LONDESZ ELEK

KÉPES KÖNYV

HUSZONEGY HUMOROS RAJZ

TARTALOM
A malaczka
Az öreg Benyó
Lottika története
A modern fiú
A szerencsétlen nap
A tajték pipa
Hol a mama?
A derék legény
Arczisme
Séta az erdőben
A számoló lovacska
Bakfis-szerelem
Tiz esztendő
A kiskereskedő
A bőgő
A nagydisznódi felolvasás
Csók-csattanás
Két tűz között
Leánynéző
Állatmese
Novella tárgy

A malaczka.
Tóth János a mint reggel elment hazulról, nem szólott még a feleségének sem a szándékáról, pedig örvendetes szándéka volt ám. Az arczáról sem lehetett volna leolvasni azt a benső örömet, mely a szivét elfoglalta. Teljesedni fog tehát egy régi vágyuk. - Malaczot ment venni. Nagy nehezen összekuporgatott egy pár forintot s mikor már elég pénze volt egy csomóban, elhatározta magát az örvendetes szándék kivitelére.
Már délfelé járt az idő, mikor Tóth János megkopogtatta a berenája ajtaját. A gyermekek ott játszottak az udvaron s a kopogásra azonnal figyelmesek lettek. - A nagyobbik fiu hirtelen kiszaladt a kapun s csak megállt, egy szót sem tudott szólani örömében. Tóth János ott állt a berena előtt, ragyogó arczczal, előtte pedig egy kis malacz ugrándozott.
- Ne bámulj már, Jóska, de nyisd ki a berenát, hadd hajtsam be a malaczunkat.
Jóska azonnal beszaladt az udvarra, onnan a konyhába, miközben folytonosan kiabálta:
- Malaczunk van!
Egy pillanat alatt mindnyájan kigyültek a kapu elé s ugy gyönyörködtek a gyönyörű malaczkában, mely vigan viczkándozott a kötélen. Tóth János vetette végét a gyönyörködésnek, ráparancsolván a nagyobbik fiura, hogy nyissa ki a berenát, hadd hajtsa be a malaczot az udvarra. - Igaz, a kapun is befért volna a kis jószág, de igy sokkal nagyszerübb lett a behajtása. Ki is nyitották mind a két szárnyát a berenának s ugy hajtották be a malaczot diadalmas kiáltozással.
A malaczka ott ugrándozott az udvar közepén s a gyermekek nem nyugodtak addig, mig Tóth János a kezökre nem bizta a kötelet, ugy fogták mind a ketten s csattogtak a nyelvükkel, fütyöltek, daloltak neki, hogy jól érezze magát. Addig Tóth János a feleségével komolyan megbeszélte az eresz alatt a malaczka sorsát. Hol fogják tartani, mivel fogják etetni és mikor ölik meg.
A tyuk-ólat szemelték ki a malaczka lakásául. Üres volt ugy is, aztán meg elég kényelmes is lesz a számára. - Azonnal kitakaritották a tyuk-ólat s szépen bekvártélyozták oda a malaczkát. A gyermekek leültek az ól elé és ugy játszottak a gyönyörü kis jószággal, melynél szebbet véleményük szerint nem lehetne találni az egész világon. De a malaczkának nem nagy kedve volt a játékra s behuzódott az ól egyik szegletébe, nem is ügyelt a gyermekekre, kik megrettenve kezdtek tanácskozni, hogy mi lelhette szegényt? Talán éhes. Persze, hogy éhes. Gyorsan beszaladtak a nagy házba és egész diplomatikusan kijelentették:
- Hogyha a malaczka rögtön nem kap enni, hát meghal.
Tóth János éppen azon töprenkedett a feleségével, mivel lehetne a malaczkát legkönnyebben meghizlalni? A két gyermek azonnal kinyilvánitotta, hogy ők hajlandók az ebédjöket és a vacsorájukat megosztani a malaczkával, sőt még a vajas kenyeret is megfelezik vele. Persze Tóth János olyan kegyetlen volt, hogy ebbe a nemes tettbe nem egyezett bele.
Végre kitalálták a malaczka eledelét és azonnal jól tartották vele. Az egész család a malaczkáról beszélt a vacsora alatt, még azután is, mig le nem feküdtek. A kis Laczi nem akart sehogyse lefeküdni, mert félt, hogy ellopják a malaczot s váltig kérte az apját:
- Hadd tegyem ide az ágyba, hadd aludjam vele.
Még álmukban is a malaczka jelent meg előttük, a mint szemlátomást hizik s olyan kövér lesz, hogy még a szobába sem fér be.

Az öreg Benyó.
A pipafüsttől homályos levegőjü városi irodában egyszerre csak megszünt a tollak perczegése. A diurnisták kivették fejükből a csutorát és összenéztek oly csodálkozó tekintettel, mintha legalább is azt a hirt fogták volna meg, hogy valami elhalálozott jóltevő egy olyan alapitványt tett, melyből a napdijasok minden héten egyszer kötelesek jóllakni. Pedig nem ez volt az ok és mégis csodálkozva néztek össze. Világ történelmi ténynyé válhatott volna az az esemény, ha véletlenül ott van az irodában egy ujságiró, hogy a száraznyaku, lógós bajuszu ősdiurnista, az öreg Benyó, a ki ott veti a betüket az ablaknál millió számra napjában, most egyszerre csak egész váratlanul leteszi a pipát és kihuz a mellénye zsebéből egy kis katulyát. No csak! hisz az meg bajuszpedrő, jó féle debreczeni. A lelógó bajusznak neki esik azután és olyan hegyesre pödri, hogy még a pennáját is megszégyeniti vele. Még ez semmi, de fel is állt a székről, a kabátját leporolja, a czipőjét a zsebkendőjével megtörli és oda megy a kiadóhoz s szokott siró hangján bejelenti neki, hogy a polgármester urhoz megy be, de mindjárt vissza fog jönni.
Szerényen kopogtatott a polgármesteri szoba ajtaján.
- Szabad.
Belépett és oda állt összehuzott nyakkal a polgármester ur elé:
- Egy alázatos kérésem volna nekem.
- No csak ki vele.
- De nagy kérés volna az.
- Csak ki vele bátran.
A szegény Benyó mégsem mert ajtóstól berontani a házba. Jobbnak látta egy kissé protegálni magát a kérés előtt. Elmondta, hogy milyen szorgalmasan dolgozik ő mindég, még soha nem késett el az irodából, igaz hogy néha egy-két tollhibát tett, de hisz az mindenkin megesik, meg hogy 2-3 év óta dolgozik abban az irodában s szabadságot sem kért soha.
- No csak ki vele, mi a kérése?
- Hát....
Megakadt szegény és köhögött, mozgott, húzogatta a mellényét és kinjában megolvasta, hogy hány gomb van a polgármester ur kabátján.
- Na, ki vele bátran, hiszen az ilyen hüséges ember számithat valamire. Mi a kérése?
- Kérnék egy órai szabadságot.
A polgármester ur hogy is állhatta volna meg mosolygás nélkül.
- Jól van, menjen, tessék, szivesen.
Csak ugy erőszakolta szegényre a szivességet, mert annyira megörült neki a jámbor, hogy alig látszott elhinni. De még sem állta meg, hogy meg ne kérdezze tőle:
- Mit akar azzal az egy órai szabadsággal.
- Meg akarok házasodni 9-től 10-ig.
Most már el is fordult a polgármester ur, hogy alaposabban mosolyoghasson.
- De kérem, hiszen akkor ne egy órát kérjen, maradjon oda egész nap.
Benyó megvakarta a fületövét.
- Nem, nem, még sok aktám van, aztán én soha nem maradtam még hátralékban 23 év óta. Elég nékem egy óra. Köszönöm szépen. Alászolgája!
Kiporoszkált az ajtón és visszament az irodába, ott bejelentette az iroda főnökének, hogy a polgármester ur engedelmével 9-től 10-ig fel van mentve a szolgálattól.
Elment. A mint az óra a 10-et ütötte, már ismét ott volt és irt tovább. Éppen ott hagyta el az irást, mikor ezt a szót akarta leirni: hogy, de a hog-nál abba hagyta, már az y-t csak az esküvő után irta hozzá. Ez volt egyetlen hanyagsága 23 év óta.

Lottika története.
Ugy történt az eset, hogy a Lottika madárkája sehogy sem akart énekelni, akárhogy kinálgatta, csalogatta, czukorral, csókkal, néma maradt a daczos kis jószág, Lottika pedig felcsucsoritotta cseresznye ajkait s duzzogva csak azért is hátat forditott a kaliczkának és odaült az ablakhoz kötni. A nyiló virágok között, melyeket maga öntözgetett, olyan volt szöszke fejecskéje, mint egy csokorban a haragos bazsarózsa.
Hunczut kis madár! Látod, mit tettél. Pedig megfogadta, hogy csak azért sem ül oda igy estefelé, mikor az a másik jó madár ott áll a másik oldalon és várja örök türelemmel, hogy mikor láthassa őt meg. Óh, ez nagy bün, ugy érzi Lottika. Mert lehet, hogy jó fiu, aztán olyan szépen tud oda nézni az ablakára, dehát mégis csak fiu. Hiszen olyan szépen elmondta azt az iskolában Soror Margaretha, hogy minden leány elkárhozik, a ki a fiuk után tekint. Csak azért is odaül, csak azért is. Te miattad kárhozom el, te haszontalan madár, te vagy az oka, te üztél ide - duzzogott magában Lottika s ugy fél szemmel oda-odapillantott a kaliczkára, hogy nem szelidül-e meg a kis madár erre az istenkisértésre.
A madárka ott gubbaszkodott a kaliczkában, nem szelidült az meg egy cseppet sem. Lottika pedig durczáson odatette a pamut-gombolyagot az ablak párkányára és a mint kötött, a szemét egészen rajta feledte azon az istentelenségen, a ki fiu.
Aha, már észrevette őt a fiu. Jaj, Istenem! Gondolja magában Lottika, hát az meg mit akar? Mint a nyil, ugy suhant át a másik oldalról az ablaka elébe. Egyszerre csak ott állt előtte és ugy nézett fel rá ragyogó két szemével. Lottika mintha ott látta volna maga előtt ebben a pillanatban a haragos arczu Sorort, a mint fölemelt ujjával magyarázza: elkárhoztok, elkárhoztok!
Zavartan ugrott fel a székről s befutott a szobába. - Egyenesen a tükör háta megé bujt el, erősen szorongatva kezében a kötést. A mint remegő ajkaival susogta: óh, édes Istenem! ugy érezte, mintha a kezében levő kötés megmozdulna. - Ijedten ejtette el s még jobban elhalványult, mert a kötés szépen indult az ablak felé. Lottika elsikoltotta magát s szemei megakadtak a madárkán. Most már csak azért is, csak azért is, te leszesz az oka, hunczut kis madár! Gyorsan felkapta a kötést a földről s engedte magát vezettetni egész az ablakig, ott kitekintett az utczára s a szivéhez futott a vére. A fiu a gombolyagot a kezei közt tartotta s a lebomlott pamutszállal mind a ketten egymáshoz voltak füzve.
A fiu istentelen módon mosolygott.
- Kiesett a gombolyag. Majd földobom.
Lottika kinyujtotta piczi kacsóit az ablakon. Óh csak mielőbb megszabadulhatna tőle. A nála levő munkát nem akarta elereszteni, mit is mondana az a fiu, hogy ő ilyen összevissza köt, még ki is nevetné. A gombolyag fölrepült, de Lottika oly zavart volt, hogy nem tudta elkapni. Másodszor sem, harmadszor sem. Nem is tudta volna sohasem, ha egyszer aztán be nem repült volna az ablakon. Lottika azért csak ott maradt, nem is vette észre s kacsóit csak tartotta tovább.
- Már bent van.
Lottika elfutott az ablaktól egyenesen a kaliczkához, kivette a kis madarat:
- Te, te, te vagy az oka. Te haszontalan!
Sirva fakadt és százszor, ezerszer összecsókolta a kis madarat.

