beszélt, a szomszéd asztaloktól most már más arccal figyelnek át; látszik, mind szeretnének beleszólni, részt venni, hozzátenni. Kérdezgetek egyet-mást újságírói, szépirodalmi dolgaik felől.
Az ex-lex óta előzetes cenzúra van, a kefelenyomatból húzgálják ki a nemtetsző sorokat, szókat. Minap egy Tolsztoj-fordításból is kihagyattak! A kész újságon nem szabad, hogy ennek nyoma legyen; a hézagokat nagy költséggel, fejtöréssel, szedői munkával pótolni kell, s az olvasók csak a néhány órai, néha egy napi késésből értesülnek az elkobzásról. És mindezek után van rá eset, hogy a kész újságot mégis mindenestül elkobozzák! Egy szocialista napilapot a múlt év minden napján megcenzúráztak így; s íme, pünkösd első napján is várják vissza a keresztülhuzigált kefét a redakcióban, várják, de csuda történt; aznap nem volt semmi kivetni való. - “Várjunk még - várjon a nyomda -, hátha csak késnek!” - hitetlenkedett a szerkesztő. Így késett meg a szám ezen a szent napon is, holott - ez egyszer egész esztendőben - mintha csupa kezes, jámbor igével lett volna teli; olyan épségben hagyták; ma sem derült ki, micsoda véletlen folytán.
Szépliteratúrai viszonyokról Zofka asszony próbál tájékoztatni. Elkérjük a pincértől a Savremenik-et; ez a haladók, a fiatalok revüje. Külsőre nagyon hasonlít a Nyugat régebbi, szürke fedeles számaihoz; csakhogy képeket is hoz, szobrok, festmények reprodukcióit; nívója, úgy sejtem, a húsz évvel ezelőtti Magyar Szalon-é. Néhány szonettet láttam - tájakról, elhagyott utakról - azt mondják, epigon líra ez most, francia, német mintájú, egy originálisabb költőjük néhány éve halt meg. Annak a szerelmi verskötetével történt, hogy “az ország legfőbb püspöke” megvásároltatta és felégettette az összes példányokat - “erkölcstelen”-nek találván. A Savremenik “Figyelő”-szerű rovatából hadd jegyezzem ide a címeket. “Ötven raguzai novella”, könyvismertetés. “Elfelejtett vidékek”. “Egy ízléstelen könyv.” “Szerb-horvát olvasókönyv.” “Kovasevics egy ismeretlen brosúrája.” “A bosicsevicsi templomkönyvek” (énekes kódexek). “A mai élőbeszéd a Száva-völgyben” stb. Egyetlen igazán nagy írójuknak egyértelműen Voinovics Ivánt mondják, kinek a raguzai nemesség (e furcsa, elolaszosodott, gascogne-ias gőgű koldusnépség) életéből vett drámatrilógiájának egyik részét nálunk is adták és elejtették, ahogy itt mondják.
A Savremenik négy-öt koronát fizet egy oldalért, kétezer előfizetője van. A publikum kisszámú és közönyös. Tíz nagy napilap van, átlag két-háromszáz koronát keresnek ott a munkatársak havonkint. Az “Írók Egyesülete” s egy másik hasonló egylet adja ki a könyveket; Köeder százharminc oldalnyi novelláért háromszáz koronát kapott például, írói szubvenciók, segélyek egyáltalában nincsenek. Vagy húsz évvel ezelőtt volt már itt virágkora a történeti regénynek; most inkább novellát írnak, azt könnyebb is elhelyezni; a témák többnyire a népéletből vettek, falusias idillek, paraszttragédiák. Zofkának egy amerikai munkásról szóló dolgát “túlságosan modern tárgya miatt” nem közölték. Az újságban egyszer hozott novellákat csak évek múlva lehet ismét füzetben kiadni; hisz az egész közönség, aki olvas itten, megismerte a napilapjából. Könyvet amúgy is alig vesznek...
Zofka - mondja - leginkább egy néplap szerkesztéséből él, melynek egy cseh malátagyáros a kiadója. Aki öt kiló malátát vásárol, fél évig ingyen kapja. Nagyon elterjedt a falusi parasztság közt; a szerkesztőnő maga “népszerűsíti” bele saját vagy kollégái műveit, de az olvasókból is kerülnek munkatársak; van egy szolgalegény, egy szénégető, egy tejkihordó leány; - harmadfél krajcárt kapnak soronkint, a “műveik” néha igazán érdekesek. Így terjeszt Hrváciában kultúrát a cseh maláta!
Fizetünk, együtt kerekedünk fel valamennyin, mint régi ismerősök; visznek bennünket a múzeumba, az öreg honatya kinyittatja nekünk a déli órákban. Bizony, szegényes, furcsán vegyes, rendezetlen. Egy különösen ép egyiptomi múmia koporsója felett lóg az utolsó deres; ugyanabban a teremben Jellasich kalpagja és negyvennyolcas fegyverek; a szomszédban ódon szövőszék, aranyos, tarka szobros, templomi oltár, a Draskovicsok, Frangepánok ócska bútorai. De a népi hímzések gyönyörűek; váratlanul diszkrét, letompított színeikkel; terrakottavörös, szürkéskék, bronzsárga, lila, olajzöld, rózsaszín; ismétlődő motívumok, tán a szív alak és vadrózsa meg akáclevélzet pajzs alakra összehajló, hosszú szárral; de sok a geometriai forma is, és ezek a nemesebbek. A parasztnők fehérvászon díszruhája aranyhímtől nehéz, százakba kerülhet. Szép kerámika, üvegholmi van; a műiskolát, ahol ezek készültek, becsukták. Miért? “Ej, korrumpált itt nálunk minden és mindenki egy kicsit; nem lehetetlen, hogy én magam is már; néha szinte álmomból rémülök fel erre a gondolatra. Szervusztok!” - így búcsúzik éltes barátunk, ebédelni siet, a felesége szigorú! A nőmozgalom vezére, mondják. “Mozgalom, no, az van itt elég... csak láttatja volna!...”
Fenn a várnegyedben sétáltunk ebéd után. Régi, szép, méla, budaias utcák; a hegyoldalban üde pompájú liget, óriás törzsű, öreg fák; messzi mezőkön, szőlőkön túl felcsillan a Száva ezüstje. A Szent Márkus plébániatemplom; milyen izgató összetettségű, ódon és friss, nehézkes gráciájú és színes, kicsiny holmi! Előtte vaskeretben földbe fúrott öt lyuk jelenti még a helyet, ahol a horvát Dózsa, Bubec, a parasztkirály tüzes vastrónusa állott. Ezzel szemben, magános, csendes falsarokban egy igazán nagyon szép kútszobor ércből: “Harc a kígyóval.” Miért tették ilyen eldugott helyre, itt senki se látja - dohog az újságíró -, pedig olyan szép, olyan illő ez intimus, előkelő csendű zugban. - A szobrászatuk, úgy látszik, fejlettebb, modernebb, előbbrehaladt a literatúránál, a mintáik legalább: Rodin, kicsit még Meunier hatása; valami sajátos, darabos, nyers mellékízzel! Néhány kőszobor képét láttam a revüben; egy régi író utcára tervezett alakját például aktban, sok friss, tán hetyke bátorsággal csinálva...
Esteledik, jó szagú kertek, lejtős mezők közt a Dimitrijevicsék villája felé megyünk. Vasrácsos kiskapu, sok rózsa, virág, roskadozó gallyú, törpe gyümölcsfák; a gyerekszobában csupa tarka szőnyeg, szövöttes játék; a nappaliban két íróasztal a két ablak előtt, egymásnak háttal fordítva. Az emeleten a szerkesztő édesanyja lakik, az ő vendégei vagyunk uzsonnára. Kedves arcú, alig negyvenöt éves úrnő, sok szép fekete selyemcsipkével fehér ruháján. Mondják, a vagyona nagy részét a szocialista párt céljaira áldozta a fia kedvéért. Nehéz, maguk termelte vörös borral éltetjük az igazi magyar-horvát barátságot. “Milyen különös az - mosolyog a háziasszony -, hogy ilyen igazán jól, kellemesen, derűsen tudunk együtt lenni magyarokkal!” Mi is vele örülünk, ámulunk ezen; úgy illik e furcsa, naiv bájú gondolat e ház, e kör legbelső stílusához, hogy ezt tisztelni kell. Feljön a hold, kinn csudálatos a levegő; a lugasban Zofka a témáiról beszél, szép kislánya álmosan búj meg az ölében. - “Idáig egyetlen asszonyalakot sem írtam meg tulajdonképpen; a hőseim csupa férfiak; művelődő munkások, alkotni tehetetlen művészek, iszákosak, ilyesmik lelki konfliktusai. De most lesz egy füzetem - magam adom ki karácsonyra, mert “túl merész” az egyesületnek -, az asszonyok könyve lesz. Egy büszke, gazdag parasztlány, akin erőszakot vesz a szolgalegényük, mikor fáért mennek szekéren az erdőre; a fiú megszökik azután ijedtében, a lány teherben marad a lenézett vadidegentől. Fiatal lány, szép, úri, viruló; nagy szerelemből ment férjhez, s az ura vérbaja útján rettentő testi nyomorúság, örök operáció, kín, beavatkozás, elvetélés az élete. A munkásasszony, aki gyárba jár, otthon vesződik, mos, főz és tízszer szül, folyton, mindig csak szül a koporsónak, magzatai elhullanak csecsemőkorban, és újra és mindig ontania kell kisarcolt, tikkadt testéből, és hiába...” Ilyennek készül az asszonyok könyve! A másik nő mögöttünk suhogtatja a harmatos bokrokat, rózsát gyűjt nekem az útra. “Most kevés van; tegnapelőtt vasárnap volt, s olyankor mind leszedem a szegény menyemnek a szobájába; ez az egy napja, mikor nem kell a redakcióba mennie!” - Odabenn zavarni kell a társaimat, új vendéggel, a szocialisták itteni egyik vezérével merültek nagyon mély tárgyalásba. “Kitűnő ember - súgják nekem -, pompás fej! Szedőmunkás volt; most kétszázhúsz koronából havonkint él családostul, rengeteget dolgozik. Mikor a testvérbátyját egyszer valami kifelé alkudozásért száműzték a pártból, ő maga volt az első, ki ellene szavazott!” - Így csinálódnak, élődnek a legendák most itten; ki tudhatná, melyik percben indul meg történelme e históriátlan országnak. “Itt a szocialisták a legnacionálisabbak!” Also - nógatom a mieinket - urak! - Goszpodi! Macljárszki! Vacsorálni kell mennünk! Igazán nehezen válunk; a lejtős kis munkásnegyedi utca végéig lekísérnek.
Hogy kiállítási területen étkezzünk, hisz éjfélig ébren kell agyonütni az időt, akkor indul a gyorsvonat! - Hangos, rivalgó, tarka, paraszti öröm; szerencsekerék, mozi, automat, körhinta, hullámvasút, ricsaj; kacagó, boldog jajongás, konfetti, tarka villanyfényjáték, népies ruhák. Egy sarokban szabad tűznél pörkölik a fapálcikára tűzdelt disznóoldalas darabokat - nemzeti csemege ez -, a falusiak körülállva lesik nagy kenyérkarajokat tartva előre. A törökszőnyeges, rézüstös kavanabódéba megyünk vacsora után. A mocskos, üledékes, szürke lé ugyan inkább - törökszagú, mint kávészagú; de a sarokban tarka selyeminges, guzlicás, csörgődobos népi zenekar játszik. Három szál fiatal, fekete képű suhanc mindössze; pompás közönyű, bamba képpel a kontrás; de a másik gonoszkodó, eleven arcú, gyönyörű szemű kölyök; lendülő, mókás, szinte finom gesztusai a dobbal, megfogják a nézőt. Tán a betyáros, virtusos tánc, kalappal-játék “módis” plaszticitása felelne meg ennek magyarul. Az éneksorok csak közbevetések, időközönkénti refrének félig recitáló, egyhangú dallamban; ilyenkor oldalt fordult a társa felé, huncut profilját mutatja; szinte odabeszél, odamagyaráz egy-egy ritmikus szólamot; tusst rá - zörgeti a dobot mókás fenyegetéssel - és megint elölről, ugyanaz a dallam, teljesen összefüggéstelen gondolatmotívumú sorok:
Három macska, három macska
Megy egy özvegy asszony! -
Jaj de magos a sötétség
Én meg csak egy kis lány vagyok!
Így tovább, ki tudja, meddig? Bizonyosan rögtönöz is a lurkó! Erőlködve meresztgetjük bele idegen szemünket ebbe a világba, ebbe a néplélekbe; oly messzi van, semmit, semmit meg nem foghatunk belőle! Úgy jön elénk csak minden, mint egy felvonulás a mozivásznon; dolgok, emberek, feltűnő, nyersszínű képek gyanánt csak; akcióik tán csupa erőlködő kiállítottság, megjátszás, rendezés a mi számunkra; egy hangos, mozgós napba sűrítve, markírozva minden valójukat! Színházias, szimbolikus fények rávetése az élet dolgaira; melyek mögött így csak valótlan, hazug távlatokat, ferdített árnyékokat mérhetünk!...
- Katzenjammer ez, holtfáradtság, minden! Ez a nyavalyás, piszkos szürke lé! Urak! Goszpodi! Madjárszki! A vonatot le ne késsük!
1913

AZ ASSZONY ÜGYE
Egész külön mítoszvilága, mondaköre és irodalma van az “ember” történetén belül az asszonyi sors külön arcú tragikumának, amit e néhány szomorú szóba lehetne összefoglalni: tehetetlenség és epedés, lekötöttség, várás, félés, tűrés; - szívós és gyötrő erőfeszítések a passzivitásból kitörésre - a tört szárnyú visszahullások, örök ingadozások a kibékíthetetlen utak keresztezésén. És könnyek - ezek a meddő gyöngyök, amiket, mint a kagylóhéjban, horzsolódások gyötrelme sajtol -, oly erők örök feszülése, miknek eredőjében egyik felől van az idegbaj, hisztériák, degeneráltság (amit inferioritásnak hívnak), ítélethiány, ravaszság, kicsinyesség, felelőtlenség és ezer “bájos” rabszolgaösztöne a morális beszámíthatatlanságnak; - másik oldalon néhány elbűvölően gyönyörű életremeklés - asszonyi szentjei a vallásoknak, nagy színészpályák, diplomatai talentumok, uralkodónők, szalondámák (nem véletlen ez az összeállítás), néhány elvétve felcsillanó értékű literáris mű - s a művészet vagy tudás egyéb terein alig valami maradandó. - Ez az, ami felszínre jutott. Mögötte pedig töméntelenje alvó ösztönöknek - feszülésnek, fojtottságnak, kínnak - amiből sohase lehet senki számára egyéb, több, érőbb, csak - könnyek.
A mózesi könyvek ősi ravaszdisága a csábítás bűnét fogta a nőre, hogy kibékítse sorsával, amit bűnhődésnek kell hogy tekintsen. “Férjednek birodalma lészen rajtad” - toldja meg az ítélet a természet rásúlyosodó kényszerét. Mi van emögött? Valóban egy régebbi asszony-aranykor letűnte, az anyajog világának ősibb társasrendje-e, melyet a modern szociológia sejtve kutat? - “Adjatok a serény asszonynak az ő munkája gyümölcséből!” - oktat a Példabeszédek könyvében anyósi szigorral Lémuel király anyja, miután harmincegy versben sorolta el az asszony töméntelen sok kötelességét.
Hogy a keleten maradjak - egy modern költő feldolgozásában olvastam minap klasszikus idézetét az asszonyi panasznak - egy kínai asszonyénak, ki császárnő volt, “hímgyermeket, császári gyermeket” szült, és holta után, az élten túli élet tompult érzéseivel így sír vissza múltjára: “Tudd meg, nem vétkeztem. De tisztes voltam, mint a Kinni Asszony, szerényen és hallgatagon őriztem az ős viszonylatot; nem voltam házsártos az ágyasokkal és férjem félelmében éltem. Jaj, mi tehető egy asszony? Összezúzták lábait, nem tudja rajtuk fenntartani magát, sem járni - és mint a megkötözött állat, mások hatalmába adatott... Életem! Öreg korban haltam el - mégis milyen rövidnek látom! Rövidnek és kevés boldogságúnak!...”
Nagyon szeretem - végtelenül sokat, mindent kifejezőnek találom a Halott Császárné vallomását. Minden egyéb már pleonazmus szinte, végig, a világ történetén; minden emberi tragikumon áthúzódva és mindenek jajába belecsendülve ugyanez az ismerős sirám. A keleti Sakuntala és a középkori Grizeldisz vagy Genovéva története csaknem ugyanaz! Nausikája vagy Pénelopé sorsa tikkasztóbb-e? Várni - a kevésnyi boldogság előtt és utána “megint elölről” - várni - és visszavárni - és csaknem mindig hiába! Csak paraszti testvérük, Hamupipőke nyeri el meséi ragyogásban az ifjú királyt, és; - ez minden - Prometheus - a férfi, megkötözve, véresen, rettentő kínok között is szánja Iót, a “nász elől futó leányt”. - “Én édesem, védelmeződ ki lesz?” - Aiszkhüloszi arányú gondolat...
A názáreti Jézus feminizmusa tágított és enyhített e korlátok szigorán; más szóval, az új kereszténységnek szüksége volt a nőkre, fojtott szenvedéseik energiáira; hisz nyomorultak, rabszolgák és bélpoklosok elszántsága volt a fehér tűz táplálója az első századokban. Tarzuszi Pál, a kemény és komor adminisztrátor még használja őket a “Község” ügyében: Priscilla, az itáliai Aquila felesége munkatársa neki - mások diakoni vagy más alpapi rendet viselnek, fontos izenetek vivői, szegények felügyelői, s ők főznek - ők mossák az apostolok szennyesét. Vértanúvallomásban és mártírhalálban nincs megkülönböztetés. De Rómából már azt írja Pál Timotheusnak: “Asszonynak nem engedem meg, hogy tanítson, sem hogy csendességben tanuljon. Asszony neve hallgass a gyülekezetben!” A forradalom lezajlott; következik a rendezkedés, felosztás, új törvény; - legelőször is: vissza a nővel! - keresztény papok közt folyt századok múlva a híres zsinati polémia, hogy van-e az asszonynak lelke? És újra századok kellettek, amíg az újkor pitymallatán Fénelon püspök valami kis nőnevelést sürgető röpiratában azt mondja: elvégre... elvégre is nincsenek-e a nők is Krisztus vérén megváltva?
Ami forradalom, szabadságharc a kereszténység óta volt Európában, mind megismételte az elsőt a nőkkel való elbánásban. A barikádokon halni jók voltak; fölös létük heve lobbot vetni és hajítani csóvát; kisarcolt, szegény tetemükkel tömni a sáncokat “Szabadság!” - mit jelentett ez a szó Párizs halkofáinak és vértanú zöldségárus-nőinek? Nem kellett-e azontúl éppúgy elviselniük férjük ütlegeit?... Mégis, milyen sikerrel uszította és fanatizálta őket a férfiszó... Ám mikor az eredményeken osztakoztak, mindig első volt visszaparancsolni a nőt a főzőkanálhoz. És sokkal okosabbat ma sem tudott kitalálni.
A mai helyzet előttünk áll minden felségével, zűrzavarával, kínos egyenetlenségével. A legújabb idő - úgyszólva a szemünk láttára nagy és hirtelen, válságos változásokat hozott az asszonyi lélekben; kifejlődött a new-woman, az új asszony kétségtelenül értékes és egyre terjedő típusa, és ma anyák és leányok közt ezerszerte hirtelenebb, örvénylőbb a távolság, mint anyáink s nagyanyáink között lehetett. És ezzel szemben az asszonyélet korlátai a régiek maradtak; a kérdés legfeljebb még bonyolultabb lett és nehezebb; - feszültségben sűrűbb és szenvedésben gazdagabb. A Bovarynék és Nórák élete nem simább, biztosabb és boldogabb, mint Izoldáké és Gretcheneké. A mai asszony lelke - írja Ellen Key - örökös remegésben álló, végtelenül finom és ideges mérlegrúd; egyik serpenyőben a régi asszony minden fészeklakó és centripetális ösztönével, a ház és gyermekek gondjával - a másikban az aktivitás és emberi érvényesülés égő és nyugtalan vágyával és a saját énje szabad kifejlesztésének szinte mániákusan szenvedélyes akarásával.
Eközben pedig nagyon sokszor kenyeret keres; majd mindig nehéz, lélekölő és olcsó munkával; - lelkén szűri meg és hajtja át (mert ősanyái könnyes öröksége ez) a mai férfi ezer és fokozott nyomorúságát; - és legvégül és legerősebben tán: szenved a férfitól - a férfiától - szívével bíbelődvén, mert sorsának kis tömlöce ez; mosogatja könnyvízzel, díszíti szerelemrózsák kárpitjaival, szegényke. És eközben - szüli az embert, nemcsak leányait új, könnyes szerelemre - de fiait is - némelyek szerint új harcokra, munkára és gondolatra.
A mai “dolgozó” asszony - ezt elismerem - nagyon zavaros valami. Vagy az Anatole France-féle “dolgozóméh típus”-hoz közeledő, tehát asszonyilag sekélyesedő értékű, vagy pedig kétlaki, agyonhajszolt és ezért idegileg degenerálódó lény. A vagyonuknál fogva független nőkben bizony zavartalanabbul látom kifejlődni a kedvem szerinti asszonyember ideált. De ma, sajnos, még a bedolgozott beamternő vagy tanítónő helyzete is jobb a kiszolgáltatott és tehetetlen beamterné vagy tanítóné helyzeténél. A nő kényszerű közrobotját ma eszköznek látom sorsa könnyítésére, nem célnak. Éppúgy, mint ahogy a politikai jogot sem célnak, hanem az új, asszonyi lehetőségek mintegy szimbólumának.
Mi az hát, amire gondolok? Lehetőségek - igen, ez minden; az életlehetőségek kiterjesztése. Ez a szabadság és a boldogság! Részletekbe, utópiákba, politikai fejtegetésekbe nem mernék és nem is akarnék itt bocsátkozni; s ehhez nem is tanultam meg e dolgokban eleget. De világosan áll előttem új helyzetében a jövő fejlettebb asszonya.
Emberasszony legyen, kinek egyéniségében az asszonyi bájjal egyértékű egy sereg nemétől független kvalitás: becsületesség, szavatartás, felelősség, gavalléria és diszkréció. Tisztességes ember legyen; ne tisztességes asszony. - Mint asszony, ha a szerelmet harcnak nézi (mint ahogy az is), nem gerillaháborúnak, hanem tisztességes mérkőzésnek, melynek törvényei vannak, s nem lehetnek gálád eszközei. A vérszívó kisasszony-bestia tűnjön el - s a szerelmi értéket pénzértékre váltó kis nőkufár szűnjék meg. Az asszony tudjon grandiózus lenni az adásban, nem szatócskodó és ravaszka - ne hárítsa a másik félre a felelősséget, melyet a pörölhetetlen természet világos szándékkal az ő vállára helyezett, és ne éljen vissza gyengesége előnyeivel, kímélje a védtelen férfit - ahogy Lengyel Menyhért mondaná. Tudjon elmenni - túlnőni, felegyenesedni - súlypontját és értékmérőjét önmagába helyezni, nemcsak a férfi tetszésébe. Tanuljon szolidáris lenni; de nemcsak férfiakkal és nemcsak a többi nők ellen. És mindenekfelett próbáljon közeledni önmagához és kibányászni, felhozni magából azokat a nagy, eltemetett, rég pihenő teremtő értékeket, amelyekkel adós a világnak, s amelyek nélkül bizonyosan hiányosabb és csúnyább ez a világ.
Több lehetőséget - pályák, munkák, szerelem, alkotás, harc, cselekvés és tanulás irányában!
1913

NANNINA ÖVÉI
Az idegenek, szegénykék, mindig is mondják, hogy nehéz nekik hazamenni mitőlünk. Signora is bánatos! Ugye, önöknek otthon csupa másféléjük van, mint nekünk, és azért mi jobban tetszünk. Másféléjük van, mint ami tetszenék? Hogy lehet az? Hisz minden népség maga csinálja magának a városát meg mindenét! S mikor készen vannak, eljönnek ide Rómába csudálkozni nekünk. Ámbár chi ló sa! Nekem sem nagyon tetszett Bozenben, a német panzióban, ahol majd egy évig szolgáltam. De legkivált, mert ez a bolond Dante - il stupido -, a vőlegényem, mindig irkált utánam... Tessék inni a Trevi kútjából kilenc kortyot és a medencébe lökni egy pénzt - csak rezet: - akkor visszajön ide esztendőre bizonyosan. A soldókat a gyermekek éjjel kihalásszák.
Hoppa, a gárda! Tessék csak a balkonra sietni! Itt jönnek a bersaglierek, akik signorának tetszenek, mert olyan vigyázva lépnek a fehér kamáslikban - hogy is mondta? -, mint a cicák, és hogy olyan kedves aprók is, ugye? Így vannak összeválogatva, kérem - hogy jobban tudjanak szaladni, mikor kell... de nem visszafelé ám, hanem előre. Ó - nem vette még észre, hogy ha villamosba száll vagy kettő, a közönség evviváz -, még mindig, a kis líbiai hősöknek. Á, itt jönnek a mi feketéink - gli ascari eritrei! Nézze, most ők nem is sorosak az őrségen, de húsz-harminc mindig így lépked a csapat után, csak úgy jókedvből. Örülnek, mert azt mondták nekik, hogy Róma most már az ő fővárosuk is, és amiért velünk harcoltak Tripoliszban - (ó, elsőnek tértek a mi pártunkra, igazi vadak módjára verekedtek értünk testvéreikkel, a szomszéd bestiákkal, és sokan mondják, hogy nekik köszönjük az egészet) -, hát most jutalomképpen ezredenkint hozzák őket ide hajókon - váltogatva -, hogy megmutassák nekik itt a házakat, kútszobrokat, monumenteket meg a többit. Éppúgy bámészkodnak, mint az angol vagy egyéb idegen, csak ezeknek nincsen kiskönyv a zsebükben. De legjobban szeretnek őrséget állni ideát a Quirinale-palota előtt. Ó, milyen komoly pofával állnak, mint a cövek. Hát azt látta, mikor a földszinti őrszobák ablakából kilógatják a meztelen, száraz, fekete lábukat! Kész nevetség! - Eleinte, tavaly, egészen meg voltak itt bolondulva értük. Privát házakba is meghívták ebédre, és megajándékozták. Mindent elfogadtak - ócska cipőt a legszívesebben; mindjárt felhúzták, és parádéztak vele. De egy idő múlva szomorúak és hazavágynak. “Mindent kapunk mink itten, csak asszonyt nem; ez a bajunk!” Meg hogy ők - képzelje - nem is tudják megkülönböztetni itt Európában (úgy utcán, öltözetről) az asszonyt, meg a férfit!... Ilyen barmok!
Ó - olyan nő -, az van itten is azért, signora; csak ezektől, mondják, előre elijesztették őket, hogy olyas betegségeik volnának - scuzzie -, amibe fehér ember, ha megkapja, belepusztul - noha ők maguk fel sem veszik. - Olyan nő van - bár nem annyi sok, mint signora meséli más városokról. Az igaz, hogy éjszaka csend van itten: de hát kell ahhoz lárma? - Tudja, az ilyen tisztességes, szegény lánynak, mint én, rendesen van kedvese, még onnan hazulról - mi is már gyerekkorunkban szerettük egymást Dantéval, aki most sofőr, hisz már mondtam. Az úri signorák, akiknek finom hivatalnok férjük van... na, azokról sokat lehet beszélni, de nem is érdemes. Pedig mintha tízig se tudnának olvasni; az itteni urak azért bolondulnak bele olyan hamar egy idegen signorába, mert tetszik nekik, hogy az idegen nő beszélni tud velük, a szemükbe néz, nyugodtan és okosan elmondja a magáét, és mindenfélét tud; - az övéik meg csak azt tudják: mindjárt engedni. - Hát olyan szegény, rongyos, aki az utcán koncsorog éjszaka, nincs is nagyon sok. - A főuraknak való nagy donnánk van kettő is; az egyik fogatot is tart és látni délben a korzón. - De az a kutya Dante, az mit látott! Tavaly télen, mikor az amerikainak volt a szolgálatában, a gazdájától kapott valahogy egy jegyet az opera-maszkabálra; az a bolond úr nem ment el, valami utolsó percben közbejött, és odalökte neki a bilétát: - ez a huncut meg nem megtette, hogy egy maskarát vásárolt drága pénzen, és bement. Hát úgy volt, hogy az a szebbik, a Barbara, a Torlonia herceggel ült egy páholyban, és pezsgővel itatták, meg minden és éjfélkor rábiztatták, hogy vesse le a ruháit, és álljon ki úgy a páholy korlátjára, hogy megmutassa nagy szépségét mindenkinek. És megtette - előbb csak háttal fordulva, de mikor a közönség tombolt és tapsolt és nevetett az örömtől, nekibátorodott, s szembe is fordult egy pillanatra. És a sok ezer ember majd megbolondult örömében - ez a kutya Dante is nem tudja elfelejteni -, hát ha igazán olyan nagyon szépen formált testű, akkor jól is tette. Ha csúnya lett volna, mindenki kicsúfolja, és elvesztette volna minden hatalmát.
Hogy ennyiféle hercegünk van, ezt csodálja, signora - s hogy így utcahosszában vannak a régi palotáik, meg a királyunké is itt a szomszédságban? Hát önöknek nincsen királyuk? Nem lakik otthon? Az nem jó. Nekünk bizony két udvarunk is van, s valamelyik mindig játszik valamit, ami mulatságos. Volt már a szentatyánál? Menjen el csütörtökön a Damascus-udvarba, még a teremfogadás előtt - az érdekesebb. Ó, tízezer ember is összegyűl néha, és mennyiféle tarka kosztüm! Az önök osztrák papnövendékei tűzpirosak, a spanyoloké bíborlilák, ha jól tudom: - mindenféle apáca (örülnek, hogy a napra kijöhetnek szegények), fehér ruhás növendékleánykák, misszionáriusok, fekete csipkekendős nők, diákok; csak éppen katona nem mehet. Csak a svájci gárdisták a sárga-piros-fekete bugyogóban - mint a pojácák, ugye? Fenn az ablakban látni lehet a szentatya két öreg nővérét (olyan két kis cselédforma nő), ezeket igen szereti, itt tartja, de nagyon egyszerű módban. Az unokahúgának, aki korcsmárosné Toscanában, száz lírát ad havonta, s a levélhordó öccsét ötven lírával segíti. Ne szokjanak az úri élethez - azt mondja -, boldogabbak szegénységükben: mert az egyház pénzét nem is szabad rájuk költeni. Pedig egymilliót évente elszámolás nélkül kiadhatna, s a régi hercegi pápák mind is felhasználták. De a mi öregurunk ilyen csökönyös erkölcsű. Most már jobban van; a betegségében is mindig mondogatta, hogy hibázik neki a sok ember maga körül; és most úgy örvend, mint egy gyerek a csütörtök délutánoknak. Pedig nagyon féltik; minap, mikor én voltam a Dante anyjával, szél fútt kicsit, és lobogtatta a bíborarany szőnyeget, amit kiakasztanak olyankor. Hát milyen jövés-menés volt; Sampére, a püspök - Rannunzi, a kamarás, futkostak, próbálgatták a légvonatot, ajtókat csuktak -, már azt hittük, minden elmarad. De a kisöreg bizony kijött az erkélyre, mikor megharsantak az ezüstkürtök - talpig fehérben, szép fehér hajával, szépen lekapta a nép előtt a piros fövegét, és nevetett ránk. Aztán neki gömbölygette az ajkát, és énekben mondta el az áldást: “A mi segítségünk az úr nevében!” - és a Santa Cecilia énekkar felelgetett rá. Az gyönyörű - elmenjen, signora! Tapsoltunk ám percekig a kedvesnek, és kiáltjuk olyankor, mint régi időkben, hogy “Evivva il papa re!”... De azért többször ki nem jön, ha egyszer már bement. Vittorio Emmanuele!... Ó, az más, az kijön! Il esce anche tre volte - háromszor is, ha tapsolják! Mint tavaly, mikor a merénylet volt, és meglőtték azt a gyönyörű, magas gárdaőrnagyot, akit a minap mutattam - semmi baja már hál’istennek -, akkor odagyűlt a Lófékezők alá az egész város - az idegenek is mind a panziókból -, és kiabáltunk, mert mind szerettük és sajnáltuk a királyt. Mutatta magát az erkélyen, hogy nincs baja - ó, az a taps, az az ujjongás! Háromszor megismételtették; utoljára nem tudott mit kitalálni - kihozta nekünk a drága kis bambinót, a trónörököst, és feltartotta a levegőbe, hogy hiszen, ha ő meghalna is, nem maradunk király nélkül. Nohát... a népség letérdelt a földre ott - én magam is a Dante anyjával és sírtunk. Jó az, hogy az ember így megbolondul - hogy van miért kiszaladni az utcára, sokan lenni, tömegben állingálni! Mikor a földrengés volt Messinán - egyszerre kiürültek itt a házak -, s félóra múlva láttuk a királypárt az állomás felé hajtatni a kísérettel; rögtön mentek expresszvonaton - vagy mikor Trigoliát megölték, az udvarhölgyet -, vagy: ó, dio, amikor hó esik, annak a látására is kiszalad mindenki: - aztán összeállunk; esténkint is a tereken. Az urak a Piazza Colonnán, a szegénység a Montanárán állong minden nap alkonyattól kilencig. Önöknél inkább sétálnak? - A régiek azt mondják, így állingtak a Fórumon, és mindent megbeszéltek. Kétszer is volt ott? Mi van azon önöknek annyi néznivaló? Chi lo sa - minket iskoláskorunkban elvisznek oda a tanítónék, és akkor az embernek nagykorában már nincs kedve. Pedig szép az, hogy valami kétezeréves, úgy, ahogy van. Ahol a néném lakik is, a Trasteverén egy hűvös kis szűk utcán - mosóné a néném -, annak a háznak is az első oldalfalán a kapubolt, egy darab homlokzat, meg másfél ablaknyi falköz valami régi, pogány templomból maradt; úgy építették bele a házukba a keresztények későbben - de nem emlékezésül, csak hogy kevesebb téglát kelljen venniök. Azt a falat olyan sokszor elnézem én is - tetszik nekem?
A Trasteverén járkált-e? Pedig, ha igazi rizottót vagy spagettit akar enni, ott kell betérni egy kis kocsmába. Ha egy soldót külön ad, megmossák szeme láttára a tányért. Azon a tájékon vannak a szocialisták tanyái és - ó, dio, még az anarchisták barlangjai is. A minap is, amit látott a Palatinálról lenézve, mikor a Foro romanóra álmélkodott: - onnét jöttek elő, a Campidoglio mögötti kis terek felé, s a bersaglierek voltak, akik szétválasztották s visszakergették őket. De nem is kardlapoztak, inkább tréfáltak velök: Dante meséli, ő is nagyon elvtárs, a bolond. Most nem akartak semmi különöset, csak szimpátiát mutatni a tüntetéssel a milánói sztrájkolók iránt. A mai Piccolo Giornálé-ban már olvashatja. Ön persze ábrándozott, signora, s azt hitte már, mikor a nagy lármát, szónoklást, éljent meg tapsot hallotta felülről, hogy a Forum régi, pogány tribunjai támadtak fel hirtelen, akikről az iskolában tanultunk, hogy megint tüzeljék és biztassák a népet, testvéreiket a szegénységben, és ököllel fenyegessenek fel a gonosz, beste cézárok arany palotái meg márvány házai felé! Ó, bizonnyal már akkor ősidőkben is voltak bátor és okos emberek a szegények közt, mint most, de nem sikerült nekik semmi. Most néhány utcácskával odébb teszik és kiáltják éppen azt: - onnét felülről egy félarasz távolság csak, ugye - egyszer tán majd sikerül valami! Bár signorina Evelina - hisz ismeri -, a piktorina, akinek műterme van itt felettünk - az maga is nagy anarchista - meg republikánus. Az anyja orosz nő, az apja szicíliai s a templomos rend lovagja, képzelje! De a signorina egyedül él itt, és azt mondja: minden vallás csak hóbort és a pápa már szinte nevetséges. Hogy az olasz nép nem is lehet igazán vallásos, azt mondja, csak parádézni, csevegni szeret a szép, napfényes, márvány-, arany- és bíbortemplomokban, vagy betér a hűvösre szundikálni forró, nyári délben, piacról jövet. Mink, azt mondja, nagyon is közelről láttuk mindig ezt a gazdálkodást - a pápaságot érti, kérem. S azt mondja, hogy a király trónusa is a legbizonytalanabb itten: hogy ennek a mostaninak a nagyapja is, az első király, akinek azt a nagyon is cifra monumentet csinálták új-fehér márványból s a bearanyozott lovast (mintha pasztával kefélnék fényesre naponta) - az is azt mondja, egymillió lírát mindig úgy hordott angol bankjegyekben a tüszőjében, hogy mégis - biztos a biztos -, ki tudja, melyik percben fordul köztársaságra az egész. - Ilyeket beszél a signorina, és mindenen olyan nagyon gondolkodik, és egy csomó kutyát nevel odafenn, és a maga aktját festi; pedig, bizony, nem is rút, nem is öreg még (a képen legalább), lehetne kedvese is!
Persze, most jókedvű a nép, és szeretik a királyt, mert győztünk Líbiában. Meg hogy ez a mostani pápa - olyan drága, jólelkű kis öreg - nem is tud úgy fényeskedni, olyan szépségesen pompázni, parádézni nekünk, mint Leónk, az azelőtti, aki nagymiséket adott elő a San Pietróban - a talárja szélét, a lába ujját csókolhattuk, és olyan szép, halovány, főúr-arca volt, keskeny ajaka, hajlott, finom orra - szemei, mint a sasnak. Most hajlanak a királyhoz a régi, büszke urak is, pápai családok: s a királynét is megszerettük Messina óta. - Miért is nem békül ki a két udvar egyszer? Persze, ezt így kell az idegenek kedvéért - mintha valóban haragban volnának. Meg a szocialisták kedvéért - ezt magyarázta egyszer Dante. Azt úgy csinálják! Ha azok már nagyon okoskodnak, akkor a király a miniszter urakkal kifőz valami új törvényt - olyan liberale -, ami azok szájízére is volna. - Pár hétre rá az öreg anyakirályné, Margherita meghívja magához a miniszter urakat reggelire, (Egyébkor mindig papokkal van tele a háza - a kicsi palota a Via Vención. Jól tartja őket mindennel, nagyon kellemes irántuk, s a végén azt mondja nagy szomorúan: “Hát volna szívük, hogy megtegyenek ilyet nékem, szegény özvegyasszonynak?” - Még egy-két könnyet is hullat, és nagyon és nagyon kedves tud ám lenni. Másnap mennek a királyhoz, s az úgy tesz, mintha igen nagyon haragudna, hogy lám, már megint nem lehetett liberális az anyja miatt meg a papok miatt. - Így beszéli ez a huncut Dante, a sofőr.
Ön nevet rajtam, signora, hogy így mindenbe belebeszélek? Hogy önöknél egy szobalány nem tud ennyi mindenfélét? Hiszen ezekhez nem kell valami nagy ész vagy tanultság: - csak talán azok nem törődnek semmivel, és nem szerez nekik olyan örömet a beszélgetés.
De miért ne lehessen a szegény embernek is mindenhez köze? A mi pogány őseink is kifütyülték a cézárokat, máskor meg leborultak előttük; s a cirkuszban nemcsak hogy gyönyörködtek, de maguk is belejátszottak, mihelyt csak tehették. Nem látta a chiniben a Quo Vadis darabot? (Sok balhát lehet ott felszedni.) De most is, ha valami csókolódzás van a vásznon, az egész publikum belecuppangat; vagy kiáltják a huncut férfiak: “Presto! Elég! Nem bírjuk!” De nem igazi rosszalkodásból ám, signora, csak hogy részük legyen a játékban: hogy mutassák: ők is itt vannak! - És ha egy idegen signorának az arcába kiált kacagva valami betyár, hogy “Jaj, de szép kövérecske!” vagy ha megáll mögötte, míg szobrot néz, vagy egy kútnál valami delfin szájába bámul; és hamar a fülébe sorjázza, hogy hány hétig is tudná szeretni és miképpen... ezt sem rossz szándékból teszik, vagy erkölcstelenségből - nem akarnak semmi rosszat, csak betyárkodni, szájukat jártatni és továbbmenni nagy kacagva, egész boldogan aznapra, hogy jó tréfát csináltak. A custodék is, meg a hordárok, higgye el, nem is komolyan akarnak ők két-három lírával többet, vagy hogy az nagyon fontos volna nekik. Csak úgy virtusból, csirkefogóságból, hogy hátha megadja a bolond idegen. Nem kell velük úgy komolyan vitatkozni, mint signora teszi: - úgy beszél velük, mintha a nemzetsége csupa prókátorokból állana. Ezekkel eltréfál az ember, nevet - s ha húsz centesimóval beérik, megköszönik alássan -, nem kell nekik, hogy ön beismerje, mennyire nincsen igaza, s nem vágnak mérges pofát a három líra miatt, amit úgyse vettek komolyan; de ha lehet, csupa virtusból visszaadnak egy hamis pénzt. És ha akarja, ön is becsaphatja őket könnyen: az idegennel szemben nem is vigyáznak: el sem képzelik, hogy több esze lehet, nekik.
Igen, igaza van, mi nem vagyunk rosszkedvű emberek, még ha haragszunk sem. Majd megcsendesedünk, ha meghaltunk, igaz-e? A városunk a miénk - az ég is, a házak is - halmok, kertek, templomok és kutak és paloták - a király is, a pápa is a mienk. Ó, ha látná, mikor valakit baj ér az utcán: a legelső arramenő is kész segíteni rajta, és legtöbbször nem is a rendőr, hanem valami járókelő viszi be a legközelebbi kórház ambulációs termébe. Mentő? Mi az? Ha az ember bajt lát, úgyis mindenki mentő. A villamos... nem, az nem gázol. Miért gázolna? Azért van a vezető, hogy ügyeljen. Pedig az igaz, hogy néha bajos a régies, szűk utcákon - sokszor megakad a forgalom, várni kell. Hát várnak. Csak a falusiak lökdösődnek - a déliek kivált.
Látott már délolaszt? A lateráni Szent János ünnepére sokan feljönnek - akkor búcsú van a lateráni templomnál, és mindenféle sípokat árulnak; megbolondul mindenki, s egész éjszaka fújják a nádsípot, hogy senki sem alhatik. Nem tudom, mi köze ehhez san Giovanninak - inkább egy régi pogány istenre mondják. - Igen, hogy a déliek rossz szagúak. Ó, dio - hát nincsen nekik fürdőszobájuk. Bizony, itt is csak a penziókban van leginkább, meg idegeneknél. A lakásokat úgy adják ki anélkül; - a lakó, ha győzi, felszereltetheti. A termák; ó, signora, tréfál; azokat a pogány császárok építették, és most múzeum van bennük; sok gyönyörűséges márványszobor. Hisz tudja jól; mióta itt van, mást se néz, mint múzeumot. Hogy mi római korunkban fürödtünk utoljára - hogy érti azt? Vagy úgy - hogy még az őseinkben -, ó, dio! Meglehet. De a szobrok, ugye, gyönyörűségesek? Látta már az anciói leányunkat? Mi volt itt, mikor azt kiemelték és mindig, ha régi szobrot találnak! A lapok külön kiadásban jönnek - a sarkon plakátok; az újságírók s az úrinépek jegyért törik magukat, hogy ott legyenek a kiemelésnél. Nagyszerű az is! Másfél ezer éve, hogy elásták a pogány papok ezeket az isteneket és istenasszonyokat; némelyiknek a tört lábát, karját is mellé, meg az áldozati edényt, füstölőt; hogy bizton rátaláljanak, ha majd lezajlik és elmúlik az újféle hit - a szent keresztény hitet gondolták, mert már akkor őket üldözték -, és lám, meghaltak a titkukkal, és a mi vallásunk szent templomokat csinált a pogányokéból, mindent újjáformált, és most kijönnek a földből ezek a drága, hófehér gyönyörűségek és törött tagjaik, és ránk mosolyognak; ó, dio - mégiscsak kár volt ezekért! Mikor ezt a Lancelottiak meglelték itt Ancióban - (mit gondol, signora, fiú-e, vagy leányka? Most is veszekednek rajta a tudósok. - Mintha nem mindegy volna, mikor olyan szép!) -, minden munkás, aki az ásatásnál ott dolgozott akkor, húsz líra borravalót kapott; voltak tán nyolcan-tízen. A szoborért Morgan, az amerikai milliomos hatszázezer lírát ígért; mégis az államé lett négyszázötvenezerért. Volt becsület a gazdáiban - szégyen is lett volna kivinni hazulról.
Már megint mosolyog, signora, hogy már meg a szobrokat is mind a magaménak gondolom - a miénknek, akik szegény, földhözragadt népek vagyunk, s örüljünk, ha zöldbabra telik mindennap majd Dantéval, vagy egy kis maccaronira; mit vickándozunk? De ez már így van, signora mia - majd megcsendesül az ember, ha meghal, és meghúzza magát akkor a maga pici házában -, míg az angyalok a trombitát fújják, ahogy a Sixtinában van a nagy, megbarnult képen. (Hallaná csak Dante!)
Különben - chi lo sa! Nézze a franciskánusokat! Volt a kriptájukban? Ó, oda el kell még mennie - ha nagyon jól akar nevetni. - Úgy van az, kérem - jaj, de furcsa is -, hogy a templomjuk alatt (de mindössze négy-öt lépcsőnyire, hogy a nap szépen besüthet) van a temetőjük, mindössze öt cellácska s mindegyiknek a földjében elfér négy barátnak való sírhely. Hát ez összesen húsz barát; ennyi temetkezhet ide - s a továbbiak kedvéért a legrégibb halottakat megint ki kell szedni, hogy helyet adjanak. Egy ideig zsúfolták a testeket itt-ott; de végre egy nagyon ügyes barátnak kitűnő gondolata jött. Kifőzte mind az elhalt testvérei skeletjeit, aztán szétszedte, különválogatta az egyféle csontokat; lapockát, csigolyát, bordát, lábszárat; s kitervezte és megrajzolta, hogy fogja velük díszíteni a kriptát; kápolnát alakítani belőle. A koponyák a falak mellett vannak magasan felrakva; de közben barlangokat hagyott, és itt állnak a híresebb szerzetesek, tudós doktoraik, vagy a legjámborabbak. Csupa kifőtt csont. De összedrótozva egésszé, halotti csuhájukban, kötél meg olvasó a derekukon, kereszt a csontujjaik közt s egy cédula a nevükkel és érdemeikkel. Ó, meglátja, milyen furcsák vagyunk így, meggörbült háttal, oldalthajló fejjel, és mintha szólni vagy inteni akarna mind, s a sárga csontarcuk annyira másforma mindegyiké - más a kifejezése. És fenn a falon csigolyaláncokból füzérek, girlandok, arabeszkek - oltárlámpa és kandeláber sípcsontokból - amorettfő, persze, halálfej s a két szárny két lapocka. A bejáratnál a mennyezeten egy egész csontváz odatapasztva - félrelief -, kezében az igazság mérlege két koponyahéj. - A templomban a mezítlábasok, ha ott dolgoznak, ácsolnak az oltáron, vagy beljebb a kriptaőrző barát - mind úgy kacag, de úgy -, ha az ember mondja, hogy a kriptát akarja látni és nem kísérik, egyedül engedik be az idegent. Tetszik nekik, hogy némelyek félnek. Olyan nevetséges pedig, signora, de olyan. - csak úgy a negyedik fülkénél az embernek a gyomrába áll. Azt mondják, akkor csinálták még, mikor nagy pestis volt itt hajdan és az emberek nem félték a halált - komáztak vele. - Az angolok persze itt is csennek - emléket; leszedik a falakról a stuccót; a csontokat gondolom; egy-egy csigolyácskát, ujjperececskét, térdkalácsot. Honnét nem fogja egy ilyen szegény barát összekapkodni a csontjait majd az utolsó napon? - Ó, senzzie - csak tréfáltam - az a gonoszcsont Dante beszél így! - Hoppa! Hallja - az autó! Így csak nekem sípol, ha a ház előtt... ecco, ecco Dante mio - signora, nézzen utána hamar! Hogy hajt az őrült. Mio caro! A fejebúbja látszik még.
Róma, 1913