A modern fiú.
Mikor Alfréd urfi a kurta nadrágból átöltözik a hosszu nadrágba, mintha átalakult volna az ő egész lénye ezzel a férfias cselekedettel. - Szinte rosszul esik neki megcsókolni az apja kezét; hiszen férfiaknak nem illik férfi kezét megcsókolniuk. Nem is nyugszik addig, mig erről a rossz szokásról le nem szoktatja - az apját. Az öreg urnak eleinte roszul esik ez a viselkedés, de Alfréd urfi addig hangoztatja az ő férfiasságát, mig beletörődik, sőt tetszik neki, hogy az ő urfi fia ilyen gyorsan kezd átszállani a nagy emberek világába. Hát még mikor az ötödik gymnasiumot is elvégezte az urfi! Akkor már bátorkodik egy hanggal magasabban szólni a cselédhez, majd gyorsan beleszokik a tekintélytartásba s megmeri koczkáztatni, hogy a leves kozmás, de csak midőn már megette. Az év gyorsan elmulik s az urfi már közel áll a maturához. Meg is látszik a tartásán is a büszkeség s az anyja egyszer csak azt hallja a fiától, hogy ő bizony nem nyúl az ilyen ételhez. A másik héten már annyira halad az önérzetben, hogy a levest egyenesen ki akarja dobni az ablakon.
Az apa hatalmasan oda szól a fiának, de ez a világért sem ijed meg az öregtől s egy hanggal magasabban vág neki vissza. Az öreg csak elbámul a merészségen, de később megszokja. Az urfi pedig ugy él otthon, mint egy kis király. Egyszer aztán átcsuszik a maturán is s mint első éves joghallgatót mutatja be magát az apjának. Most már még magasabban tartja a fejét s az öreg kérdéseire csak immel-ámmal felel. Még mosolyog is az ő tapasztalatlan apjának egy-egy nézetén. Nem csoda, hogy nem ért hozzá az öreg, hiszen ő soha nem tett érettséget.
Egy szép napon arra ébred fel az apa, hogy a fia tegnap is ma jött haza. De már az ilyen dolgot nem türheti el a fiának; oda is szól neki keményen, valóságos apai szigorral. Vajjon megijed tőle az urfi? Dehogy ijed; ugy letromfolja az apját, hogy az öreg csak elveresedik a méregtől és ott hagyja az urfit a faképnél. - Az urfi pedig tovább zsarnokoskodik a házon. Megköveteli, hogy azt főzzenek neki, a mit ő szeret, különben kidobja az ablakon az egész ebédet. A tekintély most már oly hatalmasan kitör belőle, hogy az apa maga is zavarba jön attól a gondolattól: vajjon ki hát az úr a háznál?
Alfréd urfi pedig biliárdozik, kártyázik éjjel-nappal s ráparancsol az apjára, hogy kisebb kapukulcsot csináltasson neki, mert a másik nagyon lehuzza a zsebét. - Persze a kapukulcsnak van is dolga, mert Alfréd urfi állandó lakója a kávéházaknak. Egyszer aztán arra ébred fel az öreg, hogy megkeresik őt egy hosszu számlával, mert Alfréd urfi adósságot csinált. Az öreg dühösen ugrik fel és berohan a fia külön bejáratu szobájába. Persze az urfi még alszik s mikor az apja felkölti, nagy szemeket mereszt, aztán nyugodtan felül az ágyban és rákiált az apjára:
- Tudja meg ön, hogy egy úri ember soha sem fog valakit ilyen brutálisan megzavarni az ágyában!
Ezzel Alfréd urfi ismét befordul a párnák közé s szóra sem méltatva többé az udvariatlan apát, elalszik ismét.
Az apa pedig kénytelen kimenni a külön bejáratu szobából, hogy kifizesse a nagyságos urfi számláit.

A szerencsétlen nap. 
Hol leült, hol felállt az öreg Benyó, de sehogy se találta helyét a szobában. Pedig a maga ura most, ünnep van, nagypéntek, azt csinálhatja egész délután, a mi kedvére való; de sehogysem tudja felhasználni az idejét; szinte nem is esik már jól neki ez a tétlenség, ugy oda szokott az iróasztalához, melynél a városi irodában reggeltől estig veti a görbe betüket. Igaz, hogy már huszonnégy esztendeje csinálja egyhuzamban.
De nem panaszkodott a sorsa ellen az öreg; megnyugodott benne, hogy ő már sanyaruságra van rendelve az égtől, hiszen pénteki napon született. Azért ő olyan szerencsétlen. Azóta teljes lelkéből gyülölte ezt a végzetes napot; de félt tőle s már csütörtökön este alig-alig tudott elaludni a nagy töprenkedéstől: hogy ugyan micsoda szerencsétlenséget hoz már ő rá a másnap.
A nagy töprenkedésben rendesen elpöfékelt egy pakli dohányt s megtörtént rajta, hogy másnap nem volt mit pipálnia. Vagy a félelemben annyira kimerült, hogy kiesett a szájából a pipa s összetört menten. Péntek reggel már remegve kel fel az ágyból s minden perczben várta a szerencsétlenséget.
Hát még a hivatalban. El volt rá készülve, hogy minden másolásába hiba csuszik be ezen a napon, a miért a kiadó ur pontosan meg fogja dorgálni őt. Mikor másolt, mindég azon járt az esze: no, szerencsére még nincs hiba, de bizonyára lesz, mert lehetetlenség, hogy ő vele szerencsétlenség ne történjék pénteken. Persze félelmében roppant zavarba jött egyszer-egyszer s vagy oda cseppentette a tintát a miniszter-papirosra, vagy elnézett egy-egy sort s mire észrevette magát, érthetetlen galiba volt már az egész másolása.
A szegény öreg ilyenkor kétségbeesetten kapkodott ide-oda s busan sóhajtott fel:
- Tudtam, tudtam. Péntek van. 
Más napokon nem volt nála ügyesebb másoló az irodában.
Alig várta ilyenkor, hogy vége legyen a hivatalos órának. Haza sietett s bezárta kis szobája ajtaját, aztán lefeküdt az ágyba, mert betegnek érezte magát.
A pénteki nap betegje volt szegény.
Nem járt sehova, jobban érezte magát odahaza, a kis szobában. Nem jó volt neki a világ; megjárta már egyszer vele ugy, hogy megelégelte örökre.
Hej, miért nem vigyázott; tudhatta volna, hogy pénteken ő soha sem lehet szerencsés. - De megfeledkezett magáról egy pillanatra, ez okozta a vesztét. Még tavaly ilyenkor! Nem volt ilyen egyhangu ez a kis szoba. Még akkor vidám kaczagás deritette fel, mert asszony volt a háznál.
Az öreg elpirul most is, ha rágondol a szégyenére. Aztán elfogja a búbánat és érzi a sulyát annak a szivtelen tettnek, amit az az asszony rajta elkövetett, pedig hogy szerette, hogy imádta, a tenyerén hordozta volna és mégis megcsalta, mégis, mégis. - De hát nem csoda, pénteken szerette meg. Haragszik is magára nagyon, a miért nem jutott eszébe a péntek; mert ha vigyáz magára és szombaton lesz szerelmes bele - akkor bizonyosan itt lenne még most is az asszony.
Pedig milyen gyönyörü szép teremtés volt, mikor megesküdtek; ugy hálálkodott neki, hogy mindég hű felesége lesz és nem csalja meg soha. Akkor olyan ágról-szakadt volt az árva, de ő megtakaritott pénzéből ugy kiruházta, hogy a szomszédasszonyok irigykedve néztek reá. Asszony volt - mikor észrevette, hogy szép, már nem lehetett vele birni.
Még azt is oda kiáltotta neki egynehányszor, hogy köszönje még az ilyen öreg ember, ha akármilyen asszonyt kap is, pedig ő nem is akármilyen, de takaros ám s elvehette volna őt még úr is.
Ez fájt az öregnek, de türte, mert szerette a feleségét.
A sok türéstől bátorságot kapott az asszony s addig kacsintgatott a szomszédban lakó fiatal urra, mig egy szép reggelen megszökött vele.
A szegény öreg szemeiből csak ugy omlottak a könnyek, mikor ráemlékezett.
- Az a péntek az oka!
A mint lehajtott fejjel maga elé bámul, egyszerre felnyilik az ajtó - belépett a felesége, rongyosan, sápadtan, a karján egy kis sivalkodó gyermekkel
Az öreg azt hitte, hogy álmodik s csak akkor tért magához, mikor az asszony oda borult eléje és ugy könyörgött, hogy bocsásson meg neki, megtévedt, hálátlan volt, de megbánta tettét.
Ugy csókolta az öreg kezeit, százszor, ezerszer.
- Bocsáss meg nekem a gyermeked miatt.
Ezt soha se hitte volna az öreg. Egyszerre eszébe jutott, hogy péntek van és ő mégis ugy örül, olyan boldog...
De a mint könnyes szemeivel rápillantott a mosolygó gyermekre, a ki oly kedvesen nyujtogatta feléje a kis kacsóit - kivette nagy, veres zsebkendőjét a zsebéből s megtörülte vele izzadó homlokát.
Most az egyszer nem tudta eldönteni az öreg, hogy boldogságot hozott-e neki a péntek, vagy keserüséget.
Nagyot sóhajtott és a keblére ölelte feleségét a kis gyermekkel együtt.

A tajték pipa.
Nincs a világon csöndesebb lelkü ember Nagy Gábor uramnál. Ő ugyan nem törődik a magas politika szövevényes tanaival, előtte minden politika boszorkánymesterség, mely akármit beszél is, mindig csak oda fordul a tudománya, hogy miképen lehetne ujabb adót vetni a szegény magyar hazára. De őt ugyan nem hozhatják ki a sodrából a németek, megfizeti az adóját pontosan, csak a fejét rázza meg, mikor az adókönyvecskéjébe bele tekint. - Mennyi fizetség, szent isten! szerencse, hogy van miből, mert már azóta a párnát is elliczitálták volna a feje alól.
Gábor bácsi nyugodt lelkét nem zavarhatta meg semmi búbánat, mert vallásos ember ő igazában. - Ha csapás érte, mindig az istenfélő Jóbbal tartott, hogy hát az ur akarta igy, akkor jól van. Pedig volna oka a búbánatra. Sok mindenféle csapás érte már őt e földi életben, de akármilyen nagyok voltak is a csapások, nem renditették meg az ő nyugodt lelkét.
Vajon nem nagy csapás volt-e az, mikor a katona fiát Boszniában lelőtték! De Gábor bácsi akkor is azt mondta: vitéz fiu volt, jobb volt a csatamezőn meghalnia, mint az ágyban. Tavaly télen azt a jó öreg asszonyt, a feleségét is elvesztette. - Akkor sem zúgolódott, mert megbizott az Istenben, a ki tudja mit csinál, jól van hát minden ugy, a hogy van.
Már öreg ember Gábor bácsi. Nincs semmi reménye már az életben, nincs neki már senkije, ugy áll egymagában, mint a pusztai kutgém. - A kis házát egy öreg szolgája tartja rendben, ezzel szokott ugy esténkint elbeszélgetni a mult időkről, egy kis borocska mellett.
Reggel, a mint felkél, előveszi a tajték pipáját és megtisztogatja, aztán rágyujt. Ez a tajtékpipa az ő legdrágább kincse. Gyönyörü jószág is az! - Még az apja vette annak az örömére, hogy fia született. Aztán szép pirosra szivta ki s mire a fia megnőtt, már gyönyörü kinézése volt a tajték pipának. Akkor jutott a Gábor bácsi kezéhez, mikor megházasodott. Az apja nászajándékul adta neki. Azóta mindég szivja ő is s a legnagyobb gyönyörüséget érzi, ha ebből a szép pipából szivhatja a szüz dohányt, mert a trafiktól azonnal meghalna. Nem is szivott soha trafikot, de eszébe sem jutott a halál soha.
Szivta szép csendesen a pipát, mely már koromfekete volt s boldognak érezte magát, ha reggeltől estig a kezében tartotta az apai örökséget. Ez a pipa volt az, mely megmentette őt a keserü gondoktól. Mikor lefeküdt és megimádkozott, oda tette maga mellé a pipát, vele aludt s reggel első dolga volt rágyujtani.
Egy reggel pompás kedvvel ébredt fel az öreg. - Hirtelen felöltözött és rágyujtott a tajték pipára, aztán kiment az udvarra, hogy megnézze a malaczokat, melyeket már akkor jól tartott kukoriczával a vén szolga. - A mint az ól körül járkált, egyszerre az egyik kis malacz feléje futott. Az öreg félre akart ugrani, de a kőrakásban megbotlott és leesett a lábáról. A tajték pipa pedig oda vágódott a kövekhez és nyakban ketté tört.
Az öreg feltápászkodott s első gondja volt a pipája után kapni. Megfordult vele a világ, a mint a kedves tajték pipát két darabban látta. Megdörzsölte a szemeit, mintha meg akarna arról győződni, hogy nem álmodik-e, mert álmában már sokszor látott olyan rémképeket, hogy a tajték pipa összetört a kezében. Milyen jó volt akkor felébredni s rágyujtani az egészséges pipára. Most már való lenne ez a rettentő kép? Hirtelen felkapta a pipa két darabját a földről s egymáshoz illesztette azokat, de hiába, ismét elváltak.
Az öreg lehajtotta a fejét, aztán szomoruan szólt oda a vén szolgának:
- János, nemsokára meghalok, eltört a pipám.

Hol a mama?
A nagyerdő poétikus lombjai ugy megsuhognak, melyek alatt az az aranyos kis Lottika meg az »udvarlója« szemlesütve poroszkálnak, persze a szigoru tekintetü mama kiséretében. Arra haladnak, a merre az ut vezeti őket, czéltalanul, szótalanul. A mama sokszor meg is jegyzi, hogy miért nem beszélnek már valamiről. A fiatalember ilyenkor egyet-egyet ránt növekedő bajuszán és neki fog a szólásnak, de megint csak abba hagyja. Jól tudja, mit csinál. Minek ejtené ki a prózai szavakat, mikor ez a némaság most a legigazabb, a leggyönyörübb beszéd. Nem tudja ezt már a mama, elfeledte ő ezt a beszédet régen, pedig tudhatta, tudta valaha...
A mogyorófabokor mellett, a hol az ut nagyot kanyarodik, véletlenül egymás szemébe tekintettek.
Óh, milyen igaz költészet van egy ilyen édes, ártatlan tekintetben, mely a szerelmet átlopja, áthozza egyik szivből a másikba s ez édes titok csak az övék, egyedül az övék...
Mire a mama is befordult az ut szegleténél, ők, már ismét közömbös arczczal haladtak egymás mellett. Az ut bokrosodni kezdett s néha-néha egészen elmaradt a mama, kinek hatalmas kövérségét pajkosan felhasználták játékul a tüske-bokrok s a mantilt többször ugy megakasztották, hogy a mama, ha csak ki nem akart bujni belőle, kénytelen volt megállani, hogy kibontakozzék a bokrok karmai közül.
A fiatalok ezalatt jó messzire haladtak a bokrok között s midőn észrevették, hogy a mama elmaradt, ismét elinditották szemeiknek szerelmi postáját.
Az aranyos leányka egész testében megremegett, midőn udvarlója kezdett felbátorodni s ugy alattomban megragadta piczinyke kezét... Istenem, hogy oda szaladt a vér a szive tájára abban a pillanatban, hogy szólni sem tudott s az egész erdő összefutott előtte. Egy nagy zöld tenger volt az egész világ, melyben itt-ott apró nefelejts-fejü tündérkék uszkáltak, az ám, még csókolóztak is, mert piczinyke ajkuknak csattanása ott zúgott a fülében.
- Jaj Istenem, hol maradt a mama? - sikoltott fel Lottika, de oly halkan, a mint csak lehetett, nehogy a mama meghallja valahogy.
Az udvarló - ejnye ez már vakmerőség! - figyelembe sem látszott venni a leányka kétségbeesését s éppen nem nézett a mama után, mint ilyen esetben egy udvarias fiatalembernek kötelessége lett volna. Nem bánta ő, akárhogy eseng a mama után a kicsike - még közelebb simult hozzá s egyszer csak...
- Jaj!
És Lottika eltakarta arczát, mig az ifju diadalmasan mosolygott. Nagyon édes lehetett az a csók! Az ismétlésre nem volt már ideje, mert a mama előtünt a bokrok közül s panaszkodva mutatta a kezét, melyet összeszurkált a tövis. Egy csepp piros vér éppen akkor futott végig a keze fején. Lottika elfordult és szivére nyomta a kezét; neki meg a szivéből ömlött az arczára a piros vér; aztán összecsucsoritotta két piros ajakát s ugy susogta, durczásan a fogai között:
- Ez a mama sem tudott még maradni!

A derék legény.
Azt tartották a legények, hogy Makó Borcsánál különb leány már nem is lehet a föld szinén. De belé is voltak szerelmesedve valamennyien a faluban; még az öregebb emberek is megpödörgették a bajuszokat, mikor Boris vasárnap délelőtt hófehér ruhában a templomba ment. Hej ha ők még fiatalok volnának, nem sokáig maradna ám Makó Boris pártában! Hiszen igy sem maradna, ha a legényeken állna a vásár. Csakhogy kettőn áll ám, az a baj!
Makó Borist hiába kérték meg a legmódosabb legények is, mindég csak nemmel válaszolt. Azt beszélték a fonóban a leányok, hogy mióta Boris az uj kalendáriumból elolvasta a szép szerelmes históriákat, elkapta az ábrándozás s elátkozott királyfira várakozik. Pedig dehogy várakozott ilyen magas állásu urakra. Igaz, hogy megmondta az apjának:
- Én csak derék legényhez megyek, édes apám.
A faluban pedig még sehogy sem akart találkozni olyan derék legény, a kivel Boris megelégedett volna; hiába dicsérte az apja Kántor Jóskát, a ki ugyan katona volt, de csak ugy közlegényképen jött haza.
Az öreg Makó ugyancsak simogatta a kopasz feje tetejét az ilyen beszédekre, de nem mondott ellent a leányának, mert nagyon szerette: meg a felesége is azt kötötte a lelkére a halálos ágyán, hogy a Borisnak mindenben a kedvét keresse és a világért se erőszakolja olyan legényhez, a kit nem szenvedhet, ha mindjárt ezer holdas birtoka lenne is. Nem is erőszakolta őt Makó uram. Hát ha nem megy férjhez még egy jó ideig, az sem baj, elég fiatal még. Majd kerül talán valamikor kedvére való legény.
Makó Boris pedig virult, mint a virágszál, mindennap pirosabb lett az orczája minden reggel szebben és szebben ébredett fel. Minden vasárnap felöltötte hófehér, csipkés ruháját és elment a templomba. Mikor a predikácziónak vége volt, a legények megálltak a templomajtóban és ugy gyönyörködtek az aranyos virágszálban. A legények között ott állott Faragó Jóska is, meg Szegedi Sándor is, a kik most jöttek haza a katonaságból. Mind a ketten honvéd-huszárok voltak s mind a ketten mint őrmesterek jöttek ki a vitézi életből. A szabadságos veres nadrág csak ugy viritott rajtuk, hát még a veres zsinóros atilla, az állott csak pompásan! A két legény összeütötte a sarkantyut. Ejnye, de gyönyörü leány ám ez a Boris! És mind a ketten egyet gondoltak, de egyik se mondta meg a másiknak, hogy mit.
Nagyot is nézett az öreg Makó, mikor másnap egymásután két kérő kopogtatott be a házhoz. A leány egészen máskép fogadta a két szabadságos őrmester kérőit, mint az előbbieket, nem is mondott nemet, csupán azt sugta oda az apjának, hogy gondolkozási időre volna itt szükség. A kérők ragyogó arczczal mentek haza, mindenik azt gondolta, hogy a miénk már a leány. Pedig nem jó előre örülni, mert Boris szemes leány ám. Másnap este szépen kiöltözködött és elment a tánczba. Ott volt a két legény is, jól festett rajtuk a ruha, de czivilben is különb legények voltak valamennyinél. Boris észrevétlenül szemügyre vette mind a kettőt, szivesen válaszolt a kérdéseikre, mikor a táncz után a lugasba vonultak. A két őrmester pompásan megállta a helyét az udvarlásban, de egyik a másikat sehogy sem tudta kiütni a nyeregből, mindkettő szemenszedett legény volt. Még a vagyonuk is egyformán sok volt.
Az öreg Makó ugyancsak tanakodott magában, hogy melyik fog már megtetszeni a lányának, a kin semmi változást nem vett észre. Boris mindkét legényhez egyenlően szives volt. Még ők maguk sem tudták, melyikőjük van hát előnyben.
Mikor a táncznak vége volt, a legények hazakisérték Borist, de a bucsuzásnál sem vett észre semmit az öreg Makó. A mint a szobába beértek, már nem állhatta meg, hogy meg ne kérdje a leánytól:
- Melyik tetszik már no?
A leány mosolyogva nézett az apjára.
- Faragó Jóskához megyek, édes apám.
Az öreg majd kiugrott a bőréből örömében. Ugy összecsókolta a lányát, hogy még maga is megsokalta.
- Mégis választottál hát, hála az égnek!
De hirtelen gondolkodóba esett az öreg s kiváncsi szemeket vetett a leányára.
- Te, Boris, ugyan mondd már, mivel találtad különbnek Faragó Jóskát Szegedi Sándornál, mikor mindkettő folt nélkül való?
- Hát, édes apám, mikor a lugasban ültünk, mindkettő rátöltött a pipájára s Faragó Jóska csak egyszer gyujtott rá, de Szegedi Sándornak kialudt a szájában a pipa.

Arczisme.
Lilike ott ült az ablaknál minden délután s kötés közben ábrándos szemeit fel-fel vetette, mikor az ablak alatt léptek zaja hallatszott. Olyan volt előtte a világ igy ablakon keresztül, mint egy panoráma, mely minden perczben ujabb-ujabb alakot mutat be.
Mennyi változatosság az életben! Úgy el tud rajta törődni, sokszor abba hagyja a kötést és gondolkozik egy-egy alakon, melyet pedig csak egy perczig láthatott. Vajon mi a czélja most, hová megy, honnan jön, milyen lehet a lelki állapota? E kérdésekre igyekszik megadni magának a feleletet.
Ah! ismét az az ösmerős lépés! Kiváncsian vetette fel a szemét s szinte előrehajlott az ablakra, mikor megpillantotta azt a halavány fiatal embert. Már szinte ösmeri a lépését és messziről kitalálja, hogy ő az. Minden elsején ott megy el az ablak alatt, néha hónap közben is egyszer-kétszer s már ugy megszokta őt látni, hogy szinte rosszul esnék neki, ha valamelyik hónap elsején elmaradna. De ugy látszik igen pontos ember, mert még elmaradására nem volt eset.
Már oly sokszor megfigyelte, hogy hónap közben sohasem az a kifejezés ül az arczán, a mely a hónap elsején. Ilyenkor mindig oly nyugodt az arcza s szemeiből kedves derültség mosolyog, mikor elmegy az ablak alatt. Nemsokára ismét megjelenik, visszafelé jövet. Ilyenkor már nem is mosolyog a szeme, de nevet, kaczag s a lépései oly sebesek, izgatottak hogy szinte szaladásra készülnek. Milyen más az arcza máskor, ugy hónap közben. - Az ablak alatt sejtelmes arczczal, lesütött, töprenkedő szemekkel halad el. Ah! mi baja szegénynek? Ugy várja, hogy csak jönne vissza már, szinte félti ilyenkor; de mily jól esik aztán látni, ha ragyogó arczczal halad el ismét az ablak alatt, visszafelé jövet.
Oly ritkán van ám igy, mert legtöbbször még rejtelmesebb, bánatosabb arczczal kerül vissza, a szemeit mélyebben süti le, feje a mellére esik, mint a ki megcsalódott és a kétségbeesés környékezi. - Oh! szegény fiatal ember, oly résztvevőleg pillant rá, szeretné meggyógyitani őt jóságos tekintetével.
Csodálatos, hogy eddig soha nem jutott eszébe, hogy ki lehet vajon az a fiatal ember, de egyszer ugy megkapta a szivét a vágy; tudni akarta, ösmerni akarta, mikor már ösmerős lépéseinek zaja megütötte a füleit.
- Nem ösmered azt a fiatal embert, Jolán?
- Ösmerem, kedves. Egy ujságiró.
- Hova szokott járni erre?
- Bizonyosan a kiadójához, a ki itt lakik nem messze hozzánk.
Egyszerre világos lett előtte minden. Az elsején való pontosság, a hónap közben való bizonytalanság, minden átczikázott a fején egy szempillantás alatt, azzal a sajátságos sejtelemmel, mely üde lelkében érdeklődéséből született. Oh, édes elseje, bárcsak mindennap itt volnál, mert akkor vidám az a fiatal ember, mig most, Istenem, milyen sejtelmes a tekintete. Persze, hiszen hónap közepén vagyunk!
Élénk eszével azonnal megmagyarázott, kitalált mindent. Hiszen elseje a fizetések nagy napja, a ragyogó, az édes nap, mely ugy besugározza az ő fiatal ösmerősének halvány arczát. De ezután és rendesen nem is sokára elseje után a sejtelmes arcz bizonyára az előleg kérésének szerencsés vagy szerencsétlen kimenetele fölött borong. Mikor oly derültség váltja fel visszafelé jövet az ujságiró arczát, bizonyosan kapott előleget. Oh kedves jó kiadó, ugy szerette ilyenkor őt ösmeretlenül is, hiszen neki is örömet okozott azáltal, hogy fiatal ösmerősének arczáról eltávolitotta azt a szomoruságot.
Ah, a hunczut! Hiszen még messze van elseje, persze hogy előleget megy kérni ismét. Most is ott van az arczán az a baljóslatu kifejezés, mely ilyen alkalmakkor mindig elboritja halvány vonásait. Már elhaladt, de még oly tisztán látja azt a töprenkedő arczot a képzeletében, mintha megállt volna az ablak alatt. Vajjon milyen arczczal kerül vissza? - Oh bárcsak adna neki a jó kiadó, hiszen neki van, miért ne adna hát annak, a kinek nincs. És ha nem adna neki előleget? Ah, akkor érzi, hogy meggyülölné azt a kőszivü embert teljes lelkéből, mert nagyon-nagyon fájna neki az a lemondó vonás ismeretlen barátja arczán. Oh csak jönne már, oly nyugtalan, a kötést sem tudja addig folytatni.
A füleit oda tartja egészen az ablakhoz, hogy azonnal meghallja az ösmerős lépéseket, de mégsem, nem bizik magában s nem nyughatik meg a nélkül, hogy ki ne nyissa az egyik ablakot. Igy hamarabb meghallja a lépések zaját.
Az ablak alatt addig sokan haladnak el, de ő tudja már messziről, hogy nem annak a lépése egyik sem, a kit ő vár. Kihajolni nem akart az ablakon, nehogy az a fiatal ember észrevegye arczának izgatottságán az érdeklődést, mert holtra szégyelné magát maga is, bizonyosan ő is.
Szemei egyszerre kerekre nyiltak, szőke fürtös fejecskéjét előre hajtotta. Ah, jön, jön. Oly izgatott volt már, hogy alig birt magával, hogy ki ne hajoljon elébe az ablakon. A léptek mindig közelebb hallatszottak, egyszerre megjelent az alak is, de arczán mély lemondás, keserű csalódás panaszkodott a kiadó ellen. Ah, szegény! Ugy megsajnálta abban a pillanatban, hogy egészen megfeledkezett magáról és gyorsan kihajolt az ablakon.
- Szegény, tehát nem kapott?
Az ujságiró a résztvevő hangra felpillantott s kissé zavarodottan állt meg az ablak alatt, melyből egy kedves szőke fejecske tekintett rá, édes jósággal.
- De kisasszony, hát....
A mint megszólalt, a szőke fej egyszerre megrázkódott s a rózsaorczák pirosabbak lettek a hajnalnál. - Észrevette magát, de már késő volt, mert az ujságiró közelebb lépett és mosolyogva szólitotta meg.
- Nem kaptam. De ön honnan tudja?
- Az arczáról, mosolyogta zavarodottan rózsás ajkai közül.