IMÁDKOZNI PRÓBÁLTAM
1914 karácsony
Imádkozni próbáltam egy különösen kegyetlen órán, és ilyeket kellett mondanom.
Isten, ki most olyan szörnyű messze vagy tőlünk, s tán csak azért vagy, mert a kételkedéshez is hit kell és erő; - Isten, kipillantasz-e arcod felhői közül világodra, és telik-e most örömed benne? Nem kell-e szégyenkezned a faj miatt, mely téged ilyennek tudott elgondolni, és e rettenetek urává alkotott? Van-e kedved mulatni szféráid zenéjén, és angyalaid harmóniája túlzengi-e a jajt és halálhörgést, mely a lázbeteg földről üvölt feléd?
Nemzetek járulnak elébed zsoltáros imádságban, és könyörögnek, hogy a másikat pusztítsd, porig alázd. El tudsz-e igazodni ma az imádságon és igazainkon, te szegény, kinek hivatalod volna az igazság, jóság s az ellenségszeretet?
Isten, nézz széjjel! Nincsenek boldog emberek ma a földön!
Örvendeztél-e soká, hogy immár nem választja szét, és nem költi öldöklésre népeidet az, hogy más-más oltárnál, más kehelybe áldozzák borukat neked! Ne örvendj! Most elválasztják, s ölesre késztik kies folyóvizeid, szép erdős hegyeid lánca s a szó, mellyel más-más hangon kellene mondaniok: “szeretlek!”
Mily gyönyörűen különböztünk már egymástól mi, milliónyi “egy”-ek; mily millióképp tükröztük arcodat! Gondolatot gondoltunk önmagunk felől, és képet írtunk lombbal, virággal, mint a tied. Muzsikáltuk szívünkön a te szíved harmóniáit, önmagunkat daloltuk feléd, és kifaragtuk sosem látott képeidet arcunk hasonlatára. Tudtunk magunkról a másoktól különbözésben. - Lám, most mindegyiked egyforma gúnyában, egyforma lépéssel jár végtelen és puszta utaidon, és egyforma szóra engedelmesen robbant gyilkos felleget más ifjú fiaid élete felé. Tetszik-é ez neked, Uram?
Te, aki porból alkottad, megengedted-é neki, hogy ilyen port készítsen hegyen és vízen túli testvérei ellen?
Apáik, kik anyáikat érettük szerették, nem haragudtak egymásra; és felnevelvén, nyugton hagyták itt őket maguk helyett életük és a föld birtoklásában; s halálukat is tudva haltak meg ágyuk párnáin. Különbek-e előtted ezek apáinknál és jobb halált halnak?
Nézed-e, Úristen, népednek asszonyi felét; - azokat, akik sírnak; lesírják egedről a kék boldogságot, mert életük, szívük tőben szakadt? Ők még élve virrasztanak a megdúlt fészken és várnak és félnek azok miatt. - Nincs kegyetlenebb börtönöd, Uram, mint az idő! S nekik minden pillanatuk halálosan eleven, mert messze életek felett őrködik, és tudja, hogy hasztalanul. Puha fekhelyre vádban fekszenek, és kifordul szájukból a falat, mert nem oszthatják meg azokkal! - Mennyi millió percen és órán, hány ezer napján idődnek tenyészik emberré az ember asszony ölében és asszony ölén; s a férfidüh egy vak pillanata elég, hogy megszűnjék egész gyönyörű világod benne! - Istenem! Én asszony vagyok, de higgy nekem, kicsiny, vad, erdei állatod jobban szeretnék ma lenni, valami borzlyukban csendes, téli álmot álmodni e télen, nyugodtan, mert a vadállatoktól kímélik most a fegyverek drága porát...
Asszony vagyok, Uram, és soha még egy hernyódat sem öltem! Mert ímhogy sürög a hernyó s egeid pillangó bogara, hogy petét rakhasson oda, hol élelmet találnak fiai tavaszkor, bár önmaga nem látja örömét annak! Mily értelmes minden asszonyi állat tevése a földön? - S bár férfiaid értelmetlen beszédűnek ítélnek, én, asszonyi ember, a te örök értelmedet csudálom akaratlan cselekedeteimben. De találsz-e értelmet, férfiak Istene, abban, mit férfiaid cselekszenek? - Ó, ősibb asszonyisten, százemlőjű, gyökérzett lábú Gaea, miért is múlott el a te országod?
Rettenetes Hadúr, szörnyűbbik Janus-arc te - mit áldozhatnánk neked engesztelésül?
Nézzed népem, a magyart, és tudjad, hogy mint Isten báránya, ártatlan ebben; nem ő akarta. Gyűlölet nélkül, szomorúan öl - (ó, hagyd ezt hinnem, Isten, ezt legalább!) - és a foglyul esett ellent testvéri kézzel, kenyérrel kínálja, jó szóval látja mint vendégét, ha már fegyvertelen.
És énekmondó regősei is nem fenekednek habzó szájú gyűlölködésre azalatt; bús és nemes, komoly és tiszta énekeket találnak, melyeken most is megösmerszik kinek-kinek külön lantja pengése, húrja reszketése. - Jó és szép fajta ez, bölcs fajta, Uram, jövendő kerted ígéretes gyümölcse; magjára külön vigyáznod illenék, palástod árnyékában szelíden takarni! Szükséged lészen rá, ha e föld boldogtalan férgével fajzott fiaddal, embereddel még valamelyes szándékod vagyon.
Rettenetes Istene az embernek érleld már siettetve fölöttünk a kegyetlen időt! Hogy kezdhessünk megint élethez, vagy szánódjuk halálára - kiket özvegyekké ölnöd, árvákká nyomorítanod tetszett; csak múljék el fölöttünk ez iszonyúan örökös pillanat! Nézd, hogy mindegyiken százszor küldjük el életünket azok után, életünk egy volt, s most szörnyű különszakadtságba hírüket alig vesszük, érettük semmit sem tehetünk. - Add már anyás, meleg kezünkbe vissza életüket, mely minden ékes, szertelőtt templomodnál egyedülvalóbb és pótolhatatlanabb drágakincs! - Gondviselő atyának neveznek; testvéri, tanító fiúnak és ihlető léleknek; mutasd már ezekben magad! - Mi még nem voltunk fáradtak a finomodásban, pazarok és gőgösek az elmejátékban, mint napnyugatod öreg nemzetségei; hagyj örülni minket új és kedves mesterségeinknek, mik oly másfélék a többitől, magukban oly sokfélék; a többit is kedvtelve tükrözők és drágalátosan fiatalok.
Messiást akkor küldesz (üzented írva) - ha földed népei kaszává görbítik a kardokat, és ki-ki békében pihen az ő fügefája alatt. - Ha gondolod netalán még ezt az országot, a te országodat, Legfőbb Hűbérúr - ne felejtsd el, hogy abban még kezedre járhat az én fajtám, a magyar!
Felénk most fordított torz arcod mögött én már másikat, a szelíden áldót látom; azt is, mely a szülőasszony ágyán virrasztva mosolyog. És ehhez az arcodhoz juházva és könyörögve békéllek - te ember gondolta, emberré szült, szerető és szomorú Isten!
1914

NÉHÁNY “LEVÉL”-RE
Soha kedvetlenebbül nem fogtam tollat - (ki mindig inkább súlyos kötelességnek, mint örömteli megkönnyebbülésnek éreztem az írást) -, mint most, amikor néhány szót kell szólanom olyan ügyben, melyre gondolni sem tudok lehangoltság nélkül. “Irodalmi” pártingerkedések folynak ma, e nehéz napokban, mikor minden egyebet inkább vártunk volna mi, szegény jóhiszeműek; s régen elültnek s elintézettnek hitt ádázkodások vicsorognak újfent kellemetlenebbül, csúnyábban, gonoszabban, mint valaha. Egészen a szélső személyességig; tiszteletre méltó és derék emberek, kitűnő írók és költők ízetlenül baljóslatú megtámadásáig, megfenyegetéséig. Mi ez, az istenért? Mit nem szabad még elkövetni a háború rettenetes örve alatt?...
Egy fiatal vidéki újságíró és költő: Gyóni Achim Géza versesfüzetét használták fel most ürügyül és kihívásul. E fiatalember Przemyśl várában volt hónapokig, s az ostrom alatt ért rá egy versesfüzetkét összeírni; melyet a várban ki is nyomattak, s melyet a várőrség katonái töméntelen példányszámban kapkodtak szét. A nyomtatott írás ritka áru volt Przemyślben; a versek háborúról, katonákról szólanak, s elvégre is épkézláb formájú apróságok; rím és mérték a kellő helyen és mennyiségben lévén meg bennük. Két-három versben érzik az Ady-formák hatása, a többi is ismert és elismert, jól kidolgozott, szinte iskolai, metrumai szerint igazodik régi és újabb, jobb költőknek vagy kurucdaloknak. A tartalomban nincs két krajcár ára eredetiség, egyéni szín, egy új hang, ha csak egy friss hasonlat vagy eddig nem hallott, el nem kopott szólásmód; sem értékes, sajátos látása, felfogása a dolgoknak. Erre pedig nyílnék alkalom; hiszen a fiatal költő eléggé különös és érdekes körülmények közt “tanálta” verseit. Az életről, respektíve a háborúról való felfogása nekem egyénileg nem szimpatikus; ez azonban nem lehet irodalmi kritika tárgya. Egy szó mint száz; Gyóni Géza füzetkéje, a bevezetésként közölt két levéllel, melyekben ismételten, sürgetve könyörög, hogy bárcsak haditudósító lehetne! (Az indokolásban nem több őszinteséggel, mint bármely “más felekezetbeli”.) Az egész kis háborús különlegesség, ahogy végigolvastam; nem is okozott bennem különösebb bosszúságot; igaz, hogy egyéb sem. Sok ilyen költőcske él s élt vidéki lapok redakcióiban, buzgón elvégezték ott a dolgukat; s ünnepnapos zöngéiknek megvolt a maguk bizonyos nívójú közönsége; minden nagyobb veszedelme nélkül az igazi irodalomnak. Amit Gyóni Gézáról, az emberről mondhatok, arra szorítkozik, hogy óvakodjunk őt láthatlanban elítélni. Ő most (mint remélni lehet) orosz fogságban van, s nincs módja tiltakozni a nevével s könyvével kapcsolatban vitt csúnyaságok ellen, melyekről nem is tudhat. Várjuk meg, míg szerencsésen visszakerül, és állást foglalhat ez ügyben; addig hadd várják haza hozzátartozói zavartalan reménnyel és tiszta érzésekkel a szerető fiút, hű vőlegényt, jó katonát; mindnyájan szívesen osztozunk a reményben!
Térjünk azonban a dologra! A Budapesti Hírlap hasábjain valaki Dunántúli álnévvel írt “levelében” közölte Ady Endrének pár sornyi írását, mely tényleg “magánlevél”-ül íródott. Iskolás fiúk kérdést intéztek Ady Endréhez, hogy mit tart a sokat emlegetett Gyóni Géza versei felől; s Ady megfelelt kurtán, magyarosan, őszintén; kicsit tán idegesen és óvatos enyhítések, udvarias körülírások nélkül; az ilyen beszéd már sajátja; bár néhányan, barátai, az ő érdekében jobb szeretnők másképp. Az iskolás fiúk e sorokat rögtön elvitték vagy küldték ama Dunántúlihoz; ki tán nincs is nagyon mélyen elrejtve a Bakony vadonában, ha ilyen könnyen meglelhető s irodalmi “zsüri”-nek vádaskodó, sunyi iskolás gyerekek számára rögtön kéznél kapható. Ami az álnevet illeti; az alatt rejtőző személyre mi csakugyan nem vagyunk kíváncsiak. Igaza van: “A név nem jelent semmit, tisztelt Szerkesztő Úr!” Annyi azonban bizonyos, hogy az oktalanul nagy port vert história kapcsán mindenféle találgatások történtek irodalmi körökben, s ezek olyan személyeket is vettek gyanúba, kiknek (biztosan tudom), ha egyéb nem, a jó ízlése tiltakoznék e ráfogás ellen. Dunántúli tehát saját “felekezete” jó híre érdekében cselekedne a leleplezéssel!
Hogy azonban mégis a “tárgynál” legyünk; e Dunántúli híres levelében egyszerre bántalmazta, támadta és kisebbítette: Ady Endrét, a “felekezet”-ét és Babits Mihályt. Volltreffer!
Ami az elsőt illeti; róla már csakugyan fölösleges beszélni; s ha a keszthelyi Helikon földén, Magyarország intelligens, művelt ízlésű nyugatán, még mindig van, aki nem tartotta érdemesnek elolvasni, megtanulni verseit - beleolvasni, beletanulni magát költészetébe, nekem bizony most több a bajom, hogysem hívatlan guvernántja legyek a magyar irodalmi műveltségben. Felőlem hiheti továbbra is nagy lelki nyugalommal, hogy Ady Endre baudelaire-ista, verlaine-ista; tán mert a legelső (azóta van hét-nyolc) Párizsban írott kötetében két szonettfordítás s néhány nagyon is egyénített impresszionista kép vagy hasonlat található. Én nem kényszeríthetek senkit, hogy olvassa el a későbbi kötetek (jól mondta Tóth Árpád: protestáns prédikátor költő átokmondó hangjára emlékeztető) erős, sajátos, szenvedélyes lírájú verseit; melyekben éppen vallott és vér szerinti fajához, a magyarsághoz való viszonya fejlődik ki csodálatos erővel, teljességgel és művészettel. Nem harsoghatom fülébe a kurucos formájú, sem a “Jövendő Fehérei” címen összefoglalt versek merész és új szépségeit; Apáti Ferenc egy fennmaradt énekének hangjához hasonlóan kemény, szigorú, keserű feddéseit. - Mindegy - “Basahalmától ős Péterfiáig ájer pezseg; úgy hívják: gondolat! Fütyül az a kemény tatár fejekre! Civis urak! Haboznak még sokat?”... De én Istenem, miért töltöm ezzel az időt! Ady Endre könyvei, hál’ Istennek több kiadásban is mindig elkeltek, elkelnek s: hatnak. Csak még egyet! A Középiskolai Tanáregyesület Közöny-ének szerkesztője Ady Lajos, a költő öccse. E közlöny kissé megleckéztette a kitűnő Dunántúlit, s ő válaszában a szerkesztő nevét célzatosan, zárójelben újra és újra kiírja. Semmi meglepőt nem találok abban, ha bárki és bármily munkakörű egyén elég kedvet, érdeklődést, áldozatkészséget s képességet érez szakmája hivatalos lapjának vezetéséhez; de még kevésbé találom ezt különösnek költő- és íróember testvérénél, kinél a tollmunka iránti kedv és érdeklődés úgyszólván családi hajlam vagy megszokás lehet. Ezért még nem kell bűnszövetkezetre gondolni!
Térjünk át a “felekezet”-re; nyilván a Nyugat című folyóiratban sűrűn vagy ritkán írogató emberek gyűjtőneve akar ez lenni! Hogy szerény magamról beszéljek (a Nyugat más nevű két elődjét is ideszámítva), kerek tíz esztendeje cselekszem ezt; de csak négy-öt évvel ezelőtt tudtam meg mástól - a Nyugat-ot támadó újságcikkekből, hogy: ezzel külön felekezet tagja vagyok. Odáig nem tudtam! - Két évvel ezelőtt egy komoly és kedves akadémikus ismeretlenül felkeresett kitüntető levelével, melyben nem kis örömömre megírta, hogy egyik, akkori, negyvennyolcas korból vett tárgyú novellám mennyire megnyerte a tetszését; egy-két dolgomról nyilatkozott elismerően; s valahogy a sorok közt kérdezte: hogyan is, miért is kerültem én a Nyugatosok közé. Természetesen örömmel és őszinte tisztelettel válaszoltam levelére, s megírtam többek közt a feleletet is e burkolt kérdésre. Hogy vidéki leány voltam, alig sejtve arról, hogy “író” szeretnék vagy akarnék lenni; a mai Nyugat (akkor egy Magyar Genius című kis újság) szerkesztői megtalálták a szerkesztőség egy fiókjában néhány versemet, melyek közül a lap előbbi szerkesztője (kitől azt átvették) kizárólag a magyaros, parasztos tárgyúakat közölte, mikor iskolatársnőim a III/a évfolyam közdicsvágyából titokban beküldték őket, hogy születésnapra ajándékul és meglepetésül nyomtatva olvashassam a nevem, s a III/b-sek “pukkadjanak”. A nem parasztosak (elég rosszacskák bizony azok is) ott maradtak; s a mai Nyugat szerkesztői fejlődésképesnek gondolták belőle a fiatal, kezdő tehetséget, gőzölték a verseket, írtak nekem a távolból, biztattak, kedvet csináltak és bátorságot, s lapjuk megszűnvén, évek múlva új lap alapításakor ismét meghívtak. Azt is megírtam, hogy azóta velük dolgozom, később valamennyire személyesen is megismertem e társakat, minden okom megvan egyénileg is becsülni őket az után a nem sok után, melyet magánéletükről tudok; mint munkatársak szívesek és megértők, s mióta tehetik, rendesen fizetik a közleményeket; a Nyugat íróinak irodalmi tevékenységét a legtöbbre értékelem, a ma legjobbjait számítom köztük, s büszke vagyok, hogy velük egy lapban dolgozom. Ennyi az egész! Akinek ez a levelem szólott, nem volt kötelezve e kijelentéseket titokban tartani; tán szóbeszéd közt valahol elejtette, mint ahogy akármi szót, s én minap a Révai-lexikonban kissé eltorzítva ismertem rá e vallomásokra. Mindegy, azért szívesen állom továbbra is! Itt pedig csak azért meséltem el újra, hogy jellemezzem a módot, az esetleget, amely útján a Nyugat írói a Nyugathoz és ott egymás mellé kerültek: mert mindegyik valahogy ilyenformán került oda. Két feltétele volt ennek s van ma is: egyik, hogy az ember kéziratot küldjön be; másik, hogy e kézirat a lap szerkesztőinek tessék. És a Nyugat kitűnő társakat adott nekünk, s olyan írókkal ajándékozta meg a magyar közönséget, mint Móricz Zsigmond, Babits Mihály, Schöpflin Aladár, Halász Gyula - a fiatalabbak közül T. Józsi Jenő (önkéntes káplár az északi harctéren; ha valakit érdekel!), Tóth Árpád, Kertész stb. A Nyugat is átesett néhány enyhe, fiatalkori betegségen, mint újság lehiggadt, megkomolyodott: bár tendenciája (melyet belül szintén nem minden írója helyesel) ma is az, hogy a legeltérőbb, legegyénibb stílusnak, felfogásnak, sőt társadalmi vagy művészeti véleménynek is helyet lehet adni egymás mellett, ha mindegyik egyénien, érdekesen van elmondva, szuggesztív, művészi formában, vagy csak őszintén és szépen megírva. Ez a Nyugat mint újság! - Ha olyan új író jelentkezik, ki a lap vezetőiben fejlődése iránt reményt tud kelteni, ma is (a szűkös papírviszonyok ellenére) szívesen látják, ahogy minket láttak annak idején, s nem intézik hozzá egyikét sem a következő kérdéseknek:
hány éves, elég fiatal-e?
absztinens-e vagy alkoholizál? - (Erről legfeljebb később, bizalmas, baráti feddések formájában lehet szó!)
milyen vallású, elég zsidó-e?
milyen nemzetiségű, nehogy vadmagyar legyen?
saját, vagy más hitveséhez avagy hajadonhoz, özvegyhez, törv. elválthoz intézi-e szerelmi költeményeit?
a wolframi vagy a tannhäuseri szerelmet zengi-e, a finom átlelkiesültet vagy a vér szerintit, közönségesebbet?
a művészi munkát l’art pour l’art-nak, öncélúnak vallja-e; vagy azt tartja róla, hogy a szépségen kívül még morális, felekezeti vagy nemzeti célokat is kell szolgálnia? (Csak jól szolgálja, s ne a szépség rovására!)
olyan verseket ír-e, melyeknek logikai, nyelvtani, szoros értelmük is kibetűzhető, vagy olyanokat, melyek látszólagos homálya erős eleven érzéseket fejez ki és ébreszt, hatásosan és újszerűen?
s végre, ha háború esetén a sorozóbizottság ítélete fegyverbe szólítaná, s egy szörnyű vérfürdő millió áldozata közt ott kellene haldokolnia; dicsőséges uralkodó királyunkra s közös hadseregünk zászlajára gondolna-e végső percében (mikor épp annyira csak a saját magáé már és szuverén, mint amikor verset költ) avagy kedvesére és annak rózsás kis körmére szállna utolsó gondolata?...
Mindezeket a kérdéseket nem intézik a Nyugat folyóirat vezetői senkihez, mikor felavatják a “felekezetbe”, mely nem is felekezet. Sőt nem is “avatnak fel” senkit, hanem egyik írását közlik, a másodikat, mely esetleg nem tetszik meg nekik, nem közlik; egészen addig a határig persze, ahol a jobb nevű, ösmertebb, régibb író már maga felelős úgyszólván írásaiért. Minket nem “hallgattatott el a háború”, tisztelt Dunántúli úr; mindnyájan írunk egyenkint; és esetleg egy Nyugat című, már szépen elterjedt s nekünk és még igen sokaknak tetsző folyóiratban. Babits most kezdte második regényét; Ady háború inspirálta versei közt költészetének legszebb, legőszintébb darabjai vannak némely elnagyoltak vagy elszordinózottak mellett, s valamennyi együtt örömmel éreztette meg velem például, hogy ez a sokszor nyers, ideges, szarkasztikus modorú fiú, ki néha barátait is megbántja szóval, milyen komolyan, mélyen, igazán becsületes ember komoly dolgokban; s mennyire független és önmagához hű tudott maradni e mai bizonytalan hetet-havat összehordások, ijedt köpönyegforgatások közepett. Igen, mi mindnyájan megvagyunk, élünk és írunk; még megvannak épségben harctéren küzdő munkatársaink is (ég óvja őket!), élnek és onnét is írnak. Csak éppen azt nem tudjuk, miért, mi címen és alapon vagyunk mi “felekezet”. Hadd tegyem magam nagyúrnak egy kicsit: talántán hitfelekezetre méltóztatott gondolni? El kell árulnom indiszkréten, hogy a Nyugat címlapjára írott, ha jól tudom, tizenegy név közül hétnek viselője törzsökös őskeresztény és tiszta magyar; s a másik négy közül csak kettő ír sűrűbben a lapba évek óta már. Talántán az életkor szerepel; zöldek, túl fiatalok vagyunk? Sajnos, nem így van. Az említettek közt mindnyájan túl vagyunk a harmincon; de több közöttünk az olyan, ki már a negyvenen is, fel egészen Nestorunkig, a kedvelt és tisztelt Halász Imréig, ki pirospozsgás egészségével jó hatvanas; már Deák Ferenc korában ismert publicista és politikai meg közgazdasági író volt. Vagy talán az a szörnyű vád még mindig, hogy a Nyugat írói közül néhányan a testies szerelem (mint művészileg eddig elhanyagolt, kiaknázatlan téma) feldolgozásával (szerintem is kissé túl sokat) foglalkoztak, s ezt realiter vagy szimbolikusan, vagy ahogy tudták, ábrázolni szintén próbálták? Ha sikerrel tették, az irodalom hasznára volt; de ebben sem valamennyien egyek; sokan közülünk békét hagytunk e témának, másokat, hozzánk közelebbieket lelvén. Félreértés kedvéért meg kell jegyeznem, hogy a Nyugat írói többnyire családapák, közpályán működnek; s a fiatalja sem járja külvárosi brettliken a kánkánt, hanem szorgalmasan tanultak, vizsgáztak, olvastak és írtak, míg élni és halni nem vitték őket. Feketemisét a Nyugat kávéházi délutáni összejövetelein sohasem tartunk. Kérem, tisztelt uram, magyarázná meg sürgősen, ha lehet, mily alapon vagyunk felekezet mi, néhányan, írók, kik többek közt a Nyugat-ba is vagy legtöbbször oda írunk, s kiket a háború - nem hallgattatott el! Bizonyos nívóközösségen kívül mi hasonlót lel a Nyugat jobb íróinak stílusában, témáiban, felfogásában?...
Nem lehetetlen, hogy valahol, valamelyik irodalmi bokor ölén most pelyhedzenek a jövő konzervatívjei, akik majd emezeket, az újakat, merészebbeket lesznek hivatva mérsékelni, higgasztani; elfogulatlan, okos, jóakaratú kritikával termékenyíteni, erősíteni; mint a patakvíz árját a látszatra akadályozó zsilip, a hasznos gát; az egészséges, szükséges, tiszteletre méltó reakció; ...nem a személyes, rosszakaratú denunciálás, az alattomos gáncs! Semmi sem lehetetlen!... Semmi sem lehetetlen...
Csak az, hogy tisztességes emberek közt olyasmi történjen, ami most Babits Mihállyal, e komoly és kitűnő íróval, jeles és kötelességtudó tanárral történik; kit mindnyájan nagyra becsülünk, kit hivatalfőnöke, Gaál Mózes gimnáziumi igazgató is, amint hallom méltányol és elismer, mint jó munkaerőt és senkinek nem vétő békés kollégát. Tisztelet a Közlöny-nek, mely ily szolidárisan védi megtámadott tagtársát; remélem, az összes tanárok becsületes tiltakozó szava az, melyet az Ady Lajos tanár szerkesztette hivatalos újság tolmácsol. Tiltakozás, hogy tanári, pedagógiai - tehát az irodalmitól egészen külön való munkájában s hivatásában támadtassék meg, fenyegettessék meg egy tanárember. Először is mi köze a versnek az iskolai leckékhez? Melyik jó pedagógus apa tálalja fel kisfiának válogatatlanul élete összes élményeit, tapasztalatait, vélekedéseit? S aki gyermeket köteles nevelni, kénytelen legyen élethosszig gyermekies maradni nézeteiben, érzéseiben? Én is tanítottam tizenöt évig leányiskolában; soha eszembe se jutott a kislányoknak a katedráról szerelmes verseimet kommentálni, noha nem gondolom, hogy: illetlen szavak találtatnak bennük. - Azonkívül (a Babits két bevádolt verssoráról legyen szó) azt mondják, ugye, hogy az emberek a hazáért küldetnek meghalni vagy ölni főbelövetés terhe alatt. A lobogó s a király neve is a hazát jelenti. A haza emberekből áll; mert a puszta föld ember nélkül: semmi. Az emberek férfinemű felét azonban szintén viszik; maradnak a nők és gyermekek, “akikért” halni kell. Mivel a gyermekek is a nőkből s nőktől jönnek, kinek-kinek választott s szeretett nőjétől legerkölcsösebben; tehát summával így is fejezheti ki, aki a “királyért-lobogóért”, vagyis a hazáért hal; - hogy a “kedvese kisujjáért”; minthogy a kisujj itt viszont nyilván a kedvest jelenti; a rész az egészet; neveztetik pedig ezen poétikai forma synekdochénak. Ugye mi mindent tud egy tanár, még ha nyugatos is? Így kell “logikusan” kezelni a költészetet - s a háborút! Ha az ember egy kicsit butáskodik, mindent illendően ki lehet magyarázni!
Hasonló jókat azonban (hogy a “levélformánál” maradjak én is) senkinek nem kívánok. Leginkább nem pedig mi néhányunknak, kik e szörnyű háborút egyénileg bár legiszonyúbban megszenvedjük, mégis a jövendő magyar kultúra, magyar élet jobbra fordulását nem ettől várjuk; hanem magunk és ezreink súlyos és becsületes munkájától jó sokára e mesterséges hátráltató, e szörnyű, véres zsilip elmúlása, nyomai eltörlése után. Akik ezentúl is, némi történelmi és kultúrérzékkel nyugatról fogjuk várni azokat a kultúrelemeket, melyeket a magyar haladás, még a legnemzetibb is - át- és feldolgozni köteles, ha nem akar hiába és értelmetlen erőpazarlással mindent újra és elölről kezdeni. S akik e háború után sem aszerint fogjuk megválogatni a nyugati műveltség felhasználandó elemeit, hogy melyik nemzet milyen diplomáciai viszonyban áll a másikkal, melyik ellenség békül barátságra (mint ma orosz és japán) - vagy melyik fegyvertárs válik érdekellenséggé (mint a szerb és a bolgár). Hanem keresni és tanulni fogunk továbbra is elfogulatlanul és politikátlanul, ahogy tudnunk adatott.
Addig is, tudom, hogy mindenki érzése szerint írom; teljes szolidaritást vállalunk megtámadott társunkkal, Babits Mihállyal, mindnyájan, becsületes és magyar írók, becsületes magyar tanárok; egyszerűen: becsületes emberek; - olyanok, kik megbecsüljük egymásban a talentumot, a tisztességet s a gondolatérzés és költés szabadságát.
1915

ÍME - EMBER!
A háború mint “művészi serkentő” - - - úgy remélem, túl vagyunk mindnyájan ezen a hóborton! Nem, nem születtek új eposzok a nagy Krupp szellemének segélyül hívásával, seregfelszámlálással fegyvernemek és hadigépek szakszerű ismertetésével; s a számos énekek utolsójában egyenruhás, kemény bajszú öregurak felhőkbe dicsőülésével. És java költőink közül egy sem írt vala ódát e harmadfél esztendőben, zengni szíve tajtékzó telijéből a “fene virtusokat” - s nem tudta “férfiat énekelek” címen magasztalni ezt a csúnyán, hisztériásan némberi hajba-ragadtságot, e kofai agyarkodást, melyért valaha ennek az évtizednek szobra úgy lesz megörökítve, mint tántorgó, vértől részeg banya, fogatlan, torzra tátott, üvöltő szájjal; - keze szára kardél, ökle buzogány; - ahogy halálba ütlegeli szegény, enni kérő, csigázott gyermekeit...
Ó, ezek a félvak érzések, e suta és téveteg imbolygás a mértéktelen és aránytalan benyomások között; melyek oly gigászian valószerűtlenek s oly pergő - szinte vásárian triviális, panorámás gyorsasággal jönnek és következnek a lélekre; - oly mozifilmesen erőszakosak, kemények, brutálisak, hogy (nem csoda) nem képesek igazi lélekhúrokat rezzenteni, művészi vénához érni; vagy néha (és ez kivált eleinte volt) hamisan csendítenek és olyan visszhangot vernek, melyért igazi művésznek mint percnyi megtévedésért, művészi és emberi botlásért váltig és tán már ma is szégyenkeznie kell.
Mi marad hát ezekből a homályos napokból, e bizonytalanságok, kényszerek, tilalmak és tévedések közül? Felrémülések és ájulások, lázongások és megkötöttségek, várások és belefáradások e nehéz útjáról, mikor ezer kiáltó szónak kellett bennszakadnia? Mi egyéb, mint - talán - az intimitás, az egyszerű, szelíd bensőség, kis közeli képek - megérinthető, megsimogatható, igaz dolgok -, melyekben nincs a bombaszt veszélye és a félrevezetődés csábja. Vigyázzunk és imádkozzunk, hogy kísértésbe ne essünk! Vigyázzunk és készüljünk rá, hogy egykor és tán nemsokára - ó, nemsokára - megnyílnak szemei a teljes igazságnak! “És ma az a leggazdagabb, ki várni érez, várni tud... s nem hord össze hetet-havat!”
Hadd próbálok csak meg szerény-magamba nézegetni, csak példaképp - mik és mifélék voltak az elmúlt esztendőkben legigazibb benyomásaim a mából, a jelenből (legszemélyesebb élményeimet nem számítva); - hacsak egy-egy átfutó kép, látvány, kicsiny jelenet, elszállt szavak -, melyek bár nem korbácsoltak fel, mégis mélyen érintettek, melyek indulatot kelthettek, úgyhogy ez nem volt lázadás és gyötrelem. Amelyekből akár - verset is tudtam volna írni; ez pedig nagy szó! Kicsiny, meleg, komoly és emberi dolgok után próbálok kutatni e szörnyű évek emlékeiben; olyanok után, melyek fészkem enyhelyén kívül is úgy állítottak meg, mint ahogy bölcső előtt kell megállnunk egy pillanatra - ezzel a benső és gyöngéd érintődéssel; “Íme, ember!” ... Keveset találok. Nem gráciák és szép Mosolyok ligete ez a kor; inkább valpurgi vadon, hol banya rikolt, halálbagoly huhog, és az őrület vércséi repesnek. Akinek ma szűk négy fala között nem lakik egy kis csendes öröm - akinél legbelül nem harangoznak kis ezüstcsengőkkel szelíd ünnepestekre - ó, annak jobb is tán hallgatni - felhagyni, meghalni ma! Mégis: ...átható képek, egy-egy látvány, kis jelenet, elszállt szavak - ó, milyen alázatos, bús, kicsiny dolgok, riadt apró mosolyok a “nagy” időkből!
Egy sebesülve hazakerült főhadnagy barátunk mesélte. - “Győzelmes roham után tértünk vissza, hogy végigjárjuk a hódított terepet, beszámolhassunk fogollyal és zsákmánnyal. Ritkás nyírfaerdőn barangoltam át. Sok muszka lézengett még erre, ahogy a csapatuktól elmaradtak, dekkoltak vagy eltévedeztek; ezek vérontás nélkül estek foglyainkul. Egyszerűen visszaparancsoltuk őket a fedezékek irányába, ahol a többijét gyűjtötték és sebtiben számlálgatták is már. Egy görcsös, öreg terepélyfa alján, látom kényelmesen ül egy jóképű “ellenség”, a törzsnek dűl, és nagy odaadással babrál, sodorgat egy cigarettán. “Mars!” - kiáltom felé már messziről gépiesen ezt az internacionális szót, melyet oly megszokottá tett a háború. De nem hallja meg mindjárt, igen el van foglalva. Most meglátott; fölemeli rám kedélyesen csúf kirgiz képét, és elvigyorodik oly örömteljesen, mind a harminckét foga kivillan. Mit örül ez nekem olyan nagyon? Közelébe érek, már fel akarom emelni ijesztésül a lovaglóostorom; akkor szájába veszi azt az összeázott cigarettacsutkát, rámutat - és folyton azzal a kedves, természetes vigyorral az én szájamra is. Az ám! Az én szivarom füstöl; a fickó tüzet kért! Gyorsan és örömmel, hogy elértettem - a megszokottság régi, köteles, gépies mozdulatával veszem ki és tartom felé két ujjal a szivart. Kissé ügyetlenül, de nagy nyugalommal piszmog vele, erőlködik, szipákol, kezével ernyőz a szélnek... s én csak tartom, tartom neki türelmesen. Eszembe se jut, hogy másképp is tehetnék. Nem, mióta a világ, férfi férfinak, dohányos dohányosnak így nyújt “tüzet”, ha megszorul az utcán, színházba, vasúton, erdőn - és tán ebben van az egyedüli demokrácia! Most másféle “tüzet” vezénylünk és adunk egymásnak mi, emberek. És mikor az ipse bagója égett már - én is eszméltem, és ijesztésül felemelve az ostort, rákiabáltam: “Mars! eb az anyád...!” Egykedvűen, szelíden cihelődött, és kullogott hátrafelé; már égett a cigarettája...”
Ezt a másikat egy katonaorvos mesélte. Még apróbb apróság! A szanitéckáplár, a bandázsvivő este, lefekvéskor, szalmaágyazáskor átszolgáltatja, mind rendesen, a doktor úrnak, amit a mai három halott zsebében találtak. Azt még szortírozni kell a segélyhelyen, a hozzátartozók címét is ráírni minden darabra, hogy össze ne cserélődjenek; míg a véres, átlyuggatott gúnyákkal együtt haza nem kerülnek gyötrő kegyelettárgyul, kínzó emlékeztetőül. Van ott minden: nikkelóra, bicska, keszkenő, gyertyavég, zsíros bugyelláris, otthoni tábori lapok, egy “Szerelmi Levelező”, cseréppipa, gyújtókészség - elgazdátlanult lomok rémült árvasága. A doktor egy pillantást vet a holmikra, már az altisztre bízza; - ó, ki győzne eszmélkedni, átélni, megrendülni, sírni minden mindennapi rémségen, megszokott borzalmú kontraszton? De ni - zsebkönyv, notesz; kockás fedelű, rongyolt szélű! Kényszeredve és maga - szívétől félőn - mégis érte nyúl, belenéz: “Mizser János némöt tanulásai!” - ez van az első lapon. Azután tovább, nagy, igyekvő kerek betűkkel, amint következik. “Ánc - annyi mint: egy. Cvó - az kettő. Dráj - azt töszi, hogy: három. Fir, az: négy... És így: de csak tizenhétig. Pár lappal odább: Biszt hunkrik? - annyit tösz: éhen vagy-i, pajtás? Ik bin zoldate - hogy be vagyok rukkolva. - Így egynéhány oldalon, később már hű, szótári fordítással is sok egyszerű kiszólás, német tájbeszédben; ...és a füzet közepe táján abbamarad, hogy soha többé ne folytatódjék. Drága, drága, sírni valón becsületes, parlag és gyámoltalan, szent kultúréhség, vérverejtékes, magyar vágy! Elszokott lelki szárnyak, kallódott energiák nekifeszülése; - együgyű, áldott - tán késett vagy reménytelen is; - most-most-most, e három rémesztendőben százezrivel kellett tőben vesznie, porba mállni, semmibe esni! Kipótolódhat-e még ez a kicsi is valaha?...
A harmadikat a nyáron láttam. Deli, erős német; szőke szakállas, friss képű, szemüveges, tán kisvárosi polgár vagy műszaki munkás; karján valami Intelligenzenstreif; de kezében szatyor, bugyor, hátán teli zsák, táska; vasúttól jön, alig bírja; kétszáz lépés még a város végi laktanya. Csak valaki feljebb adná, jól hátára igazítaná, szorosabbra szíjazná az átalvetőt, mert mindjárt lecsúszik, földön hever az egész; micsoda baj lesz összeszedni! A töltés szélén öreg fa alatt kucorog egy muszka; valami szerszámon babrál, köszörül immel-ámmal, dúdol valami végtelen, nyújtott, bús melódiát. Vigyori kis sárgás, mongolos képe van, fején a kaukáziak prémes kucsmája, hátán is szőrbekecs, fürtös és fekete állatgerezna; bár langyos volt a júniusi alkonyat. Most meghallja a szőke teuton hatalmas szuszogását, ráneszel, odafordul; aztán váratlan készséggel felszedelődik, felé siet. Az már megállt, tehetetlenül roskadozva. De lám, ez a borzas kis fekete, ez az “ellenséges” nemzetű embertárs megszánta. Tudja az, mi a katonasor, azért, hogy ő maga már megszabadult tőle. Nehéz dolog az! Nagy terhek, tikkasztó utak, verejték, szomjúság, nehéz töredelem; - emlékszik ő még! És mikor már majd-majd odaér hozzá, kezét segítségre emeli, a szőkepiros ember mosolyra villantja nagy, fehér fogai sorát. Oly gyengéd, tisztes, hálás és értő ez a mosoly, olyan bajtársi! “Komin’ her - Russie, Lieber Russie... - komm’ her” - kérleli meg utólag. A porfelleges magyar nyár arany alkonyatában tikkadt akácok alatt oly szorosan egymás mellett álltak, összeutalva összesimulva, értő cinkos mosolyával a terhet hordozó, verejtékező embernek!...
Miért is nem írtam verset, kis, furcsa, szerény “háborús” balladákat mindezekből?... Még erre sem volt elég? Néhány egyszerű kép, látvány, kis jelenet, véletlenség... s tán mégis-mégis, mert nem is lehet másképp: tolakodó és együgyű tendencia?...
1916

APRÓ HŐSKÖDÉSEK
Odalépek a postahivatal fülkeablakához, kezemben az ajánlott levelemmel, és szokás szerint félhangosan megszámlálom, hány ember van “előttem”, hányan várakoznak régebben, tehát igaz jussal rá hogy előbb sorra kerüljenek. Egy baka, egy kis pesztralány, egy szegényes asszony, egy jóforma, testes polgárember; az négy; - magam az ötödik vagyok. Valóban: e tüntető, csaknem hangos számlálásban van valami pedagógiai tendencia részemről; vagy tán a kísérletező kíváncsisága; - sokszor felsült, kissé már fanyar buzdulás.
Hopp. Most érkezett a hatodik; egy új várakozó. Lyukadt cérnakesztyűs; olcsó és csapzott kalapú; poros, gondozott lenhajú, kis sovány nő; ránk tör hátmegül; a kövéres embert oldalba nyomintja éles könyökével; némán, de kitartóan tolakszik előrébb, és diadalmas sóhajjal áll meg szorosan az üvegfal mellett, vállát a munkásasszony nagykendős hátának vetve; mert épp annak a levelén dolgozik a postáskisasszony. - “Bocsánat - emberelem meg magam mindjárt (bár rögtön érzem, mennyivel kényelmesebb volna hagyni; inkább tovább várni eggyel, mint szóvitába keveredni) - kérem - szólok -, ön utoljára jött, hatodik itten, s csak utánam jöhet rá a sor!” A kis nő megfordul, rám villogtatja apró, fekete szemeit, de nem felel, hanem tovább nyomul szívós, görcsös kitartással. “Igen, magának szólok!” - Ismétlem valamivel hangsúlyosabban. “Csak nézem a postáskisasszonyt!” - mondja elfordulva, gyerekes, cselédes, feleselő hangon - “nézni azt hiszem, csak szabad, a nézést, azt hiszem, senki meg nem tilthatja!” Nem felelek; ha így van, hát jól van, bár nem értem, és kár tüzeskedni. Belsőm teli van e percben jó igyekezettel, hogy türelmes maradjak, nyugodt és alkalmazkodó; hogy morális érzésemet alkalomszerűen a legiskolásabb vagy leggermánabb nívóra egyszerűsítsem; hogy semmit se kívánjak, mint a méltányos, okos, áldott és egyedül üdvözítő rendet; de ettől aztán el ne térjek; - kényelemből és szégyellősségből, nehogy hanyagon engedjek; - mert egyszer beláttam, hogy így jó, így helyes; és a meggyőződés komolyságában semmi sem kicsinység... Eltűnődő pillantásom az öreges polgár szomszédom arcára tévedt: jóízű, csendes nevetés terpedt rajta. Hogyne; a szóváltásunkon mulat. Odanézek az újonjöttre: sovány válla reszket, minden tagja izeg-mozog - a kesztyű rongyán kibütykösödő ujjak hisztériás görcsben dobolnak az üvegen; a hang is csukló, fojtott izgalomtól reszket, ahogy áthajolva a másik nő könyökén, levelét a katona vállán keresztül a párkányig nyújtva, furcsán, ideges-sután beleköt a királyi közönnyel trónoló hivatalnoknőbe: “Milyen jól néz ma ki, kisasszony! Milyen szép piros!” - hízeleg, mintha élethalál múlna részrehajló kegyén. És ebben a percben én is felejtek tömegnevelést, rendet, hivatalos erkölcsöt, momentán kis kötelességemet és kicsikben való, szándékolt hazafiságomat; - jóízűn, léhán, kényelmesen, cinkosan, magyarosan, “közönség”-módjára elkacagom magam én is. - Mit nem adunk egy perc humoráért, pillanatnyi mosolyba feledkezésért! Nem várunk-e szívesen egy perccel tovább? Hát nem mindegy tulajdonképp? Mikor úgyis csak az elvről volt szó inkább! Észre se veszem, s rá se neszelnek a többiek, mikor ez a kis némber, ez a hatodik, e jogtipró cseléd, e cérnakesztyűs arisztokrata, e kültelki egyéniség - e minden magyar publikumok betegen világos típusa és példája, íme - célját éri az orrunk előtt. A hideg és néma, úri közönyű nő az üveg mögött, a megközelíthetetlenség glóriájával frizurás feje körül, most előrenyújtotta kezét egy mozdulatnyira; s mert ennek az írása volt a legtolakodóbban elébe nyomva, a párkányra szorítva... hát mit neki? Mindegy neki! Csak nem ártja magát a hitvány plebsz, az ácsorgó, izzadó, topogó és reménykedő nyomorult tömeg, a “közönség” kis privát ügyeibe, alacsony tülekedéseibe? Ez a tömeg azért van, hogy ő, a finom, fehér képű és nagy frizurájú, szőke hölgy, a detronizált felség, a száműzött várúrnő számára ürügyet szolgáltasson, hogy e hitvány és hozzá méltatlan munka, unalmas és lealjasító érintkezések révén hozzájuthasson előkelő és jobbra méltó élete silány eszközéhez. Ő nemes gőggel őrzi itt is női arisztokráciájának végső zálogát, a szenvtelen és néma tömegmegvetést. Ő közönyös, jéghideg idegen és távoli, mint a Sors; ő nem felel, nem tájékozódik és nem tájékoztat; főleg nem udvariaskodik és nem érdeklődik; csak némán visszadob, és nagy odavető, felületességet mímelő gesztusokkal intéz; sőt hogy e cselekvés gépiességét és sivár kénytelenségét még inkább kifejezze, állandóan hátradiskurált szomszédnőjéhez a másik asztal mellett; bizonyos hadnagyokról, csokrokról, levelekről s egyéb, a buta plebsznek érthetetlen, magas és titokszerű “ügyek”-ről... Igen, a “szép piros” kisasszony fehér keze megvető legyintésével már elvette a hatodik görcsös kezéből a levelét - intézte, írta, nyugtázta sebtiben. De micsoda diadalittas arc volt ezé a kopott kis soványé, ahogy most végignézett rajtunk, pórul járt, kijátszott, jogtalan, balekságban hivő négy emberen. Tán másfél percet rabolt el tőlünk mindössze; de keresztülvitte ellenünk akaratát. És a kielégülés, melyet ez úton szegény kis lelkének szerzett - látszott, fölér neki egy pár jó kesztyűvel, egy háborús cipőtalppal, egy zsírdrágító kövér hentes úr szigorú bebörtönöztetésével. Számára (szegény kis hisztérika!) az érvényesülés a játék, a küzdés és diadal komoly és izgalmas kérdésévé vált már e percnyi postai jelenet. Hadd legyen boldog!
Mi négyen ott maradtunk és egymásra néztünk. “Tessék” - szólt akkor nekem a testes polgár, tán az együttnevetés cinkos rokonszenvével, és utat engedett. “Tessék” - mondta a katona is, tán hálásan, hogy helyettük hadakozni kíséreltem meg az igazságért. “Tessék” - szólt a kis pesztra, mert bársonykalap volt a fejemen az övén meg csak kendő. De bennem fölébredt megint a lelkiismeret s a tömegpedagógia. “De nem úgy ám! Dehogy tessék! Maguk közt én jöttem utoljára. Minek komédiáznak? Így sose lesz itt rend!” És toltam oda a kis cselédre bízott levélpaksamétát - a már-már türelmetlen mosolyú, gúnyra pittyedt ajakú idegen és ideges, távoli és magasságos posta-úrnő fehér ujjai alá. “Ó, kérem, naccsága! Nem baj az!” - rebegi a kis cseléd zavart és megindult képpel, fülig pirosan. - “Ugyan kérem! Megszoktuk mi a várást!” - legyint a katona is, és elmosolyodik. “De szokjanak le róla, az áldóját, ha egyszer igazuk van! Kicsiségekben nem szabad engedni, lássa - mert ezeken múlnak a nagy dolgok is! Így szokja meg az ember az oktalan alázatosságot is, meg ráhagyást; aztán minek? Rendnek kell lenni, ez a közönség érdeke, ha a közönségnek kell rá vigyázni; még ha kényelmesebb is ráhagyni, hogy: mindegy! Más országban úgy is van az, a közönség maga tart rendet ilyen helyeken, és mindjárt összefognak egy véleménnyel a rendzavaró ellen; nem hagynák, tán még ki is dobnák az ilyet; mindenesetre kényszerítnék, hogy várja ki a sorát, ahogy a többi. Ezért kell minálunk annyi gorombaságot nyelni a boltban, postán, villamoson, színházjegyirodában, mert ilyen lagymatagok vagyunk! Ezért bánnak velünk foghegyről vagy nyersen, sokszor gorombán a finom kisasszonyok, a drága háborús boltigrófnők és kasszahercegnők, a bürófejedelemnők és postamárkinők. Ezért teljesítik kötelességüket tüntetőleg más arccal és modorral, ha csinos bajusza van annak, akit a pillanat ügyfelükké avat - mintha csak cselédkendője vagy netán jobb nőikalapja, melyet elfogult fantáziájuk kivétel nélkül valamiforma nemi kitartottság jelének és szerzeményének tekint; el sem képzeli, hogy tán azért is megdolgozott a viselője, csakúgy, mint ők maguk. De ami még ennél is rosszabb - tüntetően arccal, hanggal és modorral végzik dolgukat akkor is, ha például egy hadseregszállító kinézésű és kiállású valaki három páholyjegyet rendel meg a jegyirodában, mint ha a másik szerény polgári hangon, alázattal esedezik két zártszék ülésért a tizedik sorban, délutáni előadásra. Tisztelet a kivételeknek; de igen, mindennek maga a közönség az oka. És nem is lesz itt soha: se igazi alkotmányosság, se »jog a népnek«, se üzleti meg ipari élet, se tisztességes társas érintkezés, emberi önérzet, mások megbecsülése, méltóság, tisztesség, jónevelés - semmi, de semmi -, amíg az ilyen kicsiségeket kicsiségeknek fogjuk tartani, és így legyintünk rá, és azt mondjuk: mindegy!...”
Dehogyis mondtam én el mindezt, dehogyis mertem, bírtam, győztem ennyit! Csak akartam, csak elképzeltem, hogy kellene, hogy ez volna a bátorság, kötelesség... Valami megjegyzést mégis tehettem; mert mellettem a katona nagyot sodort mind a két bajuszán, a pesztonka kendője csücske alól vigyorogva kandikált fel rám, s a derék polgár megköszörülve a torkát, hátraszólt a mögötte gyülekező, váró, szorongó, új jövevény seregnek: “Hüm! Jól beszél a naccsága!” - Igen, mosoly volt az arcon; kedély és humor a hangban; - magyar humor, magyar nembánomság; - bölcs, úri vagy ördög tudja, miféle magyar: Mindegy. És ezellen nem lehet hadakozni; itt rögtön el kell hallgatni! Éreztem, hogy ha még egy szót szólok, kifakad és felpukkan körültem a nevetés; az én rovásomra. A röhej szolidaritása: - az egyetlen magyar publikumerény, az egyetlen szolidaritás. Ezért mindent elnéznek, felednek, megbocsátnak. Beszélhettem volna én itt a nagy, művelt nyugati nemzetek utcai vagy ügyes-bajos közönségének nagy, szuggeráló tömegerejéről, mely ily aprólékos fegyelmezettségben nyilvánul; hogy miképp állnak ott össze, mint egy ember, érdekeltek, jelenlevők és kívülállók, rögtön és a legcsekélyebb jogsérelem miatt; s mint nevelik egymást és önmagukat csökönyös következetességgel arra, hogy mindennapi életük vitele könnyebb, egyszerűbb, finomabb és zavartalanabb legyen... “Ugyan minek?” - gondoltam egyszerre én is igaz-magyarul. - “Éppen én legyek a postára járók ingyen guvernántja? Éppen én kacagtassam ki magam egy elvért, melynek itt tán sose lesz igaza? Megőszülhetnék belé, míg itt-ott néhány száz embert gondolkodóba ejtenék; - ejh, hát érdemes?...”
Elsiettem. Gyönge voltam, szánom-bánom; nem vagyok igazi apostol jellem, bizony. És egymagamban úgyse győzném; hiába! Segítsenek!...
1917