Séta az erdőben.
L’amor che muove il sole e
      l’altre stelle.                  
Dante
Összeboruló erdei fák között, egy keskeny uton haladtak egymás mellett az ifju és a leány. A növekedő árnyak, az erdő merengésre késztő zaja, ugy látszik, nagyon hatott mindkettőjökre, mert néma volt az ajkuk, csupán a szemeikben csillant meg az a sajátságos fény, mely sejteti, hogy a lélek hangosan beszél, tépelődik, álmodik. Az esti szürkületben szokott a lélek igy társalogni önmagával s ilyenkor támadnak fel a mult hangulatai, a jelen vágyai legerősebben és az önmagába merült ember megfeledkezik a beszédről, a cselekvésről, csupán érez, álmodik. Álmodtak ők is. Az ifju sápadt arczán felragyogott valami kedves érzés mámora, mig a nő sóvár epedéssel bámult a szürkeségbe s eleresztette mindkét karját, csak ment előre lehajtott fővel, egészen megfeledkezve az oldala mellett haladó ifjuról.
Mikor egy keresztúthoz értek, a nő felvetette a szemeit és hidegen pillantott rá az ifjura.
- Ön itt? Egészen megfeledkeztem róla.
Az ifjú elvörösödött és közelebb lépett a nőhöz, ki egy pillanat alatt átváltozott; mintha nem is az előbbi lett volna, a ki érzelgősen, lecsüggesztett fővel, álmodó szemekkel tekintett maga elé a szürkeségbe. Termete kiegyenesedett és égő fekete szemei megvillantak, ruhájáról kecsesen rázta le a port és aztán kaczagott hangosan, hogy szinte belecsendült a mélázó erdő; fehér fogai igézően villantak meg a félhomályban.
- Maga ügyetlen. Mért nem szórakoztatott. Egészen szentimentálissá válik az ember mellette.
- Nekem pedig nagyon tetszik az, hogy nagysád minden szentimentálismust tagadó elveiről egy kissé megfeledkezett.
Most már a nő pirult el s kedves zavarral tekintett az ifjura, ki mosolyogva állott előtte.
- Igaza van magának, lássa, nem tagadom. Elfogott engem is valami itt a lelkemben ugy egy pillanatra s oly csodálatos összhangba jött a lelkem ezzel a méla szürkeséggel, suttogó lombokkal, mozdulatlan árnyakkal. Egészen kivetkeztem önmagámból. Bolondság az egész. A friss levegő hatásától megélénkült vérkeringés okozta csak, semmi köze hozzá a léleknek, mert nekem hiába beszél maga szentimentálismusról, nem állandó lakója a léleknek ez a kedves hangulat, eltünik ismét és a prózaiság reakcziójában annál jobban érzi az ember az eszmények után való küzdelem czéltalanságát. A lehült vér megfizetteti azt a tévedést, hogy elég balgák voltunk hinni az álmodozásban, mely semmi, semmi, csupán gunyos paródiája a fák és virágok derült boldogságának. Nincs az emberekben már semmi állhatatossága a poézisnek, mert ha egy perczre föl is csillan a lélekben valami földfeletti érzés, eltünik gyorsan attól a gunyos kaczagástól, melylyel más figyelmezteti az álmodót a nagy tévedésre, azután önmagunkon is kaczagni szoktunk. Hiszen én is kikaczagom már magamat.
Az ifju némán hallgatta ezt a szomoru beszédet, mely az ifju hölgy rózsapiros ajkaihoz oly visszásan illett. Aztán mindketten szótlanul haladtak tovább az egyik uton, mely legsötétebb volt az összeboruló falomboktól. A nő egyszerre megállt egy bokor előtt.
- Nézze csak!
A bokorban egy fészek volt, melyben két kis madár lapult meg egymás mellett. Éppen akkor hajtotta oda az egyik kis fejét a társához és halk csicsergéssel csókolgatta azt. Boldogságukban észre sem vették a kiváncsi szemeket, a melyek kilesték titkukat.
- Nemde, ez igazi boldogság? - Kérdé az ifju halkan.
A nő nem felelt, csak a szemei csillantak meg édes epedően, de oly fájdalommal, melynek még látása is megrenditi a lelket s bevonja abba a titokzatos örvénybe, a hol a csalódásoktól való félelem a kétséget szüli. Ugy állt ott a szép leány nehány perczig, de ismét felvetette a fejét és lábujjhegyen elsietett a bokortól. Az ifjú követte.
- Ez a boldogság - suttogá a nő. - Az embernek nem adatott meg ez. A mi boldogságunk csak hangulatokon alapul és a szerelem nem szerelem, csupán a vér sebesebb lüktetése, mely csak addig nyujt boldogságot, mig vágy, azután ismét elsötétül a sziv, elcsügged a lélek. Igy gondolom én ezt, mert ösmerem az embereket, a kik hamar gondoskodtak róla, hogy eszményekben való hitem megtörjék azon a tapasztaláson, melyet a léha férfi-had oly könnyen szerez meg a nőnek. Nem becsülöm magukat, szemébe mondom önnek nyiltan. Nem hiszek magának sem, mert maga is férfi és ma már a tekintet nyiltságára oly keveset lehet adni, mint a piros, életteljes gyümölcsre, melyben féreg is lehet. Maga ért engem és nem veszi tőlem rosszlelküségnek azt a gunyt, melynek mérges nyilaival oly sokszor megbántom leggyöngédebb viselkedése közben is. Ilyenkor magán akarok bosszut állani ezekért a kétségekért, de sohasem tudhatom eléggé senkivel szemben kifejezni azt a mély keserüséget, a mely eltölti a lelkemet, ha a természet tisztaságát és az emberek tévedéseit látom; nem hiszek bennök, örömöm csak az, ha itt az erdő csendjében, a néma szürkeségben bolyonghatok, pedig itt is elővesz a keserüség. Hiszen meg van mérgezve már az én lelkem örökre. Nemde most is terhére vagyok ezzel a sopánkodással és maga már szabadulni szeretne tőlem, de nem hagyom; szenvedjen értem maga is, a bosszumnak egy porszeme önön is megülhet s jól esik látnom az ön bosszuságát. Hogy is ne! Egy fiatal leány és egy fiatal ember, az erdőben csak egyedül és édes szerelmi suttogás, csók helyett mi történik itt? Igazán kaczagni való!
- Téved, nagysád. Én igen pompásan mulatok itt s ha az ön mérges nyilait érzem is, az csak növelő ellentétjét képezi annak a boldogságnak, melyet máshol édes szerelmi suttogás és csók nyujtanak nekem. Az »ő képe« annál kedvesebben emelkedik föl előttem, minél sötétebb és gunyosabb ön. Megvallom, nem tartom helyesnek azt a tulzott pessimizmust, melylyel lelke teljes tele van s higyje meg nekem, sokkal szentimentálisabb ön, mint én vagyok, ki elvégre is a való érzéseire fektetem a fősulyt és a hangulatokból csupán annyit kivánok, a mennyi kellemes zománczot képes vonni a valóságra. Mi lenne belőlünk, ha csupa hangulatból állnának az érzéseink? Mindenesetre nem lennénk emberek, pedig első sorban azok vagyunk s e minőségünket kötelességünk megtartani, mert ha teljesen leakarnók vetkezni a realizmust és csupán az ideálok hangulatos világában akarnánk megélni, bizony nem mennénk semmire, vagy legalább is ugy járnánk, mint az a csillagász, a ki addig bámulta a csillagokat, mig bele bukott a gödörbe. Mért nem nézett a lába elé is. Akármilyen prózai is a láb, de elvégre is azon áll az ember. Hogy pedig a szerelemben is kételkedik, erre csakugyan nem lehet szólnom semmit, mert a sziv az egyetlen dolog, a mely a legteljesebb mértékben önállóságra törekszik. Higyje meg, hogy van eszmény és idealizmus a szerelemben, igy az emberi szivben, én érzem. A sziv szerelme, ha igaz és nemes, minden sötétséget kiüz a lélekből s ugy lebeg felette, mint rózsás köd, sőt a ki szeret, az már természetszerüleg ideálizmust nyert ez által, mert a nemes szerelem a legteljesebb ideálizmus lévén, a legreálisabb sziv is ugy jár vele, mint a mágnes érintése által delejességet nyerő vas.
A sziv pedig, ha még nem szeretett, nem is sziv s ha már nem szerethet, ugy nem más, mint egy kiégett tüznek hitvány, szürke üszökje.
Az én lelkemben e poétikus erdei magány altatta el a beszédet előbb, mivel a természet, e legszebb lirai költemény hangulata átragadt reám és szivemben felmerült annak a kedves lénynek a képe, a kit az imádásig szeretek. A sziv néha ugy fellobog, mint a lidérczláng s ha e lobogás meglassul is aztán, azért nem kell mindjárt a szentimentálismus állhatatlan hangulatának gunyjával itélni el minden poézist, mert nem mult el végkép, csupán pihen, hogy az ellentét után annál édesebb érzéssel emelkedjék föl ismét. - Van szerelem, higgye meg, nagysád, épen olyan boldog, mint azoké a kis madaraké.
- És tudna ön engem ugy szeretni?
- Nem. Mert ugy szeretni csupán azt tudom én, a ki engem erre megtanitott.

 A számoló lovacska. 
A vén komédiás kézzel-lábbal biztatgatta a feleségét meg a leányát, hogy mindjárt beérnek már a faluba, ott lesz csak a jóvilág, játszanak azonnal, lesz pénz, mint pelyva. Azt a hórihorgas suhanczot, aki tiz lépéssel is mögöttük maradt már, hátán a czók-mókkal nem is biztatgatta, az már megszokhatta a melegséget, mióta tüzevő.
A mint a kis erdőnél, az országutra bekanyarodott a toprongyos trupp, a vén komédiás egyszer csak elrikkantja magát.
- Oda nézzetek, oda ni!
Egy kis lovacskát püfölt kegyetlen módon a talyigán ülő gazda.
- A kis Mókus, ni a kedves kis Mókus! Kiáltották egyszerre.
A vén művész már ekkor lélekszakadva futott a talyiga felé s mikor oda ért, megragadta a lovacska nyakát, összevissza csókolta, oda sem ügyelve Bakó gazdára, a ki majd lefordult ijedtében az ülésből, mikor ezt a merényletet meglátta. A család is hamarosan oda ért a lovacskához s éppen ugy neki estek a jámbor állatnak, mint az öreg művész.
- No, hé, mi bajotok, hé? Kiabált Bakó gazda a mókás truppra, de azoknak hiába beszélt, ugy bele jöttek a csókolódzásba. A vén müvész egyszer csak oda ugrik a gazdához is, megragadja kezében az ostort és siró hangon sopánkodik hozzá.
- Ne üsse, kend a Mókust, hiszen látja, kend, hogy milyen gyenge szegény, fogja ki kend, az Isten megáldja.
Még az apró tánczosnő is neki fogott a sopánkodásnak. Ugy kérte a gazdát, hogy ne üsse azt a kedves lovacskát.
- Inkább haza huzom én a talyigát! Kiáltott a nyurga tüzevő a hátuk megett s le is dobta a czókmókot, hogy mindjárt ura legyen a szavának. A vén müvész hálás szemeket vetett a fiura, de a kis tánczosnő is. Ezzel a férfias kitöréssel sokat használt szivbeli dolgainak.
Bakó gazda csodálkozva rázogatta a fejét, de már csak nem hagyta, hogy kifogják a lovát. Meghuzta a toldozott gyeplüt s adjon Istent köszönt a truppnak. A család állhatatosan követte a talyigát s ugy tele beszélték a gazda fejét az uton, hogy a jámbor rá sem mert ütni a rozoga lovacskára, ha az olyan hires jószág. Ugy vette a szomszéd faluban, már egy esztendeje nyomorog vele, mert nem lehet hasznát venni, mindég a fejét bólintgatja, meg az első lábaival kapál. A vén művész lelkendezve beszélte el az uton, hogy ezt a lovacskát ő tőle liczitálták el a forgós komédiával együtt a mult esztendőben, mikor ezen a környéken barangolt a társulattal. Hogy megsiratták már a kis Mókust, mert az valóságos müvész - ugy számol, mint egy professzor.
Alig értek haza, a vén komédiás elővette a lovacskát. Körül járta, megsimogatta s beszélt hozzá taliánus nyelven. A szomszédok mind össze csődültek az udvaron. Bakó gazda a feleségével az ámbitusról nézték a komédiát. A vén művész ki is tett magáért, mert a lovacskával legelőször is átugratta a dobverőt, aztán elkezdte számoltatni. A lovacska nem felejtett egy év alatt semmit, ugy kiverte a lábaival a kétszerkettőt, mint azelőtt, a fejével pedig háromszor bólintott, mikor a vén müvész azt kérdezte tőle, hány szeretője van annak a lánynak? Hogy megkaczagták a tudós állatot.
A nyurga tüzevő az alatt ott egyezkedett Bakó urammal az ámbituson. Elbeszélte neki, hogy milyen drága kincs volt nekik az a kis számoló lovacska, mióta azt elliczitálták, nem ettek meleg ételt. Bakóné szinte könnyezett a szomoru történeten. A nyurga fiu pedig benyult a zsebébe és elővette a borostyán szipkáját. Ez volt egyetlen kedvessége azon a kis tánczosnőn kivül.
- Adja nekünk azt a lovacskát, gazduram, ezért a szép szipkáért.
Bakó uram megókumlálta a szipkát és ránézett a feleségére. A jó asszony csak a fejével bólintott rá.
- No, eb a ki megbánja. Ugy is többet bajlódtam avval a gebével, mint amennyi hasznom volt belőle. Egy pár forint volt az ára, hadd veszszen, egy szép szipka is valami.
A nyurga legény egy ugrással ott termett a kis tánczosnő előtt s elmondta neki a jó vásárt. A leányka ugy a nyakába borult érte, hogy az öreg müvész nem állhatta meg szó nélkül. De mikor megtudta az örömöt, ő is csak oda borult a fiu nyakába, meg a piros viganós asszonyság is, gyönyörüség volt nézni azt az ölelkezést.
El is hordták magukat hamarosan a faluból, nehogy még megbánja Bakó bácsi a vásárt.

Bakfis-szerelem.
Épen vajas kenyeret evett az udvaron. Én ott mentem el a kapu előtt s a mint megláttam a szürke fürtü piros arczu, villogó szemü bakfist, meglepetve álltam meg, sőt el is kiáltottam:
- Angyal!
A bakfis reám tekintett és nagyot sikoltott, aztán ijedtében elejtette a vajas kenyeret. Én azonnal odafutottam és felvettem a földről a drága eledelt s odanyujtottam azt a sóbálványnyá változott leánykának egy hatalmas meghajlással. A leányka nagyon sápadt volt. Nem tudtam elgondolni az első perczben, hogy én tettem-e rá ilyen hatást, vagy az elejtett vajas kenyér? No de mindegy, ha már benne vagyok, folytatom, mert az a két piros orcza nagyon megcsiklandozta a szivemet. Gyorsan bemutattam magamat a kicsinek, ki még akkor sem tudott szóhoz jutni s nem is akarta elfogadni a vajas kenyeret, melyben különben nem esett semmi kár, mivel a sors ugy intézte, hogy ne a vajas részével essék a földre.
- Itt van kisasszony, még meg lehet enni, majd a késemmel levakarom róla a port.
És nyomban neki fogtam a kellemes tisztogatásnak, miközben a kis leány magához tért és érdeklődni kezdett irántam.
- Bizony, maga ugy megijesztett, hogy elejtettem az ozsonnámat.
- Pardon, kisasszony, majd jóvá teszem a hibámat azonnal.
Nem sokára odanyujtottam az aranyosnak a kipuczolt vajas kenyeret. Óh boldogság! És ő elfogadta, aztán mosolyogva harapott bele fehér fogacskáival s nagyon jól izlett neki, mert hálából nekem is letört egy darabot belőle és ettünk mind a ketten.
Igy ösmerkedtünk meg s mondhatom, mire elfogyott a vajas kenyér, szerelmes lettem a kicsikébe, kinek gyönyörü szőke haját, villogó két szemét, kedves orczácskáit sokkal szebbnek találtam minden iskolai feladványnál, igaz, hogy ezeket egy csöppet sem találtam szépeknek soha. Aztán egymás mellé ültünk és beszélgettünk mindenről, a mi eszünkbe jutott; emlékszem rá jól, hogy még a petrezselyemtenyésztés is szóba került, csak a szerelem nem. Nem mertem szólni erről a veszedelmes thémáról egy darabig, de végre is láttam, hogy igy nem sokra megyünk. Egyet köhintettem és belevágtam merészen:
- Ugy-e, még sohasem volt szerelmes? 
A kicsi elpirult, de azért megfelelt.
- Nem, igazán nem.
- És nem is akar?
Erre már nem felelt, de én folytattam azért a mondókámat s nagyon csiklandozott az a gondolat, hogy már én is valljak egyszer szerelmet, ugy, a mint olvastam a regényekből, mert az valami kellemes dolog lehet. Nem sokat tétováztam.
- Hát akkor legyen belém szerelmes, mert én is szerelmes vagyok magába egészen a fülemig.
- Igazán?
- Persze. Hát nem látja, hogy belepirul a fülem is?
- Nem látom, de elhiszem.
- Akkor jól vagyunk már. Tehát szerelmes lész belém?
- Ha maga is.
- Persze hogy én is.
- Akkor én is.
Ezzel megkötöttük az egyezséget. Én mindennap átjártam hozzájuk s bizony megbuktam a vizsgákon. A nevelőm pedig addig-addig kutatta az okát, mig kinyomozta, hogy mint áll a dolog s egy hét mulva már más városba küldtek, elszakitottak az első “Ő”-től. Majd kétségbe estem, mikor elváltunk, de megfogadtuk egymásnak, hogy soha, soha sem feledkezünk meg szerelmünkről és ha elvégzem az iskolát, eljövök érte, feleségül veszem. Hogy irni fogunk azonnal szebbnél-szebb szerelmes leveleket, azt legerősebben szivére kötöttük egymásnak.
Elmentem. Alig értem abba a más városba, leültem az asztalhoz és irtam a kis leánynak egy véghetetlenül keserves és hosszu levelet, melyben sok minden keserüségemet elpanaszoltam, aztán elküldtem neki. Vártam a választ, nem jött. A büszkeségem nem engedte, hogy még egyszer irjak neki, ha nem válaszolt.
Mikor sok-sok év után ismét találkoztam vele, mosolyogva emlékeztettem a válaszra, Ő kaczagva adta meg a feleletet:
- Levelében egy óriási tinta-csepp volt, ez kiábránditott azonnal.

Tiz esztendő.
A vaspántos ajtót a falig kinyitotta Barnabás. Azok a rozsdás sarkok úgy megnyikorogtak, mintha csodálkozva kérdezték volna abban a homályos csöndességben: Be van tán rugva, kend, Barnabás, hogy egy tekintélyes porkolábhoz nem illő módon szeleskedik? Barnabás pedig soha nem volt még ilyen józan. Csak az öröme hozta ki a sodrából.
- Hé, Mikéné, mozogjon ki abból a komisz állapotból. Ide ni, ide hozzám. Kiáltott be a börtönbe Barnabás.
Mikéné lehajtott fővel poroszkált elő a folyosóra, Barnabás pedig a lábával belökte a vaspántos ajtót, ráforditotta a kulcsot, aztán elrikkantotta magát:
- Addig maradj becsukva, mig én nem kivánkozom a kinyitásodra!
Mikéné szemlesütve megindult előre, de Barnabás mellé ugrott olyan fürgeséggel, hogy még az a szomoru asszony is megmosolyogta volna, ha felveti a szemét.
- Nem ugy ám, Mikéné, most már ne elébem, hanem ide mellém. Letelt a tiz esztendő.
Barnabás ugy félszemmel rápislantott Mikénére, hogy lássa a hatást, de bizony semmit sem látott azon a megfonynyadt arczon, talán nem is hallotta a szavait a révedező asszony. Barnabás csak azt várta, hogy a világosságra érjenek a folyosóról, oda állt elibe.
- Értse meg kend, Mikéné, letelt a tiz esztendő, most már szabad kend, mint a madár, mehet kend isten hirével.
Barnabás mohón leste a Mikéné arczát, s kedve lett volna megharagudni arra a megjuhászodott teremtésre, a ki nem örvend ennek a jó hirnek.
De Barnabás tapasztalt ember volt, tudta, hogy az ilyen jó hirt nem mindég tudja egyszeriben felgondolni a rab ember, előbb jól össze kell motoszkálnia vele a fejét. - Bizony tiz esztendő nem kis idő, azalatt még hozzá is lehet szokni ahoz a komisz állapothoz s még rosszat csinál a változtatása. Nem is igen erőltette tovább a dolgot, megfogta a karját az asszonynak és huzta maga után. Szinte sajnálta elereszteni ezt a jámbor asszonyt. Ezzel volt legkevesebb baja tiz esztendő alatt. - Pedig azt mondták neki, mikor ide hozták, hogy erre vigyázzon ám jól, mert veszedelmes portéka, megölte az urát a szeretője végett. Dehogy volt veszedelmes, nem csinált az semmi galibát a tiz esztendő alatt!
Mikor beértek a szobába, Barnabás oda kiáltott a feleségének:
- Keresd elő, Sára, azt a piros selyem kendőt! 
Sára asszony jámbor szemekkel nézte Mikénét s nagyon megsajnálhatta szegényt, mert olyan könyörülő hangon mondta neki:
- Üljön kend le, oda a kályha mellé. Mindjárt előkeresem.
Mikéné csak állva maradt, ugy kellett őt Barnabásnak erővel lenyomni a székre. Mikor aztán Sára asszony előkereste a piros selyem kendőt, kikapta a kezéből és megérintette a Mikéné vállát.
- Ehol a selyem kendője, megőriztem.
Mikéné erre felvetette a fejét, megragadta a selyem kendőt és nézte, szoritgatta. Barnabás meg a felesége majd elsirták magukat álló helyökben. Hogy tönkre ment azalatt a keserves tiz év alatt az a szegény asszony, pedig milyen megnézni való menyecske volt, mikor azt a piros selyem kendőt hordta.
Mikéné közönyös bárgyusággal tekintett ide-oda. - Egyszer csak megvillant a szeme, kigyult az arcza, felugrott a székről és oda szaladt a komót felett függő homályos tükörhöz s kerekre nyilt szemekkel nézte magát benne...
A két öreg mosolyogni szeretett volna ezen a mókás cselekvésen, ha nem restelték volna egymástól.

A kiskereskedő.
A kis Grün Dávid izgatottan dörzsölgette a kezeit, mikor felszegezték a vegyes kereskedés felébe a kék szélü táblát, melyen az ő neve ékeskedett nagy, piros betükkel. Elsétált egynehányszor a bolt előtt s elképzelte magában, hogy ő most nem Grün, hanem csak amolyan közönséges vevő s a mint megpillantja a nagy piros betüket, a szép Grün Dávid nevet, ellenállhatatlan vágyat érez magában, hogy a boltba bemenjen vásárolni. Tetszelgett magának ebben a képzelődésben. Majd elgondolta, hogy milyen jó szerencsét is csinált ő ezzel az üzlettel. Most már ő is ur, nem kell a főnök urak kegyét keresnie, hiszen ő maga is főnök ur, a kit most már a gazdag Weisz is örömmel fogad a vejének. Eszébe jutott a sötéthaju Weisz Róza, az az aranyos leányka, a ki most már szivesen lesz az ő felesége, hiszen a Grün Dávid czég áll rendületlenül. Hát még a lakadalom után! Akkor lesz csak tele a kassza, mert Weisz ur tizezer forintot is ad a Rózácskával, pedig ő már magában is sokat ér, mert még zongorázni is tud s a Stuart Mária búcsúját franczia nyelven szavalja.
A kis Grün a boldogságtól egészen kipirulva ment be a boltba, mert az elragadó piros betüs czégtábla már csábitgatni kezdte a vevőket. A kiskereskedés soha nem volt üres, a kis Grün jól számitott. Igaz, hogy ő volt az egyetlen kereskedő Nagy-Disznódon, de hát éppen ebben van a számitás. Félesztendő alatt már annyi bátorságot nyert az üzlethez, hogy kérdést merészkedett intézni Weisz urhoz a lakadalom felől.
A levelet izgatottan várta mindennap, de ugy látszik, Weisz ur gondolkodik. Az nem baj, csak hadd gondolkozzék, a vége mégis csak lakadalom lesz. - Hiszen megvan már minden feltétel, a mit Weisz ur kikötött; az üzlet jól megy, a kilátások pompásak.
Kiment az üzlet elibe, hogy ott várja a postás gyereket a levelekkel, de a postás gyerek helyett egy nagy szakálu, idegen zsidót pillantott meg, a ki vizsgálódva állt a szemben levő becsukott csárda előtt, melyből a mult héten halt ki a gazda. Kiváncsian ment oda hozzá.
- A csárdát, ugy-e a csárdát? Jó üzlet, ösmerem.
- Maga a Grün Dávid?
- Igen, én vagyok a Grün Dávid ur.
- Örvendek.
Grün Dávid büszkén nézett végig a nagyszakálu zsidón. Nem tetszett neki a bizalmaskodás, a melylyel az megfeledkezik róla, hogy a Grün Dávid czég főnökével beszél, ott is akarta hagyni, de mégis kiváncsi volt rá, hogy mit akar. Erőt vett hát a büszkeségén.
- Ugy-e, a csárdát akarja maga kibérelni?
- Nem én, helyet keresek a vegyes kereskedésemnek. Ez itt éppen jó lesz.
Grün Dáviddal megfordult a világ. Egy hang sem jött ki a torkán, pedig szerette volna megátkozni azt a nagyszakálu embert, a ki olyan rémületes dologgal fagyasztja meg benne a vért. A szakálát szerette volna megtépni, mikor még vigasztalta is.
- Ne féljen én tőlem, Grün, megélünk mi ketten is.
A nagyszakálu még motyogott egy-két szót s ott hagyta a kis Grünt az utczán, bement a házba. Grün is betámolygott a boltjába s odadőlt az állványhoz, ugy bámult ki az utczára. Rövid idő mulva kijött a nagyszakálu zsidó a házból, még a gazda is kikisérte s Grün tisztán hallotta, mikor azt beszélték, hogy a jövő héten már megkezdődik az üzlet berendezése.
Meg is kezdődött s egy hét mulva az ócska csárdából csinos vegyeskereskedés lett, mely felett ott diszelgett a czégtáblán rikitó vörös betükkel: »Altmann Márkus vegyeskereskedése.« Még az is ki volt irva az ajtó felett, hogy: »olcsó, olcsó, olcsó.« Grün Dávid azonnal elővett egy árkus papirost s még nagyobb betükkel rápingálta: »olcsóbb, olcsóbb, olcsóbb.« Alig tette ki, a másik boltajtó felett már ott viritott még nagyobb betükkel: »Legeslegolcsóbb.« Grün Dávid majd a haját tépte mérgében - jobban fokozni már nem lehetett az olcsót s töprenkedni kezdett, hogy mit irjon már ki a bolt ajtajára; elgondolkodott volna estig is talán, ha a postás fiu meg nem zavarja őt. Levelet hozott. Az irásról azonnal megösmerte, hogy Weisz ur küldi. Annál izgatottabban bontotta fel, de a szeme még jobban kidüledt tőle s a homloka még ránczosabb lett. Azt irta Weisz ur, hogy most már nem adja oda a lányát, mert már nem ér a Grün czég semmit, ha  k o n k u r e n s  is van mellette.
- Igaz, igaz. Nyögte keservesen a kis Grün. A konkurens megöl engem. Oda a tizezer forint!
Mikor gyülöletesen felvetette a szemét a konkurens üzletre, a nagyszakálu Altmannt pillantotta meg, a mint nyugodtan pipázott az üzletben, a lányával, a szőke Reginával beszélgetve. Gyorsan elrejtette a levelet, kiment a bolt elébe s átkiáltott Altmannhoz.
- Kérem szépen, egy szóra.
Altmann ur udvarias ember volt, azonnal engedett a kérésnek s mosolyogva simogatta a szakálát, mikor a kis Grün lelkendezve hajtotta a szót.
- Uram, egy jó üzletet ajánlok.
- Csak beszéljen.
- Adja nekem a lányát, aztán irjuk ki, hogy Grün és Altmann. Gyönyörü lenne az, igazán.
Altmann ur jó üzletember volt s azonnal átlátta, hogy a kis Grün ügyes ember. Nem is teketóriázott sokat, belecsapott a tenyerébe.
- Jól van, no. Vegye el, de kikötöm, hogy miligyertyát nem tartunk, mert azt itt senki nem keresi.