KATONASÍROK
A Sáros megyei határhegység zord lankáit, szeles fennsíkjait barangoltam éppen, mikor a Pesti Napló egy cikke felhívta figyelmemet a magyar katonatemetőkre - arra a szerény és szegényes kegyeletre, mely itt a mi felvidékünkön a háború mártírjainak még csaknem friss hantjait körülveszi. Megismerkedtem a zborói “Kriegsgräber Abteilung” két fiatal tisztjével, a kommandánssal és a “Sachverständiger” címen kivezényelt főhadnaggyal, ki egyben jeles fiatal szobrászművészeink egyik legérdemesebbje, az utolsó Erzsébet-szoborpályázaton a harmadik díjjal kitüntetett pályázó - egyéb minőségben pedig a háború folyamán harcképtelenné vált katona mint az Abteilung valamennyi (ötven) embere. A véletlen szerencse úgy akarta, hogy e két fiatal tiszt kíséretében kocsizhattam be mindazokat a falvakat, melyek határában katonatemetők készülnek, s eljuthattam a dicsérve említett koniecniai temetőig is, mely már Galíciában osztrák területen van. Kísérőim szíves és szakértelmes felvilágosításai és a magam szerény ítélete alapján a következőkkel számolhatok be:
A magyar földön készülő temetőket és az említett cikkben példaképp felhozott ausztriaiakat ma még semmiképp nem lehet összehasonlítani (legkevésbé persze művészi szempontból), mert a magyar temetők még nincsenek készen, sőt a kezdet stádiumában is alig vannak. Szigorú katonai parancs tiltja, hogy ősznél előbb egyéb munkához fogjanak itt, mint az elszórt katonasírok felkutatása, a holttestek kiemelése, a lehetőség szerint agnoszkálása és a temetői földbe, végleges sírjukba helyezése. Ez a rendelet nagyjából nem számított rosszul az idővel, mert az itt felsorolt munka nagyon sok aprólékos gonddal, bajjal, nehézséggel jár. Hisz itt, a legvéresebb harcok e gyászos földén minden árokszél, minden vízmosás, szántóföld, országút, hegyi legelő, orom és erdőmély teli volt hintve a háború hevenyében elföldelt áldozataival. Legtöbb helyt hant sem jelölte már az ilyen sírt, csak az a kis faragatlan fakereszt, amit a bajtársak róttak össze, és rápingálták durván, bizonytalan ákombákommal a nevet, vagy ezt: “Unbekannte - Unsere” - ha közös ezredből valók voltak; magyarul, ha honvédek. Ezek az átmeneti, gyalulatlan, dísztelen kis léckeresztkék jelölik még ma is a temetők sírjait, mert a felkutató munka még nincsen készen. Az Abteilung ötven félig rokkant katonája vagy orosz foglya rendszeres rajvonallá igazodva szokta bejárni a messze környéket, több vármegyényi határban hegyet, völgyet, falut és országutat; még mindig sokat lelnek, bár a nagyobb tömegsírok már mindenütt “fel vannak dolgozva”. Odafenn a Cserna-Hora vadon erdeiben még az elmúlt télen is leltek békés vadászemberek egy hadapródot temetetlen, egy fának dőlve; már csak a ruhája volt hadapród. El lehet képzelni, milyen nehézségekkel jár tisztán technikailag a koporsótlanul, sebtiben nyugalomra helyezett hullák kiszedése, messzire szállítása - hisz bármily rohamosan vette is birtokába poraikat az enyészet, mégsem oly gyorsan és teljesen, hogy már közönnyel nézhesse őket a babonás vagy ideges, háborúban megviselt lelkű temető katona. Hadifoglyot nem is lehet, nem is szabad kényszeríteni, hogy a hullákhoz nyúljon; csak aki önként vállalkozik a mieink közül.

A temető művészete
Ami tehát az Abteilung eddigi szorgos munkájából művészi rész, és ilyen kritika alá eshetik, az legfeljebb a temetők fekvése és tagozása. Ez pedig (a csakugyan szerencsétlen zborói temetőt leszámítva) mindenütt odaadóan lelkiismeretes művészi gond és munka eredménye; s ez meg is látszik rajtuk. Pedig ezerféle nehézséggel és fortélyos megkötöttséggel kellett itt is küzdeni. Hogy csak egyet említsek: takarékossági szempontból (nehogy az esetleges kisajátítás pénzbe kerüljön) köteles a művészi vezetés figyelemmel lenni arra, hogy amennyiben kincstári terület van az illető vidéken, ezt vegye temetőül. Másodsorban tekintetbe jöhetnek a szintén ingyen adandó egyházi földek, aztán a nagybirtokon levő területek s csak utolsósorban a kisgazdák földjei. De még ilyen körülbástyázott válogatási szabadság mellett is a temetők fekvése általában szép, harmonikus a környezettel és a céllal - figyelembe véve a községek közelségét is, a hozzáférhetőség s főleg a gondozás szempontját; mert ez nálunk legtöbbször a falusi iskolák növendékeire lesz majd bízva, a tanítók felügyelete alatt.
Felsőpagonynál enyhén félkörös a temető alakja és elrendezése gyönyörűen beleilleszkedik a szelíden lejtő rét erdős kontúrjai közé, melyek szintén három oldalról kerítik a beöblösödő szabad teret. Az ilyen elhelyezés általában a legpoétikusabb, főleg a kisebb temetők számára (ez 114 síros): enyhe lejtő erdővel koszorúzva. Ez nem támaszt túlzott igényeket a művészi monumentalitással szemben, melyhez nálunk hiányoznak az eszközök. Hutás határában nagyobb temető fekszik, 260 sírral, melyek közül hatvan tömegsír. Ez a falu és az országút széle közé került, tán a hozzáférhetőség kedvéért, s főleg mert odébb a hegyoldalak kisgazdák földjei vagy erdős helyek, hol a fagyökerek eltávolítása külön munka és költség volna. De ez a temető is, inkább széles, mint mély tégla alakjával teljesen a terephez simul. Az országút mentén fekszik, de lejtős oldalon a szemelnei temető is, míg Biharó községben egyházi földet sikerült kiharcolniok a plébánostól, a falusi civil temető közelében. A zborói katonatemető - hát ez valóban szörnyű helyen fekszik, a falu cigányvégén, az utolsó vityilló, egy marhajárás meg egy csúf vízmosás közé ékelt kopár, poros helyen. A mostani “Sachverständiger” nem vállalhatja ezért a felelősséget; idekerülése előtt jelölték ki ezt a helyet (mondják, egy holdvilágos éjszakán), tisztán katonai közegek, kiknek bár minden tisztelet megadassék, csakugyan nem ez a dolguk és hozzáértésük. Az Abteilung mostani vezetőségének legforróbb vágya volna néhány másik holdas éjszakán átlopni a kis temetőt a falu túlsó oldalára, a zborói vár aljába, patak partján egy pompás, erdőkoszorúzta kis zárt lejtőre az országút felett, mely szelíd bánattal mosolyog le onnét, és azt mondja az úton járóknak: “Jertek pihenni!” Soha temetőibb helyecskét; az Isten is annak tervezte! “De mit szólnának hozzá megint az újságok - hangzik a felsőbb aggodalom -, hogy kétszer bolygatjuk a halottakat?” Azok a csúnya újságok pedig ezúttal tán mégis megértenék, hogy a temetők nem is a szegény, porladó tetemek kedvéért csinálódnak (ó, azoknak már mennyire mindegy!), hanem miérettünk, az utódok kegyeletéért, s hogy valaha, napfényesebb korokban e mai, sötét idők döbbenetes, intő jeléül; mondjuk: az elmerengés, tisztelet, históriai érzés ébresztőiül álljanak.

Koniecna
A példaként említett galíciai temető, a koniecnai - hát ez tulajdonképpen nem is szép. Csak drága; a költségeket csakugyan nem kímélték az osztrákok. A körülbelül 45 sírhelyből álló kis temető magas hegy tetején van; olyan helyen, amely csakugyan valami egészen monumentálisat kívánna építésben, díszítésben; hogy hasson, uralkodjék, sőt hogy csak látható is legyen a völgyi útról. De bizony, csak ha már egészen felmászik az ember, és megközelíti, akkor, ötven lépésről válik csak láthatóvá öt kis köpcös valami egy sorjában; öt kemény “cérnaspulni”. Ezek pedig a temető léckerítésének oszlopai, terméskőből összevakoltak, tömpék, alacsonyak s nagy tömörségük tetejében csücsül egy-egy kis csárdás kalapka könnyű zsindelylécből. E kerítésoszlopok, a temető legjelentősebb díszítő elemei, könnyed kis léckerítéssel vannak összekötve. Bent a szintén kőből rakott “emlék”-én is ez a szellemes összetétel ismétlődik: összevakolt terméskő és romlandó, gyalult fenyőgerenda, mely nyurga keresztek formájában van a kő közé minden oldalon beékelve. Ha Isten segíti, tíz éven belül nem is fog teljesen kirohadni belőle! Ezt a hatalmas kőtömeget különben, az emléket, szintén kacér, pagodatetőkre emlékeztető zsindelykalap karimázza. Odább, a temetőben, az egyszerű fakereszteken olajfestékkel fog ékeskedni a halott neve írása. A sírok nagy része a lejtőn fejjel lefelé helyezett halottakkal kissé kényelmetlen érzést okoz: noha (persze) - azoknak már mindegy! Azonban ebben a temetőben mindenütt a pontos, technikailag körültekintő munka nyomai látszanak, olyan munkáé, melytől a költséget nem kímélték. A kőemlék belsejében üres tér van, amelyben lépcsők vezetnek fel a villámhárítóig; tömör terméskőből való ülőpadok vannak az utak végében, az utak mind mintaszerűen palírozva vannak; a követ az egészhez az egy órányira fekvő gorlicei állomásról hozták tengelyen. Százötven munkás, köztük olasz kőfaragók, másfél éve dolgoznak a koniecnai osztrák temetőn; az egész közepes számítás szerint eddig ötven-hatvanezer koronába kerülhetett.

Tíz korona egy magyar katonasír
Hát ennél a pontnál helye van már ma is az összehasonlításnak, nem korai, sőt csakis most lehet értelme. A magyar temetők “díszítésére” a megbízott művész-főhadnagynak rendelkezésére bocsátanak síronként összesen tíz koronát; tehát a negyvenöt síros koniecnai temetőt például Magyarországon 450 koronából kellett volna megcsinálni. Ebből a pénzből kell hogy teljen egy kőemlék, minden sírra egy betonkereszt cseréptáblácskával a név számára, utak rendezése, kapu, kerítés és növénydísz. Próbálja valaki megcsinálni!
A magyar temetők leendő igazi formája ma még a tervező művész íróasztalfiókjában, sőt agyában pihen. Néhány rajzot volt szíves megmutatni nekem: egyszerű, stílusos kőemlékek, keresztek; egy-egy székelyforma temetőkapu fenyőfából; a léc mellett gyalogfenyőből elevensövény kívül és általában virág, sok növény, békítőn fedni, takarni, elrejteni gazdag és élő ingyen szépségeivel szegénységünk hiányait. De vajon keresztülvihetők-e ezek a tervek még így is? Mennyit fog drágulni még őszig minden, ami hozzávaló, hogy a pontos számítást megdöntse? Főleg a fuvar! S honnét kerül szakértelmes munkaerő? A cseréptáblákat már most égetni kellene: ki bír itt a szabadban dolgozni e korai, rideg őszben, e csikorgó kárpáti tél idején? A hadi kincstártól kaptak idáig 150-200 zsák cementet, ami szűkösen 100-160 sírkeresztre volna elég (6000 sírt kell csinálniok ebben a kerületben), de mert ez a cement is fedetten állt, s tilos volt hozzányúlniuk idáig, kötőerejét körülbelül elvesztette, szóval: hasznavehetetlen. Igen; ilyen, aprólékos bajok, részletkérdések, hiányosságok vannak itt szóban - de mindennek örök refrénje: kevés a pénz. Ez az, ami szárnyát szegi minden becsületes, hozzáértő, lelkes, művészi törekvésnek.
Miért kevés a pénz? Azaz hogy miért kevés itt, ha odaát, a határoszlopokon túl oly bőven telik fényűző kegyeletre? Micsoda kvóta arányában történik itt az osztás? Miért nem tehetnék át a magyarországi katonatemetők ügyét mindenestől a magyar honvédség hatáskörébe? Ott talán módját találnák egy méltányosabb, illendőbb költségvetésnek. S tán annak is, hogy ne csak a zborói, hanem a többi kerületben is művészemberre bízassék a temető rendezése. Ezek a miértek valóban olyanok, melyekkel érdemes volna tán foglalkozni a kegyeletes magyar közvéleménynek; ha van ilyen? S ha van még egyáltalán valami a burgonyaszükségen, cipőhiányon és egyebeken kívül. Ha van, aki az élő és leendő Magyarország ügyének vallja ma ezt az ügyet is; mert hiszen a halottak felismerhetetlen maradványainak vagy szebb, háborútlan létre tisztult lelküknek igazán mindegy már.
1917

TEMESVÁRRÓL
Sajátságos képe van ennek a városnak; modern, emeletes paloták sorát hepehupás puszta gyeptérségek, kukoricások és krumpliföldek választják el egymástól; ezeket meg óriás terek és igazán gyönyörű parkok, fásított sétahelyek tarkázzák. Belső kert, a kis alföldi városok szőlőlugasos, üveggolyós, verécés biedermeierkertje ösmeretlen itt; de ha az ember kiül a Lloyd-kávéház elébe, a színházzal szemközt - tíz lépésről mondhat ítéletet az idei kukoricatermésről; a délceg szárakat kerítetlen, szabad mezőn lengeti előtte az esti szél. Mindez pedig nyáron és tavaszkor levegőt jelent, friss, zöld színeket, ingyen nyaralást, az egészség egyetlen menedékét a még most is kissé mocsaras, mélyföldi vidék klímája elől. (A városban tán egyetlen zárt, kövekbe ékelt utca vagy tér sincs; olyan, amelyikről szabad mező, fák zöldje ne látszanék.) Ősszel és enyhe télidőn pedig őrületes sarakat jelent mindez, ha például József külvárosi embernek a Belvárosban van hivatala, s a szép paloták során túl lelép az aszfaltról, átballag egy néma parkon, vagy a Béga-hidak vadon vidékén...
A Belváros és a négy külváros között fekvő, e beépítetlen, puszta terek a hajdani lebontott várfalak helyén vannak s ezek körül kijelölt régi, tilalmi területeken. E várfalakból itt is, ott is felbukkan még egy-egy darab; egy ép maradványban raktárak, másikban városi hivatalok vannak; de egészben a város rég lebontatta őket, miután megvette (keserves, drága pénzen) a kincstártól, s a helyet a régi ötszáz öles tilalmi körzettel együtt a város szabad fejlődésének engedi át. S a városrészek közeledése, összeépülése csakugyan rohanvást halad itt az utolsó évtizedekben; s ki tudná elmondani, mi mindent akasztott meg, mennyit hátráltatott itt is a mostani háború?
A hajdani várnak - a végvidék e mindig fontos erősségének - története oly hosszú és viszontagságos, mint a magyarságé e hazában. Az a vár, melynek itt-ott még ép falai látszanak (az úgynevezett Újvár), már negyedik hatalmas erődítménye ennek a helynek, mióta Árpád Titel felé vezette hadait.
A vármegyében több helyt mutatnak ősi sáncmaradványt, avarnak, rómainak mondják; de itt, a mai Temesvár helyén magyarok építették az első földvárat; a vezérek korában, a kalandozások ideje után. Már az Árpádok alatt a kunok kezén van e vadvizek és rengeteg mocsarak körítette erősség; s az ő “atyafiúi” hűségükben bízva költözik ide közéjük Róbert Károly, mikor még az ingatag trónt, sőt életét is ezer viszontagság fenyegette volna másutt. Az ő kővára tehát már a második építkezés; tölgyfa pilléreken nyugvó, minden vadvizek kiöntéseivel dacoló, terméskő burkolatú falaival. A mostani tüzérkaszárnya keleti oldalán, valami javításkor előkerült ez ősi fal egy darabja; a kőragasztó még ma is úgy fogja a téglát, hogy szétverni alig sikerült.
Királyi székhely, udvartartás helye volt Temesvár abban az időben, melyből e masszív építkezés néhány nyoma maradt. Talján mívesek és papok, udvarló vendég magyarok, egyenkint behódoló főrendek veszik itt körül az ifjú királyt; zajos és vidám élet folyik, s az országos politika szálai ide futnak össze az alig kezdődő város fölött uralkodó királyi kastély boltos termeibe. Szép, fiatal, hites asszonyai nem bírják a gőzölgő mocsarak levegőjét; a cseh Mária s a tizennégy éves, lengyel Beatrix egymás után halnak el e pár év alatt, s a harmadik asszonytól való, elsőszülött fiúgyerek is. Csak a királyi szerető, a szép magyar Csák Erzsi bírja - és szüli itt egyre-másra a balkézről való kis hercegeket és hercegnőket -, kikért a felséges apa aztán győzhette “komámurazni” a nevelő keresztapákat, szolgálatkész alattvalóit; még Jákus ispánt is, a pozsonyi bírót, akihez végre hozzáadja nagy hozománnyal a kedvest. Mert az egész világ e “kicsapongás” ellen esküdött, a papok a közerkölcsöt féltették, s egyre-másra írta dorgáló leveleit a pápa, a nápolyi ház hajdani nevelője.
Gyors hanyatlásba esik vissza a vár vidéke, ez alig sarjadzó “város”-ka, mikor az udvar mindenestül Visegrádra költözik.
Csak jó százhúsz év múlva lendül nagyot megint, mikor Hunyadi János, temesi főispán családja és délvidéki birtokai védelmét e fontos végvárba helyezi, s ott új, az Anjou-várnál sokkal tágasabb falakat s fényűző kényelmű kastélyt építtet. A mostani tüzérkaszárnya sarkán van egy szögletes torony, arról azt mondják, hogy fundamentuma az Anjou-kastélyból, föld feletti része öt méter magasságig a Hunyadi János családi fészkéből való maradvány.
A Hunyadi-vár falai az egész akkori várost és váralját befogadják már, fejlődött utcáival, csinos tereivel, fölpezsdült életével. Ide tért vissza a nagy hadvezér mindig, családja körébe, rövid pihenőkre. A várbeli kastély kápolnájában esküszi híres esküjét Szilágyi Erzsébetnek a király; ennek a tornyából nézik a rendek a Dózsa-dráma utolsó felvonásának ideglázító rettenetét. Most, a József-külvárosba vivő út mentén Segítő Boldogasszony szelíd képmása engeszteli érte a néma egeket; a régi vesztőhelyen mécsest gyújtanak jámbor hadiasszonyok, hadianyák. Imádkoznak, hogy visszatérjén, akit elvittek - lázadó jobbágyok juhádzott, kezes ivadéka -, ki a szabadság és emberség mai, boldog korában tüzes trónus helyett valami Feldspital műtőasztalán halhat kényelmes, szabad halált.
Első Ferdinánd kezén már a török hódítástól féltett, drága és fontos, utolsó menedéke Dél-Magyarországnak a Hunyadi-vár. Losonczy főispánra van bízva a védelme támadás esetére - de sehogy sem akarja vállalni, inkább ott hagyja az állását, siet engedelem nélkül Csejtére, a feleségéhez, Pekry Annához. És ígéri neki erősen: nem, nem megy vissza várispánnak! “Aki Temesvárra most bezárkózik, biztos halálba megyen!” - írja a sürgető, minden jót ígérő rendek üzenetére. És végül - mégis elment! Nem volt fiúgyermeke, fiúsíttatni szerette volna Annát és Fruzsinát; és ilyen királyi kegyért, hiába, kedvében kell járni a felségnek, megtenni, amit kíván... És sebektől borítva haldokolt már, mikor fejét vették gazul az Ahmed sátora előtt... Becsülettel, híven, “hősen” pusztult - de a férfiszív mélyén, lám, ezek vannak ilyenkor; szépen hangzó frázisok helyett Fruzsinka hozománya és egy furcsa, piciny khiméra: egy fennmaradó családi név...
Több mint másfél századig a temesi ejálet székhelye a város. A keresztény templomok mecsetekké nyúlnak, de az ostrom ledöntötte házsorok, utcák nem épülnek vissza soha tisztességesen a török kezén. Dísztelen, mocskos, keleties város lesz itt csakhamar, szűk utcákkal, gyalulatlan, magas, deszkapalánkú kertekkel, ablaktalan háremfalakkal. A házak többnyire fából vannak, ritkán téglából; bár a mai Erzsébetvárosban nemrég még mutogattak egy téglaromot, a “török ház”-at. Aki lakos el nem menekül, a lelkét is adóba fizeti; a basák, bégek nagy pénzekért veszik a török kincstártól a hivatalt, és nincs egyéb fizetésük, kénytelenek jól megszedni magukat a boldogtalan gyaurok zsírján.
Egy másik Ahmed, az utolsó várparancsnok aga másfélszáz év múlva “csupa félelemből”, még lőszerek és élelem bőségében adja fel a várat Savoyainak, a “szabadító” hercegnek. Néhány hozzámenekült bujdosó kuruc vendégnek, Rákóczi magyarjainak is szabad elvonulást kér. “Mehetnek a kutyák - amerre akarnak!” - jegyzi oda az okmány szélére a hős osztrák, akinek emlékével ma úton-útfélen találkozik az ember Temesvár utcáin. A győzelem után Mercy Claudius Florimundot bízta meg a katonai és polgári ügyek adminisztrációjával (ennek is temesvári utca és környékbeli község őrzi emlékezetben a nevét) - és sietett Bécsbe, hogy személyesen vigye meg az örömhírt. A császárné születésnapján fényes ebéd van az udvarnál a hős tiszteletére, s az idegen diplomaták nem győznek ámulni a művészi cukrászsüteményeken. Mindegyik darab tészta Temesvár ostromának egy-egy véres és gyilkos jelenetét ábrázolja - jól megcukrozva, mogyorós marcipánból.
A győzelem után kezdődött osztrákos, katonai rezsim érdeme a negyedik vár, melynek falai már az egész mai Belvárost mindenestül körítették. Ez az Új-vár, vagy Katonai-vár jelentette azontúl a város katonai, erődítményi jellegét; s legújabb időkben is kemény, konok ellenállással küzdött (már rég fölöslegessé váltan) a város polgári, kulturális fejlődésével. Csak 1905-ben sikerült hosszú alkudozás után, a városnak végleg megvásárolni a kincstártól a már 92-ben lerontott várfalak helyét a hajdani tilalmi körzettel együtt.
Azóta a városrészek egyesülése csakugyan szemlátomást haladt, egészen a háborúig. Új csatornahálózat, vízvezeték, Béga-szabályozás, villanyvilágítási célokra szolgáló vízművek, Mehala község csatolása, hídépítések és a vasúti vágányok kihelyezése a város területéről; - ezek azok a törekvések, melyek a pezsgő életű várost azóta máig mozgatják. Sok már teljesen megvalósult ebből, sok rohamosan haladt az új háborúig: az “egységes, egészséges, szép és nagy Temesvár” eszménye felé. De a gyönyörű sétányokat és parkokat a városszabályozás terve nemcsak meghagyja, hanem még bővíteni is kívánja!
1917

GLOSSZÁK
Valamelyik elmúlt hét pár napján ültek össze a régi országház nagytermében Magyarország orvosai, hogy konzíliumot tartsanak a nagybeteg ország fölött, hogy megpróbálják, ha lehetséges, “a világ számára megmenteni ezt a veszélybe jutott nemzetet”.
A honatyák hajdani padsoraiban gondterhelt vállak görnyedeztek, vidéki szabású ferencjózsefek meghatóan tisztes és tiszta redői felett korán barázdált körorvos-arcok komolykodtak, korán letarolt koponyák fényeskedtek, és mint szélben a kalásztenger, egyszerre mozdultak helyeslésre vagy heves tiltakozásra, mikor például közvetlen sorsukról, legsajátabb szakbeli ügyeikről vagy rendtartásukról folyt a vita. Ha a szónok olyasmit fejtegetett éppen, hogy helyes dolog-e és a közjóra előnyös, ha a megyei vagy járásorvosnak a privát praxist ezentúl is megengedik, vagy ha a másik szenvedélyesen követelte, hogy a leendő közegészségügyi minisztérium nehogy, az istenért, megint jogászemberekből álljon, hanem orvosokból, kartársakból, akik ott lennének e nagyszerű és nehéz hivatás minden ágában, és süketnéma paragrafusokkal az isteni Hygiénét is nem kötöznék gúzsba. Annyi törvényt, rendeletet, paragrafust, amennyi ide kell, megtanulnának ők (szentül ígérték), az orvosok és leendő orvostisztviselők csakolyan jól, mint példának okáért a bányakapitányok is meg szokták tanulni a bányatörvények minden csínját-bínját, noha szintén nem jogászok, hanem kizárólag bányászszakemberekből kerülnek.
Azok az urak, kik felé a majdani, orvosminiszteri szék már biztatón nyújtogatja bársonykarjait, akikre államtitkári hivatalszoba vár vagy tanácsnoki asztal - azok a terem közepe táján ültek. Tudományegyetemünk díszei, pompásan ápolt, lengő szakállak (s a járásorvosokénál kissé kiterjedtebb magánpraxisok), szemvakítón fényes, törzstiszti gombok és aranyos gallérok - barátságos, kegyelmesúri parolák és diszkrét mosolyok. Halványan játszadoztak el e finom redőzésű ajkak fölött, mikor egyik vidéki “kolléga” rövidesen fogadást ajánlott nekik. “Fogadni mernék - úgymond -, hogy az urak közül még egyik sem látott egy kommenciós tanyai cselédlakást - belülről!” - De valahol egy hátulsó, karzati padsorban egy másik, érdekes fogadásnak is tanúja volt e sorok írója, csaknem ugyanebben a pillanatban. “Fogadjunk - szólt egyik ifjú orvosnövendék a másikhoz -, hogy én akármi ravaszság árán, de bejutok hozzá egy percre, és ha csak öt szót is és ha rögtön kidobat, csakhogy elmondhassam és örök emlékül - de én beszélni fogok a méltóságos tanár úrral egyszer az életben vizsgálaton kívül!”
De ne tréfálkozzunk! Ezen a gyűlésen nem csupán az orvosok szakbeli adminisztrációs ügyeiről folyt a szó, hanem ezen kívül és többnyire általánosabb kérdésekről, véresen komoly, halálosan fontos dolgairól ennek az országnak. “Megőrizni és megtartani az embert - az e-hem-bert. Legnagyobb és legdrágább kincsünket...!” - dalolta az excellenciás csalogányhang bűvölő anyamosollyal, csucsultató mozdulattal az isonzói csata új fellángolása napján, de a teremben azért komoly és lelkiismeretes emberek komolyan és lelkiismeretesen beszéltek e súlyosan tévedt faj földi életéről és jóvoltáról. Felsorolták például, hogy mennyi ma (azaz volt a háború előtt) Magyarországon a szabadon járó őrültek, a fertőző nemibetegek és tuberkulotikusak, az ellátatlan gyermekek és anyák száma. Megpróbálták pontosan kifejezni (habár csak az “öröklődés” még igen tisztázatlan és részleteiben ösmeretlen “törvénye” alapján), hogy mekkora degenerációt jelent száz év alatt egyetlen iszákos ember vagy asszony fajfenntartó szereplése a földön; és merészen radikális ellenszereket ajánltak. Általában igen-igen sokféle, okos, egyszerű vagy nehézkes, olcsóbb vagy túl költséges, kézenfekvő vagy kivihetetlen módszereket minden bajok szüntetésére, javítására. Nagyon tanulságos és érdekes dolgok hallatszottak itt a tudnivágyó laikus számára, sőt talán leginkább az ő használatára, mert hisz az itt felsoroltakban orvos - orvosnak (úgy hiszem) már semmi újat nem mondhat. Szinte kár volt zárt körű szakülésnek csinálni ezt, hová újságírói igazolvánnyal is csak nehezen jutott be első napokban idegen - s tán a nagyközönség, az utca jó ösztöne nyilvánult meg, mikor végefelé merészen ignorálva minden rendet és teremszolgát, pesties könnyedséggel, de őszinte érdeklődéssel tódult befelé, és ellepte a padsorokat; fülelve, kritizálva, tovább vitatva; hisz elvégre is róla, az ő legdrágább javáról tanácskoztak itt.
... “Nem lehet, hogy is lehetne - mondotta egyik szónok - igazi higiéniát teremteni az iskolák gyökeres reformja nélkül! Hiszen ott kellene már az emberbe higiénikus lelkiösmeretet nevelni, akárcsak erkölcsöt, vallást, honszerelmet, vagy hogy rosszat is mondjak: militarizmust. (Fölzengő, heves taps!) Ehelyett korán és tömegesen megy tönkre az egészség a túlzsúfolt iskolákban, túlterhelésben idegrontó metódusokban, korai fertőzésben.” “De még kevésbé lehet - hallottuk egy másiktól - bármit is kezdeni addig, míg a hadsereg mostani békelétszáma van érvényben. Míg a falvak virágát, az egészséges ifjúságot három szörnyűséges esztendőre kiragadják élő környezetéből, friss szerelmi életét a városi prostitúció karjaiba dobják, szennyes és felelőtlen szeretkezésbe, aztán három év múlva elléhultan és testben nyomorodottan küldik vissza a faluba, felelős, monogám szerelembe, késett és megrontott családalapításba.” “Pedig mégis - mondotta a harmadik - a család az első, itt kezdődik minden! Csak erkölcsös, tiszta és szoros, monogám családi életből nőhet ki egészséges nemzedék. S míg érvényben a mai, szörnyű házasságjog, a szellemi munkások kényszerű cölibátusa, a kései nősülhetés veszedelme...” - És így ment ez tovább. Semmi sem javulhat a másik nélkül, a másik a harmadik nélkül. Az ember beleszédül, ha soká hallgatja. Hiszen ez a mesebeli Együgyű Szőnyeg; ha akármelyik csücskét, virágát megfogom, emelném: nem lehet magában; a többi is jön vele. Hiszen itt akkor mindent, mindent reformálni kell, megváltoztatni... vagy tán megszüntetni, újraépíteni. De hiszen akkor... hogy is vagyunk akkor? Itt kő kövön nem maradhat?
És feltéve, hogy lehetne egyenkint, szép sorjában, a keretek meghagyásával, a rendszer megmaradásával (tán építtettek már úgy is), de miből, Úristen, miből. Mennyi milliárdba kerülne; ezt nem számította össze senki a kongresszuson, és nem ajánlta komolyan, hogy honnét vegyük? A “csak egy virágszálat” jótékony bazárból talán? Olyan óriási áldozatok, olyan mérhetetlen pénz kellene, amennyiből akár egy egész esztendős, nagy világháború kitellenék minden ágyústul, mundérostul, katonástul. Csakhogy ez ma már - mínusz vagyon! Kő kövön nem maradhat; de lesznek-e egyáltalában köveink? Tán még a földanya csontjait is egymás vérző fején törjük össze, ha még soká tart!
A teremben felállt egy szónok (nem orvos, nem szakmabeli), s a helytelen birtokpolitikáról kezd beszélni: ezt vallja minden baj okának. És váratlanul, meglepően spontánul felriadó tetszészaj kíséri minden szavát. Mi ez, honnét fúj itt a szél? Ezek a vidéki urak nem tudnak pesti klikkekről, és egy már-már “kormányképes” párt alakulatai s a már-már képviselő vezérek dolga idegen tőlük. Csak annyit értenek vagy éreznek meg: itt van egy csoport ember, kik állítólag valami mást akarnak, mint ami eddig volt és van? És ennyi elég, úgy látszik, ma minden elkeseredett, agyonfáradt, szenvedő embernek, elég! Valami mást, mert ahogy most van, az elviselhetetlenül rossz. Ezzel ma meg lehet fogni a szenvedő világ szívét. Egy másik szónok a kétkezi munkások napibéréről mond statisztikát; a háború előttiről (mert ahogy most van az a bértöbblet - úgymond -, a háborús drágaságban nem számít). Beszéd közben az órára néz, és mivel csak öt perc a felszólalások ideje s a finom átmeneteket el kell hagynia - befejezi egy csattanóan merész és egyszerű kijelentéssel: hogy minden orvosnak s az orvosoknak leginkább kötelességük volna egyszeriben szocialistává lenniök... Egy percnyi döbbent csend, valahol két tenyér összeverődik... és mögöttünk, előttünk, fent, lent, hatalmas, szűnni nem akaró orkánja riad fel a tapsnak. Mi ez? Középütt kissé meglengnek a szépen ápolt szakállak, mint a vihar szelére a kövér kalászok, a finom mosolyok megfagynak egy pillanatra - de a szónok azontúl nem fejezheti be mondatait; újra meg újra félbeszakítja a helyeslés, a tüntető, elszánt, viharos tetszés zaja... Szimptóma ez?
Szimptóma ez; és van-é tovább is? A gyűlés végén odafordult hozzám egy régi ismerősöm, vidéki orvos, középkorú, nagyon okos, kissé eltökélten független gondolkodású ember. “Mit, a szocialisták? - mondja haraggal. - Azok csak hallgassanak! A legrosszabb munkaadó a munkásság, az ő drágalátos ipari munkásságuk; úgy fizetik az orvosaikat a munkásbiztosító pénztárak, hogy felőlük akár örökké éhségsztrájkban ülhetnénk. Ha nem gondoskodnánk magunkról egyebütt. Munkások! Hát én mi vagyok; én nem vagyok munkás? Akár az ő teoretikusaik valamennyi definíciója szerint? A mások munkájából élek talán, vagy nem termelek-é több értéket a szakadatlan szakadásig munkámmal az emberek jóvoltáért, mint amennyit az életem meg a családomé felemészt, megeszik? Gondoskodhattam-é tisztességesen az öreg napjaimról, gyermekeimről holtom után? Micsoda önkény az, hogy ezek az urak csak az ipari, gyári munkást nézik munkásnak; amelyik (kivált minálunk) számra nézve is kisebb, mint akár az úgynevezett “szellemiek” (szegények), akár mondjuk: a gazdaságiak? És mit érnek viszont a “polgári - radikális” (fából vaskarika) egyesülések; miért nem állunk hát be egyszerűen és szerényen az “agy-munkások szakszervezete”-ként, ha ezen az úton van valami remény. (Tán mert a nagyobb szétosztottságban több a vezérkedő hely, pozíció, lehetőség?) Epés vagyok, igazságtalan? Lehet, de ez így, amit csinálnak, nagyon is részleges és - igen: szűkkeblű nekem. Amíg nem védelmezettjük valamennyi elnyomott és jogtalanul szenvedő ember, addig az anyagi sorsjavítás is csak illúzió, egyik elnyomott csoporté a másik rovására megy; ezt látni most. A háborús munkabéremeléseket nem a tőke, nem a munkaadó fizeti meg, hanem egy százszor elnyomottabb, megkötöttebb fogyasztóréteg, egy kizsákmányoltabb munkáscsoport, a “szellemiek”-é. A házmesternénk (vasmunkás a fia, dongás a másik, a veje hentes) dugott libát hoz haza minden harmadik nap. Ára: nyolcvan korona. Csak rajta (a műveltségén) múlik, hogy ezt a pénzt nem adja néhanapján könyvre, több fehérneműre, lakásdíszre, hanem megeszi libacombban; ez privát ügy. De az a szegény törvényszéki bíró a második emeleten! Huszonöt éves koráig tanult, aztán folyamodott, protekcióért lábalt, aztán aljegyző lett, jegyző, albíró, satöbbi; szerelemből nősült (szegényen), véletlenül négy gyereke született hat év alatt... Csak szidjon, hogy elfogult vagyok, kicsik a szempontjaim. Hát az övék?”
... Tovább is van, mondjam még? A mi barátunk mondta, az utcán is folytatta (mellettünk lépkedve) a heves, “kipakoló” zsémbelését.
- “És általában: az anyagi sorsjavítás, ha már erről van szó. Hát idea ez, lelkesíthet-é igazán, adhat mártírokat, fanatikusokat a “tyúk a fazékba” eszméje. Öregebb Liebknechtjük egy-két évtizeddel ezelőtt még az “egész emberi faj számára kultúrát, egészséget és igazságot” emlegetett, s az anyagi lélegzethez jutást, sőt általában a munkásságot csak mint ennek eszközét tekinthette. Szóval mégis: valami egyetemesebbet, vallásosabbat ígért. Áldozatra, nekiszentelésre, életre és halálra lelkesítőbbet, érdemesebbet. A “szociáldemokráciát a polgári demokráciától éppen bátorsága különbözteti meg. A munkásság nem javítást akar, hanem változást!” - ilyeneket is mondott. A mostaniak bevallják (ha az ember négyszemközt, kissé megszorítja őket), hogy csak pártállás az övék, de olyan, hogy nincs is tulajdonképpen (mit szól ehhez?), nincs is összefoglaló gondolata, programja, teóriája; még kevésbé “dogmája”. (Mennyi lenézéssel ejtik ki ezt a szót!) Hisz a zseniális, az apostoli Marx legsarkalatosabb teóriáit (például a tőkéstársadalom magát tönkretevő, önként felemésztődő természetéről szóló teóriát) is meghazudtolta azóta az élet, s ők mégis élnek, szervezkednek és a munkásfazekak tyúkjait kopasztva odaadón hátráltatják, késleltetik ezt a Marx megjósolta társadalmi végelgyengülést, világszegényedést, mely tán elhozta volna a gyökeres megoldást. És mindezt a mai keretek közt! Szó sincs róla, igaz és hű zsoldosai, becsületes képviselői küldőiknek. Inkább mások ne egyenek tyúkpecsenyét! Pedig ahol a tyúk, ott a hatalom! Nem hatalmaskodik-é máris rajtam a suszterem, akihez lyukas cipőmmel, kétszáz nekiszánt koronámmal esedezve beállítok, és gúnyos ridegséggel kiutasít? Hát a házmesternénk fia, a dongás, nem nézi le mélyen, a műveletlen ember nyegleségével a szegény törvényszéki bírót? De semmi! Egy “kormányképes” párttal több fog ülni a parlamentekben és háborúra szavazni a legközelebbi háborúkor. Minden egyéb: utópia; mondják! Hogy félnek ettől a szótól, hogy mosakszanak! Pedig csak utópiákért halnak dicsőült arccal mártírhalált az emberek; vagy ami tán fontosabb: csak általuk volt és várható mindig a világnak bizonyos kis mértékű megváltozása, egy-egy fokocskával jobbra fordulása. “Krisztus feltámadott - valóban feltámadott; halleluja!” Még ma is szíven rezzent ez a drága, szent húsvétos, gyermekes - biológiai képtelenség. A kereszténységet például azzal intézik el, hogy megcsalta az emberiséget, senkinek sem adott jobb életet, igazi boldogságtöbbletet, csak dogmákat; hazug másvilágot kárpótlásul a tömegeknek, míg maga is kizsákmányolóik közé állt. De vajon az idea ebben a hibás? Nem inkább Konstantinus államcsínyje, a korai hatalomra juttatás volt romlása? De az első századokban annyi szépséget, jóságot, igaz testvéresülést, lelkies boldogságot, emelkedettséget produkált... És kultúrát később, és egészben mégis kitartott egy-két kis ezer évet. Vallás volt, erkölcs volt, cél, eszmény, szentség, út, igazság, élet! Amennyit belevittek, belekívántak, annyi volt: megváltás! Valami ilyen kellene megint...”
- “Az emberiség öregebb lett azóta!” - vetettem közbe halkan.
- “Igen, igen, meglehet! Már nagyobbacska gyerek, már lehetne vele tán másképp is beszélni. Megmondani neki nyíltan: Hát nincs semmi, nem a Kisjézus hozza, nem a gólya hozza - ha a csillagok földjére léghajóznál, ott se várnának mennyei seregek, csak érthetetlen okú és rendeltetésű szerves élet, és te ott is egyedül, egyedül volnál; magadra és egymásra utalt: ember. Ez tragikus, nehéz igazság, de én megbízom benned, és vállaidra teszem: bírjad! Bírjad emberül, és csak azért is légy jó, tökéletesedj, dolgozz másokért!... Ez is lehetne vallás, teremthetne szépséget, erőt... Jól van, jól; abbahagyom! Már nagyon belebonyolódtam!”
És elbúcsúzott sietve a mi barátunk; pedig azt hittük: sokáig fog még így beszélni nekünk. Kicsit restelkedő, katzenjammeres mosollyal köszönt el e dilettáns és rendszertelen és komolytalan szociológus; ki még e jeles tudomány technikus terminusainak sincs (uram őrizz!) a birtokában. Sietett, mert ebéd előtt még néhány ingyen paciens várta, néhány szegény “agymunkás” ismerőse, kikre ráparancsolt, hogy menjenek fel a hotelszobájába, meg fogja vizsgálni, mi bajuk, mert szörnyű sápkórosan néznek ki, mióta utoljára látta... Hát ilyen naiv, ilyen fantaszta!
1917

DIALÓGUS
FÉRFI. Ohó, még ne! Jól be kell állítani, másképp nem azt látod benne, amit kell! Ami lényeges. Pedig az az első, ott kezdődik minden: látni tudni a mikroszkópban!
NŐ. Ej, hisz most először mindegy, hogy mit látok benne! Mikor az ember még semmit se tud. No, siess hát! - Alig várom, hogy végre egy  s e j t e t, egy igazi sejtet lássak! - Jó, hisz tudom, hogy nem olyan; hogy el van halva, mesterséggel preparálva, föstve őrülten nagyítva - az üveg rendellenességei deformálják - mindent tudok, drága. Mégis - nagyon meg leszek hatva. A  s e j t e t  fogom látni, amiből minden felépül. Az ősi egységet, az elemet a lét eredetét és igazi formáját, ahogyan a semmiből öröktől fogva lett. S ahogy van és lesz bennem és benned, a mi testünkben, a szerelmünkben - a  C s o d á t, szóval, így, előttem, átlátszón, egy kis masinériában - ahogy kiszedted egy huszonhét éves leánynak az ovariumából. - Vagy a pajzsmirigyéből? Mondd, miben is halt meg ez a teremtés?
FÉRFI. Nem jut most eszembe! Nem fontos!
NŐ. Azért érdekelne. - Vajon csinos volt?
FÉRFI mosolyog. Ezzel igazán nem szolgálhatok.
NŐ. Nem szoktad megnézni a boncolóasztalon? Csak úgy mellesleg, véletlenül, kíváncsiságból? Én megnézném.
FÉRFI. Furcsa, de tényleg nem ér rá az ember. - No, most mindjárt! Vigyázz, ne fixírozz, mert ez nagyon fáraszt - úgy nézz bele, mintha messzire a levegőbe néznél! Ez a helyes, ezt mindjárt első pillanattól így kell megszokni.
NŐ. No, hisz most mindegy - most csak úgy kíváncsiságból, laikus érdeklődésből - hisz tudod. Különben jó, majd úgy nézem, ahogy mondod. Add! Belenéz. Teljes mértékben fixírozza. Örömmel. Aha! Jaj, de szép! Furcsa, tarka térkép! Milyen zavaros! Várj csak - a sejtek? - A kis fekete magvakat mintha látnám néhol, persze, de oly kuszált minden. Néhol duplák, néhol egészen összefolynak, elmosódnak. Ó, hisz némelyiknek magja sincs! Csalódva. Arra jobbra a falak se látszanak, nincsenek határok, az egész összefoly. Kedvetlenül. Nem is sejtek talán!
FÉRFI mosolyog. Nem, kedves, mikor az ember először belenéz, nem is szabad, hogy sejteket lásson: hiszen erre elvégre még semmi oka sincs.
NŐ. Hát mit lásson?
FÉRFI. Fonalakat, stráfokat, kéket, zöldet - pöttyeket, pontokat; - de mindezt biztosan, alaposan és elfogulatlanul.
NŐ. Nézd, kérlek, az ugye, már mégis teljesen bebizonyított, el nem vitatható igazsága az élettannak, hogy mindennek elemi alakja a sejt, és hogy ez valóban ott van, és megtalálható mindenütt.
FÉRFI kissé szomorúan. Rendkívül sajnálom, de igazságokkal végképp nem lehetek szolgálatodra. Azokért mégiscsak a kátét kellene felütnöd.
NŐ. S amit ti kerestek, amiért éltek?
FÉRFI. Úgy nincs köze az  I g a z s á g h o z, mint a költészethez. A mi dolgunk az, hogy alázattal és odaadással próbáljuk észlelni a dolgokat - illetve annyit belőlük, amennyi ép és közönséges emberi érzékekkel megközelíthető. Először is tehát pontosan, elfogulatlanul, hozzáadás, elvevés nélkül - fantáziálás és előítélet nélkül l á t n i,  s z a g o l n i,  t a p i n t a n i  etc.
NŐ. No, és aztán megkeresni az okot.
FÉRFI. Pardon - a  m a g y a r á z a t o t .
NŐ. Több lehető közt, ugye - a legvalószínűbb magyarázatot?
FÉRFI. Azt, amelyik legtöbb más magyarázattal összefüggésbe hozható. Amelyik a legtöbb más jelenségcsoportot is magyarázhat egyszersmind. S ezek közül is: - amelyik ezt  l e g e g y s z e r ű b b e n teheti - legkevesebb maradékkal, hézaggal és kivétellel. Szóval - a legtermékenyebb magyarázatot.
NŐ. És ez - neveztetik aztán igazságnak?
FÉRFI. A normális emberi elme úgy van megalkotva, olyan már a természete - hogy hajlandó az ilyen magyarázatot úgynevezett  i g a z s á g nak  elfogadni - mindaddig, míg termékenyebbet vagy termékenyebbnek látszót nem kaphat. Eszerint...
NŐ. Eszerint abszolúte véve semmivel sem igazabb az, hogy a föld kering a nap körül - mint hogy megfordítva?
FÉRFI. Mindazok a körülmények, melyek a bolygók keringéséből - bizony a régi, geocentrikus rendszerből is kimagyarázhatók - egészen pontosan. Csak sokkal bonyolultabb módon, nehézkesebben - kevésbé elegánsan, hogy úgy mondjam.
NŐ. Szóval, te egyáltalában nem vagy egészen bizonyos benne, hogy a sejt...
FÉRFI. Mely annyi szép, szociológiai hasonlat szülőanyja, ugye, szegénykém? Hát nem. Isten őrizzen, hogy “egészen bizonyos” lennék: ez megállás volna, fejlődést gátló - akadálya esetleg valami még szebbnek, termékenyebbnek, újnak. - De többet mondok: aki először látta meg és említette a sejtet, szintén nem hitt benne úgy, mint egy buzgó apáca az oltári szentségben. Úgy találta, hogy ha ezt a sok igen különböző és bizonytalan valamit, melyeken az észlelhető közös tulajdonságok (a  m a g  s az elhatároló  f a l  például) - szintén nem mindig határozottak és feltétlenül meglévők - ha ezeket mégis közös néven nevezi, hasonlónak, ugyanazoknak fogadja el s az élet alapelemeinek -, akkor igen sok olyan élettani jelenséget tud könnyen és elegánsan megmagyarázni, amelyeket azelőtt nem tudott. Ezért s  t i s z t á n  e z é r t  kötelezve érzi magát, hogy...
NŐ. Ezt már értem. De lásd, mielőtt kipróbálta, hogy mit és mennyit és hogy magyarázhat vele - előbb csak úgy vaktában bele kellett mennie.  M i l y e n  a l a p o n  látta valószínűnek, próbálásra érdemesnek?
FÉRFI. Hopp, ez már az intuíció - nevezheted isteni szikrának vagy ihletésnek... Melynél fogva ő ezt a tudás mai fokán termékenyebbnek  s e j t e t t e, többet ígérőnek. - De semmi esetre sem  v a l ó s z í n ű b b n e k; valami abszolút mértéke szerint az  i g a z s á g n a k  - mert ilyen mérték nincs, és ennélfogva igazság sincs, hacsak nem - mint már említeni bátor voltam, a kiskátéban.
NŐ. Miért van, hogy az ember mégis éppen erre kíváncsi? Hogy én, a romlatlan laikus úgy érzem - vigye az ördög, ez mind nagyon szép, de az egésznek ott kezdődne számomra minden értelme és értéke, ahol közeledést látnék vagy hinnék legalább ahhoz a - khimérához... Ej, hisz ez el nem vitatható emberi hajlam.
FÉRFI. Hogyne! De metafizikai hajlam - nem természettudományi. S mint ilyen, közelebb van a költészethez, mely szintén - ó, nagyon gyönyörű és jogosult és minden... Csak, tudod, a természettudósnak kötelessége elfojtani magában lehetőleg ezt a poétikus hajlamot, mert zavar a dolognak szerény, odaadó, pontos, türelmes szemlélésében - rögzített és őszinte érdeklődésében. Hidd el, munka közben az Igazságra gondolni éppolyan bűn, éppolyan tudománytalan (hogy ne mondjam: stílustalan), mint például az Emberiségre vagy a Jövőre vagy a Tudományra vagy más hasonlókra. Nem, Newton nem ért rá ilyenekre, miközben az a bizonyos alma az orrára potyogott. Minden figyelmét az almára kellett összpontosítania.
NŐ. Hát jó! És akkor elkezdett gondolkozni: miért is, hogyan is potyog az alma. Most aztán valamennyi lehető magyarázatot megvizsgált? Részrehajlatlanul egyforma odaadással és pontossággal; - aztán mind összehasonlította egymással? Hány ezer volt, kérlek? Hány évtizedbe telt? - Végre: mert úgy találta, hogy a géténégyzet-per-kettő tán eggyel termékenyebb, eggyel többet megmagyaráz a többinél, hát - Isten neki - ezt választotta?... Mondd, drága! Egy picurkát nem  s z e r e t t e  jobban azt a géténégyzetet? Nekem megmondhatod! Nem volt egy kicsit gyengéje; egy kicsit szerelmes bele? Vagy egy kicsit elfogult, apai gyöngédséggel iránta?
FÉRFI. Akkor lett volna ideális tudós, ha: n e m. Halkabban. De lehet, hogy akkor nem sült volna ki semmi a dologból.
NŐ. Végre, végre - kicsim! Szóval - nem is volt olyan elfogulatlan az öreg. Szerette az Igazságát, kívánta hogy az jöjjön ki, egy kicsit még forszírozta is tán - és ha nekimennek, ha tiltják és zaklatják - egy kicsit hadakozni is, egy kicsit szenvedni és meghalni is érte... olyan fontos volt neki. Mint a másiknak, hogy mégis mozog... Miért is? Miért is? Mert valahogy közelebb érezte magát ezzel az egészhez, ami van - ahhoz, ahol minden összefügg, valami gyökereshez és végsőhöz - ahhoz, ami mindenkit lázba hoz és érdekel. Nem tudom...
FÉRFI. A végső megfejtéshez, a világproblémához, mi? Hát nem, ha mondom. Ha ilyesmikre gondolt szabad óráiban, így szórakozott, akkor már nem a tudós dolgozott benne, hanem a filozófus (a mindnyájunkban rejtőző) szórakozott ártatlanul. Azt hiszem, a tudományban a munka értéke, komolysága, eredménye - minden ezen múlik leginkább: minél teljesebb, aszkétább, szigorúbb dologiság. A világ?... A lét?... A minden?... Hm - arról van szó, hogy ez a villanylámpa, íme, ha megnyomom a gombját, hát meggyúl. A tudományos észjárás - a “paraszti, józan” észjárás, mely pipaszó mellett ezt szép aprósan, tempósan, igényesen megókumlálja. Hogy a fenébe is?... A drót, a rezgés, a fény... Ösmert, tapasztalati elemekre vezetni... Energia-átalakulás... hisz az elhajított kő megmelegszik és csattanik is...
NŐ. Szóval közvetlenül nem észlelhető dolgot - “folyamatot”, no - legalább olyan világossá tenni, mint a közvetlenül látható-szagolhatók. Várj csak. Ez az egész?
FÉRFI. Ohó, nem jó a sietség. - Felgyúl a lámpa így és így. - Felgyúl a villám így és így. - A fontos az, hogy ezt a kettőt...
NŐ. Egymással magyarázzuk? A lámpa - mint a villám. A villám mint a lámpa. Ennyi az egész? Minden hasonlat. “Jedes Vergängliche ist nur ein Gleichnis.”
FÉRFI kezet nyújt nevetve. Gratulálok! - De bármint fájlaljam: nem ennyi az egész. Felgyúl a lámpa s a villám. Valami hasonló van itt tényleg - próbálja feltenni a tudós. Ezt a hasonlót mondjuk közösnek, és nevezzük villamosságnak, energiának...
NŐ. Lehetne Jancsinak is.
FÉRFI. Úgy van, Jancsinak, ha parancsolod. Azon múlik, hogy ennek a Jancsinak a felléptetésével sokféle, lehetőleg többféle minél többféle más jelenség is, mint mondtam, összefüggésbe hozható legyen. Tudományos munka tehát: a vizsgált jelenséget a vizsgálat alapján valamilyen nagyobb összefüggésbe sorolni - vagy új összefüggést keresni a kedvéért, vagy más meglevőt felbontani a kedvéért, vagy kibővítni, új jegyekkel megtoldani azt a Jancsit - hogy még ez az új észlelet is odaférjen némi erőlködéssel. No lásd, ezen vannak aztán a tudományos harcok késhegyig. Kell-é már bontani? Bele lehet-é még szuszakolni? Ilyenkor az észleletek helyességén, pontosságán lovagolnak. Kételkednek egymáséban, mert hogy mikor válik szétszedéssé és újból-összerakás kényszerűséggé, abban rendesen megegyeznek.
NŐ kissé zavarban. Tehát játék az egész?
FÉRFI. Igen... hát nem is egyéb. Csakhogy - a játékszabályok nem önkényesek, nem valami megegyezés szerintiek, hanem adva vannak az észben, a közönséges emberi észben. Abban, hogy: csak így lehet gondolkozni - és másképp, normális, józan ész szerint nem lehet... Egyébiránt, hogyne - éppúgy nevezheted játéknak, mint a költészetet, a bölcselkedést vagy a játékot. Mi nem az? A házépítés, a krumpliültetés - egy tályog kioperálása.
NŐ. A felfedezés, a találmányok tehát, a zseniális gépek, a nagyszerű klinikai eredmények - mindennek, persze, semmi köze a “Tudományhoz”?
FÉRFI. Mindez nem komolyabb és nem sekélyebb dolog, úgy - sub specie aeternitatis éppolyan értékes lehet - éppoly “kedves az Isten előtt”, de egészen más. Semmi köze a tudományhoz, ha csak nem új és új rektifikáló kísérletnek vesszük valamennyit, új próbáknak az összefüggés helyességére - de mint ilyenek is, hamar fölösekké, unalmasakká válnak. Nem hoznak semmi újat.
NŐ. Szóval - igen gyakran mondja ezt: “szóval” vagy “tehát” - arról van szó a tudományban: az ész hajlama szerint van egy játék - hogy lehetőleg többet, minél többet összefüggésbe hozni, valami közös nevezőre hozván egy Jancsi, egy “energia” stb. felvételével... No és legvégin talán mindent - ez egész világot... Egyszer csak valami ilyennél lyukadni ki, hogy: minden energia. Vagy efféle.
FÉRFI. Hogyne, ezt teszik is elöregedett urak, pályájuk végén, halálukat érezve. Monista prédikációkat is tartanak - egy szép, munkás, eredményes élet után megbocsátható az ilyen kis ártatlan szenilitás.
NŐ. Miért az?
FÉRFI. Mert léhaság, fáradtság, ugrás, könnyebb-végin fogás. Elgaloppozás. A Világ? Uramisten! Mikor itt nő egy kis bokor, levelet, ágat hajt - és még ezzel sem vagyok készen.
NŐ. Miért nő a levél? Igen, úgy is lehet felelni, hogy: mert az Isten akarja. Ezzel is visszavezettem egy okra, egy X-re mindent, és összefüggésbe hoztam ezen jegy alatt: Isten.
FÉRFI. Igazad van, ez a játék is szép és jogosult - mert nyilván emberi hajlamban gyökerező. De az összefüggés itt ellenőrizhetetlen.
NŐ. A tapasztalattal?
FÉRFI. Nem. Az emberi ész törvényeivel. A “csak így lehet gondolkozni”-val - s az érzéki tapasztalat alapján álló törvénnyel. Ez olyan játék, amelynek törvényeit önkényesen csinálták meg - bár szintén természetes emberi érzések, hangulatok, szükségek alapján.
NŐ. No jó. És ha az ember azt mondja: a levél azért nő, mert a faji akarat működik benne... Ez a válasz csakugyan tudománytalanabb... lám, csakugyan - mintha azt mondanám, hogy: azért, mert energiaátalakulás megy végbe benne. S minél közelibb, minél “dologibb”, ahogy te mondod - annál “tudományosabb”. Például, hogy azért, mert hő- és fényhatások következtében - mit tudom én - a sejtnedv megszaporodik, s nyomást gyakorol - mit tudom én - szóval ilyesvalami...
FÉRFI nevet. Egyforma csacsiság mind, mert egyformán nem hoz közelebb a dologhoz. A tudomány kérdése nem a: Miért? hanem a: Hogyan?
NŐ. “Szóval”, tudomány az, ugye, ami lehetőleg termékeny összefüggésekbe hozza egymással az érzéki jelenségeket, s ezáltal lefolyásukat magyarázza?... Hopp, ez nem igaz. - Feltételezett, de sohasem megdönthetetlen törvényeket keres, velünk született hajlamból, kedvtelésből, de úgy, hogy ez ne hangulatot elégítsen ki, mint a vallás és a filozófia, hanem az ész, a normális emberi ész természetes igényeit, a gondolkozás szükségszerű módját. - Jó így? De szükséges, hogy a dolognál maradjon, s óvakodjék olyan messzire ugrani, hogy az egész világot egy törvényre akarná visszavezetni. Mert... miért is? Mert - az emberi ész - ugye, ilyen sokoldalú és bonyolult tudományos összefüggés ellenőrzésére ma képtelen. Ilyenek már, ha belemegyünk, legfeljebb a hangulatunkat, vallásos hajlamunkat, érzésünket elégítik ki. Vagy azért-e mert - megszűnik a játék, ha valamennyi kártya kijött... Istenem, lásd, hiába. Belezavarodtam. Tudomány, ugye az, amibe az ember nem zavarodik bele?...
FÉRFI. Ellenkezőleg. - Hisz azért menekül néha, ha elfáradt ha öreg bácsi lett, ha beleunt - a tudós is néha a végső Törvényhez a “minden energiá”-hoz vagy effélékhez. S ha egyszer majd én is megcsináltam, amit akarok, ha elértem egyet-mást, és békén pihenek fügefám alatt, majd meglátsz engem is...
NŐ. Kerek paptalárban a Sonntagspredigtre menni, átszellemülten, az örök igazság napja felé fordított arccal. Milyen szép leszel kis kedves öreg, kis komótos, pipás, papos - milyen jól fog állni neked az a talár.
1917

SZEMÜVEG
Beköszöntő
Láttam, hogy emelték orruk vékonyult nyergéhez nagyanyáink, mikor még okuláré volt a neve; mily gépies és kész készséggel, melyhez már régen szó sem fér: elvégeztetett! De aztán anyáink jöttek, a drágák, és érte nyúltak ők is, ó... hamar; reszketve és szégyellősen, hervadt kis kérdező gesztussal: “Hát csak ennyi volt?” Ennyi volt és ily hamar vége, a harmincadik év és harisnyastoppolásban fáradt, házizsémbeléstől ráncosult karikájú szemek. Elnéztek az üveg fölött, és keresgéltek a “múlt” - valami félaraszos kis báli múlt ereklyéi közt. Istenem, olcsó tüllfodrok a főutcabeli rőfösboltból, hajdani kotillonok lenge lomja... s egy tört rugójú zenélő óra ütemére, cincin, szívükre tipegett a régi kis báli cipő! Kicsit keshedt bizony, elferdült, tűnyi sarkával, elkámpicsorult orral; egy kiérdemesült kis selyemveterán, ki megtette kötelességét. Egyszer, az utolsó báli hajnalon biztos révbe tipegett asszonyával, és most itt vannak kissé elmállva, széttaposódva mind a ketten, és - csak ennyi: szegény, kevéske, fanyar bájú emlék. Néhány forgandó valcernyi diadal, egy-két szupényi emberi érvényesülés, egy kerek gyűrűnyi sorsocska, karácsonyi mákosbájgli, a szalagos bölcső költészete, stoppolófa. Ájult és hullatag rezignációk... hát mindegy, hát ennyi volt, hát itt tartunk: a szemüveg.
Kovalevszka asszonyról, az első női egyetemi tanárról feljegyezték, hogy vastag halcsont-szegélyű, nagy, kerek bagolyszemüveget viselt szörnyen rövidlátó, gyönyörű szemén. Ez az asszony széles és szöges talpú turistacipőkben szeretett járni, vízhatlan és bő kis csizmákban; így ment az egyetemi óráira, így utazta be Európát. Mindenütt járt, tanult, élt, ösmerkedett, barátkozott, nézett és látott. Néha kissé rossz novellákat írt a szenvedélyes szerelemről. Svájcban sokat sportolt, s ha pár évre, szeszélyből megszállt Péterváron, az udvar bálványozottja, előkelő bálak selyemcipős, lenge királynője tudott lenni. Felejthetetlen leveleket írt kora nagyjaihoz, s mind e drága bolondságai közepett néhány nagyszerű és új megtalálást adott a matézisnak, e legegzaktabb tudománynak, melyben neve örökre fennmarad. És... igen! Megjelent például a negyvenedik éve tájékán egy ifjú lengyel, szép, lelkes és forró... és mi minden tudott lenni szívének ez a negyvenéves, rövidlátó, sárcipős, lompos kicsi asszony! Igen!
Micsoda selyemtopánokat lábalhatott le egy karosszék válláról ingerlő, esti kettesben, isteni kötődésben - egy-egy arra szánt órán, mikor nagylelkűen sarokba dobta a sáros kis csizmákat, és letette az okulárét, mert csak közelre és csak fátyolosan akart látni feneketlen mélységű - szláv szemeivel! Mikor adakozón - pazarló úri generozitással “csak asszonynak” vetkőzött ez a szép, emberi lángész, és csak egy ifjú lengyelt akart, verseket, szavakat, ablakon kiugrást - forró és okos fiút, a cipellője selyméhez szorított arccal.
Új volt és makulátlanul tiszta, szép a Kovalevszka minden selyemcipője, valahány udvari bálon táncolt, s valahány estén játszadozott. Tellett a hercegnőnek, mert erős és nagyra becsült munkával kereste a rávalót, és bő, tartós, erős sárcipőkkel tudta kímélni esti illúziói selymét. Ez a kitűnő ember, akinek külön és emlékezetes sorsa volt, megajándékozhatta magát erős, szép, igazi és szabad asszonyi élményekkel, valahányszor csak akarta, s egy halcsontszélű, nagy bagolyszemüveggel meg tudta őrizni szemei örvénylő szépségét negyvenig, negyven után, ki tudja, meddig, ha el nem hal élete delén. Az ő szemüvege! Látom, hogy csapta fel az orrára egyszerű, hanyag, bátor gyorsasággal, ha fehér homloka mögött megmozdult valami, az első ötlet, egy új formula vagy valamelyik szerelmes novella forró ritmusa. Ilyenkor elmehetett a lengyel - később... természetesen, visszajöhetett megint.
Kissé tán - ideálom ez a női kép; az isteni szeszélyű hercegnő, a fantasztikus turista, a zseniális tudós, szenvedelmes író, okos anya, hű barát, a mindvégig igézni tudó asszony, e - tán kissé magam formálta, kissé tendenciózus portréja. E kép köré akasztom áldozati ajándékul mindazt, amit az Asszony lényétől erőszakos és követelő szeretettel várni szeretek. Végig tudjuk-e járni sáros, de vízhatlan, bő bagariacsizmában az utakat; hogy némely estén felhúzhassuk az ő tündércipellőit? S az ő groteszk nagy bagolyszemüvegein keresztül vállaljuk-e nézegetni életünk és a világ térképét, hogy szemünk pihent maradhasson egy-egy nagyszerű és ajándékozó nézésre, valahányszor és ameddig csak akarjuk? Vagy talán nem ezért, éppenséggel nem ezért; és csupa kacérság, ha így mondom?... Hiszen jó szemüvegen csakugyan jobban látni mindent, és ez magában véve és magáért is nagy dolog; kétségtelen!
A világ és mindenféle képei tükrözésére itt néhány oldalnyi újságpapirost engedélyeztek nekem! Azt a világot gondolják, melyet sárcipősen, kurta trottőrszoknyásan láthat az ember, szürke délelőtt, városi utcán, háborús télidőn például - tán érintkezve, tehát horzsolódva, ideges idegenségek közt -, talán a postán, villamoson, úton, hivatalban, emberi szavakban, mindennek szomorú züllésében és reményteli felcsillogásában; a hétköznapban, a valóságban, a mában. Nincs kedvem ellenére a próba. De fel tudom-e tenni jól azt a nagy, kerek ablakú, pontos csiszolású, bagolyfurcsa üveget, és tudok-e jól látni rajta?

Az anyákról
Öreg asszonyok!... Meghúzódnak a családi asztal sarkánál, a szalon zugában; ha vendég jön, ők szolgálják a teát; nesztelenül állnak fel, ha hibázik valami; a vő minden testi igénye az ő gondjuk. A mennyel nem kötölőzködnek, hadd élje világát! Járjon hivatalba vagy próbákra, képtárba, aukciókba, tanuljon muzsikát (ha már ez a szeszélye), komissiózzon délig, zaklassa a szabónőt. “Menj csak bátran, kedves, itthon úgy sincs rád szükség!” - mondják kissé fojtott, halk élességgel, a férj vagy idegenek előtt, hacsak lehetséges. Igen, ezt meg kell bocsátani, ez mindenük; fontosságuk illúziója, nélkülözhetetlenségük hite, létük jogosultsága. Ők fogadják fel a cselédséget, ők vesződnek a bevásárlásokkal, konyhával; igénytelenségük mindenkit megszégyenít, az ebédlőben alszanak (ki gondolhat ma külön szobára?), ők veszik ki a tálból a legrosszabb darabot, s egy kis fekete ternóköntösben eljárnak évekig. Mosolyuk szelíd fájdalma, félrehúzódásuk nesztelen tüntetése mindenkinek a szívébe kap, mint eleven szemrehányás; Úristen, hogy is bír el egy ilyen gyönge, törődött személyke ennyi gondot, munkát, egy mai háztartás minden felelősségét? Hm! Könnyű is az asszonynak; jöhet, mehet, öltözik, tanul, olvas, társalog, politizál (fog választani is az új “Marcsa-lex” alapján), ó, tán flörtöl is jártába-keltébe. A fiatal lányok latint konjugálnak, vihognak, szidják a tanárjukat, akibe szerelmesek kicsit; a férj hazajön a terített asztalhoz, finom érzékkel disztingvál az ételek között, tiszta kráglit kér délután is néha, klubba menet. De aki főzet és mosat, aki számol és beszerez, akit a szörnyű drágaság a lelkéig meggyötör, aki hetekig nem tud aludni egy megoldatlan cselédkérdés miatt, ő az, a mama. A szürke glóriás fejű mártír, a sokat szenvedett szív, a halk, gondos, a néma türelmű áldozó! Ó, kell hogy foglalkozzék vele az ember, idegen, vendég legkivált; mert oly elszántan, oly hősen tud visszavonulni, hogy okvetlenül szembetűnik. A témáikba világért nem ártja magát; félreül, ha dolgát végezte, és foltozást vesz elő, ó, foltozást. Harisnyát stoppol! Az ő idejében sohasem ülhetett egy asszony ölbe tett kézzel. Fénytelen szemén az okuláré, görbedt vállain ül suta kis sorsa, mögötte egy színtelen múlt kopott, haloványrózsás tapétái. “Áldás lehet a házon!” - gondolja mindenki szorongva kissé, s a legsúlyosabb a dologban hogy ez tényleg igaz. Tisztes és hű volt egész életében, férjet, gyermeket gyászol, örökös kis lemondásokból áll az élete, így óvta meg a családját tönkremenéstől, adósságtól (az ő gondossága, bizony), vagy érdemetlen csapásként sújtotta egykor az anyagi tönkremenés. Nem lehet egy ilyen szentet mellőzni, meg nem hallgatni, ha, mikor magukra maradnak, fölemeli halk, szemrehányó szavát. Ő csak a családért aggódik, a fiatalokért (önmaga sorsa már rég nem számít), neki tapasztalatai vannak, neki kötelessége óvni a túlkapásoktól, anyagiakban főleg. Csak amennyit megenged a fix jövedelem, az életük standardja... lehetőleg még ezzel sem élni, inkább félrerakni, jöhetnek rosszabb idők, észre se veszik, s itt az öregség, a betegeskedés... igen, igen. Ő a múltak idézője itt, eleven intelem, ijesztő példa, nélkülözhetetlen és soha eléggé meg nem becsülhető.
... A minap pedig beszéltem az “asszony”-nyal. Harmincéves, tíz éve házas, szerelemből ment férjhez, és nem volt oka, sem ürügye a csalódásra; szóval az emberi fejlődésük is (övé s a társáé) meglehetősen párhuzamos lehetett. Csak egy gyerekük van, a kisleány, most internátusban nevelődik; az asszony úgynevezett barátnőm, de okos, józan és jó érzékű. A dívány sarkában egy este így bizalmaskodott:
A mama... igen; látod, ez egy szent volt egész életében; szinte vétek már ennyire jónak, nemesnek lenni! Mennyivel különb embert csinálhatott volna szegény apámból, ha egy kicsit a sarkára áll, ha egy kis kritikás szeretettel áll mellette, és nemcsak tűrő mártírja. Az ő hősiességét mi már nem is méltányolhatjuk, nem értjük - de úgy kell tenni a kedvéért, mert neki, szegénykének, élettartalma, múltja, mindene. A jelene is: hogy itt folytathassa nálunk, hogy hinnie szabadjon: nem tudnánk élni, elboldogulni nélküle. Végre is, Istenem, hiszen érti a házvezetést, hisz ezt művelte egész életében! Csak, persze, annyira más viszonyok közt; vagy hogy az öregség hozza, magával azt a szörnyű aggós, nehézkes, körülményes módot, ahogyan csinálja, szegénykém? Néha úgy szeretném mondani: hisz nem életbe vágó eset a kismosás, a szombati szőnyegporolás, vasárnapi ebédnél a baromfi, ha törik-szakad. De szólni nem lehet, mentsen Isten; vagy megosztani, segítni; ő ellentmondást nem tűrőn meggyőződött és hajthatatlan ilyenekben, és mintsem huzakodás legyen, szóváltás, ízetlenkedés - inkább visszavonulok, olvasok, sétálni mék, valami mást próbálok dolgozni. Csak megbántani nem; az anyámat, aki értünk áldozta az életét, s ki tudja, mily kevés van neki hátra! (jaj, gondolni se jó rá!)... És hogy egyszer tán mi is olyan öregek leszünk! (Jaj, épp olyanok leszünk-e?) De hidd el, azért nekem se könnyű! Az én koromban az embernek már elkelne egy kis függetlenség az aprós, mindennapi dolgokban is; hogy a maga életét élje, a maga időbeosztását, ízlését, lelki kényelmét, kis szokásait s néha-néha egy órai jó, rendbehozó, teljes magányt. Inkább nem bánná néha a testi kényelmet, gondtalanságot, kiszolgálást; inkább volna néha egy kis jó rendetlenség körülte, úgy hagyná egy-két napig, s azalatt energia gyűlne nagy rendbehozásra; s ez az ő maga rendje volna, ezt szeretné, óvná. Jól magyarázom-e? A mai idegzetnek néha szeszélyei is vannak, aprók, nem veszedelmesek, de a kielégítésük gyógyít és fenntart, erőt ad. Az ember néha belemenne egy kis pazarlásba, könnyelműségbe, hogy a kis lehetőségeit játszítva könnyítsen az idegein; majd kikoplalná, megtakarítaná egyében, tán “hasznosabb” dolgon; de ez az örökös, szerető és aggodalmas kontroll mögötte... Jaj, vétek, ha panaszkodom; nem is azért. De látod, az uramnak se olyan görcsösen fontos az a mindennapi, három tál ételes, meleg ebéd, friss vacsora. Csak mama képzeli úgy! Tavaly nyáron, mikor ő fürdőn volt a kislányommal - be jó volt, magunk gusztusára éltünk, mint fiatal házas korunkban; mint két egyetemi pajtás, két diák! Végigjártuk a múzeumokat, képzeld csak, néha egész nap a Fővárosi Könyvtárban ültünk. Egyszer estig bolyongtuk a Margitszigetet, és mert lekéstük az utolsó hajót, szobát nyittattunk a vendéglőben, és ott aludtunk (tíznapos szabadsága volt akkor). Mamának még most se mertük elmondani; semmi ilyet. Hogy hányszor ebédeltünk futtában egy kávéházban, tormás debrecenit, vajas kenyeret, kávét, és drágább volt, mint egy rendes ebéd; de olyan jólesett. Vagy bevetődtünk valamelyik vegetáriánus étkezőbe, ahol álmodós szemű, hosszú hajú teozófusok a világbékéről beszélnek, és tízféle főzelékből készül mindig ugyanaz az étel, tízféle néven... Milyen érdekes volt! “Mit szólna mindehhez a mama?” - mondogattuk kacagva, mint a csínytevő gyerekek. Hát elképedne szegény, nem tudná hová tenni, megzavarodna, kétségbeesne; minek bántsuk öreg napjaira? Egyszerre nem lelné helyét, fontosságát köztünk. Hát úgy is lehet élni? És hogy mégsem jutottunk az anyagi tönk szélére, sőt kijöttünk a fizetésből, mert mikor fogytán volt huszonötödikén, elkezdtünk derekasan koplalni. Egyszer leküldtem hideg vacsoráért Pistát, s feljött nekem ezzel a szép kis régi, íróasztali órával, nézd! Ezt vette meg az utolsó tíz forintján. Úgy örültünk, mint a bolondok, kimentünk együtt, felkutattuk a házat ennivalóért, s ő fokhagymás pirítóst sütött nekem a gázon. Egy görögdinnyére telt még; aztán leültünk olvastunk, álmodoztunk, mint régen és annyi minden furcsa jutott eszünkbe, a kétszeri kis utazásunk, Svájc. Aztán a szép órában gyönyörködtünk, és elképzeltünk hozzá egy női íróasztalt, egy szép kis külön szobát... Nekem, igen, még nem volt sohasem szobám. Talán a hálóban lehetne berendezni egy kis sarkot, valami függönnyel elkerítni, vastag torontáli szőttessel, az nem drága... rézrúdon. Oda egy kis garnitúrát, asztalt, kis polcot a könyveimmel... és este néha behúzódnánk, ketten együtt teáznánk, mint rég... Mikor mama hazajött, ezt, ennyit pedzettünk is előtte, próbáltuk, mit szólna rá. Láttad volna szegényt, riadt, elképedt arcát. Egy változás, ami nem tőle eredne, és ilyen... ilyen költséggel. Igen, ebbe kapaszkodott végre, és akkor már otthon volt. A költség! “Hiszen ti szegény emberek vagytok!” - mondta meggyőződéssel, fölénnyel: hisz ebben igaza van. De hogy örökké hátunkban legyen ez az ostoba szegénység! Kikoplaltuk volna egy-egy ruhán, a konyhán is, hisz arra kell legtöbb. De ezt ő nem érti, és minek erőszakoskodjunk; nem lehet; oly nehéz bánni szegénnyel, oly érzékeny, s ha elgondolom, hogy én is így, özvegyen és öregen a lányomnál leszek egyszer, és tán éppígy - terhére... Nem, ezt a szót nem is volna szabad kimondani. Maradjon inkább minden így, s lássam az uramat apró szokásokba rögződő, igazi nyárspolgárnak nemsokára, házi zsarnoknak, tipikus “férjnek”; pedig nem ilyen volt, mikor elvett; és akkor, azon a nyáron, lám, hogy felfedeztük együtt a fiatalságunk, a szerelmünket! Jaj, ne érts félre! A mama csupa finomság, lemondás és tapintat! Ha néha elszánjuk magunkat, és csendesen betesszük vacsora után a közös nappali ajtaját, akkor a világért be nem lépne, sőt! Odaküldi nekünk a teát süteménnyel, maga az ebédlőben marad egyedül, és foltozáshoz lát. De mi érezzük, hogy szeretne bejönni, és rossz neki, és szinte halljuk a sóhajait... nem megy, hiába! Inkább behívjuk, és ülünk mind együtt, örökös kontrollban, folytonos tekintettel és tisztelettel, és Pista mindennap elmegy a klubjába. Én se tennék másképp az ő helyén, hiába, ezen nem lehet segítni! Ez a “generációk harca”, vagy hogy nevezitek. Alattomos, fojtott, álcázott és reménytelen háború, mert a csatatér szeretettel van kirakva, sőt kipárnázva; igazi, vérségi és meggyőződéses, bilincses szeretettel. Csak úgy kijött belőlem mindez most, csak ideges vagyok, ne vedd úgy!
Nem vettem úgy, és másról kezdtem beszélni. Egy régi, fiatalkori emlékről, pár hétről, melyet egy furcsa házban töltöttem, húszéves koromban, kerek huszonhárom öregasszonnyal egy fedél alatt.
Huszonhárman voltak akkor, de néha többen is az “Úri Asszonyok Otthoná”-ban, s az akkori vezetőjük, egy a huszonhárom közül - véletlenül közelim és vendéglátóm. Naponta együtt éltem akkor velük, láttam felvonulni ez örökké vidám és groteszk párkák hadát, apró szobáikból az ebédlőbe gyülekezni, a készre, a sült orrcsiklandó szagára; mert szörnyű nagy gurmandéria dívott közöttük, hisz mindegyik annyira tudta, mi a jó; egy-egy kis vagyont főztek, gazdálkodtak fel virágzó, messze múltjukban valaha. Igen, itt a szentek típusa hiányzott úgyszólván; más fajták kerültek össze ebben a furcsa azilumban. Azok, akiket a családjuk nem bírt, vagy akik miatt nem érzett lelki vádat; akikért a vő inkább kész volt tartást fizetni itt; szóval a lázadók, a kényelmeskedők, összeférhetetlenek, az egyéniségek; azok, akik pazarlók voltak ifjú korukban vagy kikapósak, hm, híres menyecskék, gavalléros asszonyok; vagy maguknak élő kis önzők, vőüldözők, menyet keserítők; vagy vidám sorsüldözöttek, akik e sokat csúfolt révben megfészkelődtek itt, szidták a konyhát, konspiráltak a vezetők ellen, kanapépöröket intéztek, barátkoztak, pártoskodtak, egyszóval - éltek. Igen, élni tudtak itt, igazi érdeklődéssel teli, sőt heves életet e hatvanévesek, mindent eljátszottak vagy mindenből kisemmizettek! Sokszor láttam ámulva: legjobban hasonlítottak lelkükben egy fiatal lányinternátus huncut, kíváncsi, frivol és kedves népéhez. Még a szerelmi pikantériák naiv és torkoskodó szeretetében is.
Az asztalfőn, ebédnél mindig a “báróné” elnökölt; barna, barázdált, szép cigányarcával, a hófehér tincsek keretében; erős hangjával, bugyborékos, bátor kacajaival, egész daliás nyolcvankét esztendejével. Vastag szivarokat szítt, jó erőseket, és néha, kitüntetésül ötvenéves, csiklandós szerelmi históriákkal mulattatta kiválasztott kedvenceit. Ilyenkor együttmaradtak néhányan asztal után, összebúttak, feszült figyelemmel, kipirulva, szinte becsípve; reszketeg fejükkel integettek és kacagtak, fojtottan, ínyenckedően. A “báróné” a saját történeteit mondta, igen... csak azok érdekelték; ötven esztendeje porladtak már azok a hajdani urak, gavallérok; itt már a diszkréció is elévült, a bűn is, a társadalmi ítélet; csak az izgalom maradt a régi, eleven. Néha a többiek beszéltek felőle fojtott suttogással - a mellőzöttek. “Az ő ura, lelkecském az volt Sobri Jóska. A báró... igen! - Tudta azt a mi megyénkben mindenki, lelkecském! Amikor már úszott a báró, mikor elkártyázta másfélezer holdját, felcsapott rablóvezérnek, félelmetes betyárnak éjszaka járt, álorcásan, mindenki súgta-búgta, de hatalmas úr volt összejátszott a megyével is, azért nem tudták Sobrit soha elfogni lelkecském!...” Ezt a “grófnécska” regélte nekem súgva, ijedten forgó szemekkel, szegény kis csúfolt páriajószág, kis zilált hajú (ahány szála, annyifelé, mint a pitypángvirág kaszatja), kis szerencsétlenke; ő fizette a legkisebb tartáspénzt itt, és három mopszlival élt rajta, megtűrten, igénytelenül, furcsán, mint világéletében. A “megyéjükben” a főispánné árva rokona volt, kegyelemből tartott házvezető fráj, tizenhat éves, tán csinoska; mikor az osztrák katonagróf vesztére ott állomásozott. Baj volt a kréta körül, a főispán revolverrel ment a grófra, a ványadt németre, akinek bizony kedvese volt már a kardbojtján kívül; egy ócska kis vár valahol a Salzachnál. Oda nem is vitte szegény kis muszájfeleségét; “Megutáltam benned a magyar fajtát!” - mondta hamar és kegyetlenül; s azóta, fél százada, egy bécsi ügyvéd küldözi pontosan a parányi tartásdíjat négyüknek; a mopszlikkal együtt tudniillik...
És így a többiek is! Egy híres ellenzéki vezér anyósa, akit “nőstény-kossuth”-nak csúfoltak, mert negyvennyolcban, hordó tetejéről prédikált a katonáknak. Hajdani híres szépségek, karakán papnék, nagy galibacsinálók; olyanok, akiknek “egy egész regény” volt az élete, és ez dicsekvésük. Regényt kellene írni egyszer némelyikről csakugyan... de tán még mindig élnek valahol, mert ezek örökifjak (úgy láttam), ezek a magukéi, ezek még érdekesek tudnak lenni önmaguk számára is. S másnak is, mert itt a maguk levegőjében éltek. És ha huszonöt esztendős kis udvarlóm néha felkeresett e huszonháromszoros gardedámszárnyak alatt, ezek úgy várták, lesték, úgy izgultak, érdeklődtek, olyan kis gráciával viszonozták a köszönését a hallban, vagy elmórikáltak neki... ej no, emlékszem, féltékenyes gondolataim voltak néha és magam is nevettem. Hm!
... Mit is akartam mindezekkel; valamit tán kisütni akartam? Hogy adjuk ki hamarosan az anyák, drága és imádott jóságok útját; útilaput kössünk a mártírok lábára, dugjuk panzióba tiszta és tisztes “mamá”-inkat, akik utolsó percükig dolgozni akarnak nekünk, és megérteni akarnak, és javunkat akarják, és nem tehetnek semmiről? Nem, nem! Ezt nem bírnák ki (az átmenetet), és talán mi magunk sem; hiába! A szeretet kérlelhetetlen és megoldhatatlan, erős, mint a halál, kemény, mint a koporsó és legfőképpen - igen kényelmetlen néha. És ők ma, most fiákat várnak haza, aggódnak értük embertelen izgalmak közt, vagy már siratják reménytelen... nem, ők már maradjanak, a lelkünket ne égesse eggyel több könnyük!
De mink, kérem szeretettel! Mi magunk, most élők, akik egyszer tán (jaj, az lehetetlen!) éppilyen öregek lehetünk; árvák, kifacsartak, tehetetlenek, lefelé menők! Vagy mi emberebbek leszünk tán, jobban hasonlítva mostani magunkra?... Akkor még egy okkal több, hogy előre számoljunk, hogy hozzászokjunk, hogy gondolkozzunk leendő, ijedelmes, valószínűtlen magunkról; akkori formánkról. Hogy élünk majd, mit bírunk el, mit igénylünk; szentek leszünk-e vagy emberek? Asszonyok?
Jó lenne tán magunk számára jó előre kinézni valami tiszta és nem drága, tán kedélyes panziót! Mint ahogy némelyek a sírszobrukat csináltatják meg előre.