A bőgő.
Jól tudta már azt Roma Józsi, hogy hiában is várna ő a keresetre ebben a szomoru világban, mikor az emberek már nem szeretik a muzsikás mulatságot. Se keresztelő, se lakadalom! Ha erre a keresetre vár, bizony soha nem lesz egy pár abból a két szerelmes teremtésből. Pedig hogy szeretik egymást, mehetnének is már Isten hirével a boldogságba, hiszen ki is vannak már hirdetve, de mikor sehol semmi. A menyasszonyi ruha, meg a koszoru még csak elmaradhatna szükségből, de már a stólát csak nem fogja elengedni a tisztelendő ur.
A banda már hetek óta koplal, az öreg bőgő talán be is rekedt már ott a sarokban, még a pók is rákötötte a hálóját, a primás is csak magának muzsikál. Pedig milyen jó primás, - büszke rá az öreg, hogy olyan müvészhez adja feleségül a lányát, a kincsét, drágaságát, az aranyos Juliskáját. A klárinétos meg már egészen leszokik az italról, az sem volt józan ennyi ideig teljes életében.
Egy álmatlan éjszakán az a gondolata támadt az öreg bőgősnek, hogy ha mégis kiparancsolna az isten valami aprószeres mulatságot, s ott valaki, ugy duhajkodásból, összetörné a bőgőjét, nem venne ám más bőgőt, de az árát odaadná a Juliskának stólára, meg szép menyasszonyi koszorura. Minek most a bőgő, ugy sem lehet hasznát venni, majd csak kerül egy másik, ha vigabb lesz a világ! Pedig milyen nehéz lenne megválnia attól az öreg jószágtól, mely még az apjától maradt rá testamentomra. Mégis megválna, ugy érzi a szivében, hiszen a leányát tenné boldoggá akkor.
El is mondta reggel a klárinétosnak a tervet, az is helyeselte, azt azonban, hogy titokban tartsa, hiában is kötötte a lelkére az öreg, nehéz dolog volt annak szivén az a titok s még aznap megkönnyitette tőle magát, elpletykázta a korcsmárosnak is még nagyobb titokban. Az is csak azt mondta rá, hogy jól ki van pekulálva.
Szinte azt hitte Roma Józsi, hogy álmodik, mikor egy este a csárdás bekiáltott hozzá az ablakon.
- Most jöjjön kend a bandával. Busulnak az urak.
A jó hir hamar összehozta a bandát. A klárinétos már előre köszörülte a torkát az ivásnak.
- Mit huzzunk, tessék parancsolni. - Kiáltották már az ajtóban.
Az öreg bőgős bólintgatta a fejét odabent, mint a ki magában beszél. A jegyző ur, meg a kántor ur? Hiszen urak, urak, az igaz, de nem bolondok, hogy forintosokat dobáljanak az ilyen himlős bandának. Jó annak egy pár hatos is. Pedig ha tudnák, hogy mily nagy szükség lenne most a forintosokra. A keresethez keveset számitott az öreg, csak a bőgő sorsa járt az eszében. Meg is mondta neki a kántor ur, hogy menjen félrébb az asztaltól azzal a bőgővel, mert még összetörik. Az öreg czigány lesütötte a tekintetét s majd kihullt a könnyü a szeméből.
A szemhunyorgató csárdás kárörvendve mosolygott az öreg bőgős erőlködésén s nem állhatta meg, hogy oda ne sugja a jegyző urnak, mi végett botorkál ott az öreg czigány a bőgőjével az asztal körül. A jegyző ur meg oda sugta a kántor urnak s mindketten jót kaczagtak a furcsa histórián. Egyszer csak a kántor ur oldalba böki a jegyző urat és oda szól Roma Józsinak.
- Ni, öreg, mennyit fizetnék, ha össze találnám törni azt a bőgőt?
Roma Józsinak összeszorult a szive. Dadogva szabta meg az árát öt forintban, de ugy szerette volna, ha nem ötöt, de csak három forintot mondott volna. Annyi tenger pénztől még megijednek és még jobban fognak vigyázni a bőgőre.
- Ide azzal a bőgővel, öreg.
- De összetörik az urak?
Ugy fájt a szive azért a szép hangú bőgőért s majd sirva fakadt, mikor a kántor ur még azt felelte, hogy ha kedvük támad, bizony összetörik ők, bőgőt ugy sem törtek még össze soha, uri passió lehet az.
Roma Józsi keservesen nézett a bőgőre, de eszébe jutott az a szomoru virágszál, az aranyos Juliska.
- Jól van no. De hadd bőgőzzek még egy nótát utoljára.
A könnyei is hullottak az öregnek a szeméből, mikor azt az utolsó nótát játszotta. A nóta után odatámasztotta a bőgőt egy székhez.
- Itt van, od’adom.
A mint kezében volt a pénz, rohant ki a csárdából, a primás meg a klárinétos utána poroszkáltak, mit is érne bőgő nélkül a nóta.
Volt már pénz stólára is, menyasszonyi koszorura is. Nem is késett a lakadalom. Nagy volt a hű-hó a faluban, ott tánczolt az udvaron a sok szép fiatalság. Roma Józsi csak rázta a fejét, - a hegedü czinczogás, meg a sikitó klárinét bőgő nélkül nem is muzsika. Rágondolt a kedves bőgőre s ismét csak megkérdezte a lóczán ülő csárdástól.
- Hát csakugyan összetörték?
- Mit beszél kend annyit arról az ócska jószágról. Mondtam már, hogy összetörték. Én raktam tüzre a darabjait.
Az öreg a bajusza alatt nyögte, hogy neki olyan jól esik ám arról a kedves bőgőről beszélni. Összetörték, összetörték, mit is csináljanak azzal az olyan urak. Suttogva szólt oda a csárdásnak.
- Csak a lányomnak meg ne mondja kend. Nagyon elszomorodnék szegény. Azt mondtam neki, hogy a városban van csináltatni.
Valaki megérintette a vállát. Felnézett az öreg, hát a két gyülöletes ember állt előtte, a kik a bőgőt összetörték, a jegyző ur, meg a kántor ur. Még mosolyogtak is rá azok a szivtelenek. Nem is figyelt a beszédjükre, a kezét is csak ugy félvállról nyujtotta nekik, mikor megköszöntötték. A kántor ur szavára meg éppen dühbe jött, hogy is ne, mikor azt kérdezik tőle: ugy-e, nem ér a táncz semmit bőgő nélkül? Mintha nem tudnák a kegyetlenek!
- Nem hát. - Kiáltott a kántor ur szeme közzé az öreg és sirva fakadt haragos szomoruságában.
Egyszerre csak ugy érzi, mintha valamit nyomnának a kezébe. A bőgő volt, az ő kedves, hüséges, öreg bőgője. A Lajos kocsis még a vonót is nyujtotta már neki. Előbb lekapta a kucsmáját és zavartan körülnézett, hogy hova tegye le a kezéből, de hirtelen egyet gondolt és ugy vágta a földhöz, hogy nagyot pukkant bele az ócska jószág. Gyorsan elkapta a vonót a kocsis kezéből és nehány pillanatig szótlanul nézte a bőgőt, mely egész ujnak látszott, olyan szépen meg volt mozsdatva, - azután se hallott, se látott, elkezdett bőgőzni a tánczhoz olyan tüzzel, hogy az erőlködéstől az erek is megdagadtak a homlokán.

A nagydisznódi felolvasás.
Difficile est satiram non
scribere.                    
Horátius.
Azt beszélik a rosz nyelvek, hogy azért kereste fel a jámbor vidéket doktor Túdor Tódor professzor ur, mert a tudomány már nagyon megfeküdte a gyomrát s ott akarta kiadni a csöndes együgyüségben éldegélők között, a mi neki már ugy is felesleges. - Elég az hozzá, hogy Nagy-Disznódon már be volt jelentve a felolvasás s a professzor ur már egy héttel a megérkezése előtt mindennap kidoboltatta a kisbiróval, hogy el ne maradjon senki onnan, a hol ő két kezével fogja szórni a szintudományt. Remegve várta a nagyfontosságu napot. Végre hát kimutathatja ő is nagy tudományát valahára. Hogy fognak bámulni a tudatlanok, azon a rengeteg ösmereten, a mit öt világrészből szedett össze - papirosról, a haja árán. Most fogják belátni, hogy milyen nagy dicsőség a kopasz fej.
A kisbiró kihirdette nagy fenszóval a községháza előtt:
- Valakinek csak lábuk vagyon, estére ott legyenek a községháza nagytermében, hol is felolvasás fog tartódni Túdor professzor ur által, a ki nagy örömünkre a városból ide jön. A ki a maga jószántából el nem megy oda, azt törvényes hatalommal fogjuk kényszeriteni s mivel azt mondá a professzor ur, hogy ti igen-igen buták vagytok, ha másként nem lehet, a tudomány erőszakkal verettetik be a ti fejeitekbe.
Persze e hatalmas felhivásra talpon volt az egész Nagy-Disznód s mire megcsendült az esti harangszó, már zsufolásig megtelt a községháza nagyterme. Ott volt mindenki “valakinek csak lábuk volt az eljöhetésre.” - A professzor ur is megérkezett a tanitványaival s a kis szoba ajtajának kulcslyukán hangos szivdobogással leste a népet, melyben ő van hivatva felkölteni a tudományszomjat s a müveltséget. Merengéséből a kisbiró riasztotta fel:
- Nagytiszteletü tudós uram, mindenki itt van már, még a siketeket is elhoztam. Kezdhetjük az előadást.
A professzor ur meghuzogatta a mellényét, megsimitotta a fejét, köhintett egyet, aztán intett a kisbirónak, hogy nyissa ki előtte a kis szoba ajtaját. Ezután méltóságos léptekkel a nagyteremben termett. Fülsiketitő éljenzéssel fogadták a tanitványai. Megfigyeli ezt a professzor ur, jólesik ez neki!
A nagy tudóst felemelték a ládákból összeborogatott emelvényre, mely ide-oda mozgott, valószinüleg érezte, mily fenséges terhet emel. A professzor ur letolta homlokáról a pápaszemét s eltekintett alatta. - Oh, milyen gyönyörü közönség! Minden ember ő reá figyel és szájtátva várja a bölcsességet, a tudományt. Még köhintett egyet, aztán oda pislantott a kis biróra, ki összekulcsolt kézzel állt az emelvény mellett.
- Hozzátok be a müveimet.
A kisbiró hátrapillantott a hajdura, ki gyorsan átment a kis szobába és két rabbal átvitette a müveket. Az óriási papircsomót alig birta el a két rab, ugy görnyedtek alatta, mig az emelvényre helyezték a tudós professzor ur mellé. A közönség áhitattal bámult, még a légy zugást is meg lehetett volna hallani. A legyek azonban megijedve a sok sárga papirtól - hátha légypapir! - mind kimenekültek a szobából. Jól tették, mert a tudós éppen a legyeket vette szándékba. Ugyanis felvette a legsárgább papircsomót és összeszoritott gégével kezdé olvasni:
- “Értekezés a legyek szemeiről.” Aztán olvasta, bizonyitgatta, példákkal igazolta, hogy a legyeknek is van ám szemük, mert ha nem volna, nem látnának.
A nép hallgatta némán és szenvedett türelemmel; de mikor a professzor ur már a közepe felé járt a felolvasásának, egy-két tudatlan nyüzsgött-mozgott a székén, erősen csikorgatva fogait, nehogy észrevegyék az ásitását. A professzor ur pedig csak olvasott kifáradhatlan türelemmel; de mikor elhangzott az az ötlete, hogy milyen bolond ember lenne az, a ki azt mondaná e helyett: »tyukszem van a lábamon« - »légyszemem van,« nem állhatta meg, hogy lopva oda ne pislantson a közönségre, vajon mily nagy a hatás? Hát uramfia! Majd megütötte a guta. Aludtak a tudatlanok egytől-egyig, némelyik még horkolni is merészkedett; tehát horkolás volt az, a mit ő a tetszés morajának gondolt előbb?
A professzor ur dühösen kiáltott rá a kis biróra, de az is aludt, ugy kellett felráznia az álmából.
- Mi ez, tudatlanok? Hálószoba ez, vagy mi?
A kis biró lenyelve egy hatalmas ásitást, ijedten kiáltotta el magát:
- Tüz van!
Ez használt. A nép fölrettent, de nagy zavar támadt. A kis biró alig tudta őket lecsilapitani. A professzor ur azonban nem hirtelen haragu s mulatságosabb felolvasást kezdett a fókák észbeli tehetségeiről. A nép ezen is csak elaludt ismét. Ekkor már kitört ám a professzor ur haragja is s elszavalta Horáciusból »Odi profánum vulgus« kezdetü ódát oly hangosan, a hogy csak tudta s nagynehezen ismét felébresztette a hallgatóságot.
A felolvasni való sehogy sem akart fogyni. - Még két nyaláb értekezés volt az emelvényen olvasatlan. A tudós professzor ur még diák korában irta az önképzőkör számára.
A nép kétségbeesetten tekintgetett az ajtó felé. Az ám be volt zárva, a kisbiró gondoskodott arról. Mikor azonban a professzor ur uj felolvasást kezdett ezen a hatalmas czimen: »Értekezés a viziszonyról, általában és részletekben« - a nép felállott és összekulcsolt kézzel könyörgött a professzor urhoz: eressze őket haza, már belefájult a fejük, betegek lettek.
A tudós kérlelhetlen volt s mikor látta, hogy a nép elkényszeredve visszahull az ülőhelyre és ismét elalszik, megrázta a kisbiró vállát.
- Ébredj fel, hádesi szörnyeteg, te Cerberus, itt tenni kell valamit.
A kisbiró leleményes ember volt, rögtön kitalálta a módját. Felhozta a rabokat a kóterből s oda állitotta őket a nép közé, megparancsolván nekik, hogy a kit aludni látnak, költsék fel azonnal. A tudós pedig olvasott tovább, de a nép aludt jámborul. Mire az egyik oldalon felköltögették az alvókat a rabok, a másik oldalon már ismét aludtak.
A kis biró sem tudta megemberelni magát, ő is elaludt az emelvényre borulva. A rabok látván, hogy itt nem használ a jó szándék, sőt már maguk is álmosak lesznek, egyenkint ott hagyták a termet, megszökdöstek a hátulsó ajtón, melyet a kis biró elfelejtett ismét becsukni álmodozása közben.
A professzor ur egy ujabb élcz után ismét lesni akarta a hatást, de a mint megpillantotta az alvó népet, a kisbiró fejéhez vágta a tudományos munkát s maga is megszökött a teremből, olvasatlanul hagyva az utolsó értekezést a molyról.
A kisbiró álmélkodva nézett fel s mikor észrevette hogy a rabok nincsenek a teremben, kétségbeesetten rohant ki a kóterbe - üres volt az, oda a tekintély! - Bánatában beült a korcsmába s egészen megfeledkezett a népről, mely igy csak a reggeli harangszóra ébredett fel.