X harctéri ápolónőről
Barátnőm. - Most rafináltan egyszerű, jóleső színekben, dekoratív szőkeségben. Messziről jön, rövid időre, mindenütt érdekes, ünnepelt, központja a társaságnak: harctéri ápolónő.
Harmadfél esztendővel ezelőtt a közös szabónőnk világért sem vállalt munkát egy egész héten át. “Még X. asszonynak dolgozunk, még egy selyemblúz van hátra és két pongyola; a harctérre megy.” - És csakugyan egy galíciai város tábori kórházában dolgozott, majd egy kies, erdélyországi magyar helyen; csakugyan úgynevezett “hadi terület”-hez tartozott mindkét városka. - De ettől eltekintve... ne értsenek félre! Barátnőm, X. asszony nem az első csúnya hetek és hónapok fehér mulltündérkéi közül való, kik akkor mindenfelé száguldó autókban szellőztették lobogó fejdíszüket mindig valami szörnyen sürgős, fontos és titkos “katonai” küldetésben. Sem ama kedélyes polgári szüzecskék közül nem való, kik ugyanezekben a hetekben rázúdították honleányi buzgalmukat a kórházakra, kétségbeejtve az orvosokat, molesztálva a betegeket, legjobb esetben mérhetetlen mennyiségű mullpólyát gombolyítva egy-egy folyosó végén, izgalmas “háborús” trécselés közepett menekülve így a mama szigorától, az otthoni portörülgetés unalmától. - Elmúltak ezek az első, hisztériás hónapokkal, s velük ama ritka boldogak is, akik önállóan “gründol”-hattak, akik hadseregszállító férjük pénzével saját kórházat csináltak “csak tisztek részére”, idilli betegszobákat, selyemfüggönyös enteriőröket, pálmafás sarokkal a hallban, kétüléses, pici kanapékkal - s virágos terítékkel az éttermekben. De a játék hosszúra nyúlt kissé; még ezek is beleuntak, vagy őket unták meg.
És mert (hál’ Istennek) ez a nagyhangú, nekieresztett tokájú “Munka” épp abban különbözik a hivatalnoknők, utcaseprőnők, tanítónők és villamoskalauznők hétköznapi, kisbetűs, muszájos, örökre szent munkájától, hogy azt bármikor abba lehet hagyni kérdés, felmondás, minden veszély és hátrány nélkül, egy ásító gesztussal, “játsszunk mást”; és bezsebelve minden társadalmi hálát, érmet, tiszteletet és felköszöntőt; - tehát abba is hagyták legtöbben az első, súlyos évforduló előtt. Akik máig is benne maradtak, benne vannak ebben a foglalkozásban, mely komolyan, becsülettel és jól csinálva, mindig van olyan tisztességes, erkölcsös és hasznos, mint akármi más munka a világon, mellyel a magunk anyagi megélhetését, lelki fejlődését s egyúttal a mások jóvoltát, örömét vagy könnyebbedését szolgáljuk, mondom, akik ma benne vannak, akik máig bírták és csinálják, azokat tényleg valami személyes hajlam, kedv, képesség, elszánás vagy kielégülés tartja és marasztja a helyükön.
X. asszony tehát ezek közül való. A háború kitörésekor sem volt már tapasztalatlan kisleány, hanem érett, fiatal nő, kinek sok minden volt már mögötte szenvedésben és tapasztalatban. Abban az időben azt hitte, hogy “letörött” lelkileg és emberileg; és hogy nem tudhat már soha egyebet és nem kezdhet mást, mint “wienerwerkstatte” virágtartó-védőket iparművészkedni ki ollóval, tarka selyemhulladékból összevarrni tűvel, kizárólag tántik részére; vagy naplót vezetni különböző hangulatairól. Ezeket mívelte hát egy szép szobában; de közben fojtó és beteges borulat ült a lelkén, és önkínzó kedvvel sokat panaszkodott, hogy az élete improduktív, henye, senkinek sem kellő - hogy tagadhatatlan képességeivel nem tud kivergődni, megállni, kezdeni, hétfőt csinálni - s mert az anyagiakban is lassan, de biztosan szűkülnek élete korlátai (magyarán: kis tőkéje fogyóban) -, csak egy idején elkövetendő öngyilkosság lehet sorsának megoldása.
Jött a háború. Az ilyen és hasonló sorsokban gyakran csinált furcsa lehetőségek első, kába képzete. X. asszony is (azelőtt sokat utazott, európai nyelveket tudó, mindenütt otthonos kultúrember) - így szédült bele az első, veszett hullámverések idején. Felrázva és megelégedve szinte, lihegő izgalomban magyarázta akkortájt, hogy ennek így kellett történnie, sőt csakis így van jól, hogy ez “történelmi szükségszerűség” volt (ó, szavak!) - hogy ez a “tisztító zivatar” mindent felold, elmos, megjavít, rendbe hoz most már egy-kettőre a világon; fő, hogy a gonosz Szerbia eltűnjön a föld színéről; s ezért mindenkinek önként menni, rohanni, részt venni most egyetlen emberi kötelessége. Így állt be az első, alkalmas hadikórházba. - Itt később rájött a Candide csalhatatlan és egyetlen igazságára: hogy csak a munka teheti elviselhetővé az életet. Más szóval ez annyit jelent, hogy megtanulván - meg is szeretett dolgozni; érezte a saját képességeit s az egyetlen emberi kielégülést, amelyet a képességek gyakorlása ad. S tán jövőjére gondolt, immár fogyatékos pénzecskéjére, és - ez rendjén is van így. Úgy látszik, valami eredendő emberi gyengeségünk folytán csak az olyan munkát tudjuk kitartóan, teljes felelősséggel és teljes odaadással végezni, melyért a szocietástól ellenszolgáltatást kapunk és fogadunk el; melytől bizonyos mértékben anyagi biztonságunk, életvitelünk is függ, s így kapcsol bele a lét természetes és társas rendjébe. Ez is rendén volna tehát: X. asszony “fizetéses” ápolónő, ami éppen azt jelenti, hogy a munkája ott, ahol van, kellő és megbecsült; nem pedig ünnepelve tűrt, hazug dilettantizmus. - S ha meggondoljuk, hogy mennyi a havi és évi jövedelme ma például egy polgári iskolai tanítónőnek, aki hatéves korától huszonegy éves koráig egyfolytában ült az iskola padjában, biflázott, izzadt, drukkolt, kollokvált, vizsgázott, sok pénzt elköltött, sok protekcióért tömérdeket kilincselt; ma hatvan gyerekkel bajlódik napi négy-öt órán, felelősséggel, eredményre kötelezetten - igazgatók, tanfelügyelők, “szakfelügyelők” nagyképű kritikájának kitetten, s délutánonkint dolgozatokat javít (hatszázat egy hónapban), “anyakönyvet”, értesítőt, “tananyag-beosztást”, bizonyítványt s egyéb lázító hiábavalóságokat körmöl: - ha mondom, szerény dotációját összehasonlítjuk a pár heti “tanfolyamot” elvégzett X. asszony csinos fizetésével, hozzászámítva jó szobáját s kitűnő ellátását a kórházakban -, akkor be kell ismernünk, hogy X. asszonynak ebben is megérdemelt szerencséje van. Nem is beszélve a szintén nem túl nagy előképzettséget igénylő utcaseprői, villamoskalauznői pályákról, s nem hasonlítva össze ezekkel X. asszony pályáját társadalmi megbecsültetésben, sőt - hogy úgy mondjam - bizonyos hősnői ünneplés tekintetében sem. - De hát a sors nem oszt mindenkinek egyenlő, igazságos mértékkel, ez megszokott dolog “világok legjobbikán”, s nem erről akartam beszélni.
Csupán egy egészen apró véletlen incidensről.
- Lelkesülsz-e még? - kérdeztem (a háborúra célozva) kissé tapintatlanul, de szándékosan X. asszonyt. Akkor végignézett rajtam, hátravetett fővel, biztos fölénytől elevenült szemekkel ajka széle gőgös és fennkölt kis mosolyra pittyedt, hangja metszően szelíd volt. “Fiam - mondta -, én nem lelkesülök! Én dolgozom fffiam!”
Tudtommal soha életében X. asszony nem szólított engem “fiam”-nak. - Piciny afférunk egyébként el is intéződött ezzel; ott a szalon sarkában nem lett volna illendő vitába kezdeni az ünnepelt honleánnyal. Utólag hadd szögezzek le néhány egyszerű elemi megállapítást.
Mit tesz X. asszony? - Dolgozik! Ez más szóval annyit jelent, hogy két lábon jár, tüdővel lélegzik. Harmincéves korára beletanult a rendes, normális, emberi állapotba, a természetes életbe, mellyel a sarki kis hordárnő vagy a boglyas és vidám “omnibuszlócserélő-kiasszony” világrapottyanása óta keservesen, bátran és egyszerűen ismerős. És ezrei és ezrei a szerény, küzdő, komoly és hasznos kis embereknek, nőknek és férfiaknak, akiket ezért senki különösebben nem dicsér vagy ünnepel, de könnyen kidobják őket a szolgálatukból, ha betegség, szerelem, idegesség vagy melankólia miatt a munkában ellanyhulnak. - Mit szóljanak hozzá, mit szóljunk, ha egy kis pávahang önfontosságától eltelten, saját s lelki nagysága előtt leborulva felénk sziszegi: “Fiam - én dolgozom!”
Hát dolgozik! Örüljön neki, hogy végre azt csinálja, amit minden normális, valamire való ember! Hogy kikerült egy hazug, vétkes, szédelgő és egészségtelen finomkodási pózból, mely finnyás gőggel vallotta magát “vázá”-nak és nem “fazék”-nak az emberi világ háztartásában. Bizonyos óráin a napnak, törvény hogy fazekak is legyünk - hogy aztán bűn nélkül parádézhassunk vázaként, megmaradt, szabad időnkben, s vád nélkül parádézhassunk úgynevezett lelkünkkel, mely, sajnos, egy gyatra evő-ivó burokban létez és fejlődik. S erről ki-ki maga tartozik gondoskodni; mert másokkal gondoskodtatni felháborítóan gonosz és igazságtalan; - hisz ezzel a túlterheléssel megfosztjuk azt a mást vagy sok mást a fent nevezett “lélek” minden jogától s örömétől. - Hogy X. asszonyt éppen a háború hozta mindezek komoly átéléséhez és belátásához, ez mintha levonna kicsit belőle; - de ezzel szívesen elhallgatunk, ha ez áron egész életére megnyertük ezt a lelket - akkorra is, mikor majd nem újabb véráldozatnak és emberölő munkának, hanem áldott, termékeny életnek és szerető családoknak lehet majd visszaadni, felápolni, megmenteni már-már veszendő életeket. - Ha így lesz, akkor méltán örülhet lelki metamorfózisának. “Isten azzal téríti meg az embert, amivel tudja!” - mondják néha naivan bölcs ifjú szerzetesek. - “Egyszer csalódott szerelem, másszor elszegényedés, ábránd vagy betegség; mindegy az ok. Fő, hogy az ember végre Istennél legyen!” - Igen-igen; de teljes alázattal, fejlehajtva - kicsinydeden és feloldva a törvény egyetemességében.
Ezt izenem!

Kedves Névtelenke!
Így szólítlak meg, noha hozzám írt leveledben (szürkészöld papír, lila tinta, görcsösen álló írás) neved és lakásod címét is pontosan megírod. Emlékszem is rád, hogyne, tízesztendős, nyurga és szőke, csinos siheder lány voltál, mikor utoljára az anyádnál láttalak; kissé rég volt, de közben hallottam felőled, hogy felnőttél, férjhez mentél, van egy leánykád. Csak azt nem, hogy (mint írod) az urad a háború eleje óta a harctéren “él”. Nem feledtelek hát el, sőt hidd meg, Névtelenke, hogy nevemmel és írott betűimmel válaszoltam volna, ha valami rendes, emberi vagy (nem bánom) asszonyi levéllel keresel fel. Ha házi pipereszappan vagy olcsó, háborús tészták receptjét kéred, szabásívet a kicsike első ruhájához, akár olvasni való könyvet - s mindenekfelett, ha úgy írsz, édes lelkem, ahogy (remélhetőleg) beszélni szoktál. Hanem ez a tengerzöld levélpapiros, a “hódoló” és mégis prepotens szólamok, hűhós jelzők, hamis és ügyetlen érzelgés micsoda tengere! Szegény fiacskám, szegény kedvesem! Milyen derék, értelmes, minden jóra és minden “több”-re magadtól hajlamos kis perszóna lehetsz te egyébként e szörnyű stílusgyakorlatok ellenére is - úgy otthon, magadban, a szomszédasszonyoddal, vagy ha a babád pólyázod, vagy szép csendben, anélkül hogy tudnád, jóízűen elgondolkozol! Ez a szomorú; mert mindnyájan... nem, de a legtöbben így írtok, igen “Így Írtok Ti”, jó, rendes, okos kis budai vagy vidéki asszonyok, mikor nekiültök a “hangulat”-nak, mikor “felülemelkedtek” az élet “köznapiságán”; le a köténnyel, fel az égszínkék pongyolával; vasárnap délután apró íróasztal a “szalon”-ban, a mindeneslánynak kimenő; ...most elő azzal a lelki élettel! Szunnyadó talentumok, rejtező iskolai ambíciók, ó, mi minden “lehetett volna” egy fellengző kis bankhivatalnoknéból, ki a polgáriban mindig egyest kapott a magyar dolgozatára! Tán Nagy Nő, fényben és dicsben úszó, mint a könyvek boldog írói vagy álmai álma a színpad rajongott csillaga! És íródnak, csinálódnak a szavak; forró csaknem szerelmes, émelyegtetően ünnepi sorok egy-egy sose látott, elképzelt valakihez: “telhetetlen, izzó elragadtatás”, “rajongó, lelkes hódolat”, “a lélek húrjainak titokteljes rezdülése...” ó, szegény Névtelenkém! Ha te tudnád!...
Tudom, hogy legalább tíz példánnyal kevesebb fog kelni a könyveimből, ha ezt megírom; de a hátamba áll a hideg, valahányszor egy-egy ismeretlen olvasóm leírja nekem levélben, hogy milyennek képzeli ő a külsőmet a... regényeim után. Te is nagyon rosszul emlékszel, fiacskám, Névtelenke - szemem sohasem volt “sötét és mélytüzű”, s az a “bánatos vonás...” ejh, az ördögbe is! Nem vagyok én se szőke, se barna, se magas, se alacsony, és abszolúte nem vagyok hajlandó beszámolni róla, ingyen és akárki fiának, hogy ugyan “boldog” vagyok-e jelenleg? Sose voltam diszkréció-smokk, ellenkezőleg; - de a bőröm viszket azoktól a fura kérdésektől, amiket sose látott barátnőim elragadó egyszerűséggel intéznek hozzám levélben. Ami pedig az “isteni művészet”-et, az irodalmat illeti - az irodalom: egy foglalkozás, melyet még mindig szívesen űzök. Se több, se kevesebb!
A minap, távol vidékről írva, ígyen szólított meg egy nyájas női olvasóm: “A Megértés Géniuszához” - így kezdődött; a többit, ugye, akár el se mondjam? A harctérről nyolcoldalas levélben értesített egy ifjú zászlós, hogy mihelyt a háborúnak vége lesz, mindjárt két drámát, egy regényt s egy hőskölteményt fog közreadni (elébb majd megírja), mint a mostani “nagy idők” ihletésének gyümölcsét. Régebben egyszer külföldről tartotta szükségesnek valaki (férfiember), hogy megírja nekem viharos élete igen közönséges történetét; máskor vidékről panaszkodott egy másik, hűtlen neje viselt dolgairól. Egy fiatal nő azzal a kifejezett óhajjal írta meg szerelmi ügyét, hogy regénytémául használjam, de ez a “téma” levelében már “megírva” került hozzám. De hogyan? Adva van egy ábrándos ifjú, a “petit page”, ki a kisasszonyt reménytelenül és rajongással szereti; s viszont egy deresedő fejű, negyven körüli, “mefisztó arcú” érdekes úriember, kiért ő hévül titkon; ...és egy viharos alkonyat, egy színházi este és minden és semmi... (Kisasszonyom, rossz novellát már magam is írtam néhányat, s írhatok még, ha nem ügyelek; ehhez nem kell kölcsönkérnem a díszletraktárt.) - Ez még semmi! A nyáron igen titokzatos úton került hozzám egy levél: hallgatag, valószínűleg siketnéma ifjú adta át, s azzal elrohant. Szintén hölgy írta, szintén nyolc oldal, rajongás, líra (csak úgy ragad), sok jelző, sok határozó, hajmeresztően “irodalom”, a veleje pedig az, hogy mondjam meg, az istenért, hol van most, és miért rejtőzködik a levél írója elől - egy fiatal írótársam (egyébként kedves keresztkomám)? Hiszen ő nem akar már tőle semmit, csak elbúcsúzni szelíden, szemrehányás nélkül (no hiszen!), a szemébe nézni még egyszer, utolszor. Istenem, tán még így is, név nélkül, diszkrécióra kötelezettnek érezném magam e sorokkal szemben, ha az ügy minden személyessége, kényessége, netán komolysága s az emberi szenvedés mind-mind el nem sikkadna a megírás rettentő, ponyvairodalmi csináltságában. A szóban forgó ifjú “Örömkirály, aki jött fehér lovon”, a levél írója “Bánatkirályné...” és minden lehető variációkon e két nagybetűs szimbólum s az átkozott fehér ló.
Hát folytassam? Ugye, ne folytassam. A legtöbb levél, nyolcvan százalék - mégis úgy kezdődik, mint a tied, Névtelenke. “Én nem vagyok olyan, mint a többi lány! Valahogy egészen más vagyok!...”
Kaptam már az életben “ismeretlentől” egyszerű, jólesően ökonómiás, ízléses, finom és kedves levelet is; de nagyon keveset, alig többet kettőnél-háromnál. Egy ilyennek utánajártam; hamarosan kiderült, hogy egyik ösmert s nálam csak pár évvel régibb nőíró-társam küldte, akinek valahogy kezébe akadt, s megtetszett egy könyvem. Furcsa dolog! Pedig nem a többi írókat - a közönséget véli szolgálni az ember, ha ír, s arról alkot magának, ha nem akarva is (ilyenkor derül ki) - illúziókat. Irgalom, kegyelem ezeknek az illúzióknak, mert szükségünk van rájuk; s tán az irodalomnak is! A “művészet”-nek is, melynek tán mindig fontosabb feltétele volt (vagy lett volna) az értelmes, kultúrás, éretten és komolyan élvező publikum, mint tehetséges mívelők - akik elvégre mindig s mindenhol akadnak, ha nagy szükség van rájuk.
Igen, Névtelenke, hadd térek most vissza hozzád, s hadd próbálok meg nagyon egyszerűen és világosan szólni! Az írók, fiam, arra valók, hogy az ember megvegye és elolvassa - ha szereti - a könyveiket; színészek, muzsikálók, táncosok meg arra, hogy az ember jegyet vásároljon a kedvükért, s legföljebb szíve szerint megtapsolja őket. Ennyi a természetes, egészséges és őszinte kifejezése a közönség tetszésének; művész és publikum közt csak ezen az alapon lehetséges és jogosult minden viszony. Egyébként mi rendes (ha nem is mindig sok) fizetést vagy munkadíjat kapunk; “hálá”-ra pedig semmi különösebb ok itt nincsen. A műtőorvost, ki megmenti az emberek életét, az ügyvédet, ki vagyonukat vagy becsületüket szerzi vissza, tán jobban megfizetik, de sohasem kárhoztatják önképzőköri stílusgyakorlatok végigolvasására; nem halmozzák el bolondos, érzelgős, álkultúrás, “rajongó” levelekkel Az író éppígy szolgája és munkása a köznek, s azt s rajta keresztül a “művészetet” jól szolgálni - ez minden becsvágya, egyetlen öröme és jutalma. Azt hiszitek, jó érzés az, mikor az ember néha muszájból rosszabbat ír, mint amilyet tudna? Azt hiszitek, nagyobb áldozat jót írni, s csupán irántatok való szívességből akarná az ember mindig a képessége szerinti legjobbat? S ha sarlatán, hanyag hatásra olcsó, szóval, ha zülleni hagyja jobb-magát - nem ez a belső züllés a legnagyobb, legfájóbb bűnhődése? Hanem a ti ajakbiggyesztéstek? Minek hálálkodni? Olvassátok!
Már neked is az fáj, kis budai, körösztény polgárnőm, hogy nem látszol eléggé “jelentékeny”-nek, eléggé “valaki”-nek; s így akarod elkezdeni? Még jó szerencse, hogy nem “valamit csinálni” a mániád neked is, mint néhány kerülettel idébb; értvén “csinálni” alatt okvetlen valami művészetmajomkodást, esztétikai szószt, “szociális” hűhót! Te egyelőre ismerkedni akarsz, levelezni, érintkezni “kiváló”, azaz hogy lehetőleg - kinyomtatott nevű emberekkel. Egy időben, mondják, a konyhapénzed felét mind babérkoszorúkra és csokrokra költötted egy ismert és híres színésznő kedvéért; akkoriban hozzáfűzött a “szenvedélyes hála” és “felcsigázott elragadtatás”. Hol keressem; nem-e a nemiség rejtett térein e furcsa nyugtalanságok magyarázatát? Milyen jó urad lehet, hogy elnéző mosollyal tűri a hóbortjaid, kis bolond! Megmondom most neked, a legkomolyabban és őszintén; az írók közt vannak a legkiállhatatlanabb, legunalmasabb emberek! Csak a rossz ripacsszínész lejt és szaval a maga életében is; a valamirevalónak elég a színpadból; napközben ernyedten pihennek összes magakellető (mondjuk: színészi) ösztönei; sőt jó ízlésből, szeméremből (észrevettem) néha forszíroznak is valami testi lomposságot, hanyag beszédet. Éppígy az író! Hangulatait, tapasztalásait, megfigyeléseit, történeteit kiadja, kiírja; dehogyis hajlandó csak egy valamire való ötletkéjét is elhullajtani, odapazarolni akármicsoda szép asszony mulattatására. Tán komolyabb ügye mégis; és hát szemérem is van a világon. “Inspirálni” sem lehet olyan értelemben, ahogy hozzád hasonló kis érdeklődők vélik. A művészi talentum, ha van, nem termékenyíthető meg olyan szándéklatos módon, ahogy ez az állattenyésztésnél történik; magára kell hagyni, rábízni; majd kiválogatja ő (maga se tudva, hogy és mikor) az élet mindenütt való tumultuozitásából a neki alkalmasat, a lelkének kellő csírát - az impulzust. Viszont közéjük keveredni, ha együtt vannak - még csalódásosabb dolog, Névtelenke. A műhelyek sohasem szépek, mindig van bennük verítékszag, gyaluforgács, hulladék; s a mesterségbeliek zsargonja, mindennapos tolvajnyelve vagy szakbeli terminológiája sohasem a pásztoridillek andalító zengzete. De egyénileg is, írói (vagy művészi vagy akármiféle) talentum nem feltételez semmiféle egyéb emberi kiválóságot, semmi derékséget, komolyságot, jóságot, kellemet, még okosságot, intelligenciát sem; éppúgy, mint semmi ügyességet, csinos vagy “jelentékeny” külsőt, jó megjelenést, modort. Gondold meg, hogy akármelyik “ideálod” a valóságban közönséges, bárdolatlan, rosszmájú, nyers, elbizakodott, hencegő vagy félszeg, lompos, hóbortos. Éppoly könnyen, mint ahogy lehet bölcs és szerény, bájos, kívül-belül előkelő, nemes, disztingvált és jóindulatú; egészen, de egészen úgy, mint a többi ember. Oly furcsa, hogy ezeket az elemi tényeket komoly tanításképp kell mondanom valakinek!
Érdekes, nagyszerű fiúk, jelentékeny, csodálatos asszonyok azok közt lelhetők, akik valóban s l’art pour l’art élik az életet, s nemcsak keresztülhajtják azon a furcsa és komplikált lelki emésztőszerven, melyet művészi ösztönnek hívnak. Igen, ott, a másik táborban vannak a fantázia, a cselekvés, a ragyogó szellemesség, az érdekes mélység, sőt a mindennek látszani tudás, az isteni csirkefogóság nagymesterei. Azok a tehetségesek, kik énjükön dolgoztak, nem valami különváló mesterművön; önmaguk a művük, remeklésük, játszóterük, eredményük. Ha meghalnak, mindenük elmúl velük, semmit sem hagynak hátra a világnak; de amíg élnek és játszódnak a nap alatt: figyelni, keresni, élvezni, tán még szeretni is csak őket érdemes. Az igazi “bohém”-eket is ezek közt találhatod.
Elvetettem a sulykot kissé? Lehet, Névtelenke! Nagyon szigorú akartam lenni hozzád, és mindenáron lebeszélni, hogy ezentúl is pocsékold ránk a drága papirost, a jobbra való érzést, emóciót és időt; a selyemszalagos babérkoszorúkról nyilván leszoktatott már a háborús zöldségárak kényszere. Mi is volna a célod? Érintkezést, ismeretséget, barátságot keresni távoli és vadidegen emberekkel, akiket csak egyetlen lelki nyilvánulásukból ismersz? S ez az egy is már kész eredmény, mire hozzád kerül (amily hihetetlenül bonyolult még a legegyszerűbb lelki dolog is), soha ebből (a művészi termékből) semmi egyébre, többire következtetni nem lehet! Nem bizony, semmire; higgy nekem! Rettenetes csalódások érnének, borzasztóan terhedre volnának legtöbb esetben az ilyen “barátságok”, ha valami módon össze is tákolódnának.
Az emberek közti érintkezésnek megvannak a maga hagyományos formái, melyek nem véletlenül gondolódtak ki olyanná, amilyenek. Közös barátok vagy ismerősök útján bemutatkozni, társaságban, véletlenszerűen összeismerkedni, elébb közömbös vagy általános dolgokról szót váltani; miközben mind a két félnek mód adódik a figyelésre, félig öntudatlan ítélgetésre s a saját ébredő rokonszenvei vagy ellenszenvei konstatálására... igen, ebben a formaszerű módban sok bölcsesség van, az emberi természet ismerete, nyugodt számolás a kipróbált dolgokkal, nyilván avval az ősi tapasztalattal, hogy ahányszor megpróbálta valaki “túltenni magát”, mindig baj lett belőle; frivolitás, kiábrándulás, lelki “katzenjammer”. Sok más egyébbel is van ez így, amit magadforma kis nyughatatlanok lenézően “nyárspolgári”-nak neveznek, s ami nem egyéb, mint kipróbált módok bölcs gyűjteménye az élet legökonómiásabb leélésére, számítva összes emberi gyarlóságainkkal. “Eleink”, az öregek, az összes régen élt emberek nem voltak valamennyien tökfilkók; hát még ha ennyi sokan, ennyi millióan csináltak valamit egymásra következő évezredek alatt. Sőt; bölcs és örökre tiszteletre méltó az illemtani káté, mert lényegében mindig megkönnyít, mindig fölment valami igen fölösleges energiapocsékolástól. De itt már nagyon messzire kalandozhatnánk, s már épp eleget prédikáltam, neked, gyermekem.
Csak még egyet: a levélíró helyzetét ebben! Tegyük fel, hogy legkülönb, legdrágább ember, minden kiválósággal ékes, egyszerű, mély, hű, áldozó és tiszta, kinek barátsága nagyszerű ajándék lehetne akárki számára, de ugyan mit adhat bele mindebből a nagyszerűségéből egy akármily hosszú s akármily szenvedélyesen “megmutatkozó” levélbe, mikor (nem lévén mestersége) nincs ehhez eléggé birtokában a stílusnak vagy akár csak a nyelvbeli kifejezésnek? Ha érzések dagasztják - melyek képeket, frázisokat kívánnak - ezeket a legelkopottabb, végképp kiselejtezett, s már semmit sem jelentő és csaknem komikus kifejezési eszközök lomtárából kell hogy vegye? Mert hisz ha új formákat lelne a közlés hevében, akkor már maga is közelebb volna hozzá, hogy író legyen; bár ehhez még sok minden egyéb is kelletik. Legkivált ha lelki dolgokról van szó; az élménynek és a kifejezésnek valami titokzatos aránya az, ami (úgy látszik) megtanulhatatlan; ezellen vét holtbizonyosan és hajmeresztően minden nem író, ha ír; innét minden bombaszt és minden negély. “Pedig mily őszintén, mélyen, igazán éreztem!” Mindenütt - csak épp itt nem lehet mentség. Egy kis fürdői kaland, valami kirándulás vagy effélék leírását, családias csevegést, “vicces” leveleket inkább ajánlok azoknak, akik az iskolában egyest kaptak a dolgozataikra, és szívesen emlékeznek vissza. De hiába ajánlom; minden kisleány a lelkéről írja naplóját; - hanem azt legalább nem kell elolvasnom.
Hadd búcsúzzam tőled, Névtelenke; már éppen eléggé gyűlölsz. A kedves urad, mint mellesleg említed, a harctéren él - (ó, van-e sejtelmed igazán róla, mit nevezel te itt életnek?) - s ha ezentúl pedagógushajlamú írónénik vagy szép, ragyogó színpadi csillagok helyett neki írnál inkább több és még több szerelmes, rajongó, forró levelet, teli mindazzal a hévvel, lírával, jelzővel és módhatározóval, amennyit így érdemtelenekre pazarolsz - akkor mindent megbocsátanék neked, és ezt a kis nénei förmedvényt magamnak; és úgy érezném, hogy nem volt hiába. Kívánom, hogy sose érjen fájóbb csalódás, mint a bennem való, s egyébként is minden jót szívből kíván neked zsörtös öreg nénéd.

Asszonyzsúr
- “Drága hölgyeim” - így próbált szóhoz jutni minap egy budapesti asszonyzsúr egyetlenegy díszférfija, a hosszúra nőtt szakállú és kissé tétova tekintetű, szabadságolt katona. Egyébiránt csak amolyan fekete parolis katonaorvos, ki csak Odessza környékén állomásozott legutóbb, szóval “meg se ártott” neki a négyesztendős háború, ha csak nem, hogy kissé többel öregedett négynél azalatt; hogy a beszéde néha furcsán szakadozott, hanyagul röppenő és rendszertelen (ó, ennyi beretvalogikájú hadiasszony közt), s az ajka fölött tán már örökre ott akar maradni az a vonás... lágyan-keserű, hervatag iróniájú kicsiny bélyeg, egy rejtélyes ránc, melytől fáradt és fátyolos nézésű szeme mintha... zavarba ejtőn, idegenül, csúfondáros bánattal... mindig mosolyogna... “Valóban, drága hölgyeim!” - folytathatta végre, de oly halkan, hogy rá kellett figyelni. Azontúl így beszélt:
- Valóban, csak tíz percig kellett bájos körükbe időznöm, és tisztában vagyok, hogy édes Pestünkön melyik az utolsó, legfrissebb divattéma most, a negyedik évforduló előtt. Köszönet! Nem vagyok gyerekfiú, s önök tudják, hogy Wilde-től Freudig hátam mögött vannak az összes háború előtti, pesti szalon “izmus”-ok; hisz együtt éltük át, ó, bűbájosak, mikor még enni is volt mit, és flörtölni is volt kivel örökké felejthetetlen délutánjaikon. Mi minden viharzott át felettünk, mennyi édes elmehóbort, mennyi andalítón művészi érzésmámor, míg egy szép napon megjelent a szerb hadüzenet és a többi; s egy hét múlva önök, istennőim már behunyt szemmel tájékozódtak a hadvezetés fogásai közt, ismerték a Dreadnoughtok tonnasúlyát, számoltak a közelharc esélyeivel, s kicsinyelték a lovasság szerepét. Mielőtt először elvittek, emlékszem, önök biztosítottak felőle, hogy a háború... hogy is?... történelmi szükségszerrrűség... hogy kellett, és üdvös és meg fogja tisztítani a petyhüdt erkölcsöket... Kérem - rendben van! Már mellüket verték, már vezekeltek, és én ma (ó, szégyen!) - nem vagyok önöknek eléggé pacifista. Tehát itt tartanak! Marxot, Liebknechtet és Bebelt idézik, toldják, magyarázzák, fordítják szabadon, miközben kigöngyölgetik a zsebükben hozott orvosságnyi nyerscukor-porciót; s a kétszer forrázott hadifű-tea szalmaillatában már boszorkányosan kész utópiák szállnak, formálódnak. Miképp kell majd legegyszerűbben, legjobban és sürgősen újra rendezni az emberiség háztartását, hogy minden ember oly jó, okos és nemes legyen, aminőnek okvetlen születik, s amilyenek a kedves jelenlevők, kik tíz darab kilencvenfilléres, aprócska cukrászsüteményen oly hősi lemondással osztoznak itt, mint valami őskeresztény szeretetlakomán. És hogy boldog legyen mindenki, uramfia, boldog a tökéletes közintézmények révén, hisz oly egyszerű az egész! - Vízvezetéki vizet szürcsölnek, és mámorosan beszélik cserepesre böjtös-szép ajkaikat. Megdöbbentő! Soha azelőtt ily hevesen, ily hangosan és sokat nem beszéltek. Végre már mindenki egyszerre, egymást nem is hallva, elszántan, fanatikusan: igen-igen, “orosz” divat jár, drága városunkat a Világmegváltás, az Emberboldogítás hidege rázza, és megint beszél... beszél... Most már nyugodtan megyek vissza az állomásomra; a tájékozottság, a “jelenvoltság” e csodavárosában (világtól elmaradott hadfi, én) félóra alatt korom színvonalára szökhettem fel jóvoltukból.
A sokaság, igen... az isteni, szent, nagyszerű Tömegek; másképp: sok emberforma lény egy rakáson! Fél esztendővel ezelőtt egy drótakadály aljában láttam vagy háromszázat egymáson fekve, keresztül-kasul és nagyobbrészt hidegen; későbbről vánszorgó, beteg csordák képe tűnik elém... vagy egy zsúfolt tehervonatban, szorongó menekültek bamba fájdalmú, néma tekintete, száz meg száz... de most már nekem mindegy, drága hölgyeim; értsék meg, mindegy! Semmi közöm velük! Hogy jutok én hozzá, hogy a szívem mindannyiszor összefacsarja valaki, hogy gúzsba szorulva, vergődve fájjon... ó! Most, a vasúttól jövet, az első, ami feltűnt: egy színházjegyiroda előtt várakozók hosszú, tömött oszlopa, több százan, egy tűrő-szenvedő Tömeg. Fütyültem és kacagtam és csókokat szórtam feléjük a konflisról...
A Tündérnők, kiket a “tulajdonságok átöröklésére alapított kroki-irodalom dajkált és nevelt...” most itt ülnek, és esküsznek nekem (mert így olvasták a Bebel atya negyvenedik kiadásában), hogy “az Ember”, úgy ahogy van, mindenestül a “társadalom szellemi produktuma”, hogy nagyjában egyforma erkölcsi-szellemi habitussal születik (ó, a csekély különbségek bátran negligálhatók), vagy a Kultúra szenteltvizével egyformára malasztosítható... És az idvezülésre nem is kell már egyéb (ezt az imént könyvből, fennhangon olvasva idézte egyikök), minthogy: “Az ember és a társadalom lényéről és természetéről világos és tiszta ismereteket szerezzünk...” No lám, tehát nem kell egyéb.
Nem kell egyéb, csak annyi!
Láttak-e már, esedezem, valaha egy sejtet mikroszkóp alatt? - Egyetlenegy életparányt, melyből minden szerves épül; amelynek mégis, önmagának is szervei vannak úgyszólván. Elképzelhetetlen, hogy mi mindent tud, táplálkozni és szaporodni, osztódni végtelenül, előremozogni és megrögzülni, összeolvadni és szülni. Ha magában van, külön, független lényecske, el tudja végezni mindazt a végzendőt, melynek együttes neve: élet; de ha összetett organizmusban él, magasabb kommunizmusban, akkor mind elfelejti azon az egyen kívül, mely neki a munkamegosztás rendjében kiszabatott. De újra megtanul, és tud mindenfélét megint (legalább, amíg életben maradhat), hogyha élve ki tudjuk ragadni a társai, szomszéd sejtek titokzatos kölcsönhatásából. - Miért mindez? Azaz jobban mondva, hogyan? - Az egyiknek hiányzik a sejtmagja; a másiknak tulajdonképpeni fala nincs, elolvadt, megszűnt; - a harmadiknak anyaga elnyúlt, beszáradt, rosttá vékonyult; - mi hát a sejt, mi definiálja? Kész volnék azt mondani, hogy nincs is, csak úgy kitaláltuk a gondolkozásunk egyszerűsítése kedvéért, mint oly sok egyebet; - ámde akkor miből vennék hasonlataikat a társadalomtudósok, szegények? - Pedig mit tudom én még azt is: mi az, és milyen valóban, amit egy töméntelen nagyítású lencse alatt elfordítva, csalva, formájából kiforgatva látok? Ki tudja, tán a legfontosabb alkatrészeket egyáltalán nem is fogják azok a festékek, amelyekkel - színesítés nélkül a górcsőben semmit sem látni!... De miért is fárasszam mindezzel önöket?
Hisz ez még csak egy sejt! Egy végső egyszerűségű életelem, mindennek őse és alapja; elméletben örökéletű - hiszen mielőtt végelgyengülésben kimúlna, egyszerűen kétfelé osztódik, s az egy öregből lesz két fiatal. - De hogyan, hogyan épül ebből a bonyodalmak bonyodalma: egy organizmus? Mitől egész az egész; honnét egysége és jellege? Kitől tudják meg azok a sejtek, hogy oszlásban, szaporodásban meg kell állaniok - eddig és ne tovább -, ha a gyerek már elég nagyra nőtt, vagy ha fölsértették harmatkezük egy ujját s éppen csak ezt a hámjafosztott felületkét kell benőni új bőrrel? - Ha csak sejtelmük volna önmagukról, kegyes úrnőim - önöknek avagy nekem! Aprócska, néha alig látható mirigyecskék, mélyen és furcsa módon a szervezetünkbe rejtve, szabályozzák a növést és formákat, szépséget és kifejezést - ezek küszöbölik ki a test öntermelte mérgeit; s adnak új erőt, frisseséget a holtfáradt szervezetnek hogy szebben és virulóbban keljenek ki a legszentebb betegágyból hol halvány és boldog kimerültséggel pihentek heteken át, miután (akaratuktól függetlenül bár) életet adtak. Ugyanilyen csudás és csak újabban ismert szervecskék adják a karakter “férfias” vonásait, tán erkölcsi és értelmi erőket, asszonyi kecset, tűrni kész megadást, drága kis okosságot. Mindezt pedig jóformán ismeretlen összetételű, utánozhatatlan, elképzelhetetlenül bonyolult szekrétumaik, nedveik által, melyeket (ha meghibálnak) sokszor egyszerűen, durván: pótolni lehet állatok megfelelő váladékaival. A strumavidékek szörnyű kreténje szemlátomást gyógyul, ha vajas kenyérre kenve etetjük vele kiskutyák pajzsmirigyszekrétumát. Pittyedt ajkai, állati homloka, korcs alakja rohamosan formálódik emberré, s bamba nézésű rút szeme mélyén megcsillan az értelem és kedvesség. De hogyan mindez? Mi által, mi módon? - mert a “miért” - kérdés, a lényegre és végokokra vonatkozó... ó, azt már rég kizártuk, lemondással utaltuk a vallás, költészet és filozófia birodalmába! Hogyan - a természettudományok egyetlen jogosult kérdése. - De nincs felelet, alig hajnallik ma még, minden meglelt összefüggés száz új problémára nyit utat. Kábultan állunk a homályban... és mégis! - Mégis: a metódusok hihetetlen fondorlataival sikerült egyet-mást (keveset) kiemelni milliórétű, zavaróan bonyodalmas összefüggéseiből; sikerült elszigetelni, bevinni a laboratóriumba, mintegy légüres térbe állítani, hogy kísérlet, megfigyelés alapja lehessen. Elszigetelni. A millió kapcsolat közül nem hagyni meg többet, mint egyet-kettőt, tízet; annyit, amennyivel egy gyarló emberi elme még valahogy számolhat. Ez - ha nem is sokszor - nagy néha sikerült már, és van némi izgalmas, gyönyörű reménység, hogy később majd még jobban lehet és mindjobban... s egy szép napon majd ki tudunk mondani az élettanban is valami törvényt, valami kétszerkettőt, egy kicsiny, szerény rendszerét a megdönthetetlen bizonyosságoknak.
De a társadalom... Úristen! Ahol históriai és egyéni, erkölcsi, gazdasági, szervi, számtani és fizikai komponensek miriádjai szövődtek össze, keresztül-kasul egymáson; ahol a bonyolultság számra s a variációk minőségére nézve: - végtelen!... Az emberelme, úgy, amint van, tehetetlen ilyen anyaggal szemben! - Kiválasztanak, mondjuk, egyetlenegy kisgyereket; előhívják a játszótársai közül, és beviszik holmi “kísérleti” laboratóriumba, hogy ott mindenféle - eltökélten ravasz - instrumentumon az intelligenciáját, a figyelőképességét, ennek “automatizmusát, szuggesztibilitását (és sok más ily egyszerű dolgot) számokban és fokokban kifejezve, méricskélnek. - Húsz színt felsorolnak előtte, vagy tizenöt szót, fogalmat; - gyors egymásutánban különböző hajlatú és formájú vonalakat táncoltatnak a szeme előtt. “Mit láttál? Mit jegyeztél meg belőle? Mire emlékszel?” - Mintha nem attól függne minden, hogy a faggató amatőrnéni milyen színű selyemruhát visel aznap, mi fityeg az óraláncán, kire hasonlít az orra, mit kapott a gyerek aznap reggelire, tarka omnibuszlovat látott-é tegnap, megégette-é az ujját másfél éves korában, sokat hajladozott-e az anyja, amikor a testében hordta, és a nagyanyja, ükapja... Millió-millió-millió körülmény... pedig ez megint csak egy gyerek! Hát a miriárdszor miriárd egyénű társadalom? A történelem, melynek minden kis mozzanata - és egésze - mindentől és mindenkitől függ titokzatosan; a szomszéd iskola vén pedellusának foltos nadrágjától éppúgy, mint Nagy Sándor Bucephalos nevezetű lovától. Egy sétám, egy beszélgetésem (s akármelyik más kisemberé) nyomokat hagy, úgyszólván másképp alakítja a világot. Egy tévedt szerelmi ölelés súlya és kihatása nő az évszázadokkal, mérhetetlenné sokasul az utódokban.
És az utódok!... Micsoda irigyelni való biztossággal idézgetik a társadalom tudósai ezt a “törvényt”, az öröklését; noha csak izgalmas és reszkető tapogatódzásai vannak még s kivált az ember világára nézve alig egy-két teljesen végigkísért és megbízható tapasztalat. - El tudják-e gondolni, mennyire nehéz dolog ez? - Ha csak egyetlen emberpárt s csak két apai s két anyai tulajdonságot veszünk alapul - a negyedik generációban a lehető variánsok száma ezernél többre megy. - De ki számolhatná meg az úgynevezett “tulajdonságokat”, az árnyalatokat, fokokat és elhajlásokat? - Sejteni sem lehet, hogy egy részeges anyának hány züllött utód felel meg a hatodik ivadékban, de azt sem, hogy - hány zseni? Milyen lehetséges, és semmi sem oly egyszerű; még a veszélyek örvénylő bizonyossága sem; hisz autoregulációs szelepei tán nemcsak az egyes szervezetnek vannak, de a “nagy egész”-nek is. Törvény is van, ó, bizonnyal - sok áthághatatlan és örök gé-té-négyzet-törve-kettővel; - s valami isten (ha érdekli annyira), bizonyára meglelte s ösmeri mind; - de számunkra, ebben a porhüvelyben - reménytelen! Tanítottak néhány históriai sarkigazságra! Hogy “nagy háborúk után rendesen reakciók következnek”, vagy hogy “a kultúrával eltölt, túlfinomult, fényűző, korcs idegű síksági népet mindig elűzi és felváltja egy friss, barbár, egyszerű, kiéhezett hegyi horda, s az első mérkőzésben szükségképp ez kerül felül...” ilyeseket. Nem áll, nem válik be biztosra; kétszer tán igen, harmadszor megfordítva sül el! Nevetség! - minden éppúgy lehet itt megfordítva; s ha még nem így volna is - mit jelenthet ez a rongyos, párezer évnyi tapasztalat? Izgató sejtések vannak, de többnyire csalók! Egyszer így, másszor úgy - soha még nem volt kétszer egyformán, mint ahogy két egyforma ember tudtunkkal még nem élt. - Fia volna valaki, aki össze tud adni nekem (csak összeadni), fejből egy tízezer tagból álló számsort - de még ilyet sem szült földi anya! Pedig csak az foghatna joggal hozzá, hogy szociológiai elméleteket csináljon...
Most pedig ébredjünk fel, és bocsássanak meg nekem! - Ennyit papolni, így galoppozni tüskön-bokron át! Ne gyűlöljenek, ne váljunk el haraggal - lám, holnapután visszamegyek -, s ez mégse mindegy nekem! Ezek csak átszáguldtak a fejemen, mert úgy rám ijesztettek, Angyalok, úgy tudnak mindent, mint egy-egy eminens tanuló! “A földtulajdon kisajátítása...” mondták; “az emberiség elsőrendű szükségletei...” mondták... és hogy miképp kell ezt mind köteles, általános közmunkával fedezni; csak éppen hogy háromesztendős munkahadsereg végezze-e a legfiatalabbakból; vagy hogy mindenki adja oda, míg bírja, napjai másfél-két óráját... csak ezen oszlottak meg oly tiszteletre méltó vélekedéseik. S hogy a majdani pénz- pardon: vásárlójegy - munkaórákat jelző papírcédula vagy vékony aranylap legyen-é... noha ez akkor már mindegy lesz, mindegy! Mert, hogy a munkaértéket idővel mérik, és csupán azzal, ó, ez kétségtelen... az egyetemi tanítást csakúgy, mint a gyufaskatulya-ragasztást; az életmentő operációkat úgy, mint a rizskása-főzést, a csatornatisztítást s a fahernyózást, a picézést, egy tudományos kísérletet, egy színpadi kreációt. - Mily gyönyörű! “A társadalom nem büntethet meg senkit olyan dologért, ami nem saját hibája (ha gyöngeelméjű, csak dobozragasztásra alkalmas), de nem is jutalmazhat meg vele született tehetségéért senkit” - ígyen idézték fejemre Bebeljük önökről írott evangéliumából megint. Ó, isteninél különb igazságosztás!... S az emberek mind jók, okosak, belátók, munkára készségesek lesznek akkor majd; a bírás, földbirtoklás ősi ösztönével - az örökhagyás szülői vágyával együtt kimúlnak boldog utódainkból mind a többi, alkalmatlan hóbortok. Ükunokáikat nem vonzza majd ruhadivat, senkit sem érdekel túlzottan a neki kiosztott “egészséges” lakás egyéni kelleme; az ember leszokik a furcsaságok szeretetéről, a fantáziáról és presztízsről, és nem fog (ha mást nem szabad) buta, de ritka ingóságokat felgyűjteni... csak úgy... hogy neki több legyen, mint a szomszédnak - s csillogó csecsebecsékbe fektetni értéket, vágyat, rajongást, képzeletet; - mindazt a “többet” szóval, amiért ma öljük egymást, amiért élni érdemes. - Nevessenek ki! Arra gondoltam, hogy az ivóvizet is ma bizonyos közmunka árán szerzi meg a társadalom kutakból, vízvezetékekből - s kinek “jó” ma a víz, kit tölt el kielégüléssel a szomjúság percén túl is - kit késztet “összes képességeinek teljes kifejtésére” a vízvezeték? Furcsa állat ez, drágák - egyenkint általában irigy állat szegény, mert másokon kénytelen mérni önmagát és életét. Általában véve elég ritkán hal éhen, de furcsán neki való körülmények híján mindig boldogtalan. - Hanem könyvet - azt lehet írni róla! Sokat!
... És mégis - ne úgy vegyék mindezt, ahogy mondtam! Vessünk fátyolt - igen?... Itt van egy nagy tenger, embertenger - milliárdnyi vízcsepp; és minden cseppnek a maga külön feszültsége, molekuláris meg mindenféle ereje, és az mind egy-egy faktor, és mind tesz hozzá akaratán kívül is, hogy az egész hogyan mozogjon, miképp hullámoljon, az ár hova tartson. Mind benne vagyunk abban a természeti törvényben, mely az életet viszi, hömpölygeti. Önök is, drága és kecses új hiteikkel, én is fanyar hóbortjaimmal; a könyvek is, amiket írnak; s az apostolok, kik szavalnak. És ki-ki maga mesterségét folytassa, őszintén és vakon! Akinek hatnia adatott, hasson - akinek ráznia, az rázzon, s akinek kiáltani, kiáltson torka szakadtából a pusztába is! Marad mindig néhány szegény, bolond, bús ócsároló lélek, ki négy évig háborúzott; haladjanak el mellette bocsánattal, hisz így majd kisül mégis valami! Tán fenn az égben Valaki tudja - valakik egyszer tán megtudják, hová tart az egész? Asszonyaim, mea culpa... Hiszekegy!... Hiszem, hogy a társadalom öntudatlan erői közt öntudatlanul fontos siettetők a mindenkori nyugtalanok, a szent elégedetlenek, az apostolok, a Bebelek, az elfogultak, felelősek - az Idők Kovászai. - És önök is. Gyönyörűségek - miért ne csevegnének kilencszáztizennyolcban Budapesten?
Aki pedig másféle... azért az is élhet, engedelmükkel! Élhet és szólhat (beteg és zilált idegei epés, menekülő lírájával) ekképpen:
“Engemet pedig mindez nem érdekel!”
Rezignált vagyok életem végéiglen; és közönyös az emberforma lények nagy tömegével szemben; csak ritka és kivételes egyéneik - a szellemileg vagy erkölcsileg különbek vékony felső rétegét vállalom és értékelem. Nem tudom hinni, hogy ez a réteg erősödjék! - Az erkölcsileg vagy értelmileg kiválók piciny tábora viszont mindig megtermett és elöl járt; s néha a legszörnyűbb közviszonyok közt a leggyönyörűbben. Sohase volt nagyobb gazdasági depresszió a világon, mint mikor Judea provinciában ama Názárethi csak úgy találomra kinézett magának a Jordánon tizenegyet, vámost, halászt, tudatlan kézmívest; és rájuk bízta Isten országát. Talán az embervilág szépítő és építő trágyája nem is az egyenletes, biztos rend és jólét - hanem küzdés és termékeny szenvedés... Mit lehet tudni?... Kipróbáltuk?...
Az ember nyilván haladt valamicskét (tán még belsőleg is), egy lépésecskét évezredenkint - a barlanglakások óta; de én ezt kevesellem olyan árért! Mibe került - mennyi krisztusvérbe! - A régi, császári Rómát olvasom, s látom, hogy alig van több, mint technikai különbség közte és egy mai világváros között. - A rabszolgát ma nem verik nyilvánosan, igaz (hacsak nem a csendőrségnél vagy gazduram a tanyán) - nem feszítik keresztre ártatlanul (csak drótsövénnyel szaggatják szét, vascsapdába léptetik, égő gázzal pörkölik), s a mai jobbágy, a proletár “szabadon” költözködhet ide-oda a földön (ha van neki vasúti jegyre valója - ám legtöbbször nincs); - de ezekért a vívmányokért én uzsoraárnak találom ezernyi mártírok vérét, a legkülönbek feláldozott életét. “Ma oly rossz minden, hogy rosszabb már nem lehet, és így nem maradhat!” - Lehet; időnként egyszer-egyszer mindig ily nagyon rossz volt! A kommunizmus, a társadalmi munka, az örökségek eltörlése - hogy ezek volnának soron? Tessék! Az emberiség ráér! Probatum est! Miattam mindjárt kezdhetjük; adott pillanatban tán én is mennék és rohannék és halnék; de mit jelent ez? - hiszen a háborúba is elmentem! Pedig vannak még dolgok a földi életben, melyek egyáltalában nem kifogásolhatók: például a nyári ég kék színe s a bojtos fellegeké egy kerek pusztaság mélyéből nézve, hanyatt fekve a fűben; vagy a szépséges vizek, melyek tükrözni tudnak. Tükrözni... lássák; szóval, színnel, muzsikával, akármi módon... ha művész lehetnék!...
Szétnéztem ma a villamoson. Piacra járó asszonyok szapulták a szomszédjukat, kis ágensek kufárkodtak fölhúzott szemöldökkel - két meredt, öreges élelmezési tiszt apró, csúf garnizon-pletykákon izgult, két mozi-impresszárió kevesellte a profitot, egy tuberkolotikus színinövendék éhesen kokettált... hát ezekért, ilyenekért?... Apró, kemény, zsugorodott szívek; ezekért haltak a Jók, ezekért ülnek ma börtönt emberi szentek? Akarnak, érdemelnek-é ezek valamit? Intézményeket? Mit el nem tudnának rontani?... Morálzsenik az isteni Törvényt hozták, gyökerénél fogták meg a dolgot, az egyesek szívéért nyúltak. “Légy jó, tiszta, egyszerű, légy nagylelkű, béketűrő, jóra kész!” - És mi lett mindebből... a vallásokból? - Azonkívül csakhamar mindnyájan meg fognak halni, kofák és üzérek, öreg katonák és ifjú színészleányok - ki tüdősorvadásban, ki májcyrhosisban; ha legalább ez ellen lehetne csinálni valamit! De a “társadalom” még mindig nem tud oly kegyetlen, oly istentelenül gonosz lenni az emberhez, mint - a bölcs, jó Természet, hogy így nevezzem. Emberek közt mégis van néha valami szolidaritás, holmi “szövetkezés”; csakhogy ehhez mindig elkerülhetetlen kellék - a közös ellenfél. Egy másik ántánt. - El tudom képzelni majdan az Európai Egyesült Államokat a sárgák vagy a feketék ellen; a Föld Egyesült Hatalmait a marslakók ellen - de csakis így. A gyűlölség - elsőrendű szükséglet, kategorikus imperatívusz. - Pedig akkor már... miért volna inkább testvérem a bokorlakó bushman - szomszédjánál, a szintén kétlábú, szomorú szemű, üldözött és magános gorillánál? - Nevetni, hahotázni... azt lehet és szabad; ez a legjogosultabb!
Ha most valami férfiember volna itt, tudom, mivel akarna elnémítani. “Gondolja meg jól, aki így beszél - ha a legérthetőbb szubjektív indokból is -, mert nem tudhatja, hogy kik tapsolják meg ma az ilyen beszédet. A hadiszállítók, a haditenyésztők, Rewentlowok és Consten őrnagyok”... Igaz, igaz!... De hát Önök, drága Üdvösségeim a másik oldalon, akik azt mondták: törrténelmi szükségszerrűség! - Tán elfeledték azóta, de a tántim papagája még ma is kedvtelve mondogatja ezt a két szót, kitűnő memóriájú vén madár!
Hát hagyjanak... hagyjatok békét nekem! Én holnap visszamegyek. Hallani sem akarok semmiről! - A buta, örökölt érzésem, ösztönöm oly sokszor belevitt már, sírtam, kínlódtam, szerettem volna mindjárt rohanni, segíteni próbáltam; ...ostobaság, nem akarom! Nem bírom!... Hogy miért lehet még ma is az ostoba beteg idegeimet leginkább ezzel felhúzni, emberi szenvedéssel, lázítni igazságtalansággal - s hogy miért érdekelnek tán mégis kevésbé a derék majmok s az ártatlan lovak... nem tudom! Az “erkölcs”... lehet; ez az én dolgom, az én bajom! Hagyjatok békében! - Egyedül óhajtok maradni!
Mert én láttam és éreztem és éltem a Háborút, a huszadik századbeli Ember e méltó teljesítményét! - Semmi közöm ehhez az emberhez, befogom a fülem, haragban vagyok vele, nem szólok hozzá; énelőttem levizsgázott és megbukott, osztályismétlésre utasíttatik, de én azt már meg nem várhatom. Holnap visszamegyek! Isten Önökkel, Csodásak, Mesternők!
1918

OMNIBUSZ VÁLSÁG
Úgy volt, hogy április utolsó napján, este tízkor teszi utolsó útját; és már éppen azon tűnődtem, hogy akasszak koszorút - kerek, kövér fonású biedermeier füzérkét olcsó, kis kerti virágból - az utolsó kocsi oldalára? A tegnapelőtti közgyűlés, úgy látszik, mentőgondolatot lelt vagy keres még; a határozatot felfüggesztették nyolc napra; május hetedikén döntenek véglegesen. “Mi meg majd szélnek megyünk! Éhen halhat a gyerekünk! Visznek a harctérre!” - hajtogatják játszós-konokul a fiatal kalauzok s barátaim, az öreg kocsisok - de ha kicsit jobban kopogtatjuk ezt a dolgot, kiderül, hogy egészen nyugodtak a sorsuk felől. Csak parádéznak, de titokban tudják, hogy nincs nagy baj; el fog igazodni egy kis újabb tarifaemeléssel, némi újabb kocsijárat-kevesbítéssel. A lovak egy része, a bírósabbak, nehéz fuvarba megy, így megkeresi tán valamiképp mindnyájuk számára a szörnyen dráguló takarmányt. “Az urak odabenn szívesen beszüntették volna, mert ők bizony ráfizetnek; de a budai közönség felszólalt, nem engedi!” - így magyarázták nekem ma reggel.
Bravó, bravó! Lám mondtam én mindig, hogy van budai öntudat (ha pesti nincs is) - van közhangulat és közakarat; ez a drága, félig Mucsa, félig Montmarte érzi, és nem hagyja magát! Helyes, tartsunk össze, mi, budaiak, és ne engedjük, ne hagyjuk az omnibuszunkat! Háború után valamikor tán úgyis autóbusszal cserélik, de most még nem lehet, tehát jó az omni, kell az omni, helyén van, és... - úgy illik nekünk! Ez a szíves és nyájas, döcögős skatulya, ez a hív delizsánsz, mely nem siet, mint a többi, és nem fájdítja a fejet. Mert ezt a fajta “passzív mozgás”-t, a ló vontatta tengelyét, már sok századik ősünkben megszokhatták az idegeink. Ami tradíció van bennünk, ami kis játszós és ártalmatlan maradiság, kopott, levitézlett feudális ösztönök, mind itt elégült ki, itt lelt stílusára a budai omnibuszon. Nyugalmazott megyei tisztviselők, öreg várbeli katonák, testőrök, kerek tisztelendők szeretik; és friss, kedves, szolid viselkedésű leánykák járnak rajta kis aranymedállal, alig kivágott nyakú, fehér blúzocskák fölött.
Ki lehet ülni előre is a bakra; senki sem botránkozik meg itt; s a kocsis úgy megérti. “Jó is az a kis friss levegő, ugye?” - “Bizony jó, bácsi. És tudja, kisgyermek korunkban is sokat ültünk így, amíg engedtek, amíg nem mondták nagy szívfájdalmunkra hogy most már nagy a kisasszony, maholnap eladó, már nem illik; tessék csak bent a kisülésen kuporogni! - De amíg szabadott, boldogan ültünk így a kocsis bal oldalán, és az a János (jé, magát is úgy hívják?) a lovak erkölcsét magyarázta az is... és gyeplőt fogni tanított. Csak az még nem kérte el szívesen a kiolvasott újságlapot (ennyivel volt más!), és hogy az nemigen volt szűkiben soha a jóféle kapadohánynak! Azért elvette a jobbfajtát az is, ha kínáltuk de adni is be könnyen ment abba a régi jó világba!...”
- Hej, máma bezzeg!...
- Máma bezzeg!... Más lett a világ, koppanik a szemünk egy kis irgalmatlan német cigarettától is; de boldogan, imádkozva és örömtől ájuldozva térgyepelnők végig ezt a hosszú utat a legvégső végállomásig, ha már úgy lehetne, hogy ez legyen a legnagyobb bajunk! Haj, bezzeg, bácsi! Kocsikázni se nagyon lehet máma máshogy, csak így! Pedig megkívánja néha az ember szíve, hogy lássa maga előtt a lóállat fényes hátát, kemény, formás táncolását; érezze ezt a régi-régi, falusi szagot... Akkoriban még kevesebb vasút járt, sok kis faluba visz már vicinális, ahova kocsin baktattunk. A kas hátul mindig süteménnyel volt megrakva - jó, kövér, fehér, ropogós pékkiflivel: mert ezt kívánták városfiába a falusi rokonok: mindenük volt nekik, ezen az egyen kívül... Hej, már a jó péksütemény ízét is de elfelejtettük!... Minálunk is volt egy rudas, így farolt éppen, s az ostorhegyes mindig elrúgta a patkót. De nem a mienk voltak ezek sem igazában, nekünk már akkor se volt, hanem egy nagybátyánké, de szerettük őket, mert mindig falura vittek, vakációra; és az a János olyan gusztusosan ette-szeldelte a szalonnát! Mindig kunyoráltunk tőle egy kicsit, pedig meg volt tiltva, de a főtt étel az asztalnál nem ízlett úgy...
- Hajhaj, nagyságám! Azok a jó, régi szalonnák! Hogy volt az megabálva!... Füsttel megjáratva... tudományosan, hogy annak minden íze, szaga, színe, formája... az a szép, ropogós keménysége úgy megvolt még nyáron átal is! És a két hatosér’ vettük fontját, ha a magunké kifogyott... Rágondolni se jó arra máma!... - Bizony! Úgy ám! - így egyeznek nézetek és vélekedések, álmok és emlékek, érzületek és hajlandóságok az omnibusz bakján! És ha elsuhan felettünk ez a kis reakciós hangulat, megosztjuk az újságot, mert ebben is egy a gusztusunk, és tisztában vagyunk egymás politikai világnézetével, ha nem is szólítjuk elvtársnak egymást. Még abban is közös a sorsunk, hogy egyikünk sem választhatott még (adózott csupán); két mellőzött polgára mink ennek a szigorú magyar államnak! Pedig tudnók mi is olyan jól, igaz-e, János bácsi?... És bízunk is benne, hogy nem halunk meg még addig, míg mink is le nem adhatjuk a voksunkat - de csak titkosan-titkosan (és egyenlőn és átalánosan) egy budai urna előtt; és mink tudni fogjuk, ugye, minden titkosság mellett, hogy egyre szavazunk ketten; hacsak lesz kire, igaz-e?...
Honfitársak, budaiak! Ne hagyjuk még, csak még egy kicsit, amíg lehet - ne engedjük az öreg omnibuszt.
1918

VASÚTON
Gyorsvonat; második osztály. Ahol hajdanában (amikor még olcsóbb volt az utazás) joviális törvényszéki bírák siettek kétheti szabadságra, becsvágyó középiskolai tanárok egy-egy külföldi tanulmányút elé, jókedvű egyetemi diákok “haza az öregeimékhez” vakációzni... a szegedi gyors másodosztályú bőrülésén ült szembe velem a minap. Kerek, piros parasztmenyecske. Friss képén szinte kiverődik a zsír, az egészség és életöröm; aprós, okos szeme, mintha kemény párnák közül csillogna elő. Babos ujjasa gyűrődott, keshedt néhol, s nem éppen tiszta - mint azé, ki dologban jár, cseppet sem ünneplősen, mint akinek rég megszokott, unt dolog már a vasutazás. Mesélgeti is csakhamar:
- Mögteszöm én ezt az utat éppen hatszor egy hétbe, de néha vasárnap is, ha úgy hozza a sor. Nem nézzük máma a parádét, hanem, ami után élünk - az üzletöt.
Olyan friss, teli, diadalmas a hangja, hogy mindenki ráfigyel. Egy kék zubbonyos fiatal “vasúti” közelebb húzódik: a sovány kishivatalnok-házaspár meg egy sötét kendős, cselédforma asszony a nagy piaci kosarával - hamarosan körülveszik, kérdezgetik. Felel is kemény, kerek kis mondatokban, vidám öntudattal, mint aki élete zenitjén áll; kész a szóra.
- Húst viszök mög szalonnát a bécsiek számára. De csak Pestig visszük így, onnét osztán némötünk van; némöt katona, mert annak szabad, azt senki se bántja a vasúton. Csak hatvan kilót szabad így egyszörre, negyvenet húst, a többit szalonnát; de tojást is löhet, amennyit akarunk. A poggyászt mindég feladom a hajnali személyre, az már Angyalföldön vár ilyenkor; kiváltom, míg áll ez a vonat. De visz az embör azért “magánpoggyásznak” is vagy tíz kilót mindég, nemigön nézik azt; mög hát a kalauzokat is ösmerjük... egy kis húst, miegyebet... igön, azt adunk néha szögényeknek... Hogy mennyi? - Hat korona tiszta haszon van kilóján, ahogy kihozzuk a Kőrösön a mészárszékből, hentestől.
- Ejha!...
A kék zubbonyos vasúti szeme felvillan; szinte az asszonyka teli, kerek kebeléig hajol már a nagy érdeklődésben. A sápadt hivatalnok (Wienből jön szegény, szabadságolt katona) savanykásan elmosolyodik; de a felesége egy meghatóan régi selyemblúzban - ahogy felsóhajt és mindjárt belepirul... ó Istenem! - A másik parasztasszony, a sötét keszkenős úgy hallgatja, mint az orákulumot, fátyolosodó szemmel, és a száját szívja. “Ejha!...” gondolja, ki nem mondja is. Ő a kocsiszakasz központja már, a kőrösi asszony, és élvezi ezt, kiáll a kosarához, onnét magyaráz tovább.
- Beszélni nemigön tudunk a némöttel tolmács nélkül, de minek az; od’adjuk neki cédulára írva, hogy mennyi az áru és milyen; leméri, ha akarja. Harmincénknak van ez az egy némöt, de nemcsak ennyien járunk így hússal; fél Kőrös asszonya evvel foglalkozik. Soknak nincs is engedélye (többnek nincs, mint van), néha meg is járják, elveszik tőlük a portékát; de egészben nem vesztenek rajta azért. Ösmerjük már a kalauzokat... hogy melyik mikor jár - kivel, hogy kell beszélni. Én sokszor kisegítek mást is, enyimnek vallom a portékáját, mert neköm van engedélyöm: a polgármester úr (s itt asszonyos öntudattal mosolyog végig csinos, kerek formáin) - igen jó embörünk, szomszédunkba lakik. - Hát bizony máma csak a vasútiaknak rossz, ugyé, szegény államiaknak; de egyéb embör, ha használni tudja az eszit!... Nincs is tán sehonnat annyi hadikölcsön-jegyzés, mint mitőlünk, Kőrösről: ámbár neköm egy sincs, az uram nem engödi... Az uram bevonult, igen; Máramarosszigeten van mint katona. Mikor hazajött a múlt nyáron, de nagyot nézött, hogy micsoda üzletasszony vált énbelőlem; de szava nemigen löhetött hozzá; ja, máma nem löhet a nőket úgy dirigálni, hogy mit tögyenek, mit ne; hova lönnék másképp a két gyerökemmel?
- Hej, be szép dolog is! - álmélkodik bele édesded alázattal a másik nő. - Be szép, hogy ennyire tudta vinni szegény asszony létire!... Már... nem úgy értem, hogy szegény, hanem hogy... szegény származású...
Zavarba jön, nem sérti-é meg; nem tudja jól kimagyarázni, hogy “szegény” alatt földmívest, parasztot, nem agymunkából élő embert értett azelőtt a közszólás. - De a szeme büszke áhítattal becézi ezt a szerencsés másikat, ki mégis az ő osztályából való, annak felmagasztosítása; a “józan paraszti ész”-nek a hopponmaradt, rongyos uraké felett. - Mi többiek is a kupéban egy percre elhallgattunk, mindenki önmagába mélyedt, mintha számolna; komolyan és elmerülten szorozta mind ezt a két, egyszerű számot: hetven és hat. S ha felél naponta húsz koronát; marad négyszáz. Igen, négyszáz; az egy hétre kétezer-négyszáz - havonkint kilencezer és hatszáz, és egy évre... egy évre, jó Isten - száztizenötezer és kettőszáz korona. A kék zubbonyos csettint a nyelvével, a vézna, hivatalnok képe szinte belezöldül. - Én tovább megyek! Gyorsan lázasan azt számítgatom már, hogy egy jobban honorált írónak hány tárcanovellát kell ezért a pénzért írnia? Hétszáz... ó, lehetséges? Hétszázhatvannyolcat! De jobbfajta nemigen írhat harmincnál többet esztendőnkint; még ez is tüneményes túlprodukció idegpusztítás, öngyilkosság. S ha ennyire mégis képes, és egyik esztendőben úgy, mint a másikban, törhetetlenül, gépmódra semmi mást nem csinálva: - huszonöt és fél esztendőt, egy negyedszázadot, egy életet kell alkotó munkában töltenie egy évi jövedelméért e két elemit végzett kis parasztasszonynak, ki ma ily pompásan tudja “használni az eszit”. Pedig az írói munkát (úgy mondják) ma is tűrhetőbben honorálják még; s főnökeinkkel, akik kollégáink, lehet beszélni! - De az a halovány ifjú adóhivatalnok, aki most Bécsből jön betegen, katonaszabadságra a szomorkás, selyemblúzos kis asszonyával - vajon az, hogy számított, mi jött ki? Mi jött ki a feladványából?...
- Hát akkor - pödri meg a bajuszát végül a vasúti altiszt -, akkor bizony maga szép kis pénzt félretehetett már!
- Félre egy keveset! - mosolyog a kis gömböc asszony. - De még fogok is, ha Isten segéll! Nem könnyű mesterség, de én győzöm; nem is baj, ha fogyok egy kicsit. Tudok már aludni a vasúton is, olyan-olyan jókat húzok - mindennap éjfélutánig, hajnalban már az állomáson vagyok a poggyásszal. A két pulyám ott van az anyámnál; az tisztál is ránk; hisz úgy is nézünk ki, mint akit “úgy elszalajtottak” varrni, fódani nincs idő. Mindegy az; fő most az üzlet! - Az én anyám kofaasszony volt világéletibe, most is az; de ő salátát árul, kéztől elviszik neki. Nem adott énnekem egyéb hozományt, mint nyolcszáz koronát tavaly ilyentájba, mikor az üzlethöz kezdtem. - És máma itt állok!
Egyenesen állt, a mellét kifeszítette, harminckét rizskása foga elővillant. A férfi mellette, az egyenruhás szegény államszolga, olyan kicsire zsugorodott össze a hóna alatt, olyan kínlódóan keserűre, olyan maradékhúsra lesőre, alázatosra, oly olvadón szerelmetesre - ennyi asszonyi erő, hatalom, világra való éberség előtt... hogy be kellett hunynom mind a két szemem.
- A gyerekeimnek - hangzott akkor mindennél harsányabban -, azoknak lesz egy kevés! Legyenek boldogok, azt akarom; kitaníttatom őket, mind a kettőt!
- Ugyan minek? - lihegi a férfi, hangja már szinte könnyben, epében és imádatban. - Minek az, mondja? Hát nem jobb magának, nem jobb nekik is így?...
- Ah!... De mégiscsak!... Jó, jó, de hát, hogy élek én, milyen strapával! Vasúton alszok! Azért dolgozok, küszködök, az lesz minden örömöm, boldogságom! A fiú gimnáziumba megy jövőre.
Felragyog az arca. Minden emberi célok, ideák, törekvések gyönyörű teljesedése vet ilyen dicsőült fényt a legkeskenyebb homlokra is.
- Löhet belőle fiskális, möhet akár a bírósághoz! Vagy doktor, vagy mérnök! Üldögélhet, pihenhet majd egész nap valami jó hűvös irodába, babrálhat kényelembe, a szép fehér papíron, szivarozhat! Ha csak beszél, a szaváért is megfizetik!... A lány tanárnénak tanul és zongorálni fog, mint az uramnak egy unokatestvérje, akire olyan kényes az egész famíliájuk. - Az lösz minden örömöm, ha majd szépen zongorálni hallom. - Nem, akármit is beszélnek, én azt már kicsináltam magamban... ez lesz a boldogságom - én kitaníttatom, kitaníttatom!
... El kell tűnődni ezen! - Hunyt szemmel hallom még, iderévlik egy-egy mondata; már úgyszólván csak a fiatal vasutasnak beszél. - Bécs - messzi van az? - Oda, lássa elmék egyször, mán régen akarok; csak azér, hogy egy kis nyomorúságot lássak! Veszek ott ruhának valót, gloknis köpenykét a kislányomnak zsírért, nulláslisztért. - Hogy a holmit hová?... Ó, hát a kazán mellé nem löhet bedugni, ha jóemböröm a kalauz; ki keresi ottan? - Majd kacagósan, hangosan tanít ki mindenkit az üzlete apró fogásaira. - Tudok én, kéröm avval a szalonnával olyat csinálni, hogy mögvan annak a súlya, még ha kevés is, ha nyári is! Ha én azt egy éjszaka benn tartom a szobába, az agyagos szoba földjén, fölszíja az a nedvességet, oszt olyan súlyt mutat!... - Később kissé elhalkul, bizalmasabb részletekbe téved a dialógus, de azt nem hallom már. - El kell tűnődni ezeken!
Arra a szép sugárra gondoltam, mely felragyogtatta ezt a zsíros arcocskát ennél a szónál: kitaníttatom. S arra az új hivatalnok- meg lateinerosztályra, mely tíz-tizenöt év múlva ezek fiaiból lesz, ezek módos lányait kapja feleségül. Tudja Isten... hiszen örülni kell ennek az új világnak; ilyen alulról jött vérkeveredés soha még nem ártott: tán egészségesebb, józanabb, demokratább, okosabb lesz ez az új hivatalnok nemzedék: - s tán az egész társadalom sem fogja kárát vallani végeredményben annak a töméntelen eltolódásnak, mely a polgári rétegeken belül is elkezdődött már, és érezteti eredményeit. Tíz-húsz évet várni kell és szenvedni az újon jöttek nyegle hangosságát; - pénzüket túlbecsülő s ennél többre képtelen világnézetét; - ízetlen, formátlan, de bután habzsoló életmódját az új Trimalchióknak, kik úton útfélen az orrunk elé tolakszanak telhetetlen és tüntető életszomjukkal. - (Piccaver?... Ki az?.. Mi az?... Nekem is ide egy jegyet! - döfködte az előtte álló úr hátát minap egy jól táplált új kultúrnő egy koncertjegy-irodában). - De egy generáció alatt mégis nivellálódik mindez, s a gyerekeikben már csak a dolog jó oldalai érződnek - ez életerős anyák tevékeny és büszke akaratereje, imponáló frissesége... Talán!
De valamitől mindenesetre - halkan és tán csendes, belső könnyek között - búcsúzni kell már: attól, ami eddig volt! Egy bár néha kissé korlátolt, de mindég szolid és tisztes, szimpatikus szellemtől, amely a “polgári” attitűdbe finomságot és erkölcsi érzékenységet vitt; komoly, méltányos és morális világérzést. Attól a - ha nem is a “szellemével”, de évszázadokon át mégis az agyával dolgozó magyar középosztálytól (“osztályától a tollszárnak és aktapapírnak” - ha úgy tetszik), mely a valóságos szellemi munkának is bölcsője és természetes melegágya volt kis kultúránk kicsiny múltjában mindig. - Ahonnét Katona Józseftől és Vörösmartytól Babits Mihályig - a Bolyaiaktól a hivatalnok-báró Eötvösökig oly számosan jöttek és kerültek, hozván kötelességek és felelősségek nemes ösztöneit, szép érzékenységeket s azt a különösen alkalmas szemszöget, mely a világot se nagyon alulról, se túlságosan felülről nem nézte. - Elsirattam itt, a háborús gyorsvonat felösmerhetetlenül bemocskolt bőrpárnáján ennek az értékes osztálynak kedves, régi életmódját, a mérsékletére büszkét és bölcset - megható és finom, mert soha nem tolakodó úri büszkeségét; - minden szellemi fölényt és tekintélyt készséggel elismerő tiszteletét - szerény, de józan és független kritikáját. Ó, még előítéleteit és apró korlátoltságait is, melyekkel senkinek se vétett, s melyek közül minden többre hivatottat tisztelettel sorfalat állva följebb engedett. - Hogy az élet s az egyén értéke nem földi javakon s a fényűzés túllicitálásain múlik - ezt a szellemet csak egy ily múltú és tradíciójú magyar kultúrosztály tarthatta ébren, mint kihunyó tüzet, és ebben hosszú ideig nem pótolhatja más. A társadalom e szerény, de kemény gerince hajlik immár, vagy törik; aljas cipőgondokban nyomorodik és pusztul e tisztes és szép szellem, bármily hősen tartsa is magát a végsőkig; s hogy pusztul, ez minden inkább lesz (ez a szomorú!), mint a demokrácia diadala. - Harminc év múlva tán nem lesz kihez apellálni, és nem lesz kitől megkérdezni, hogy “Mi illendő?” és “Mi méltó?” - hogy mit lehet és szabad a büntetőtörvény paragrafusain, a kés-villa-kezelés megtanulható formaságain s a “Kérlek alássan, öregem” ostobaságán túl is. - Hogy mi az, mi nem fér össze a törvényeivel holmi szerény s tán csak képzelt kaszinónak, mely se nem “Nemzeti” se nem “Országos” - de tán mindegyiknél nemzetibb, országosabb és valódibb.
De nem akarok, nem merek így “hazabeszélni” mégse; ki tudja, nem vagyok-é elfogultabb a kelleténél, s van-é jogom? - Egy távoli rokonom mesélte el minap utolsó fizetésemelési küldöttségük történetét valami közvetlenebb hatóság vagy efféle előtt. Az államvasutakhoz tartozó bizonyos ügyosztály jogvégzett tisztviselői járultak oda legkíméltebb jó ruhájukban, egyetlen tűrhető cipőjüket felhúzva ez alkalomra; s a szónokuk rövid és meggyőző beszédben fejtette ki a háborús élet elviselhetetlen nehézségeit, tisztelettel felsorolta a mindennél bizonyítóbb számadatokat. “A tanácsos tudod, gyönyörűen viselkedett; kezet fogott mindnyájunkkal, leültetett, szivarral kínált. Azt mondta, legyünk meggyőződve, hogy ő korrektül és kollegiálisan jár el az ügyünkben, képviseli a miniszter előtt jogos kívánságainkat... hogy a kegyelmes minap is csodálattal emlékezett meg a kar nagyszerű teljesítményeiről a háború alatt (az ilyesmi, tudod, jólesik az embernek!), hogy számon tartják a dolgot, és mihelyt javulnak a viszonyok... hogy nekünk is szolidaritást kell vállalnunk az államhatalommal s a kormányzás mai nehézségeivel, hiszen tulajdonképp... mi volnánk az államhatalom gerince és legméltóbb képviselete... így beszélt. - Nagyon szépen, finom tónusban folyt le az egész látogatás, és hiába... ez fontos, hiába, nem lehet másképp! - Nem ronthattunk be úgy, mint a műhelymunkásaink nemrég, rendetlen öltözetben, hangosan kiabálva, hadonászva, fenyegetőzve és egymás szavába vágva; miért vennők mi fel, hogy aztán velünk is olyan hangon beszéljenek?...”
Hogy a tisztviselők fizetésjavítása meglett-é? - kérdeztem. - Nem, legalább még máig semmi hír!... S a munkások kívánságai? - Hát azokkal mégis ki kellett egyezniök, engedni nekik - annyit zavarogtak, erőszakoskodtak... Ejh! De olyan csúnya volt mindez!
Hát hiába; itt nincs mentség! Az a kis megújhodás alulról mégiscsak egészséges lesz, jóltévő és hasznos; és józanabbak, okosabbak, frissebbek és fegyverzettebbek lesznek azok az új bírók, tanárok és mindenfajta köztisztviselők majd mához harminc évre - tán illőbbek ahhoz a korszakhoz, melyet a háború idézett fel, s ez adta meg morális tónusát. A halvány szépségekért pedig, melyek itt elvesznek - tán új szépségek kárpótolják majd a jövendőt -, de másfajta szemek számára, mint a mi mai szemeink.

MI, ELHIBÁZOTT EGZISZTENCIÁK
Ez a titulusunk; politikai, jogi, emberi és szociális minősítésünk; így mondta gróf Tisza István a képviselőházban, ezen tehát már a Jóisten se segít; ez rajtunk szárad egyelőre. Mi valamennyien: orvosnők, tanítónők, női hivatalnokok, művészek és írók, önálló iparosok és kereskedők; mind, akik nem kizárólag a konyhán dolgozunk, akik szobatakarításon kívül egyébre is rá kell hogy érjünk, akik a családunk helyzetén más módon és tán kiadósabban próbálunk segíteni, mint azzal, hogy magunk mosogatjuk az edényt, s szapuljuk a ruhát.
Nincs mentség számunkra! Most már beszélhetünk akármit!
Mondhatjuk azt, hogy de hiszen mi férjnél vagyunk (ha már ez a tisztán privát ügyünk is nyilvános mérlegelés alá kell hogy essék), hogy jó feleségek vagyunk és jó anyák; hogy a gyerekeink jól neveltek és egészségesek (utánunk tudná-e ezt csinálni gróf Tisza István úr a háborús közélelmezés közepette, ha nem volna véletlenül Tisza István és geszti nagybirtokos), hogy a férjünk akármelyik percben kész kiállítani rólunk a bizonyítványt csupa tiszta “kitűnő”-vel, hogy álmában sem kívánna nálunk jobb, gondosabb, áldozatkészebb asszonyt, sem emberibb, értelmesebb s belátóbb (mert a munka súlyát és értékét ösmerő) élettársat. - Hogy hiszen igaz, tán “meg is élhetnénk” esetleg az urunk havi ötszáz koronájából, ehetnénk családostól hadikrumplit és hadikáposztát, s még éhen se halnánk mellette - hanem mindazt, ami “több”, ami egy kis föllélegzés egy-egy szegényke pillanatra, egy színházi este a hátulsó sorban, egy szerény nyári üdülés, egy könyv - egy parányi, háborús, ijedt kis öröm itt-ott, mert hisz idegeink is vannak, nemcsak gyomrunk, s az idegek nem laknak jól nap mint nap savanyú káposztával: - hát mindezt, igen, mindent, amiről gróf Tisza István nagybirtokos úrnak szociális helyzeténél fogva nemhogy tapasztalata, de még sejtelme sem lehet - ezt a mi kenyérkereső munkánk, a mi erőpótlékunk, a mi idegbeli “Ersatz”-unk adja meg magunknak, szegény gyermekeinknek - szegény agyondolgozott emberünknek is.
Hát ezt hiába, ezt ő nem értheti még oly okos ember létére sem, és tán nem az ő hibája. Ám hiszen kezdhetnek azon is, hogy a kényszerűségtől eltekintve is szabad akaratból ezt választottuk, vállaltuk és akartuk, ezt az életformát: valamely a háztartáson kívüli foglalkozást. Mert minden magunk választotta, szabad, pénzbeli ellenértékén mérhető eredményű munka sokkal kiadósabb, kifizetődőbb, önérzetet emelőbb, idegileg elviselhetőbb foglalkozás s az életet jobban, méltóbban betöltő - már egy közepes - értsd: középiskolai nívón álló műveltségig jutott ember számára is; vagy csak egy eleven, friss akaratú; avagy bizonyos irányban tehetséges, hajlamos ember számára - mint örök-egyforma, kilátástalan, eredményeiben elmosódó, lélekölő, idegcséplő, unalmas, csipcsup babráló rendszertelen foglalatossága egy mai háztartásnak.
“Mai háztartáson” itt nem háborúsat értek; hiszen tán még gróf Tisza István úr sem hiszi és akarja, hogy addig tartson a háború, amíg az (egyébként matuzsálemi életkort aligha ígérő) új választójogi törvény. Beösmerem, hogy a háborús kisháztartásban ma három asszony is eltölthetné, elpocsékolhatná napjai minden óráját, idegei minden rostját ácsorgással, beszerzési ügyletekkel és apró (Isten előtt már elkövetéskor lekvittelt, leszenvedett) panamácskákkal tisztán a családja betevő falatjáért; s ez egy okkal több, hogy hősnőnek tiszteljünk minden háztartást is vivő, családos, férjes - s még azonkívül pénzért is dolgozó asszonyt. (Pedig a “dolgozó” nők hasonlíthatatlanul nagyobb százaléka családban él!) Ám normális időben, ahogy négy évvel ezelőtt volt, s ahogy (vakmerő perceinkben reméljük) tíz-tizenöt év múlva megint lesz; a “mai háztartás”, kivált a városi, nem ad elég igazi dolgot egy valamennyire tetterős, átlagos tehetségű embernek; ha csak az erőltetett hűhózást, férjámító sopánkodást, apró okokért házsártoskodást nem tekintjük “munká”-nak; vagy a hisztériásan túlzott, lihegő és lelkendező csiszolását még a szőnyegszögek fejének is mindennap, rézpucoló pasztával. Nagyanyáink korában (hallomásból, meséből tudom) otthon készült a ruha, az élelem minden anyaga, a háztartás minden eszköze; öntötték a gyertyát faggyúból, gyúrták a sajtot, ütötték a lámpába való olajat, munkálták a lent, kendert, szőttek-fontak, varrták az asztalneműt, zsákot - szemelték a magnak való búzát, pitlélték, szitálták a finom lisztet. Nagyanyáink közt volt is igen sok emberileg magasan álló, érett, derék, tapasztalt, okos, erkölcsileg és gyakorlatilag önálló, magáért és másokért felelős asszony, nagyasszony, ki nyilván megérdemelte, hogy követet küldjön a diétába, szavazzon, főispáni hivatalt viseljen. Hasonlítsa akárki egy ilyképp kitöltött élethez a mai unoka, a városban lakó, hivatalnokhoz ment, három szobában élő, egy cselédet tartó asszony sorsát - gondolja át intenzíven és osztozni fog a nézetemben: a mai, átlagsorsú, középrendű nő számára csak erkölcsi és emberi emelkedést jelenthet minden kereső, jobban mondva (mert itt a hangsúly): - maga választotta munka. Csak éppen hogy a férj nem vághatja ki illő önérzettel: “Eltartalak - én tartalak; nélkülem éhen vesznél!” - és valamire való férj hiszem, szívesen elengedi ezt az örömet.
De milyen ócska, agyonszapult, elavult igazságok ezek; őrület hogy az ember így belemegy, hogy szóba áll, hogy elősorolja... de mikor oly elképzelhetetlen, oly hihetetlen, hogy ma így beszélhessen valaki, még ha gróf Tisza István is a neve. Hát nem néz körül? Hát nem látott “méltó és természetes” élethivatásukban “maradt” nőket órákon át ülni a tükörasztal előtt, buta semmiségekkel bíbelődni, masszőrrel, szabónővel, kézápolóval és kozmetikussal tárgyalni, divatújságot tanulni, fél napokat állandóan toalettügyben komissiózni - nem látta és nem undorodott? És az ő háborúját, melyet büszke és méltó önérzettel vállalt kezdettől - hát nem látja, hogy ezt sem lehetne csinálni, folytatni (bár ezt nem érdemképp hozom fel) a háztartáson kívül dolgozó nők nélkül; s a hadügyminiszter tyúkkal-kaláccsal csalogatja, a Haditermény nagy fizetéssel marasztalja ez elhibázott egzisztenciák folytatóit! De nem, hiába minden!
Hiába! Tisza István gróf úr igen okos ember és igen-nagyon főembere ennek a Magyarországnak. Ő nyilván jól meggondolta és alaposan átélte magában azt, amit mondott, egybevetette gondolatait, tapasztalatait a mai társadalmi életről való megfigyeléseit - biológiai, közgazdasági, szociális és filozófiai ismereteivel; hiszen a szó jelentős (jól tudjuk - ma is: felelős) helyről hangzott el, s bizonnyal lesz kinél tekintély adta visszhangra találjon. Rajtunk hát a bélyeg! Egész létünk hamis és hazug alapon áll, ferde síkon, lejtőn, ha úgy tetszik; életformánk erőltetett, csinált, hiú, nevetséges vagy erkölcstelen; “elhibázott egzisztenciák”, mi!
S a választójogunk?... Minek is, minek ide, minek máma? Mit használhatna, min változtathatna itten, ahol ilyeneket lehet mondani, fő-fő helyről és büntetlenül. S ez a választójog, amit most csinálnak, az urak... hát megérdemelne ez minket; küszködő, dolgozó nemes és tisztelt osztályomat; önmagán túlemelkedni kezdő nőnemet; minket, jóravaló asszonyokat? Hát nem vagyunk mi túlságosan is jók ide ma még; ebbe a magyar politikába?
S hogy változzék egyhamar? Amíg már én élek s szavazhatnék? Hogy békés intézmények s nem rettegett borzalmak útján változzék?... A bizalom kifogyta “szentlélek elleni bűn”, bocsánattalan, mert megszűnt benne a megértés lehetősége! Mea culpa... de én már belefáradtam, én már nem bírom, én már nem sírok és nem vesződöm és nem akarok “sokak” miatt szenvedni hiába, mikor “kedveseim”-ért tán még tehetek legalább valamit, és mikor úgyis mindegy, mindegy! Én szigorúan betiltottam magamnak a reménykedést, a jobbra várást, és nem akarok törődni semmivel! Miért éppen a választójogunkkal?
Ott van gróf Tisza István, elég okos ember, majd tudja ő, mit csinál, majd elintéz, kirendel, megcsinál ő meg a többiek mindent olyan jól és üdvösen, mint ahogy mostanig - ahogy most van.
1918

A KÖNYVEK ÜGYÉHEZ
Az okvetetlenkedés, piszkálódás, bőribe-nemférés már megint módot lelt, hogy ráuszítsa a konzervatív sajtót egyikére Budapestünk nagyon kevés, igazán kitűnő kultúrintézeteire: ezúttal a Fővárosi Könyvtárra. Nálam hivatottabb hozzászólók már illőképp megfeleltek - érvekkel és komoly cáfolatokkal - Bangha páternek is, a Budapesti Hírlap-nak is, s alig hiszem, hogy azok a hivatalos hatóságok, melyek illedelemből most már foglalkozni kénytelenek ezzel az erőszakolt és oktalan üggyel, ne volnának vele jó előre tisztában.
Úgyszólván a “közönség nevében” szólalok meg itt nyilvánosan, elszomorodván: be kár az ilyen hajszákért! Be kár kedvét szegni próbálni elszánt és kitartó buzgalmú, nagyszerűen következetes és kötelességtevő embereknek - be kár meg nem becsülni hálás sóhajokkal ezt a néhány intézményünket, melyekből a közvetlenség, rend és céltudatosság szelleme derül a lassacskán izmosodó magyar művelődésre! Mintha volna legalábbis minden utcaszegleten egy-egy ilyen könyvtárunk! Ahová bemehet bármikor bármilyen felnőtt emberi lény, férfi vagy nő, foltos cipőjű vagy ragyogó; ha érdeklődése őszinte és szándéka tisztességes, ha rendes lakását valamiképp igazolni tudja - megkaphat akármilyen könyvet, szíves útbaigazítást; olvashat kedvére tiszta, fűtött helyiségben, csendben, jól kiszolgálva; vihet haza is könyvet két hétre, meg is hosszabbíthatja, ha kell; ingyen, könnyen, gyorsan, szívesen; s mindezt egyszerű, nyájas magátólértődéssel intézi vele a könyvtár tisztviselőkara, mely valóban úgy érzi (milyen nagy dolog ez minálunk), hogy ő van itt a közönség kedvéért, s nem megfordítva, s hogy mint a katalógus mondja: “A könyvtár nem könyvek múzeuma, hanem a közönség által olvasásra keresett művek mindig hozzáférhető gyűjteménye.”
Nem akarok személyeskedni, de gondoljon csak ki-ki a maga külön, elkedvetlenítő tapasztalataira sok egyebütt. Az ürességtől kongó “olvasótermekre” vagy annak a néhány embernek megbotránkozott pillantásaira, kik mintegy bérbe venni látszottak egy-egy szakkönyvtár kizárólagos használatát, mert valamelyik nagy tekintélyű professzor vagy egyéb úr atyjokfia, leendő apósuk, mit tudom én! - Emlékezzünk a morózus öreg könyvtár-szolgákra, kik elképedve és gyanakodva mérnek végig egy-egy új, eddig nem látott olvasót, mintha vizsgáztatni akarnák, mennyi az évi jövedelme, ki volt az ükapja s a keresztapja. Kiket tisztviselőurazni kell, és alázattal meginstálni, ha a betévedt érdeklődőnek nincs kifogástalanul frissen vasaltatva a nadrágja; kik dühbe gurulnak, ha észrevenni merészeled, hogy sejtelmük sincs a szakfolyóiratról, melyért esedezni bátor voltál; s mely ott hever valahol agyonporosodva az asztal sarkán, egy papírhalom tetején, véletlenül valami polcon, vad összevisszaságú lom közt, s lám... meglelted, már ujjonganál; de ez csak egy példány; a következő hol, ugyan hol lehet?... S miután előbb alaposan leszidtak, mert azt merted állítani, hogy négy füzet szokott megjelenni évenkint Lipcsében vagy másutt, s nem három... végre kiderül, hogy a negyedik, hja, az még a professzor úr lakásán van, még nem küldte el, noha ez már tavalyi, mert úgy áll a dolog, természetesen, hogy egyenest az ő lakására jár, s aztán majd egyszer a többivel visszakerül... talán jövőre!... Ó, te szegény jóhiszemű szakember! (“Tudós”, mily felfújt, nagy szakállú táltos szó; milyen kifejezéstelen és értelmetlen! Mért nincs a “Wissenschaftler”-nek megfelelő magyar szavunk? De könnyű volna megmagyarázni!) - Te bátor ember, ki külön ajánlólevelekkel fölfegyverzetlenül lépsz be budapesti szakkönyvtárba; sőt netán véletlenül külföldi volnál, avagy onnét jössz; ha kutatásaid eddigi eredményét nem magyar “szakfolyóiratban”, lokális jóváhagyással és vállveregetéssel közölted; s mégis otthont, eligazodást, tájékozottságot, s érdeklődő segítést, mégis tudományos levegőt, gyorsaságot, rendet, tárgyilagosságot, közvetlenséget, hozzáértést próbálsz keresni egy-egy ilyen “könyvmúzeum” elhagyatott, nagyképűen ásítozó, poros polcai között. Bennfentesség kell ide, naiv felebarátom, bennfentesség - (pfuj, de csúf értelmű szó!) fura magyar presztízse valami külön beavatottságnak; tudni kell itt a “dörgést”, ösmerni ezt-azt, “otthonos” lenni speciális helyi csacsiságokban. Aki mifelénk nem tud gyorsan tájékozódni, hogy kit hogyan méltóságozzon, vagy kinek mennyi borravaló jár, az meg se mozdulhat bizony! Pedig példának okáért valamely tudományággal igazán foglalkozó embert (nem “tudós”, hanem kutató; nem “sokat tudó”, hanem őszintén kereső, forrón s érdek nélkül érdeklődő szent csudabogarat!) mi sem jellemez jobban, mint hogy ily “jártasság”-nak szégyellne utánajárni, ily “beavatottság”-ok iránt érzéketlen, gőgös vagy idegenkedő; s képes (uramfia!) még a nadrágja rajzosan aláhullámzó vasalónyomát is elhanyagolni, ha egy könyvet akar az istenadta egy bizonyos, biztosan meglevőt; vagy hogy ráigazítsák, de összes életrajzi adatainak bemondása s egy “bennfentes” külön protekciója nélkül. S anélkül hogy tudnia kelljen például hogy a “Tanári Olvasóterem” feliratú helyiség nem mindenkinek tabu, ki nem professzor (ami végre is helyén volna), sőt tanár egyáltalán sohasem olvas benne, hanem bennfentes ifjú urak és kisasszonyok... Egy kissé becsípett német bakát láttam egyszer egy magyar vasúti állomáson; szemközt állt a kijárattal, rákvörös volt a kacagástól, majd szétpukkant, a hasát fogta. “Mit nevet, az Istenért?” - kérdeztem már magam is hahotázva. “Hát hogyne - lihegte, egy ajtó bejárata fölé mutatva -, nézze csak, ki van írva hihi, hogy arra nem szabad átmenni, és mégis, hihihi, mégis mindenki arra megy!” - Hihihi... aki mifelénk az ajtók fölötti felírásoknak hiszen!
De ne térjünk el ily messzire! Hadd mondjam meg még egyszer “mint egy a közönségből”, hálásan és örömmel, hogy minden egyszerű ajánlott levelet postára adnom Magyarországunkon mindig nehezebb volt, több utánjárással, várakozással, nyeléssel, több indolencia és bürokrata gőg elviselésével járt - mint tíz könyvet kivenni a Fővárosi Könyvtárból. És hányszor mentem oda valami nagyon általános sejtésével annak, amit szeretnék: “Valami szertartásos, udvari, társaságbeli katolicizmusra gondolok: tizenhetedik századbeli spanyolra és korhű öltözetek rajzára; a cím: Szent Ildefonso bálja”... Vagy azt mondtam: “Magyar szőlőmívelés a milleneum táján” - vagy “Syria politikai helyzete a Juliusok alatt” - és mindig bizalommal mentem, és mindig volt, aki szívesen, serényen, tudással útba igazítson, s azzal a nyugati udvariassággal, mely mindenkinek egyformán kijár, személytelen, nyugodt, kötelességszerű s nem tolakodó, s melynek szívós és kitartó gyakorlása tán megbirkózhatna nálunk az úton-útfélen lökdösődés, a bárdolatlan presztízskérdés s a közönséggel szemben való hűbérúri (vagy szolgabírós) gőg csúf szellemével.
Milyen kár az ilyen oktalan hajszákért! Milyen jó, hogy a Fővárosi Könyvtár emberei közül egy sem fogja ettől elveszteni se elszánt türelmét, se kötelességtudását, se munkaszeretetét!
1918