Csók-csattanás.
Ölelkezve állottak a kis csiz kaliczkája előtt, ugy várták, hogy a madárka csattogó hangján feléjük kiáltsa: szeressetek, ez ad igazi boldogságot. A csiz makacs volt. Hiába kérte a leány, nem nyitotta meg csőrét, némán, fejét szárnyai közé huzva ugy ült a kalitka egyik szegletében. Néha-néha feltekintett apró, okos szemeivel, aztán, mintha nem érdekelné semmi, ismét közönyösen huzódott össze.
Talán fájt szegénykének az egyedülvalóság. Eszébe jutott az erdő, a hol szabadon, ágról-ágra szökdécselt, mig meg nem fogta egy pajkos suhancz. Még akkor csak tanulta a röpködést s nem volt nála boldogabb. Minden reggel, a mikor az anyja elröpült, ő is kiszökött a fészekből, oly jól esett a pajkos szabadság. Azt hitte, hogy nem is tudna boldogtalan lenni soha - és mégis az lett. Lépen ragadt, a ficzkó megfogta.
A szegény kis csiz most egyedül üldögél a kaliczkájában, csupán a kedves emlékek keresik fel. Hiába dédelgetik, etetik a kedves, fehér kezek, nem vidul ő fel azért. Jól tudja szegény, hogy az ő kötelessége a mulattatás, azért dédelgetik, de ha véletlenül elvesztené a hangját, nem szeretné senki. Talán el is bocsátanak. Akkor ismét szabad lenne.
A kis bolondot a sértett önérzet is segitette, hogy egy kis államcsinyt kövessen el. Feltette magában: nem énekelek, azért sem! Hátha sikerülne és kibocsátanak ebből a szük kalitkából, mert ha még sokáig fogva lesz, talán a repülést is elfelejti, akkor aztán mit érne neki a szabadság, ha egyszer mégis ütni találna a boldog óra. Most, most kell kiszabadulnia! Néma is maradt állhatatosan.
A kis csiz nem is gondolta, hogy odakünn most milyen hideg tél van. Ott a szobában igaz, hogy tavasz volt, telve szerelemmel, virágfakadással, a szerelem boldogsága kikaczagta a zord időt. A madárka ezen a boldogságon még inkább elkeseredett. Hogy ő olyan boldogtalan, mikor azok ott olyan boldogok, oly szabadok! Mérgesen nézett a lányra, a ki fehér kezével integetett neki s aztán piros ajkait összecsucsoritotta kedvesen:
- Énekelj, drágám.
Azért sem, azért sem. És a kis bolond madár oda dugta a szárnya alá a fejét. Ugy fájt a szive s a szabad erdő hangulata ismét meglátogatta. Legalább az emlék megédesiti az életét; de a remény is biztatta, hogy hátha sikerül a csiny? Mily boldogan röpülne ismét a szabadba, felkeresné a régi fészkét, oda ülne az ösmerős ágra és hangos csicsergéssel köszöntené a hasadó hajnalt. Viszontlátná ismét azokat a kedves testvéreket, kikkel annyit kergetőzött a lombok között. Mintha most is ott lenne. Bujócskát játszanak s ő a »hunyó,« neki kell felkeresni a többieket, de hova is bujhattak el, csak legalább egy hangot adna valamelyik, az irányt rögtön kitalálná.
Ah! Felhangzik a szomszéd fáról a csattogás. Megvan, megvan! És a csiz örömmel ugrott fel, szárnyait összecsapdosta, aztán kis csőrei közül bübájos csattogás tört elő.
Egyszerre csengő kaczagás ütötte meg a füleit. Oda nézett s mód nélkül elszégyelte magát, mert nem volt az erdőben, de ugyanott a régi helyén, a kalitka szögletében, előtte állottak a szerelmesek, ragyogó szemmel. Különösen a leányka örült, kaczagott, hogy végre megszólalt a kedves madárka.
Szegény kis csiz! A csók-csattanás hogy félrevezette! Oda az államcsiny, most már nem szabadul ki - s fájdalmában elkezdett csattogni. Nem is gondolta, hogy az ő hangja csupa csókcsattanásból van összerakva.

Két tűz között.
Az a fákkal, virágos bokrokkal beszegett utacska olyan kedves volt, mintha csak egy tündérkertből varázsolták volna oda a majorságok, szántóföldek közé; még a madárkák is mind oda gyültek s ugy ellepték az ágakat, hogy szinte mindenik virágnak jutott egy-egy szárnyas udvarló. Olyan is volt mindenik fa virágpompájában, mint az ifju menyasszony s a csicsergő urficskák lelkiösmeretesen igyekeztek rajta, hogy szerelmes csevegéseikkel hóditsanak közöttük.
Még a néni is el-elmélázik ezen a hangulaton, hát még az a két ifju sziv hogyne szivná tele magát illattal, kedélylyel. A néni hamarosan észreveszi rajtuk a hatást s hol jobbra a leányra, hol balra az ifjura vet egy-egy pillantást ugy titokban s midőn észreveszi, hogy már ragyog a szemük, okos tapintattal abban hagyja azt az unalmas történetet. Minek is beszélne ő most, ugy sem hallanák azok a gonoszok egyetlen szavát sem, ki tudja, eddig is hallgattak-e rá? Na mindegy, még jókor vette észre.
Az a piros arczu lányka oly álmodozóan sütötte le szemeit, hogy az ifju már nem állhatta meg szó nekül.
- Ah, rajta kaptam, ismét csak a vőlegényéről...
A leány vidám kaczagással nézett rá, jól esett neki, hogy ezt a kedves tárgyat előhozta.
- Igen, persze, róla gondolkodtam, de hát tudnék-e ennél okosabbat tenni, mikor ez nekem oly jól esik.
A néni most már nem is pillant rájuk, csak halad előre szótlanul; emlékezik ő erre a tüzre, mely most a mellette haladó ifju népet ugy heviti. Egész komoly arczot vág, mintha oda sem figyelne, mintha ő is elgondolkodnék s nem hallana semmit, nehogy még elszégyeljék a szivük áradozását.
- Na, persze, nagysád nem is tehetne ennél szebbet, jobbat; de hiszen ösmerem én ezt a gyönyörüséget s hiszi, hogy én is éppen arra az aranyos leányra gondolok.
- A menyasszonyára?
- Nem volt nehéz kitalálni, mondhatom.
A leány még szebben kipirul s szemeiből kiragyog a kedély, a szerelem, azután elkezd csicseregni s elmond százezer apró dolgot, de mind-mind csak az ő vőlegényéről. Az ifju csak néha-néha szólhat egy-egy szót, pedig ő is ugy szeretne már beszélni a maga hangulatáról.
A néni jól hallja ezt a versengést s mosolyog magában, mert jól tudja, hogy bizony egyiket sem érdekli ebben a hangulatban a másik hangulata, de azért mindkettő azt hiszi, hogy éppen oly jól esik hallgatni a másiknak az ő szavait, mint neki a milyen jól esik a beszéd.
- Önző sziv. Gondolja magában a néni.
A két ifju sziv pedig áradozik tovább, elmondja, hogy mi szépet tud szivének másik feléről, de azért egyik sem figyel a másikra, mindketten álmodoznak a maguk boldogságáról, csak a néni hallja mindkettőjüket.
- Ugy-e néni nincs is a szerelemnél nagyobb boldogság?
A néni szinte megretten a leánynak ettől a bátor kérdésétől s mikor még az ifju is erősködik már rajta, hogy a néni is bizonyitsa a szerelem édességét, félteni kezdi magát a zavartól. Addig erősködnek rajta, mig önkénytelenül őt is elönti valami édes emlékből született meleg hangulat s a nagy ostromlásra kénytelen átadni magát a hatalomnak.
- Bizony, bizony az az én kedves öregem...
És oly tüzzel folytatja tovább, hogy most már sem a leány, sem az ifju nem juthatnak többé szóhoz. A néni persze régen elfeledte már, hogy mit is gondolt ő az önző szivekről. Csak mikor az út végéhez értek, akkor kapta rajta magát s szinte leányosan elpirult saját magán.
- Ej, ej, nem hiába két tüz közzé jutottam, de bele is rántjátok az embert a bünbe.
Ha igy elpirulva látta volna akkor a nénit az a jó öreg ur, bizony elfeledkezett volna az éveiről.