CSELÉDEK NÉLKÜL
Már csak nehéz álmaimban kísértenek. Hisztériásan bandzsító, vagy tunya közönyű szemek a sok-sok fakó, eldurvult arcban; sunyin alázatos vagy nyíltan gyűlölködő tekintetek, ferdült alakok, bütykös, dagadt ujjak; érzem a pállott hagymaillatú blúzokat, melyek zsírfoltos redői közül kiémelyített még olcsó, avas parfümszaga a nagyságának, ki újonnan viselte őket... Polgári Háztartások hajdani, harminckoronás “mindenesei” - cselédeink; mégis, jó, hogy megfogyatkoztak, csaknem eltűntek. Nem váltogatják egymást kéthavonkint a szobának zsúfolt, konyha melletti odúban, nem lesik ádáz és fullatag ellenségszívvel hálószobánk, íróasztalunk, pénztárcánk szűkös rejtelmeit, nem fecsegnek rólunk a vicinél s a fűszeresnél; elmúltak, hadimunkára mentek, villamoskocsin rendelkeznek, piaci sátor alatt fennhéjáznak, távol falukban diadalmas, nagy napszámokon boldogulnak - vagy csúf lebujokban, végsőre elszánt csukaszürke férfiak közt osztják szét szegény, letarolt, agyonnyűtt, mégiscsak nővoltuk foszlányait... Szegény, szegény beteg asszonyi állatok, agyonnyomorított lelkek, tébult sorsok, elcsigázott idegek, letiport emberjóságok; elcsámpult nők, jogos ellenségek; milyen jó volt megtudni, hogy meg tudunk élni nélkületek! A hűbériség szelleme, mely valaha megszentelte s ihlettel, lélekkel, erkölcsi tartalommal látta el a cselédviszonyt, nemes erénnyé avatta e feltétlen testi-lelki odaadást és glóriával, becsüléssel, néha még jótéttel is üdvözítette... mily rég kihalt már; mily rég szétmállott a talaj, melyből egykor tisztesen szerény sorsotok kinőtt; s ti még itt tébolyogtatok - szikkadt kórók, enyésző gyökerek, hányódva az új kor szelében - zavarva és akadályozva, gyötörve és gyötretve... A gyűlöletes háború révén kellett hát, hogy jöjjön ez a felszabadító tapasztalás: megvagyunk nélkületek, megvagytok nélkülünk. Jó-e? Bizonyos, hogy együtt még rosszabbul volnánk!
Mi a titka? Ezer apró dolgok, ezer háborús kisháztartásban napról napra tökéletesedő kis módszerek. Meg kell szokni a feltétlen és állandó rendet, mindent rögtön a helyére tenni napközben is, használat után; morzsát, piszkot, papírszemetet rögtön a gyűjtőhelyére dobni. A takarításhoz egyszer föltétlenül beszerezni a legjobb, legalkalmasabb szerszámokat, bútorkefét és szőnyegkefeseprőt (van, amelyik mindjárt hengeres bádogtartóba gyűjti a morzsát), kézzel, hosszú nyélen hengeríthető padlófényesítőt, pókhálózót, porolót, kézi porszívót, tollseprőt; mindent a legjobb helyről; (ó, mennyivel többet tudna ebben is már a mai, meglevő technika - hacsak akarna!). A konyhai edénybe használat után azonnal vizet tenni és egy darabka szódát vagy káliszappant; másnap a csap alá tartva belé se kell mártani az ujjakat! Nem megy mindjárt és mindig és minden egyforma simán; de akinek a lakása nem nagyobb, mint amekkora a föld és munka termelőképessége, s az emberek száma közötti arány szerint kidukál, s amekkorát az emberi természet testi-lelki igénye kiszab; azaz: ahány családtag, annyi szoba; annyi négy fal (tágabb emberburok, sejt, odú, csigahéj)... szóval ekkora lakást, szocialiter jogosat, s amelyben gáz, villanylámpa, villamosfőző, hideg és meleg víz van, és egyik helyiség sincs a másiktól nagyon távol... ó, milyen ragyogóvá lehet tenni naponta húsz percnyi idő rászánásával. Az ember magára kap egy fehér munkaköpenyt, amilyen az orvosoké s a cukrászoké; hajára is borít valamit a por ellen, és dalolva, frissen, ki-ki a saját szobáját, férfi, asszony egyképp, a nagyobb gyerek is segíthet; mindössze húsz perccel később jutunk fürdőhöz, reggelihez. Szobát csak az érdemel, aki ki tudja tisztogatni; cipőt is csak az, ruhát is az. Rabszolgatartás, embertelenség, szociális vétek egyik embert a másikkal szemben testi szolgálatra kényszeríteni. Senki se szónokoljon nekem szociális problémákról és megoldásokról - míg undorral ledobott szennyese fölé naphosszat hajol egy élő emberi lény, két kézzel dörgöli, lúgos oldata gőzét szívja!... Persze, ha megkonstruálnák az összes ma már lehető gépeket, s csak egy mosodai tisztviselő kellene, ki számba vesz, szortíroz, jegyez!...
Igen-igen, de gyomrunk is van, s a “tűzhely” nemcsak illúziót, hanem meleg ételt, jó “házikoszt”-ot is jelent!... Tudom; és azt is, hogy a “közös konyhák”, melyekkel vagy tíz évvel ezelőtt nagy hévvel és kevés okossággal kísérleteztek - nem váltak be sehol. De nem ám; ennyire mégsem egyszerű a dolog! Ha hetenkint más-más nagysága viszi oda a maga kis külön megszokásait, egyéni ízléskéit, eggyel-jobban tudását, a többin-túltenni akarását; nem, a szakmunkát, a rendszeres munkamegosztást mégsem, csak úgy a kék levegőből szedte a gazdasági élet. - A közös konyhák megbuktak, de a centralizáció folytatódik azóta is zavartalan. Nézzük meg most, a háború alatt egyes beszerzési csoportok étkezőit; mi egyebek jól csinált közös konyháknál? Én az újságírókét ismerem. Nem tudok közelebbit a szervezetéről, de amit ott kapunk, feltűnően jó és olcsó, az abroszok tiszták, az edények ragyognak, az asztalon virág van, s a kiszolgáló kisasszonyok kedvesek, ügyesek, szerények és buzgók. Elnézem: egyik-másiknak egy mozdulatában több a belső előkelőség, mint sok semmittevő, cicomás fruska egész valójában. Noha a nap bizonyos óráiban “szolgálnak” - hölgyek mégis viselkedésüknél fogva; emberek, mert dolgoznak és jól dolgoznak; egyébre senki sem kíváncsi. Az ökonomiásabb, könnyebb, boldogabb jövőnek, az anyagi életvitel kikerülhetetlen centralizációjának fekete ruhás, fehér kötős kis papnői már...
Mind szép, mind szép; de a gyerek, a kicsiny gyerek? Aki még nem segíthet a szoba takarításában, akit még nem lehet közös étkezőbe vinni? S a fiatal, középsorsú anyák ma nagyrészt dologba, hivatalba, órákra mennek, és ott kell hogy hagyják a kisgyermekeiket. - De hát csak itt, éppen itt ne lehetne centralizálásról szó? A probléma megvan, az ifjú anyák dologra sietnek; ezen már nincs mit érzelegni, ezen már a Jóisten se segít! Cselédekre maradjanak a kicsinyek? A gyermekkori, titkos és titkolt, félig-szándékkal félfeledésbe szorított, de életfontosságú impressziók kutatója, az új lélekanalízis (ha mást nem) tucatjával tud közölni rémhistóriákat afelől, hogy mi mindent tanultunk, miben “világosíttattunk” fel idő előtt és hogyan, mi, mai emberek is (kiknek anyja pedig nem is járt még hivatalba) a cselédek útján; e mindenestől “korlátolt beszámíthatóságú”, többnyire idegbeteg és sokszor szükségképp züllött páriáktól, akik mivoltukról nem tehetnek. - Miért ragaszkodik érzésünk még ma is görcsösen a rablómese-mondó, mákfej-főző, parázsszénnel iraló “szárazdadához”; mikor álmodni lehet - (Ó szép álom!) - hófehér bölcsős, higiénikus, gumipadlós és pasztörizált-tejes csecsemőotthonokról, napközi bölcsődékről; képzett, lelkiismeretes és jól fizetett orvosnők és pedagógusnők vezetése és folytonos, inspekciós felügyelete alatt! Hová a munkába menő középrendű asszony is bízvást beadhatja kicsinyjét a nap bármely szakában, bármennyi időre, órákra vagy napokra, aszerint, ahogy elfoglaltságai kívánják; hová szoptatni, ellenőrizni, látogatni bármely időben az anya is bemehessen - mert hiszen a kisgyerek s a csecsemő iránt még túlzott és joggal féltő az anyaösztön.
S mert hivatalba, munkába mégiscsak el kell menni; s hány fővárosi tanítónő szoptat ma is dugva, titkon, szégyenkezve a tanáriban, az irodában, az igazgató különös elnézéséből, reszketve, hogy meg ne sejtsék a nyelves csitrilányok... kényszeredett, idegpusztító anyai mártíromságban két csengettyűszó között. - Így semmi esetre nincs jól; amúgy - mégiscsak meg kellene próbálni!
De miből, miből, miből? - sziszeg rám a kérdés. Mikor jut az emberi közösség munkateljesítményéből ennyi költség, ennyi gondviselet, jólét és egészség - a csecsemőknek? “De hiszen ez takarékosság az emberi erőkkel!” - Mindegy! Gebedjenek meg az erők, kivált az asszonyi erők; puskaporra, ágyúra, tőrre, méregre, emberfogó vascsapdára kell ezen a mai világon - amit a föld, a lég, az ég, a bánya, a gép, az állat s az ember ereje, munkája kitermel. - De így lesz-e mindig, örökig? Hátha nem! Várjunk, mi lesz, várjunk, ez most nem számít, zárójelbe teendő évek; most minden lét mártírium, most semmi se érdekes. “Ne szülj rabot, te szűz, anya, ne szoptass csecsemőt!” - míg e dolgodat - az embervilág legszentebb, legfontosabb dolgát is valamiképpen el nem intézik. Cselédek nélkül!
1918

LELKES DOLGOKNAK LELKESÜLTJEI
Egy írást, nyilatkozatfélét készülök köröztetni (majd tudom már én, hogy hol és kik között), mely ilyenformán szólana: “Kijelentem, hogy nem akarok az új kormányzatban vagy általa semminemű hivatalt, állást, sem rangot, pozíciót, pénzt vagy vezető szerepet.” Nem ártana, bár tréfaképpen hangzik, mert a gyanú gyanúja tart vissza ma sok tisztességes embert (a legkülönbeket tehát) attól, hogy a felösmert jó ügyért szóban vagy írással, tettel vagy áldozással - önzetlenül, szerényen, tiszta meggyőződéssel dolgozzanak.
Mert (akár hiszik ma, akár nem) sokan vannak, hálistennek, olyanok is, kik bárminemű politikai szereplésre nemcsak alkalmatlannak és születlennek, de “zu gut”-nak is érzik s elsajnálnák magukat. Elsősorban mindazokra gondolok például, akiket valamely egyébfajta szellemi produkció irányába hívott el erős szóval a lélek, s a hűtlenséget ahhoz szentlélek elleni bűnnek éreznék. Igazi költők és vérbeli írók, komoly művészek s a tudomány rászületett művelői között mennyien vannak (mindnyájan úgyszólván), kiknek szívéből nőtt, lelkéből lelkedzett mindaz, ami itt történt a közelmúltban, s remélhetően a közeljövőben történni fog. S mert így van, és mert azt hallják, hogy kevés az ember (megbízható s tiszta múltú) a munkára - mennének készséggel önkéntes közemberül, vinnék a fáklyát, tartanák a zászlót, zászlórudat, tennék, amire utasítást kapnak - nem várva s remélve mást, mint hogy így ezzel is hamarább lesz igazságos és új rend e hazában, s új igazi haza a világon (mert nem oly távol e kettő), s akkor megnyugodva térhetnek meg újra csendes asztalukhoz, csendes lámpához, vagy halk műtermekben, rejtek laboratóriumokba - hol most, ma, a vajúdás ez idegeket tépdeső heteiben - titkos finom és boldog szertartásaikkal úgysem áldozhatnának, külön isteneiknek áldozni úgysem tudnának. Hiszen emberek ők is; emberek vagyunk, földből lettek és ennek terményeivel élők; most vallást kívánunk tenni erről, hogy majdanra megint kiérdemeljük nektárunkat és ambróziánkat, melyhez való titkos, szent juss az egyetlen kiváltság, mely nem mások elől vesz el valamit, hanem sokak közt oszt szét kincseket. A majdani, közeli, remélt és boldog új világ új rendjében sem képzelünk el magunk számára jobb sorsot, mint hogy lehessünk, amikké születtünk, de nem megtűrt és kitartott fölös élősdiekként a köz nyakán, hanem megbecsülten és tisztességgel ellátottan munkánk után, ha arra a világnak szüksége, valóban szüksége lesz - ha pedig nem, ha a születő új rend szelleme sokallaná termésünket, s egyéb munkákban vélné hasznosítani emberi képességeinket - úgy engedtessék meg majd magunkban, szabad időnkben, titkon farigcsálni dalon vagy történeten, babrálni formán, irkálni rajzon, zöngicsélni halk muzsikán, mert e szent és drága hóbortjainkról leszokni semmiképpen nem tudunk, akarunk.
Jól tudjuk, hogy soha senki sehol sem lehet Plato amaz álomállama, melyet a “bölcsek” kormányozhatnak; annál kevésbé múzsa-papok, finom, nemes és tiszta elmék, hajszálsodrony idegzetek. Ó, más és külön rátermettségek kellenek ahhoz, és nem irigyeljük (noha annál inkább tiszteljük) ezeket, kik erre képességeik s eddigi életművük által ma hivatalból hivatottak: kiknek mesterségük vagy művészetük anyaga, szegényeké (mint nekünk szó vagy szín avagy kő) - az ember, a tömegbeli ember. Most ők vannak soron, és e sor nem könnyű sor; tisztelet érte és féltő, hálás rokonszenv; s ha azt mondják “ember kell”, rendelkezzenek egy ideig velünk, nem vagyunk legrosszabb elem; de vegyék tudomásul, hogy nem akarunk, nem akarunk - még csak képviselő sem akarunk, sem a netaláni új parlamentben nem akarunk lenni.
Oktalan ideg, túlzott idegesség tán mindez, de megvan rá az okunk. Mindenekelőtt itt ugrálnak, itt lábatlankodnak a hivatott politikusok körül a szemérmetlen, a törtető senkik, a cinikus léhák, apró parazitái a csúnya múltnak - szájas háborús uszítók, kegyúri talpnyalók még oly közeli múltban; most túlkiabálják a vádoló emlékezést, és úgy tesznek, mintha forradalmat, köztársaságot, mindent ők találtak volna ki számunkra. Az új Magyarország friss vérű, tiszta teste majd csak kiveti magából e furcsa, rút kis coccusokat: de itt a másik had viszont: a hisztériásoké. Ezek nem aljas konclesők, hanem ideges, nyughatatlan bolondok, belső bizonytalanságokat rémülten rejtegetők; kik ha tíz ember összeáll, s kiált valamit az utcán, mindjárt és mindig odaugranak tizenegyediknek, kitépik a zászlót az elsőnek kezéből, ők akarják vinni, mindenkit túlkiáltani, s a szomorú csak az, hogy egészen mindegy, mit kiáltanak; ezek üvöltöttek vala legszilajabbul, hogy éljen a háború, a nagyszerű, a “férfias”, a filozófiás és erkölcsjavító Háború. Itt van aztán harmadikul a nagyképűek humoros tábora. A minden lében kanál politikai műkedvelőké, politikusok “jó barátaié”, kik félig hunyt, bágyatag szemekkel jönnek egy hadifű-teás zsúrra, s epedőn kiáltanak fel: “Ó, mily jó itt, e kies szigeten; mily jó önöknek magánéletet élni.” - “Szörnyű, szörnyű sok a munka.” - “Egész éjjel kínlódtam, és törtem a fejem, és nem sikerült egy adminisztratív államtitkárt találnom.” - (“Ugye, nagyon sok a munka?” - kérdeztem minap egy tényleges minisztertől. “Nem éppen munka ma még: inkább sok izgalom” - felelte komolyan és egyszerűen. De a fontoskodók, az ártatlan tetszelgők nem kicsiny tábora fuldoklik a “munká”-ban.) Végezetül pedig itt vannak az igazán hivatottak és igazán jogosultak, kik most életművük csúcsára érve, szemerkés gúnnyal mosolyogják meg e sokféle furcsa törtetést, s aki érzékeny, észreveszi, és nem kívánná magára venni az ilyen mosolyt. Hogy így aztán a szerények, noha jobbak, félrehúzódása mégis a nyegléket, a nagyszájú tudatlanokat veti majd a vezetők eleibe, nehéz választásra - ez, (hiába) az ő gondjuk, s majd csak megbirkóznak vele ez új, drágább haza javára: - ámde mi, akik nem szeretnénk egy látszatért megundorodni magunktól, sem félreértetni tisztességes emberektől, fennen kiáltjuk és kötelezzük magunkat: semmit sem akarunk. Csak éppen hogy ennek a másokért pórul járt drága kis s most vajúdva újraszülető drága kis országnak ügye ezentúl a mi ügyünk is, szerethetjük végre úgy, mint házunkat, most már szerethetjük szívvel, mert házunk, portánk, otthonunk lesz, új rendje rendünk, barátja barátunk, ellensége ellenségünk; s ha dolgozunk érte, magunkért s testvéreinkért dolgozunk.
Most, ma, amíg tán mindannyiunkra szükség lehet; de mihelyt nincs már: visszatérünk. Az állványhoz, a lombikhoz, a szép, tiszta, fehér írópapírhoz, hová régen régebbről és messzibbről küldettünk: hogy ott álmodjunk tovább szépeket az újszülött világnak, amellyel való sauli küzdelmét magános lelkünk sauli titkos Saul-küzdelmét mégiscsak az a megismerés döntötte el, hogy szépségre és önmagáért (s ezáltal mindenkiért) való kultúrára annak az új világnak is szüksége lesz; sőt, hogy ezerszer jobb tenyésztőföldje lesz ennek a kultúrának, a tegnapi, síratlan temetett, volt világnál. - Igen, mert minket, furcsa vajákosokat nemigen lehetett volna lelkesedésbe, tettbe, akár életmartiriumba is belevinni magában oly hitvallással, mely tyúkhúst s kalácsot ígér az eddig száraz kenyeret evőknek; mert tyúk vasárnap sem főtt ugyan eddig a fazekunkban, de büszkén nélkülöztük - és a kalácsot édes álomkincseinkért, s bár jussunkat jól tudtuk hozzá, de azt is tudtuk, hogy van drágább is ennél: a lélek szabadsága; s tudtuk legfőképpen, hogy csak vallásnak lehetnek hitvallói, csak eszménynek mártírjai, csak lelkes dolgoknak lelkesültjei. - A lelket, a hitvallást az eszményt pedig mi a kultúrában találtuk meg; az általános és felettünk való: az emberfaj haladása. S ma mindnyájunkat igézetben tart e hit és szent remény, hogy az új Magyarországon, mely vér habjaiból született a szemünk előtt, és az új világban, mely maholnap tán rombolva épül - több ember foghat könyvet olvasni, képet látni, muzsikát érezni, mint eddig; hogy a “tömeg”, az “átlag”, a “középszerű” homályos és töméntelen árjából több “egyén”, több öntudatos, igazi lét fog felmerülhetni a csillogó szivárványló szintre; hogy több lesz, mérhetetlen több lesz a földön a lélek, mert több lesz a lelki öröm.
1918

ÖNÉLETRAJZ ÉS NAPLÓJEGYZETEK
ÖNÉLETRAJZ
Nagykárolyban születtem, súlyos és letagadhatatlan harminckét esztendővel ezelőtt. Az apám ügyvéd, később a megye főügyésze - mondják: eszes, szelídlényű és emberekkel bánni tudó; - nem volt idősebb, mint ma én, mikor hirtelen támadt betegség pár hónap alatt megölte. Anyám újból férjhez ment - ismét megözvegyült; most is otthon, a szülővárosomban éldegéli már nagyon elcsöndesedett életét. Az apai családomból - állítólag hiteles adatok szerint egy Gawga Zdenko nevű cseh ember háromszáz esztendővel ezelőtt jött be elsőnek a Morvamező felől és - bármint is nehezteljenek, akiket ma kívülem érdekel - nem volt rablólovag, hanem békés és hasznos mesterséget űző, királyudvari cseléd. Sok jel és adat vall rá, hogy később nemességet kaptak itten; Biharban meghirdették a szépapámét, amikor oda átvándorolt - de az ismeretlen ősök álmatag csergésű, északi és jobbágyi vére az újabb időkig megtartotta a családot városi házban élő, kézművesi, iskolamesteri, biztonságos és tisztes sorban, kicsinyesen szigorú erkölcsökben; nagyapám volt közülük az első diplomás ember; bíró. Anyám vérei az Urayak, a Nagy Iván és egyéb csalhatatlan történelmi kútforrások tanúsága szerint, a megye legősibb nemzetségei, az Árpád vezérrel bejöttek közül valók; s igaznak kell lennie, mert a “Wrá”-nak írott, ősi zsombékos, lapos otthonban sok száz évekig annyira hitték, hogy - (heves, lobbanó, konok és nemes hóbortú kisúrhad) - leütötték, aki tagadni merészelte. Az anyámat én még ismertem olyannak, aki csupa dac volt, gőg és lázadozás minden ellen; mert ez a minden az élet volt, a fajták és osztályok felett álló törvény, mely megőrölte lassan és teljesen. Az előttem járt okoknak és nehéz, véres csatájú bonyodalmaiknak nemcsak a “Színek és évek” regény témáját köszönöm, melyért szülővármegyém - megizente - kegyetlenül csúffá tesz, ha megbántott földjére merem a lábam tenni; - hanem bensőmnek folytonos és küszködő kettősségét főképpen; ez igen kétféle örökség tusáját, mit nagyon analizáló, tudatos voltommal minden, léptemben nyomról nyomra kísérek. Kissé azt is mondhatnám: ez a csata karakterem, megváltozásaim, történéseim története.
Mikor hatéves lettem - addigi viszonylagos nagy jómód után - hirtelen maradtam árván és szegényül, a gyerekkoromra nem szívesen gondolok; a fiatalságomban minden nagyon nehéz volt és küzdelmes. Írni húszéves koromban kezdtem népies versikéket Szabolcska és balladákat Kiss József hatása alatt, Erzsébet-nőiskolás koromban a Basch Árpád Géniusz-ába. Később Gellért Oszkár szerkesztette a lapot; az ő biztató, bátorító szerkesztői levele (egy nappal sem igen volt idősebb nálamnál) már vidéken ért utol, valamint ott jutott a kezembe készen, csinosan, friss nyomdafestéktől illatosan az első könyvem is; anélkül, hogy magam szedőt, korrektúrát, kiadót, kritikust a szememmel is láttam volna. Csak most, tizenegy kötet után tudom ésszel felérni, milyen nagy dolog ez; és elkésve megköszönni Gellértnek, akivel minap találkozva, tíz év után először - örömmel vegyes mélabúval állapítottuk meg, hogy akkoriban mind a ketten hosszabb hajat viseltünk.
Ez az első kötet, s a túlságosan is jó fogadtatás, melyben részesült - mégiscsak elkésett nekem. Akkor már nagyon is szövevényesen körülvett és behálózott, megkötözött volt sok-sok dolog, melyekből kibontakozni azután egy élet sem volt elég. Ha mindez hamarabb jön... igen, talán egész kis dolgokon múlik minden! Vidékből, családból, előítéletekből, kapcsolatokból, robotos munkából, anyagi nyűgökből, önmagammal való súlyos konfliktusokból - egy állandó és folytonos kimenés azóta az életem; s ezen a kivándorló úton tán csak fényképfelvételek az írásaim. Vagy beléjük kötözve dobom ki a hajómból a fölös életballasztot, és lesz minden egyre könnyebb! Nem élek gondok, bajok és belső viták nélkül, de a mostani életem minden idáig volt éveimnél viszonylag jobb, fejlettebb és enyémebb; áldassék mindenki és minden - megtévesztések, hóbortok és szomorúságok, akármifélék - melyek e szabadabbá levésre, magamhoz közelebb jutásra akaratlanul is segítettek.
Ez a lényeges - tán még inkább, mint amit tehetségnek hívnak s melyben magamra nézve nem szűntem meg időnkint nagyon őszintén és szomorúan kételkedni. De ennek a kimagyarázására kevés itt a hely.
Szeretnék pár esztendőt még tűrhető egészségben megérni; a kis fiamat nőni látni; néhány álom-messziségnek vasúton nyomába szaladni; dúlásig lakni csak álmodhatóan pompás teliségű könyvesházakban; néhány kötelességnek érzett íráshoz szeretnék még magamban hitet; csak annyit, amennyi okvetlen szükséges! Vajon ráérek-e mindezekre?

1914 AUGUSZTUS
Szeged, 1914. augusztus
Egy nagyon szegényes kis szobában, nagyon egyedül ülök, és várom Ervint, egyetlen, édes uramat, és úgy várom folyton, hogy mikor felém jön a jelzett órában nagyon ismerős és mindennél kedvesebb lépteivel, mindig úgy örülök fel a láttára, mint utolsó, ajándékul nyert napnak: “Ma még láthatom!” Minden órában jöhet a déli határról utolsó percig titkolt hadiesemény híre, mennie kell, s még jobb eset, ha sok sebesült jön, és őt itt tartják - de olyan elfoglaltságban, hogy látnom nem lehet. Mégis - ha így volna!
Nem tudok mást, másnak, másról írni; hosszú üres órákban is vele kell foglalkoznom, első, megtalált, egyetlen társammal, akit viszontláthatok-e és ha igen - megtaláljuk-e oly hosszú idő múlva egymásban ugyanazt, megváltozásaink összehangolhatók lesznek-e hiány nélkül, nem állunk-e idegenül egymással szemközt, nem áll-e közénk gátul az a néhány tett, szó, elmosolyodás, amivel sok-sok távoli napunkon megcsaljuk és megszegjük majd a fájdalmat? Mert egy hosszú évig a fájdalom egyetlen gesztusába merevülni, félpercnyi elszórakozás látszatával sem véteni ellene; ezt az ember lelkialkata nem bírja el, túl gyarló hozzá; - pedig ma szentségtörésnek érzem azt is, és éreztem az első tíz napján (Pesten) a válásnak, ha valakinek normálisnak tetsző hangon jónapot kívántam. És mégis beszéltem emberekkel (igaz, hogy mindig őróla) -, később tán el is mosolyodtam volna néha; ő első naptól élt, tréfált a többiekkel, sakkozott, társaságban vacsorált, vendégségben élt stb. Ezek pedig még csak az unalom és a várás napjai voltak. “Nem érzem a háborút!” - De mennyit és mennyifélét kellhet egymás nélkül, egymás kontrollja, befolyása, szerelme, tekintete nélkül megélnünk! Nem homályosul-e majd intenzitása annak a biztos tudatnak, hogy mi csak egymás lelkében, egymás érzésében, agyában, szeretetében, szerelmében, gondolataiban, méltánylásában, összhangjában vagyunk igazán otthon, önmagunknál? Hogy egymás törvénye vagyunk, leglényegesebb becsületkérdése - hogy soha, senki által különbekké nem lehetünk, hogy egy matériából vagyunk! Egy hosszú évig, tán tovább is nem értékelhetjük ezt közvetlenül: mindent az emlékekre és karakterbeli megrögzöttségre kell bíznunk; és Ervinem fiatal férfi; ha a legkülönb is; nem rögződhetett meg annyira az életben és önmagában, mert hiába az eltöltött idő, az életidő mennyisége is faktor, számon kívül nem hagyható egy ember és lelkiélete meghatározásában. Örült-e nekem igazán most, tíznapi hírt sem vevés után a kaszárnya előtt; - jött-é felém azzal az ellenállhatatlan, ösztönös vonzalommal, ahogy két mágnes összetart - nem volt-é máris zavarodás íze a csókjaiban, úgy élt-e ez alatt a tíz nap alatt, ahogy (tudnia kellett!) - egyetlen elbírható számomra; ahogy ígérte, bizonyos szempontból szilárd és feltétlen újrakezdéssel - szenvedélyes és túlzott vigyázassal, hanyagolás nélküli “Achtung” megfeszítettségével mindarra, ami köztünk bajt és fájdalmat okozott eddig, ami már (végre) feledett múltjában olyan gyötrelmes volt nekem, ami hozzá méltatlan dolgokra sodorta lépésről lépésre - ami egyetlen lényeges különbség köztünk? Hanyagság, ráengedés, hibás gyanútlanság, óvatlanság nélkül élt-e csak tíz nap alatt is?... Az első óráink milyenek voltak? Soha még (mint e látszólag kis okért) oly véglegesen le nem számoltam; soha oly meggyőződéssel és egyszerű természetességgel nem láttam és kívántam a halált, mint amikor azt mondtam: legyünk együtt öngyilkosok. Azt akarta: várjak! És váratlanul, ugyanazon pillanat vak kívánságával és mégis lelkesen és mégis belső törvényből estünk egymás karjaiba; s este a Tisza tutaján azt mondtuk mégis megint: “Boldogság! Jó! Most folytatjuk Itáliát!” S amint az Arno és a Tevere és sok folyó és a Forum ősi tere, e Tisza is tudja meg, hogy: csak mi ketten! - A csendes, poros, méla és egyszerű alföldi éjszakába; a lusta, nehéz lelkű folyó síkjába is belekiáltottuk egymás nevét. Most - míg itt vagyok, és naponta láthatom: megint feledkezők és boldogak leszünk, mi egymást hihetetlenül megtaláltak. Ma lesz-e vagy holnap, vagy egy hét múlva, hogy egy nap tán hiába várom; leviszik, és mehetek egyedül vissza Pestre.
Első napokban ideges, szörnyű vízióim voltak felőle, sorsáról; elképzeltem szörnyű testi szenvedésben, nélkülözésben, leromlásban nekem oly kedves, drága és mindent kifejező fizikumát - a szemeit, az erős és okos száját, szőke fejét, a kedvest. - Most valahogy nem gondolok ezekre; lehetetlennek, kirekesztettnek érzem; ormótlan, buta véletlennek, amivel nem lehet, nem szabad foglalkozni. De mi lesz lelkileg vele? Az úgynevezett “befolyásolhatóság”-ról még sokat kell gondolkoznom. Nem jelentheti azt, hogy az embernek nincs jellege; nem jelenthet felületes hatásoknál sokkal többet. Igen, van remény! Komoly változás csak fejlődés lehet, s a fejlődés iránya nem térhet el nagyon, lényegesen két annyira egylelkű embernél, mint mi vagyunk. A zavar csak percekig vagy órákig tarthat, ha majd találkozunk. De még ez is mennyire fájdalmas!...

Gondolni akarok a legelső kedves időkre. Évekkel ezelőtt láttam őt, egy elhanyagolt külsejű diákot Málinál; elhúzódott, csak Edittel beszélt nagy hévvel és érdeklődéssel sportdolgokról. Akkor mondták, ki a kedvese és hogy vannak. Akkor felőlem is lehetett volna regélni. A kis diák évekre eltűnt a szemem elől.
Múlt télen az őrületig ideges voltam. Karácsonytájt fejeződött be valami furcsa, lilás, érzelmes barátságom egy beteg fiúval, kit meg is látogattam Zürichben. Pestről már csak egyszer írtam annak; a többi levélre nem válaszoltam; - az idegbajom túlságosan lefoglalt és közömbössé tett. - Ervin már előbb volt nálam 2-3-szor. Különösen rokonszenvesnek találtam, de nem foglalkoztam sokat vele; néha kérdeztem a rokonait, miért nem jön a vasárnapjaimra gyakrabban. Ő akkoriban kiállhatatlannak talált - az akkori társaságomtól, íróktól, festőktől még jobban idegenkedett; csúfolt mindnyájunkat a testvérei előtt. Éreztem, hogy ilyenfélén van - nem volt valami fontos nekem, de mint sok-sok hasonló esetben, némi kedélyes humorral vártam, hogy feltétlenül barátságosan fog hangolódni és megkedvel, ha jobban megösmer. Nem is lepett meg, hogy így volt; - amikor negyedik vagy ötödik találkozásra az, előszobában kereken kijelentette ezt. Pillanatnyi örömmel, szívesen nyújtottam akkor kezet. Soha és sokáig még nem is álmodhattam, hogy szerelemre (és nemcsak barátságos szimpátiára) kerülhet sor egy nálam tíz évvel fiatalabb emberrel.
A Beck álarcosbálra készülőben ültünk néhányan egy este a Philadelphiában; ő is a rokonaival. Idegessé tett a sok ember és a sok szó, felkeltem, hogy elmenjek; Ervin váratlanul felállt, hogy elkísér. Gondoltam: - minek udvariaskodik - bántott, hogy háborgatom, kocsiba akartam ülni, aztán: mindegy! - gondoltam mégis. A kapuban Ervin szokása ellenére kezet csókolt, mégpedig rendesnél hosszasabban. Nem értem, hogy én, aki ilyesmiben elég figyelmes és hamar tájékozódó voltam mindig - ebben az esetben teljesen gyanútlan voltam. Igazán nem törődtem akkoriban szerelemfélével, teljesen letettem volt ilyenekről, idegileg sem voltam ilyenre hajlamos; - vagy mert akkoriban az új selyemruháim, a sok szabadidőm (szabadságom), sok szereplésem (felolvasások) révén több emberben is láttam udvarlási hajlandóságot, és nem sokra becsültem; - magamról is tudtam már, pár évi léháskodó, flörtölő múltamból, mennyit jelent egy szellős, felleges est hangulata s egy hosszabb kézcsók a kapunál... Nem sok napra, egy délelőtt - szép februárvégi nap sütött, elmentem a kávéház előtt; megláttam őt a sógornőjével, akit végképp nem szívelhetek; és minden gondolkodás nélkül, hirtelen ösztönből, mikor beköszöntem, betértem. Aztán elmentünk járkálni együtt - míg Edit egy látogatást tett, Ervin végignézte az ebédemet, fánkot evett is; intenzívebben, de tréfásan beszélgettünk; én megdobtam egy kenyérgolyóval. Már majdnem megszöktünk ketten Edit elől, de az lóhalálban utánunk szaladt, és aztán együtt jártunk alkonyatig. “Térjetek be még egy kicsit, olyan jólesne!” - mondtam, félve a magános estétől, de Edit kurtán megtagadta. Kezet nyújtottam - Ervinnek is -, meglepetésemre és örömömre azt mondta, hogy ő bejön, és búcsúzott Edittől, ki láthatólag dühös volt. Akkor este sokat szóltuk együtt ezt a nőt: ez volt cinkos barátságunk kezdete. - Még egy estére emlékszem, vasárnap, Tóth Árpád, Lányi Sarolta és mások voltak nálam, átmentünk vacsorázni a kis vendéglőbe. Tóth célozgatott valamit ránk tréfásan, és én komolyan leintettem. Aztán Ervin sétálni akart, én nagyon hívtam Halasit; - tudja Isten, igazán “nem akarózott” nekem flörtölni Ervinnel, s már akkor úgy sejtettem: ezt akarja. “Hát kell ez?” - kérdeztem kicsit lehangoltan, mikor merészen a karomba fűzte a karját. Akkor este olyan szörnyű katedrásan, professzorosan beszélt, hogy szinte elszomorodtam; holmi pszichikai problémákról.
Az álarcosbál előtt még volt nálam. Egy felolvasáson, a Nyugat-nál - emlékszem, azért olvastam verseket, mert a novella, amit akartam, nem tetszett neki. - A bálra mondtam, hogy tervezek ruhát neki; a sógornője és a családja azonban nagy hevülettel ütötték össze számára barátcsuháját. Nagyon kedves volt benne, és amikor karonfogott, becsületből, nobilitásból vittem oda másokhoz, fiatalokhoz; hogy foglalhatnék én le, ha tíz percre is, ilyen fiatal legényt? Én is - mondják - jóformájú voltam pedig a kártyaruhában; Ervin, azt mondta, szemmel kísért és őt is kedvetlenítette, ha más karonfogott. Egy ajtóküszöbön egy percig nagyon egymás szemébe mélyedtünk, nagy bátran a selyemálarc védelmében. Kedvetlen voltam, hamar levetettem a maskarát; azontúl vacsoráztam, s egy öreg asszonnyal beszéltem még egy óráig. Ervin előbb elment, a kávéházban iddogált és csevegett “intimusan” sógornőjével, ki iránt akkor lovagi érzései voltak. Az ilyet, megvallom, ma se értem nála - egyetlen hibájából, a hanyagságból ered az ilyen sajátszerű következetlenség. Engedi magát. - Egy órával utána én is elmentem. Másnap hozzám jött Ervin; megbeszéltük, hogy olvasni fogunk, és tudományos könyveket, egy régi, piszkos, német fizikát említett. Talán kétszer olvastunk belőle.

Aztán beszélgettünk magunkról és mindenről és jólesett. Egyszer úgy jött Ervin, hogy Cecile-hez voltam teára meghíva. Kisétáltunk; egyet gondoltam, és a hűvösvölgyi kocsiba szálltam. Hold sütött, és ez volt az első tavaszi éjszakák egyike. Arra gondoltam, lám, nem érzem kegyeletlenségnek, hogy itt járok vele, ahol a másik fiúval is jártam egyszer egy tarka, őszi délelőtt. Aztán a holdat néztem, a fekete fákat, a furcsa fényt, és vigyáztunk, hogy ne adjuk át magunkat a külső dolgok “hangulat”-ának nagyon. Nagy tisztás téren ültünk egy padon, és nagyon jól hallgattunk együtt. Nagy dolog jól együtt hallgatni! Később megkértem, jönne át velem, és nagyon csendesen, lábujjhegyen átmentünk a téren. - Visszajövet az erdőn át tréfáltunk, nevettünk: Ervin azt mondja, én kacérkodtam. Ő is! - Azt akarta, ne menjek ma Cecilhez; - én meg azt akartam, menjen ő haza, öltözzék át, és jöjjön oda velem. “Ha én egyszer hazamegyek, előveszek valami kórbonctant!”... Ezért kicsit megharagudtam. Békített - később újra a karomba akarta fűzni a karját; kihúztam -, akkor aztán őt szinte kényszeríteni kellett, hogy a kezét ideadja a zsebéből, és kéz-kézben jöjjön velem. A villamoson csakugyan “kacérkodtam” pár percig, de Ervin rám szólt érte; ez borzasztóan kedves volt. Hazamenet halat vettünk vacsorára; én szégyelltem csak úgy enni, de Ervin éppen ezt találta tetszetősnek. Murillo Halevő-je jutott eszébe, és egyéb ilyeneken mulattunk. A szép, zöldselyem ruha, a zöldselyem cipővel ki volt már készítve, néha megnéztem, de fölvenni kissé már unalmasnak tűnt - és nyolcvan-száz ismerős idegen közt tolongani benne éjfél körül két órán át. Olyan könyv nélkül tudtam már ezeket az embereket! - “Tudja mit - mondtam végre -, nem is megyek Cecilhez!” Akkor meg lelki vádat érzett, és nem is örült nagyon. Később mégis beszéltünk, oly jólesett nekünk egymással beszélgetni; annyira oldódott az idegességem, és úgy örültem, hogy ez a szótlannak vélt ember ilyen élénk velem. Személyes dolgokról is sok szó volt; éjfél felé mondtam: most már el kell mennie. Felállt, később odalépett, és megcsókolta oldalt fordított arcomat. Furcsa, vegyes érzésem volt, amikor elment. Meghatott, megörvendeztetett és megijesztett. Kicsit bántott is, hogy ilyen hamar és “csak így!” merte. Pedig régebbi években én sokkal léhábban is flörtöltem; ez a különös. De akkor én már megtért voltam ezekből; és pont akkor nem is voltam szerelemre alkalmas hangulatban - legkevésbé. Viszont tudtam, hogy Ervin nekem nagyon rokonszenves, hogy értékes valaki; sejtettem, hogy itt csak komoly dolog lehetne bennem, és ettől megriadtam, hisz sok rossz tapasztalatom volt már.
Pár nap múlva jött az első levele, K. M. kezdetű, nagyon, nagyon kedves, becsületes, átlátszó és megható sorok. Nagyon drága az a mód, ahogyan Ervin nem tud írni - és ahogy ezt egyáltalán nem röstelli. Ugyanaz, mint a “társaságbeli” viselkedése. Nem zavarja, hogy kedvesen ormótlan, darabos a stílusa, ez biztonságot ad bele és mindezek mélyén - írásban és viselkedésben -, ha az ember jobban megfigyeli, kitetszik sok-sok báj. Ezt a levelét, a K. M.-t - megőrzöm, ez nagyon böcsületes, drága, Ervines, ügyetlen, jó levél. - Válaszoltam: hogy mikor jöjjön, arról volt szó. A következő estén nem olvastunk már - nagyon intim volt a levegő; aztán megmondta, hogy már hetek óta szeret. Akkor csak nagy örömet éreztem, mondtam is ezt. “Úgy örülök!” - ez volt szinte minden, és akartam, hogy még beszéljen. Borzasztó drága volt, mikor megmondta, hogy nem tud. Megindultan és hálásan csodálkoztam mindenen, amit mondott az érzéséről. “Hát ilyen is van?” Később megmondtam, hogy én is szeretem; - és valami olyast, hogy ne kívánjon, inkább szeressen. Emlékszem, megdöbbent ezen, és elhallgatott; - de nagyon-nagyon drágán, felejthetetlenül csókolt meg akkor. Ilyen csókot - úgy éreztem -, én már nem reméltem soha, és nem is érdemeltem.

Mostantól fogva olyan idő következett, amit el kellett felejtenem, ki kellett ejtenem, mert nem tudok rá derülten és tisztán emlékezni. Nagyon gyakran, szinte mindennap együtt voltunk Ervinnel, és én napról napra jobban, komolyabban szerettem. Azt mondja: ő is. De nála egyéb dolgok komplikálták ezt. Lelki vád és küzdelem. Hátha bűn volt, hogy ilyen hamar és ennyire belement, hátha ártott nekem - nem vélve, hogy ilyen komolyan fogom venni -, vagy hátha nem is vagyok számára az, akinek hirtelen, meggondolatlanul beállított, s akiért érdemes ilyet tenni, elhagyni gyűrűs menyasszonyát. És megint lelki vád velem szemben, hogy egyetlen kívánságom és egyetlen ígérete ellenére nem volt őszinte, letagadta vagy eltitkolta, hogy egy éve vőlegény, s hogy eközben is - pár héttel előbb - nagy, izgalmas viszonya volt egy barátja menyasszonyával - s hogy mindkét nővel még akkor s azontúl csaknem 3 hónapig (minden bizonnyal két hónapig) - levelezett. A menyasszonya talán fokozottabb gyöngédséggel írt neki, megérezve leveleiből némi távolodást - évfordulót juttatott eszébe, hiszen maguk közt feleségévé tette azt; - és Ervinben küzdhetett még a régi szerelem s a régi gyöngédség is -, “tizenegy hónapig írtam neki, hogy szeretem!” - s a másik nő emléke még túl eleven. De mindezt nem volt ereje megmondani nekem, és el bírta viselni a kettősséget, s hogy feltétlen és kizárólagos szerelmet játsszék, holott nem volt ez. Dicséretére mondva: e küzdés nem volt egészen nyomtalan - velem szemben való lehangolódásban, hibák keresésében is sokszor nyilvánult. - Május huszonkettedikén pattant ki a dolog - bár még korántsem minden; akkor írt két szakító levelet; - (sokért nem adnám, ha azt, mely Weimarba ment, láthatnám!) - egyszerre, becsületes elszánással tisztázni akart mindent; döntött végre, és engem választott. Milyen szép, tiszta volna a múltam, múltunk, ha minden - csók, vallomás - ezen a napon kezdődött volna, és háromhónapi folytonos hazugság emléke nem tapadna ahhoz a képhez, mely felőle él bennem, és amely - (nem értem, de így van!) - oly távol áll minden álságtól, hamisságtól, zavartól, alacsonyságtól. Huszonkettedikén és azontúl ő is őszintén, mélyen, nagyon szenvedett e dolgoktól - ha másképp is, mint én. Nem láttam még férfit - annyira férfit, mint ő - úgy zokogni és összetörni. Mégis mennyi sok ideig visszaesett még a nem őszinteségbe, a hanyagságba. Igaz, hogy én most már görcsösen, kétségbeesetten követeltem mindent - teljes őszinteséget, nyíltságot. Mennyi sok időbe telt, míg zárkózottságát, félelmét, önmaga előtti szégyenkezését legyőztem; sőt, az ilyen megnyílás talán sohasem lehet tökéletes. Nekem hosszú és kimondhatatlan sok szenvedést hozott ez az idő, és néha nem is értem egészen, hogy mégis túlélte a szerelmem. Minden szavát, ami becses volt nekem és kedves, újra kellett értékelnem, elölről kezdenem és hányszor még azontúl! Nem lehetett vigasztalni, hogy ő is néha keservesen szenvedett. Sokszor kellett arra gondolnom, hogy herbertes, olcsó-donhuános, könnyelmű szerelmi-léhának, hazug nőcsábásznak, bűnös könnyelműnek kell-e látnom azt, akinek minden mozdulata, a tekintete, egy szájrándítása, egy kézszorítása, minden higgadt, kedves szava, egyszerű, tiszta mosolya és végtelenül egyéni és magas szempontú morális ízlése annyira, annyira az ellenkezőjét jelenti mindannak. Nem bírtam megérteni ezt a csalódást, és máig is csak bizonyos nagyon intim percekben tudta Ervin úgy megmagyarázni akkori lelkiállapotát, hogy meggyőződéssel mondtam; így most értem és megbocsátom! Rendes érzésem e szép pillanatok emléke, meggyőződéses vagy kötelességszerű bocsánat - hisz Ervin azóta hajszálnyit nem vétett az összetartozásunk ellen; - aztán vágy a bocsánatra, hisz nagyon szeretem őt - aztán feledés, hisz az idő lassan elmossa a fájdalmakat, és Ervin azóta olyan jó, drága, szent, kifogástalan velem szemben, hogy még én is feltétlen boldogságot kell, hogy érezzek. Annyi figyelmet, tapintatot, elképzelhetetlen belső, aprólékos jóságot, kedvességet, finomságot, gyöngédséget pazarol rám, amilyenben soha - a századrészében sem volt részem eddigi hosszú és rossz életem alatt összesen. Azt mondja (bár az ő modora a szerelemben kedvesség volt mindig), ennyire kedves nem tudott lenni egyikhez sem. Én soha, még hasonlóan sem bántam senkivel, bár a vágy és a hajlam mindig megvolt bennem, ilyen teljes, feltétlen és gyengéd, szenvedélyes odaadásra. Csak ez tud kielégíteni; ez az első igazi szerelmem, olyan, amit nem szégyellek magam előtt. Hihetetlen harmóniához, váratlan értékekhez jutottunk időközben, és ez máig csak nő és erősödik. Benne is talán; lehet, hogy őt is meglepi mindez; hisz ő sem ismert igazi és ilyen szerelmet. Minden apróságon érzik. Gondolkozásunk formai különbségei nem zavarnak többé, ítéleteink oly egymás szerint alakulnak, mint két párhuzamos, oly egyéni, egy irányú és egymáshoz örökkön viszonyló az egész pszichénk. És vágyni nem tudtam senki ölelésére még, testileg én még sohasem éltem; ő az első, igazi férjem; de mennyire másodlagos, lelki, kedélyi elragadtatásokon átszűrődő ez mindkettőnknél; - erről felejthetetlen emlékeim vannak. Csodának érezzük, és állandóan, boldogan csodálkozunk egymáson, magunkon s e szerelmen. Iszonyúan tudunk együtt lenni, hallgatni, beszélni, fél év óta egy pillanatra sem untuk egymást; soha én így még senkivel nem voltam. - És külső történésekben is oly sokat kellett átélnünk e rövid fél év alatt, milyen ellentétes váltakozódását helyzeteknek és viszonyoknak. Egy pompás nászút - egy világháború, válás, újra találkozás. Egyetlen életértékem, szerelmem - ha túl tudná élni, ami sok most majd következik; - csak akkor volna érdemes magamnak is túlélni; megmaradni.

Szeged, 1914. aug. 16. vasárnap
Most itt alszik kicsit fejfájósan szegényem félórát a Siposné asszonyom dívánján; inspekciót tartott az éjjel a kaszárnyában, felverték néhányszor. Ma elment a Mars-kompagnie, egyik társát hirtelen, mit se álmodva vitték - ő is lehetett volna. Ma már elhitte, hogy van háború! Akik mentek, sejtelmük sincs - északnak-e vagy délnek; orosz vagy szerb ellen viszik őket? Most megint intenzíven látom és érzem a dolgok szörnyűségét, a nélkülözést és szenvedéseket, amiknek annyi épséggel, elszánt élniakarással, szívóssággal elébe néz. És sejtelmem sem lesz róla sok hosszú hónapon át esetleg, él-e és hogy van dolga. Nagyon bírni kell ezt az életet, hogy egyszer belefáradva, elfásultan, rémes ürességgel minden érzésben és gondolatban azt ne mondja az ember: egyszerűbben, rövidebben is lehet. Nehéz nem kívánni a gyorsabb leszámolást. Jó menekülni ebből!...
Reggel, kicsit felhős ég alatt érkeztünk Velencébe. Ervin álmos és fáradt volt, a hajón nagyon mereven néztünk az égen egy felhőt, nehogy baj legyen! De a gondola mégis kedvére volt és e meghatóan kedves kirakatváros szűk csatornautcái és apró, szép hidai. - Oly jó volt nekem, hogy csendesen, érdeklődve el-elnézegeti. Aztán lepihentünk a kis albergóban - délután találkozónk volt Aladárékkal, kikkel még a hajón összekerültünk. A Floriani kávéházban este a kis nő már méregette hegyes szemecskéit Ervinre - mindössze egy pillanatig vettem észre, hogy visszanézett Ervin kicsit merőn és zavarodottan. - Az én szenvedélyes, végletes örömtagadásomnak, az én rögtön lefegyverkező rezignáltságomnak, az én: “Mégis igazam volt! Minden csak piszok!” című tendenciámnak milyen jó ürügye lett volna egy ilyen léha kis szemjáték. De nem, tudatosan legalább nem viszonozta. Szívesebben lett volna Aladárral jobban, és rosszul érintette, hogy A. viszont az asszonykája miatt ösztönösen hűvösebb, húzódozóbb lett. Ervin minden más férfinál tisztességesebb ilyenekben.
Néhány gyönyörű óránk volt Venéziában, kettesben. Egy este a Giardino Publicóban jártunk, kicsit a fájós dolgainkat feszegetve; de aztán könnyekig megbékéltünk, és a lemenő nap játszott nekünk a vízben; gyönyörű volt. Este serenata a messze bárkákon; majd a San Marco egy ablakából koncertzene. Nappal sokszor csavarogtunk, ballagtunk, élveztük ezt a sok kis akvarell szépséget este beértük gyümölcsvacsorával. A Lidó rossz emlékű. Ott egyszer keserűen voltunk, nem is jutottunk el a fürdőig - Ervin ócska sétapálcája a tengerbe veszett. Az én “özvegy” fekete napernyőm egy más napon Murano felől hazajövet, Ervin kész volt értemenni; aztán másikat vettünk. Milyen jó volt akkor még!

Bpest, 1914. aug. 27.
Itthon folytatom. Ervin a férjem; Szegeden megesküdtünk, és két napig marad itt még; talán leteszi a doktorátust, és mintha akkor több volna a remény. Ma három tárgyból vizsgázik. Nagyon aggódom érte, és a gyerekem ügye is szorongat; az apja most el akarná pörölni tőlem. Mégis: örülök, hogy megtettem, hogy kedves jó urammal összeházasodtam; ebben a szörnyű időben egy kis nyugalmat ad az összevalók külső összekötöttsége.
Menekülni akarok mindentől, ami jelen; drága közelmúltunkat folytatom. Ferrara volt a másik állomásunk. Délután érkeztünk. A szálló régi, dohos, szűk folyosójú és komor patríciusi ház. Eső előtti, ideges, fojtott hangulat, forró levegő - a csukott redőnyű szobában dohos sötétség, mély, nyomott alvás. A múlt téli nyomott idegérzéssel ébredtem, s azt hittem: visszaesem. Kimentünk az utcára. Soha elevenebb érzésem nem volt, élesen fájtak a benyomások, s minden oly nehéz, fojtó volt; éreztem: ha egyedül lennék itt, szörnyű volna. De az én társam mindenkinél jobb, erősebb. Esőszagú utcákon a félkörű bástyafalig mentünk - alattunk mély, haragoszöld lapály, fehér tehenekkel. Nagy csend, vasárnap délután - néhány katona halkan beszélget a sáncárok szélén. Gyönyörű fasor, fák, berek - mint a játékkártya tájai vagy középkori portrék háttere, a Giocondáé. Apró, vegyes, játékszerű és komolykodó. Mindenből van rajta valami: s a “táj”, a “város” szemlélhető, tiszta fogalmát, világos képét adja, szinte a fogalmat alkotni akaró gyerek fantáziájának megfelelőt - mint ahogy a “fa” tiszta, körrajzos, össze nem mosódható képzetét kapja, ki píniák és ciprusok között nőtt fel. - Meglepett, milyen friss az Ervin látása és milyen tiszták, meglepőek a hasonlatai is - az ítéletei. És oly összehangoltan utaztunk napi dolgokban, jövés-menésben, oly hihetetlen egyetértően, s folyton érdekelve egymást, folyton találva keresés nélkül beszédtárgyat, percre sem unatkozva ily összeutaltan most már, idegenek között, elszigetelten és zavartalanul. “Kisvárosi élet egy hajdani nagyvárosban: ez itt a lehangoló!” - mondta Ervin. Az Este-vár szögletes falait ma is látom, s a vizesárkokat körül a sík város közepén. Sok a gyilkos szúnyog, kininnel védekezünk és lizoformmal dörgölődzünk este. Zárkózott, tartózkodó, szinte komor csend van itt. Estére térzenét hallgattunk a katedrális előtt; rossz kedvem volt; Ervin, furcsa, herbertes módon “látott bele” szépséget, gazdag múltat, tiszta race-t, nemes tulajdonságokat, Isten tudná még, micsodát egy negyven év körüli, gyászruhás, komoly viselkedésű és egyszerű ruhájú polgárnőbe, aki urával, gyerekével a szomszéd kávéházi asztalnál ült. “Illik Ferrarához.” Lesiklásnak érzem nála ezt a kedvtelést, túlzottan belemegy s eszembe jut, hogy így ment volt bele a “race” csapdájába és általa veszedelmes és hozzáillőtlen dolgokba, megbánt és megszégyellt szerelmekbe is fülig. Azt mondta: a ferrarai nő arcvonásai illenének az én belsőmhöz. Nagyon megharagudtam, de aztán kibékített. - Sok biciklist látni Ferrara utcáin, férfiak, nők, kirándulók, egyetemi diákok. - Nincsenek viháncoló, vasárnapi csoportok: magános párok, néhány férfi együtt, nők is inkább egymással. Különös ez, a veneziai elevenség, fecsegés után. Másnap délelőtt hetivásáros, vidékiekkel teli utcákat is láttunk, de csak néhány volt ilyen a piac körül. Ervinem olaszul biztosítótűt vásárolt nekem egy bódé előtt: de milyen szerencsétlen, mihelyt vásárolni kell, árut kérni valami árustól. Érthetetlen ez nála. Egyébként oly kifogástalanul, pedánsan, óvatosan adminisztrált egész úton, kezelte a pénzt, mindent tudott: mintha valamikor az idő kezdetén ő tervezte volna Itáliát és mindent. “Itt most egy híd jön, itt egy kolostor, egy templom!” - Kezelte a Baedekert, a kis olasz könyvet (szótárt), a menetrendet, s e hármat cserélgetve mindent el tudott intézni, kérdezni, mondani, egészen komplikált dolgokat is; és pompásan bánt a pénzzel, szelíden, megnyerően, úri szerényen a kiszolgáló személyzettel. Az utazó-adminisztratív képessége meglepett; ezt nem vártam - azt mondja: ő sem!
“Szikkadt város!” - mondta. Porzóan száraz, forró falak, szikár, sárga falú házak zöld zsaluikkal, egyenes, merev függélyesek simán le a gyalogjáróig - szárazon szikrázó színek; feledhetetlenül jellegzetes kép egy ilyen ferrarai utca. - Emlékszem a diamant-palotára, a kis egyetem udvarára, Savonarola apró szobrára; - idevaló ember volt.
Bologna. A b és o betűk kerekdedsége. Kövérke, öreg nagyváros, komoly, de nem komor. A sárga színei is melegebbek, nedvdúsabbak - mint a narancs. Sok a pirosas házfal, tömbös kupolatető - a főbb utcák során kétoldalt mindenütt árkádok, kövér, kerek, biztos oszlopokkal vagy vaskos pillérekkel. (Békéscsabán folytatom!) - Milyen kár, hogy minden apró, drága hangulatunkat most ide nem jegyezhetem! Az idő siettet, de mégis ez, ezerszer ez marad a legdrágább emlékünk, magunkkal hozott kincsünk, minket egészen egymásnak adó: Itália.
Bolognában zajos volt kissé a vendéglői szoba - de e nagyvárosi élet jól hatott itt. A kert a kis tóval s az öreg vendéglőssel - a tamarindo szörppel s az esernyős öregúrral. “Kávéház, villamos, boltok... mindez elveszi az egzotikumot”, nem hat olyan mélyen, de könnyedebb impresszió. “Bologna a legszebb!” - mondta Ervin. Ott mondtam meg, hogy irigyen, csúnyán, gonoszul gyűlölöm volt női emlékét.
Pistoia - a kedves Pistoiácska - s a Hotel Kozaini, ahol néma személyes viszonyban voltunk a személyzettel. Sohasem felejtek egy kis teret a bástya alatt, a ciprusokkal s a márvány mosodával - egy másikat a kampaniléval, ahol a furcsa, patikai jelenet volt. “Receto... aromatico?” - S hogy megszaladt tőlünk a laboráns! Nem sok beszédű nép ez sem! S az esték - egy nagy pompás kocsizás, s a messze Appenninek (a pincér alkudott értünk a kocsissal), s az esték, a csudálatosak - a keskeny utcaköz a torony íve alatt, ahol mondta: “legfontosabbam!” Drága, áldott kis zuga a világnak - milyen messzire került!
Pisa. A Hotel Nettuno omnibuszán a hetyke tálján gentry - aki a nőjének hencegve, félig uram könyökére támaszkodva cigarettázott -, pimaszul számítva az “idegen” nehezebb helyzetére, hogy majd nem üti pofon. Milyen drága volt a gúnyos és fojtott fegyelmezettség-mosoly az én szép bajvívóm okos, emberes arcán! Iszonyúan szerettem ezért! - Pisa kis rongy város - a templom s a torony gyönyörű, s az utóbbi - ferde, ferde, ferde - olyan ferde, édes drága mindenségem, amilyen ferde egyáltalán valami csak lehet ezen a világon - a ferdeség prototípusa. De felmászni csak nem mertem ám! A Galilei háza - igen, igen, oda is érdemes volt elmenni, édes drágám!
Róma. Itt lettünk mi készen egymással; itt bomlott ki végképp nekem ez a lélek; itt váltódott hozzám, és itt tapadtam hozzá örökre. Nem voltunk itt vidámak - nehéz, nehéz órákat is éltünk át - egyszer 24 órát szobában, sőt ágyban maradva a legsúlyosabb csatákat vívtuk láthatatlan ellenfelekkel; majdnem végzetest. De mi győztünk; itt meghalt a múlt: Itt enyém lett Ervin egész lelke, itt megmondott és megmagyarázott mindent; itt megértettem. A szép, komoly örök városban láttunk mindent, amit én tavaly - a Forumra bekiáltoztuk egymás nevét -, a Castello Caseriban vacsoráztunk - a Via Appián kocsiztunk alkonyatkor, s a Quo Vadis kápolnába beléptünk; a Colosseumban azt mondta: “Ne haragudjék, ez nekem is nagyon tetszik!” Milyen borzasztó drágán egyszerű ez az ember! Ahogy a termák múzeumában az anciói leányt megnézte, az a póztalan, igaz, csendes elgyönyörködés. “Ez valóban szép!” (“No... és aztán?...” ez a kérdés van mögötte a hasravágódó Lipótvárossal szemben!) A Péter-templomban végighallgattunk közelből egy kismisét - megilletődve és kissé zavartan állt, mintha a templom megsértődne, és kegyeletlennek ítélné őt, mert zsidó. (Az olasz templom - ahová flörtölni, hűselni, enni, aludni betérnek!) - A vatikáni szoborcsarnok sok szép márvány daliája (ő sokkal szebb!), a gyönyörű, kutas, virágos, oszloprendes udvarai! (Miért is szebb az ábrázolt, a márvány kútja az igazinál!) - A Pál-templom oszloprendei közt a szerzetes feltétette a kalapom (Pál levele a Korinthusiakhoz). És mégis legnagyobb élményünk volt itt az az este, mikor 1/2 5-től 3/4 12-ig ültünk két kávé mellett és mindent elértünk - egymáshoz teljesen egybeolvadva lelkileg -, kijött minden ok és minden magyarázat, a múlt, a gyerekkora, a belső, lassú, passzív rezisztenciája - az ő külön és rejtett gőgű karaktere. Most, hogy környezetét jobban ismerem, látom csak, milyen igaza van, mennyire csak olyanná fejlődhetett, amilyen; hibáival együtt; s miért éreztem mindjárt olyan rokonnak. Mennyire inkább testvérem, mint testvéreié - mennyire egy a törvényünk, mennyire egy matéria vagyunk. Szinte tapinthatóan. Akármi lesz - mint emberek és barátok soha el nem szakadhatunk! Ezek szent órák voltak.
Frascatiban még sírva és visszaesve, de kiderülve később, a hajdani háborúkról, Hannibálról beszéltünk. (A Száván már lövöldöztek egymásra az előőrsök; nem is álmodtuk - már a levegőben volt a világháború, amilyenről nem tud az ember története.) A kocsi drága volt - általában Rómában sokat és néha meggondolatlanul költöttünk, mert belső harcaink gátolták édes társamat, hogy drága és újon felfedezett adminisztratív tehetségével bánjon. Rómába kaptuk a Herbert s Hoitsy komisz leveleit - Nápolyról lemondtunk. Milyen nemesen, szolidárisan, kétkedés és ingadozás nélkül állt mellettem a bajban! “Majd én keresni fogok pénzt!” Soha semmi ilyen jól nem esett. És milyen hamar beteljesült!
Firenze. Miért hagytam ki az imént Firenzét, a gyönyörű várost? Egy délutáni, hosszú alvás után - már lámpák égtek -, az ablakon kinézve mondta Ervin: “Csakugyan gyönyörű ez a város!” Az “öreg-híd” az ékszeres boltokkal s a tarka, kétféle kép a parton. A pasztelles (vagy rézkarcos) tarkasága a régi oldalnak s a szolid, harmóniás, nemes új. - A dóm kívül majdnem ízléstelen nekem - de belül szebb, mint minden eddig látott - kőszínű, egyszerű nemes - (nem bíborarany és fényűzően katolikus) - s egy szép, megható, énekes gyászmisét láttunk itt, papokkal teljes, “operai” ornátusban - a kanonoki kar stb. - Egy kirándulást tettünk gyalog a csillagvizsgáló felé - gyönyörű ciprus (és “kőtölgy”) allén át - egy kávéház előtt a magános Dávid az “Évszakokkal” -, az Arno alattunk s a gigantikus, körvonalas, különös olasz estében az ég és föld és víz tüzei! - Egy olasz utcaénekest követtünk, ki gitárral járt hotelablakok alá - a román lendület benne és résztvevő, vele játszó publikumában, s a gyönyörű beszédben, mely agyonfáradt, de erős torkából a drága, lengeteg és patétikus melódiával kiömlött! - És Ervinem mindent tudott - a kis olasz könyv, a Baedeker, az olasz menetrend - ez volt könyvtára, látom ballagni vaskos, kedves ujját a térkép egy utcáján tartva - mindent tudott -, mintha az idők kezdetén ő tervezte volna az egészet. Csak nagyon fárasztó lehetett ez, s én úgy átadtam magam a tétlen élvezésnek! Mégis gyönyörű idő volt az. A világháború semmi ehhez, amilyen élmény mi vagyunk egymásnak - mert a háború is csak egymás által s egymáson át élmény. Különben tán minden mindegy volna.
Perugia. Ez volt talán mégis a legjobb, legszentebb - itt ezer baj tapasztott egymáshoz. A Hoitsy levele az úton idegesített, lehangolt, de a Hotel Belle Arti csudálatos békéje felderített megint. A királynő képe a falon, az olajnyomatú tigris és oroszlánfej, az ebédlő ócska kredence, az angol és német libák s a hall kerek olvasóasztala - aztán gyönyörű, olcsó, drága szobánk, a kilátás, a bugyborékolóan hegyes vidék, a kártyaváros. Mint az olasz tájék a régi képek háttereihez hasonlóan - mint a ciprus és a pínia iskolás, jellemző típusa a “fá”-nak - a “fa” fogalmának felejthetetlen, jellegzetes, rögzülő szemléltetője - úgy egy ilyen kis olasz város “a város” összes jegyeivel bír és fejlődéstörténetét is szemléletesen bemutatja, mint egy magától lett és önkénytelenül világos iskolatérkép. - Első este vidáman ittunk Hoitsy egészségére. “Valamivel már mégis fiatalabb vagyok!” - “Most boldog vagyok!” - mondtam este az ablakban - s tán azért jött minden rossz! Másnap hajnalban egy ingben megálltam itt - és meghűltem, este beteg lettem. Ervin gyógyíttatott a két kedves egyetemi tanár “collegá”-val - mellettem ült és drága, szent türelemmel ápolt. A betegség presztízstelenségének hogy elvette élét - milyen drága, jó, megértő volt, mikor ő is...! - Harmadnap a sürgönyhivatalnok azt mondta: “la guerra!” - És én, ki nevetve feküdtem az ágyban - tréfálva a betegségen, bajokon, összetörtem most és sírtam, sírtam összetört világunkon, tönkrement boldogságomon, mindenen. - Rettentő út volt. Az anconai hajón hangos magyarok s nyugodt, tiszta apácák - lenn az ebédlőben már síró anyák a fiaikkal. Fiuméban szegények és züllöttek voltunk - egy kertben aludtunk délutáni álmot. “Margitka - van még háború?” - kérdezte egyetlenem a kék szemét felvetve álmosan. Hogy álltunk sírva és kimerülve fényképész elé! - Firenzei - római magyar családunkat újraláttuk itt. - Szörnyű, zsúfolt éjszaka - Ervin vagy kétszer kikel hevesen az “igazságtalanság”, a “méltatlanság” ellen. Istenem! - Még csupa ellenérzés van bennünk - nagyon is egyénekké tett nagy boldogságunk. - A pesti szalmaláng lelkesedés utóhangjaira értünk haza, s a család erőszakos, tapintatlan, hangos és forszírozott viselkedése, előbbi rosszakarata még inkább lehangolt. Szörnyű búcsúzás volt ez - bizonytalanság, keserűség, belső dac és ellenállás, hogy mindennek vége. Nem tudtam nyolc napig, nincs-e már a szerb harctéren, hírt nem vettem, őrjöngve sírtam napokig, nem volt erőm elrakni kedves holmiját.
Végre jött egy sürgöny; még Szegeden van, s egy hétig ott is marad. Azonnal csomagoltam - lementem. Más út volt ez, mint az első szegedi - Újdombóvár előtt - mikor az édesanyja sírjához jöttünk. - Az úton őrült bizonytalan, ideges, szinte őrjítő érzésem volt, hogy valamiért gyanúsnak gondolnak és elfognak. Szinte biztosra vettem. - És mikor kiszálltam, üde reggel volt - két kórházban kerestem hasztalan, de tudtam, hogy mindjárt meglátom; végre a laktanyából elém jött még civilben, karszalagosan. És egyszerre Itália lett a lusta, magyar város - az Arno lett a Tisza és a tutajok, a hold, az utcák, a Belvárosi Kávéház, Újszeged; ő is úgy járta mint idegen, és minden más emléket, igen, tudom - elmosott benne Szeged iránt ez a szép, boldog hét. Ott, a Síposné kis szobájában kezdtem el ezt a naplót. A város csendes, megnyugvó, érett és lassú - nem lánglelkes és nem reménytelen, “Így kellett történni!” - “Nincs is háború, Margitka!” - mondta drágám. Oly távolinak tetszett. Csak mikor egy óra alatt beosztott társa csomagolt, hogy délre induljon, akkor döbbent meg. A hét végén házasságot kötöttünk, fél óra alatt az anyakönyvi hivatalban. Kicsit ijedeztem, de ő erős kézzel vitt és rendelkezett velem. “El is válhatunk!” hebegtem lelkiismeret-didergéssel, de ő nevetett, a drága: “tyu-tyu-tyu, most már caplizhatsz!” - És annyira az övé voltam már előbb is - mit árthat nekünk egy házasság! - Feljött velem tizenhárom napra, hogy levizsgázzék.
Ki tudja, hányadszor, mézesheteinket élve vizsgára készültünk; idegesítette, undorította, de akarta, nagyon akarta most és sikerült. Egy hét múlva a promóción esküjét hallottam. Hogy siet, hogy érlel ez az idő! Így lesz az emberből doktorné.
Már itt, e hét alatt sok mindenbe beletörődtünk - s oly jó, oly jó, hogy még együtt, párhuzamosan történhetett ez bennünk. Kezdtük sorsszerűnek látni, ami történik és elfoglalni helyünket benne. Még reméltük, de nem komoly hittel - hogy Ervin kórházba kerül. - Engem a gyermekem miatti aggodalom is megkínzott - de hogy mellettem, velem volt Ervin ebben is! “Majd én költök rá!”... Nagyon sírtunk utolsó délután, de Ervin látta, hogy erősebb vagyok már. De csak rezignáltabb voltam még - nem elszántabb.
Hildával néhány nap, csomagolni, egyebek. A gyerek felől egyelőre megnyugtatva! - Hilda modora nem könnyű nekem - az Ervin nyugalma után -, csak ő, csak ő az, akivel meg tudok lenni! - Néhányszor egyenesen felizgatott H. - régi nők emlegetésével, rossz levelet (s két-három bűnbánót nyomban utána) küldtem le Szegedre. Szerencse, hogy nem kapta meg, mielőtt engem látott. - Egy levélre, mely arról szólt, hogy még egy-két hétig, tán tovább is Szegeden marad - azonnal indultam.
A harmadik szegedi út e nyáron. Milyen más mindegyik. Hildával érkeztem, és nem éreztem - különös módon - semmi emóciót. A laktanya ajtajában mondtam: “Eredj be, és kérdezz utána; én tudom, hogy nincs itt!” Egy orvos jött s mondta, hogy a békéscsabai 101-esekkel az északi harctérre küldték. Minden elsötétült, minden egyszerre értelmét vesztette: a Tisza, a házak, az utcák, az ismerős kávéház. Hilda most jó és kedves, baráti volt. - Sürgönyt adtunk fel, de nem reméltem, hogy még látom. Elmentem a Siposné kis szobájába, és róla kérdezősködtem; az otthagyott hálóingen éreztem a bőre drága, megszeretett szagát. - Minden reménnyel felhagyva hazaindultam Kárászékhoz: ott várt a sürgönye - jöjjek Békéscsabára, néhány napig itt lesznek. Hajnali négykor a vonatnál várt, le sem feküdt. Ma együtt; - megint idegen város, hotelszoba, kávéház; de milyen más! Ma vagy holnap, vagy egy hét múlva vagy bármelyik percben viszik - innét már a harctérre egyenesen. De most valami különös, elszánt erő van bennem! Milyen jó, hogy még néhányszor láttam, hogy most még együtt lehetünk, hogy együtt érlelhetjük meg ezt az új érzést!
Ha ma felébredhetnék, mint ő Fiuméban - hogy nincs háború -, mindenkinél boldogabb volnék. De tudom, hogy ez nem lehet - ami így, ilyen robajjal indult, le kell végig görögnie. S mi két kis homokszem vagyunk a rengeteg emberi fájdalomban. - Ő orvos, nem öl, hanem más ütte sebeket gyógyít; milyen áldott, szent, idealizált nekem az ő munkája! És most látom, hogy látszólagos tartózkodásával, pátosztól félő egyszerűségével - milyen komolyan veszi ő a dolgát, mennyire egész emberségével és szívósságával rajta lesz, hogy az erején felül is dolgozzon! Eddig a l’art pour l’art tudomány s a laboratórium tiszta csöndje távol tartotta bizonyos elvont különségben az emberek együttesétől; de mindig tele volt könnyen megnyíló lelke jósággal, komolysággal - ezeket kihozza most belőle a súlyos idő.
Mi érheti legrosszabb? Hogy meghal. De akkor én is utána, s mióta erre elszántam magam, nyugalom szállt belém. “Testem a testével egy sírdomb takarja, vérem a vérével egy patak elmossa, lelkem a lelkével egy Istent imádjon!” - Ha sebet kap, tán visszahozzák, a műtét, a testi fájdalom szörnyű; - de én, aki szültem, tudom, hogy nyomtalanul múlik el - felépül, s ha csonka-bonkán, ha elrútítva - éppen olyan drága mindenem lesz, mint most. - De ha visszatér épségben vagy akárhogy; sokkal komolyabb, jobb, erősebb, tisztább, épebb, derekabb, becsületesebb, mélyebb emberek leszünk mind a ketten. Igaz, hogy “mi ketten” úgyis kibontakoztunk volna minden kis silányságból - de így tán mások is, tán tisztább levegőben élünk. Milyen jó, igaz, tisztességes ember leszek én, Ervin, ha te visszajössz!
Ma megint olyan hír jött, hogy tán egy-két hétig itt maradnak. Örülök, hogy még együtt lehetünk, de elgondolom, ha nem volnék itt - az ilyen tespedés jobban őrli az érzéseket s az emlékeket, mint a nagy veszélyek. És elgondolom - ilyen esély és véletlen hányszor jöhet! Beláthatatlan időkig tarthat a háborús állapot. De egy-egy csata nem soká - ugyanazon a segítőhelyen nem marad heteknél tovább. S ha aztán bekerül az első városba, ahol nők jönnek rá szembe az utcán, beosztják az első kórházba, hol “hivatalos nénék” vagy “előkelő hölgyek” ápolnak - szegény kiéhezett fizikumára (hisz férfi és fiatal) őrült hatással lehet az első szoknya - s ha még kicsit “beszélni” is tud az, aki benne van!... Drága Odüsszeuszom, visszajön-é szegény Penelopéjához úgy, ahogy elment; - befogja-é a fülét a szirének előtt, s nem vesztegel-é Nausikájánál? - A férfi érzékisége az ok, hogy érzelmei el kell, hogy lanyhuljanak a távollétében. S tán hosszú, hosszú időn át hírt sem vehetünk egymástól! - Ez az, ami kétségbeejtő; hisz ma ő is éppúgy érezne, ha lehetőnek tartaná, hogy én Pesten valakinek udvarlását elfogadom, valakihez közöm lehet. Csakhogy míg ő bennem biztos lehet - mi mindent elgondolhatok én hosszú hónapok alatt. És ő még írni sem tud úgy, hogy szerelme, szíve melege benne legyen; mihelyt ír, az agya kezd dolgozni. Mi vigasztaljon engem, mi biztosítson, hogy egyszer, mikor én még hozzátartozónak hiszem és érzem magam, nem fog-e már másról érzékien fantáziálni s nem mennek-é érzelmei is utána ennek a tévelygésnek? “Egy év, két év... az ember felejt” - ezt írta ő egyszer. Én egykor szerelmes voltam O.-ba: s ma sem Isten, sem ember nem tudná megtenni, hogy másképp gondoljak rá, mint vadidegenre. Az idő, a fiatal érzékiség s egyéb befolyások nem téríthetnék-e el Ervint is tőlem erkölcsi eltávolodás nélkül is. Hisz ő már “szeretett”, igazinak hitte, búsult az elváláson - mégis felejtett. - S ez rosszabb nekem, mint mindkettőnk halála.

FELJEGYZÉSEK EGY HÁZTARTÁSI KÖNYVBEN
1915. február 10. Ma utazott a harctérre édes Uram. Nagyon fájva, váltunk, de mégis emeltebb szívvel, mint bármikor eddig. Nagyon közelkerültünk most egymáshoz - ezúttal végképp. Egymás otthona vagyunk, és nincs egyebünk. Most egymásért szenvedünk. - Hiszem, hogy ő is erős és hű marad. (Ha holnap sürgöny jön, holnapután még látom Csabán. Milyen drága, tevékeny, szent most.)
Február 11. Szörnyű rossz volt először megint egyedül elindulni az iskolába, elmenni a Doctor Adolf boltja s a Csokonai kávéházunk előtt. Délelőtt mint siettem, szokásból s minduntalan, eszembe kellett juttatnom, hogy - hisz senki sem vár a Csokonaiban! - Délután (jaj, nélküle ebédelni s hasztalan próbálni aludni!) sürgöny jött. Jobb kedvem lett - holnap még egyszer látom. Tésztákat sütöttem egész este.
Február 12. Délelőtt több kedvvel tanítok, tudom, hogy utazhatom hozzá. Egy kis levest ebédelek, sietek. Vasúton egy szolnoki bankfiú mulattatja a kupét háborús élményeivel. Lengyel nők. Ő “jön-jön” felém, édes Drágám a vasútnál. Boldog este. Valószínű, hogy viszik, hogy már nem látjuk egymást. Sokat írt, jegyzett a Drága.
Február 13. Délelőtt elérzékenyítő, lágy, napos, tavaszelő-idő. Most egy éve ismerkedtünk meg! - B. főhadnaggyal találkoztunk, együtt ebédeltünk, utána nála tea. Felesége tipikus paraszt úrinő! Szörnyű! - Vajon érzi-e Uram is intenzíven a differenciákat?
Február 14. Gyönyörű tavaszi délelőtt. Falusias, csinos utcákon járunk. B-ékkel találkozunk, de én egyedül akarok maradni Drágámmal. Ebéd után az Egy nap novellámat olvasom fel. Most tetszik neki, amit csinálok. Így magam is szeretni kezdem majd. Állomásnál vacsora, éjfél után vonaton. Gyönyörű, meghitt búcsú. Mi két elgyötört boldogok!
Február 15. Késve érkezett Budapestre a vonatom. - Az igazgató kellemetlenkedik. - Délután írok, sürgönyzök édes Uramnak. Istenem: a cselédem urát hazaküldték. Laci jön haza az iskolából... nagyon kedves. Este férjemtől pénz érkezik. Oly jólesik a gondoskodása, úgy meghat. - Általában mindennel folyton meghat. A legjobb ember! És drága, szép, kedves! Az Isten óvjon minket!
Február 16. Délelőtt iskola. Délután hosszú sürgönyt adtam fel és expressz-ajánlott levelet. Este egy könyvet kezdtem olvasni az élet értelméről. - Ennyire nyugodt még nem voltam. Az az érzésem, hogy a Drágám is most fenn ül a szobájában, és szintén olvas vagy ír.
Február 17. Ma csak két órám volt. Otthon drága levele várt. Déltájban jött Laci; tegnap ruhát kapott. - Délután eljött hozzám L. barátnőm. Sokat beszéltünk férjemről. Este jött iszonyúan finom, kedves üdvözlő sürgönye. Mi is válaszoltunk együtt. Ő ágyban van délután, oltástól lázas, feje fáj, s nem lehetek vele. Este még olvastam.
Február 18. Délelőtt fárasztó iskola - délre drága levele várt itt. Délután két levelet írtam neki, s feladtam 6-ig - este egy nagyon szép, finom sürgönyben tudat, hogy otthon ül a szobájában, s cikket ír, hát írjak én is cikket vagy verset. Utóbbit próbálok. Végtelen megnyugvással tud eltölteni minden sora.
Február 20. Iskolában csak két óra. Sürgős, válaszos, ajánlott sürgönyt adok fel. - Végre jön két válasz is. Repülök a vasúthoz, utazom, az étkezőben drága leveleit, sürgönyeit olvasom. Ő a vonatnál vár, szalad felém. Felhangoltság, öröm. Este kis diszharmónia megint, amit nagyon megbántam. De ez is jól végződött.
Február 21. Vasárnap. Reggel olvasni kezdi nekem jegyzeteit. Oly szépek. Néhol igazi író. (Isten ments!) A kávét felhozzák. Ebédhez lemegyünk. Feljön a takarítónőm a kislányával. Olvasom Uramnak a rólam írt kritikákat. Az uzsonnát felhozatjuk. Tíz tájban kimegyünk a vasúthoz. Nekem vissza kell jönnöm Budapestre. - Szinte testileg fájunk. Soká fut Drágám a vonat után.
Február 22. A vonatban külön fülkében aludni próbáltam, de nagyon fájtam. Szörnyű bús szürkület, a vonat késett. Hazajövet várt az ezredorvos kártyája a sok gránátról. Keserű, nagy sírás; utolsó öt koronámból dringend sürgöny. Délben mennek. Igazgatónak 9-kor izentem. Már feljelentett. Sebaj! Kölcsönkértem M.-től tíz koronát délután. Ő is kölcsönkérte, de mindjárt küldött. - Pár kísérő sora megenyhített kissé, hogy az ő ura is most bajokban.
Február 23. Ólmos idő - egyhangú, siket, üres nap; egyetlen szenzációja, hogy nem kapni lisztet, este már kenyeret sem. Este megjön egész nap várva várt utolsó expressz levele Csabáról, melyben küldte a háborús jegyzetek végét is. Vázlatosan - de nagyon értelmesen, s rajzokkal. Teát s krumplit vacsorázunk, nincs kenyér.
Február 24. Az iskolában az igazgató azzal fogadott, hogy bevádolt a tanácsnoknál. Délben itt leltem a meghívást a városházára, dorgálás-ügyben. De itt volt férjem két drága miskolci levele is. Végtelenül szuggerálók. Írtam választ, aztán mentem egy kiló lisztet kérni. Hazajövet egy csupa praktikus levelet írtam penziómról, pénzekről, szobáról stb. Bízó a hangulatom.
Február 25. Iskola helyett a városházához megyek, hova berendeltek a kétszeri csabai késés miatt. Ügyesen úgy fordítottam a dolgot, hogy még javamra szolgált. A jövő évet szabadságon töltöm, a helyettest fizetem. Csak e három hónapra nem kaphatok már szabadságot. Az iskolában az igazgató nyájasan mentegetődzik (nagy róka). Délután az iskolában hazafias színielőadás, én e helyett teázom a Vigadó kávéházban. Este férjemnek írok, naplóját olvasom.
Február 26. Négy teljes óra s még tantestületi gyűlés egyig. Itthon találom drága levelét, a Sárospatakon feladottat. Ma már Laborcon van biztosan. Iskolai gyűlés alatt a “tiszi” egy hágai lap nyomán közölte az egyes országok veszteséglistáját. Nálunk félmillió halott. Sokan mosthoz egy évig, jövő tavaszig jósolják a háborút. Most még nincs ott a drágám, még naponta kapok tőle levelet - még jól bírom. Este nagy szociális-individuális vita.
Február 27. Iskolában csak két óra. Fizetést kapunk, megyek tartozásomat megadni; fényképért, levélborítékokért (tábori). Hosszú levelet írok. - Délután 1/2 2-től 1/2 8-ig járok orvosi lapok, német patológiai újságok után. Utóbbiakat lehetetlen kapni. Orvosi lapokat egy-egy rövid levéllel még este becsomagolom, hogy reggel feladjam neki. Nagyon súlyos, sötét a hangulatom.
Március 1. Nagyon nehezen megadott négy óra; nem tudom, kire vártam, hogy úgy siettem kifelé. - Első úti levelét elkésve, most kaptam. Emberek ellen elkeseredve, idegesen kezdtem írni neki, de míg írtam, kibékültem. - Délután Itóka jött a vállas fényképeket csinálni. Estig itt volt, teázott; gyöngéden rosszakat mondott, nőkről és férfiakról. Este tovább írok Mindenemnek.
Március 2. Rossz érzésekkel ébredés. Délelőtt három óra, most tíztől tizenegyig üres; ilyenkor szoktam visszamenni a Csokonaiból. Délben kapom elkésve második úti levelét. Ebéd után elmegyek a Nyugat-hoz. Férjemhez megyek minden rossz gondolattal.
Március 3. Szerda. Két órám van, azután levelet írok. Délután megnézem M.-et. Beteg. Két fehér csészét veszek, hogy a szépeket kíméljem Férjemnek. Hozok főzővajat s makarónit is. Este verset írok, de rossz. Vacsorát főzök, makarónit füstölt hússal. Újra írok. Csak a levelekben élek. Takarítónőmtől levél, hogy vasárnap reggel felkeres, és hoz lisztet meg zsírt.
Március 4. Négy keserves óra. Utána itthon átöltözöm, hogy barátnőmhöz menjek kettőkor ebédre. Az iskolában órák közt rendetlen külsejű s fájós, de mégis szerelemben erős levelet írok.
Március 5. Levél ütközetből vasárnapról, kisnapló. Ma csak tizenegyig van óra, gyónás miatt. Felmegyek utána Itókához a fényképekért. Három sikerült, de nem nagyon. Egyet hazajövet mindjárt el is küldök levélben. - Ebéd után elkezdem olvasni Csokonai naplóját, ez mégis a legmegnyugtatóbb foglalkozás. Vasárnapi levele jön. Szenved, és nem lehetek vele. Ütközetben van. Nagyon lever. De erőt veszek, s kezdem írni a háború emlékeit a Nyugat-nak.
Március 6. Gyónás miatt nincs iskola. Egész nap háborús jegyzeteket írok. Este levelet. Csatakos, esős idő kinn. A fényképészig megyek, s térdig elázik a lábam. Az itthoniak képe szép lesz, kedden kész. Este, mikor már ágyban vagyok, jön takarítónőm, hoz zsírt és vajat, éjjelre nem marad itt. (Igaz! Reggel valami napfényest álmodtam, folyópartot, fürdő, gyerekek, töltés.)
Március 7. Vasárnap. Reggeltől írok takarítatlan szobában, háborús cikket. Megjön férjem két orvosi lapja, bepakolom. Takarítónőm jön, megebédel nálam, harminc forintot adok neki a holmikért. Délután moziba küldöm kisfiammal, de visszajön, hogy nincs kedve, hazamegy. Éjjel tizenegyig írok. Hajnalra csökkenő félhold benéz. Intenzíven fájok.
Március 9. A legrosszabb hangulat elmenetel óta. Egyszobás lakást veszek. Délután a Nyugat-tal. Nagyon boldogtalan vagyok. Sohasem lesz vége.
Március 10. Ma csak két órám volt, utána javítottam. Elmentem M.-hez, bementem vele a Philadelphiába, hét óráig ott panaszkodtunk egymásnak, nem mertem hazajönni, hogy hátha nincs levél; veszedelmes volt a hangulatom, kétségbeeséshez közel. Itthon várt drága levele. Most írok neki hosszan s még egy verset.
Március 11. A rendes nehéz négy óra. Szörnyű a posta, szörnyűek a kósza hírek. Kétségbeejtő. - Délután vásárolok, és feladok sok apró tárgyat. Ilyenkor alig élek. Szörnyű rosszakat álmodom. - Mára virradóra azt álmodtam, mondtam a cselédnek: délután temetik az Uramat.
Március 12. Javítani kellett volna a dolgozatokat, de nem bírtam. - Délután M.-val bumlizok a Philadelphiában, nem merek hazajönni s a levélszekrénybe belenézni. - Nincs semmi! Mit tegyek az idegesség ellen? Egy levelet írok este, aztán megfürdöm. Minden sötét; imádom, és nem élhetek nélküle.
Március 13. Őrült ideges, nyugtalan, bolond vagyok. Levelet várok, nincs. Este elmegyek M.-el, délután eljön, pénzt kap kölcsön.
Március 14. Reggel kétségbeesetten bőgök sógornőmnél, egész délelőtt bőgök, üres a világ, nincs levél. Délután Lacó megy moziba; futkosok fel-alá a szobában négyig, akkor elmegyek.
Március 15. Ünnepély az iskolában. Semmi stílus, semmi művészet. Borzalom, rosszul lettem. - Kinn gyönyörű tavasz. Itthon várnak drága levelei, boldog, boldog nap. Drágám most oly “különálló”, félek baja lesz belőle. Küldök kártyát, cukorkát neki - majd levelet írok. Naplóját folytatom a Nyugat-nak. - Március 8-i levél bombáról, veszélyről.
Március 16. Reggel egy szabad óra. Ezalatt beszélgetés a férfijóságról; - iskolából mindjárt L.-hez; kevés idő, kórházba siet - “férfi-asszony”, “szocietás”-beszélgetés. - Nagyon tavaszias délután, súlyos melankólia, jövőfélelem. A Nyagat-nál alkalmi szkepszis. Versemet dicsérik, drágám cikkét várják.
Március 17. Csak két óra. Enyhébb nap, levélkapás utáni. - Egy hosszú, tizenkét oldalas levélben felelek édes Uramnak mindenre, aztán jön L., hozza Z. B. halálhírét orosz fogságban, tífuszban. Jönnek barátok, nagyon kedvesek, kedélyesek, jók. Arcképeket adok drágámról, s a bibliáról beszélek, nagyon hálás közönség. Ide képzeltük a ház drága gazdáját.
Március 18. Négy nehéz óra. Teljesen üres nap. Még hosszú és jó levelet sem tudok írni. Délután megyek kölcsönpénzért. Minden szörnyű drága. - Úgy bánt, hogy nem spórolhatok eléggé neki. Leveleit olvasom. M. telefonál; gyereket vár; sorozástól fél ő is. - Sehonnét békehang! Este elkezdtem háborús jegyzeteim tisztázását. Húsvéti számhoz szép lesz.
Március 19. Jaj, de nehéz négy óra. Folyton féltékenységi gondolatok. Elküldöm ma Szent Ferenc Fiorettijét, s egy féltékenyes, bús levelet, nyolcoldalast. - Nagyon borús, céltalan, fáradt nap; szomorít, hogy most kapja az én kétségbeesett kártyáimat, s bizonyosan aggódik. Háborús jegyzetet írok.
Március 20. Csak két óra, javítok, el vagyok maradva. Izgatottan jövök, levél miatt. Volt. Örömmel ültem munkához, a háborús jegyzetekhez - levelet is írok. Pénzem nem sok van. Féltékenységek jönnek. Nagyon köhögök, szívem fáj, fáradt vagyok, és ennek a levelemen nyoma van. Hat szakasz kész a háborús jegyzetekből.
Március 21. Korán kelek, írok. Délelőtt két levelet. Korán ebéd. Megyek pénzt kérni kölcsön. Megint ideges féltékenységi levelek a jövőre vonatkozólag. Nagy vétek, mert Ő most tökéletes. Megbánom. Délután hosszú levél, és utána zsúrt rendezünk Lacóval, villamosfőzővel három szép csészével - mintha Ő is köztünk lenne, s elmondom Lacinak, hogy nézte ki innen drágám most egy éve az írókat.
Március 22. Iskolában vár drága levele, hosszú, zsíros, kimerítő, erőt adó. Istenem - most kapja keserves leveleimet. Milyen szent, mennyire mindent megérdemel. Délután késő estig, éjfélig írom a háborús jegyzeteket, pont éjfélkor fejezem be. Lacó lábfeltörés miatt itthon marad. Holnap megyek a Nyugat-hoz. Anyagi bajok is elmúlnak evvel. Hosszú levelet írok. Gyertyát küldök.
Március 23. Ma tíz-tizenegy között visszajövök Lacónak igazolványt írni. Przemyśl elesett. Nagyon aggaszt. Délután jön Drágám két hosszú levele. Annyira szenved, hogy levéltelen időben kétségbeeséseket írtam. Miért is tettem, mikor mennyit, mennyit ír szegényem. Azóta már kapott híreket. - Nyugat.
Március 24. Tízig tanítás, tizenegyig irkajavítás. Délben levél s két kártya, ami nagyon megnyugtat. De délután iskolai ünnepély - nekem a háborún kívül a leglehangolóbb szituáció. Ez is összefügg, ha háború nem volna, nem tanítanék. Jaj, de szörnyű volt. Ma van az első igazán tavaszias idő. Olyan súlyos ránk nehezedő, olyan züllesztő, sablonos tavasz, s úgy emlékeztet minden tavaly ilyenkorra! Mindenem nálad és veled.
Március 25. Délelőtt, befejezem édes Uram tegnap esti levelét. Ebéd után felöltözöm, s Lacival együtt megyek az utálatos iskolai ünnepélyre (ma felnőtteknek) - de míg a többi szám lemegy, én egy szertárban ott lelt nyomtatványokra levelet írok Drágámnak, s ezzel megelőzöm a tegnapi rossz hangulatot. Este is még írok hosszút, aztán bibliát olvasok, elkezdem Márkot.
Március 26. Négy óra javítással súlyosbítva, délben iszonyú drága levele jön. - Ebben ír arról a szép magános félóráról a pataknál. S ebben köszöni meg először, iszonyú generózus hálával, otthonunk képét. Ideges, aggódó vagyok. Sok ápolási, válás és házassághír. Megírom férjemnek, hogy én nem válok el soha; semmiképp.
Március 27. Két óra, csak tessék-lássék adva; hazajövet nincs levél. Nagyon kimerít a szenvedés. Délután társaságban zenéről beszélünk. “Semmi se meglepő nála, ha a fején jár is!” - mondják rólam. - Sokat sírok ott is, a szemem folyton ég.
Március 28. Csupa régebbi kártya. Esős idő, borzasztó magányra készülök. De eljön Lányi Sarolta, nagyon kedves.
Március 29. Hírek 21-ről. Akkor még nem volt visszavonulás. - Egész nap sírok, régi leveleit olvasom, postát lesem; nincs erről mit írni.
Március 30. Délután elindulok otthonról. Útközben átadja a postás 15-i és 16-i kártyákat. - Rém levert vagyok. Kocsin haza. Itt vár sátoraljaújhelyi sürgönye. A frontra való elutazása előtt még egyszer találkozunk. Végtelen boldogság.

-&-