Leánynéző.
Nagy felfordulás volt az egész háznál. Takaritottak, tisztogattak. A mama előkereste a komót legalsó fiókjából selyem ruháját, a Miczike pedig reggel óta nem csinált egyebet, mint a tükörben nézte magát, tanakodva, töprenkedve, hogy koszoruba kösse-e a haját, vagy felfésülje divatosan magasra. - Amugy szelidebb az arcza, emigy azonban bájosabb, merészebb, a vonásai is valami keménységet nyernek vele. Éppen ez a baj. A szegény fiu még megijedne attól a harczias tekintettől. Mégis jobb lesz talán az a szelidebb mód, mely szinte ábrándozásra készteti az embert.
Az ebédnél a mama is, Miczike is izgatottak voltak, csak Kóródi úr nem jött ki a sodrából. Elvégre is miköze neki az egész dologhoz, azért asszony a felesége, hogy tapasztalattal birjon a férfinép kiösmerésében. Ő ugyan bele egyezik, ha a felesége jónak találja a pártit.
- Remélem, te is itthon leszesz az ozsonnánál? - Nagyon természetes, szalon kabátodat fogod felhuzni.
Kóródi ur jobban szeretne ugyan a kávéházban paczikázni, de minek mondjon ellent, mikor ugy is tudja már, hogy csak az lesz a vége, a mit az asszony akar. Ha azonnal beleegyezik, tiszta haszna a békesség.
Ebéd után Miczike fel sem állt addig, mig olyan nem lett, mint a harmatos virág. Az arcza olyan szelidséget nyert a hajkoszoru által, hogy verset is irt volna róla valami német, ha meglátja. A mama is felöltötte az ősi selyem ruhát, Kóródi ur is bele igazodott a szalonkabátba, melyre ez alkalomból felvarrták a hiányzó gombokat. Ebből sejtette, hogy nagy becsben áll a vendég.
A mama oda ültette Miczikét a zongorához, a papát pedig bele szoritotta egy karosszékbe s kezébe adott egy papirost, meg egy czeruzát.
- Hát mit csináljak én ezzel?
- Számolni fogsz, mikor intek. Hadd lássa Mikecz ur, hogy praktikus hajlamaid vannak. Azt mondom, komoly arczot vágj hozzá.
A cselédet pedig kiállitotta a kapu elé, hogy ha Mikecz ur közeledik, azonnal adjon hirt. Maga meg oda ült az ablak mellé a kötésével s izgatottan nézte az órát. Még egy félóra van hátra. Nagyon nehezen telik az idő.
A cseléd óvatosan bekukkantott a szobába.
- Jön a nagyságos ur.
A mama izgatottan kelt fel a székről. Oda szaladt aztán Miczikéhez.
- Wágnertől, de nem, Chopintől, de mégsem. Csak játsz magyar dalokat, ábrándos modorban.
Kóródi urhoz is oda szalad.
- Hamar irj le egy számot és szorozd meg hattal. Te fogod kiáltani a kopogásra, hogy szabad, de vastag, családapai hangon.
Ismét odaült az ablakhoz, s még egyszer áttekintette a csoportozatot, hogy nem találna-e még rajta valami igazitani valót. Ez jó jel, hogy egy fél órával elébb jön Mikecz ur, bizonyosan már ő is izgatottan várja az alkalmat.
A szerény kopogtatásra Kóródi ur a legmélyebb hangján kiáltotta, hogy szabad. Miczike pedig zavarában megfeledkezett a müsorról s valami operett részletet kezdett játszani. Ha látta volna, milyen szemeket vetett rá a mama, kinek már nem volt ideje a szóláshoz, mert Mikecz ur teljes elegancziával belépett.
- Ah, jó napot, van szerencsénk. Tessék leülni.
- Mit méltóztatik csinálni?
- Éppen számolok, tudja praktikus embernek mindég nyilván kell tartania az ügyeit.
A mama erre az ügyes feleletre hamarjában elhatározta magában, hogy holnap rántottás-kolbászt csinál Kóródi urnak.
- És maga, Miczike kisasszony?
- Zongorázok, Mikecz úr. Szeretem a müvészetet. Mi a nótája, majd eljátszom.
Mikecz ur a nagy tisztességtől, melylyel minden módon fogadták, el volt bájolva, a mit az élesszemü mama azonnal észrevett s még jobban fokozta a kitüntetéseket.
A társalgás közben felteritették az asztalt s Mikecz urat meghivták az ozsonnához. A papa komoran nézte a sok-sok ennivalót, elgondolta, hogy ezt mind ő fizeti meg s hátha hiába. Legalább az a vigasztalása legyen, hogy jól kivette belőle a részét. Neki látott hatalmasan az ennivalónak s egészen megfeledkezett Mikecz urról. Észre sem vette, mikor az megkérdezte tőle, hogy mit szól az uj kormányhoz?
- Hallod, Mikecz ur kérdez. Figyelmeztette őt a mama s bosszuságában visszavonta a rántottás-kolbászt.
- Ah, igen, igen...
Az ozsonna alatt figyelmesen vizsgálta a mama Mikecz ur arczán a hatást, melyet Miczike tett rá. A hangulat jó lehetett, mert evett pompásan. A csokoládéból háromszor is elfogadta a Miczike kinálását.
Az ozsonna után Kóródi ur egy regálitászszal kinálta meg Mikecz urat, ő maga csak kurtára gyujtott rá, de annyi figyelmet mégis tanusitott a jó ugy érdekében, hogy arra is rá volt huzva a regalitas-vignetta.
Az asztalt leszedték s megindult a társalgás, melyben Mikecz ur tevékeny részt vett, elbeszélve, hogy mily zsuzsokos a lencse, de még a répatermés sem volt olyan kielégitő, mint a mult esztendőben. Kóródi ur komolyan sajnálta ezt a rosz termést, a mama és Miczike pedig oly érdekes arczot csináltak a fejtegetéshez, mintha legalább is a legfrisebb pletykát mondta volna el Mikecz ur.
Olyan meginditó volt a bucsuzás. Kóródi ur férfiasan rázta meg a Mikecz ur jobbját, a mama pedig szeliden tartotta oda kézcsókra a kezét, Miczike kedvesen mosolygott az ifju szeme közzé, mintha biztositani akarta volna őt arról, hogy kedvesebb ember nincs nála a világon.
- Máskor is legyen ám szerencsénk.
Alig ment el Mikecz ur, a mama megragadta a Kóródi ur karját.
- Mit vettél észre rajta?
- Hát Lavater vagyok én?
- Ostoba! Hát te Miczike, mit vettél észre, megnyertük őt?
Miczike szemérmetesen sütötte le a szemét - nem tudott szólani egy szót sem.
- Na, majd megtudom én.
Kikiáltott Lidinek, hogy hozza be az abroszt, mely az ozsonnához volt felteritve. Mikor a kezéhez kapta, kiteritette a zongorán.
- Nézzetek ide. Itt ült Mikecz ur. Lássátok, a csokoládénál már kezdett ábrándozni, mikor Miczike kedvesen kinálta őt és elcseppentette egyszer a kanalát. Itt a pecsétje. A libasültnél nem foglaltad el eléggé, leányom, mert nem látok pecsétet. Aha, a lekváros laskánál már jól viselted magad, mert ni-ni, egy egész laska ide van ragadva. Ez már nagy szórakozottság. Bizonyosan szerelmes lett beléd a lekváros laskánál. Bizonyos, hiszen a habnál már el is vesztette a fejét, mert egy egész kiskanállal az abroszra hullatott belőle.
Kóródi ur nagy szemeket meresztett, Miczike is csodálkozva rágta a köténye csücskét, a mama pedig boldogan kiáltott fel.
- Szeret, bizonyosan megkér. Leolvastam én az abroszról csalhatatlanul.

Állatmese.
Ott esett meg ez az eset a törvényszéknél, a válóperes felek várótermében.
Pontban kilencz órakor megjelent a férj. Már őszbevegyült ott, a hol még nem kopasz. A termete sem valami daliás; egész megjelenése pompás modellt adna egy papucshőst pingáló piktornak. A férj körülnéz az előszobában, aztán leül a sarokban levő székre és mereven néz maga elé a pádimentomra. Egyszer csak valamelyik hasadékból kibuvik két kis bogárka s éppen előtte szerelmeskedni kezdenek - mintha csak bosszantani akarnák szegényt.
A férj nagyot sóhajtott és végig huzta sovány kezét a homlokán.
Merengéséből az ajtó nyikorgása rázta fel. Belépett az előszobába a felesége, annak a másiknak a kiséretében. Az asszony gyönyörü sugár termetü volt, haja fekete, szemeiből a tüzes elevenség sugárzott ki. Az a másik is derék legénynek látszott s hosszu, hegyes bajsza hatalmasan vágódott kétfelé s valami hősiességet kölcsönzött az arczának.
A férj sunyitva nézett a szép párra, mely a másik sarokban foglalt helyet. Ugy tetszett neki, mintha suttogva integetnének felé, sőt a felesége egyszer rá is pillantott. Nem tudta kiállani azt az erős tekintetet, mely oly sokszor megfélemlitette már - a boldogabb időkben. Zavartan sütötte le ismét a szemét.
A kis bogárkák még mindig ott szerelmeskedtek előtte, sőt egy harmadik bogár is került a hasadékból s egyenesen a társának tartott és el akarta ezt zavarni onnan. Szegény kis bogár - pedig milyen boldog lehet most és el akarja üzni az a másik. Oly érdekkel nézte a férj ezt a jelenetet.
A suttogás még mindég hallatszott a sarokból, sőt nevetgélés is vegyült bele. A szegény férj elsápadt, aztán elveresedett az indulattól. De ni, ni, a kis bogár nem hagyja magát és ugyancsak neki rugaszkodik a megtámadójának - nem is nyugszik addig, mig el nem üzi...
A nevetgélés erősbödött, de a férj már nem tudta mérsékelni magát, valami csodálatos vakmerőség szállta meg - felugrott a helyéről, oda sietett a nevetgélő párhoz, mely kétségkivül őt gunyolja.
- Uram!...
Oly erélyesen ejtette ki ezt a szót, hogy a pár belerettent.
- Ez a hölgy még az én feleségem, még nem váltunk el. Távozzék innét!
A fiatal ember felállt és zavartan hebegett egy-két szót, hogy ő bizony nem megy, mert jól érzi itt magát. Meghiszem azt, hogy jól!
A férj ekkor kivágta a mellét, egy lépést tett előre s ugy ütötte nyakon a daliás bajuszu imádót, hogy annak szikrát hányt a szeme.
Az asszony elsápadt és lesütötte a szemét. A férj pedig még hangosabban folytatta a kiabálást:
- Távozzék, mert -
Nem igen kellett sokáig kiabálnia, mert a hegyes bajuszu ur ugy kisompolygott az előszobából, hogy még hátra sem nézett, csak az ajtó előtt tekintett körül, hogy nem vette-e észre valaki azt a mokány jelenetet.
A férj ugy állott ott a felesége előtt, kifeszitett mellel, mint egy hős.
- Asszonyom, ezzel tartoztam önmagamnak és az ön jó hirének.
A menyecske csodálatos szemeket vetett az urára. Ennyi erélyt sohase tételezett volna fel róla...
Kevés idő mulva az asszony meghunyászkodva hagyta el a férj karján az előszobát - semmi sem lett a válóperből. Az utczán izgatottan sétált a hegyes bajuszu fiatal ember; de a mint őket meglátta, elsápadt s egy mellékutczában egérutat keresett. A menyecske kicsinyes mosolylyal suttogta utána:
- A gyáva!
Az előszobában a két bogárka nyugodtan szerelmeskedett tovább, mert az a másik jobbnak látta megfutamodni.

Novella tárgy.
Tisztelt novellairó urak! Ugy-e, a szél néha felkapja a porszemet is a hegy tetejére? Szelesség tőlem, hogy merészkedem szólni önökhöz, de önök látják majd hasznát. Valami olyas dolog történt én velem, a mi után önök két kézzel fognak kapkodni, előre látom, mert az én történetem igazán olyan, mintha csak a sok-sok novellából valaki, nem levén jobb dolga, levont volna mathematikai pontossággal holmi szabályokat, a melyek szerint aztán az én esetemet a sors éppen az önök kedvére intézte volna ugy, a mint megtörtént. Ki fognak önök nevetni, hogy igy elszórom azt, a miből magam is csinálhatnék novellát à la fin de sičcle, de akár drámát, akár regényt is - de lássák, kérem én olyan szerény egy ember vagyok, hogy igazán nevetni való. Irtózom attól, a mi nélkül pedig most éhen halhat a jámbor iró. A szenzáczió ez, kérem. Ugy-e, igazán nevetni való vagyok. Ha éhen találok halni az én egyszerüségem mellett, könnyelmüségemért megérdemlem, hogy beválasszanak akadémiai tagnak.
Hohó! A szentimentálizmus sem kenyerem, engedjék meg hát, hogy félbeszakitsam tévesztett utam panaszait s elmondjam az én esetemet. Tessék ide figyelni, mert valósággal érdekes, hogy a sors mily tréfát csinált az én elveimmel - szenzáczió történt velem.
Volt egy gazdag nagybácsim. Mindjárt ezzel kezdem, mert nemde első feltétel egy érdekes novellában a gazdag nagybácsi. Én egy szegény, árva varróleányba voltam szerelmes. Szegény, árva, varró leány! Nemde ez is éppen idevág. No csak! A mi legfőbb, a nagybácsi három évvel ezelőtt, a mint különböző titokzatos utakon és módokon rájöttem, nekem testálta minden vagyonát. Ezt én jól tudtam már, de ő soha nem mondta azt nekem - sakkban akart tartani. Nemde ez is érdekes motivum?
Egy nagy emeletes ház második emeletén laktunk. Egy szük sikátor választotta el a mi házunktól azt a másik emeletes házat, melynek szintén a második emeletén lakott egy rokonánál a szegény varróleány, a kis Lilike. Az én ablakom meg éppen szembe nézett azzal az ablakkal, melyben a kis Lilike szokott varrogatni reggeltől estig. Először megszántam szegényt, aztán szerelmes lettem bele. Ez lélektanilag pompás motivum, mert azt mondják, hogy a szánalmat a szerelemtől csak egy hajszál választja el.
Ugy suttogtunk egymással, mikor nem voltak tanuink. Én féltem a nagybácsimtól, ő meg félt a rokonától, a kit, ha ugy tetszik, jellemezhetnek önök szivtelennek, ebbe már nem szólok bele.
Lilike is szerelmes volt belém, ez természetes, e nélkül nem történhetett volna meg semmi. Én sokszor panaszkodtam neki, hogy nagybácsim, a ki mellesleg megjegyezve potrohos volt és trabucco szivarokat szivott szipka nélkül, - nem igen fog beleegyezni a mi viszonyunkba.
Lilike sirva fakadt, aztán kitört.
- Maga nem férfi, ha nem teheti azt, a mit akar!
Ez tragédiába való felkiáltás volt. Én érezni kezdtem, hogy buzog a vérem, öklöm összezáródik - de hisz önök jobban tudják majd jellemezni felindulásomat, tehát erről nem is beszélek.
- Férfi vagyok. Tenni fogok. Már nem emlékezem, hogy ezt, mondtam-e, de ilyenforma volt. Az mindegy, csak tessék bátran három teljes lapot áldozni tragikai küzdelmemnek, még két lapnyi monologba is beleegyezem. Nem teszek óvást ellene soha.
Tettem. A nagybácsimnak férfias kitörések között elmondtam szerelmemet és házassági szándékaimat, de arra már nem értem rá, mint szándékoztam, hogy leirjam előtte azt az örömöt, melyet neki okoznak majdan a lábai előtt játszó kedves, szőke, vagy legyen, barna kis unokaszerü alakok - de azért önök ezt is leirhatják egész bátran. A nagybácsim megfogta a galléromat. Azt nem bántam, mert azért ő fizette ki a számlát - de azt már egy kissé megsziveltem, a mit mondott.
- Te hálátlan, te semmiházi. Notabéne, ide is szurhatnak még egy-két shakespeari felkiáltást maguktól, mert azt nem kivánhatják, hogy magam magamra szórjak átkokat az önök kedvéért. Igen, igy folytatta tovább. Merészkedel te az én familiámat meggyalázni azzal a leánynyal. Ha le nem mondasz róla, kitagadlak a vagyonból. Egyelőre megelégszem most azzal a büntetéssel, hogy nem viszlek el ma az operába. Az egész történetben ez a kicsinyes; szerelmemért ilyen büntetés, hogy nem visz el az operába. Ezt tessenek is egészen kihagyni, csak rontaná a dolog komolyságát.
Ezután mindég vigyázott rám a nagybácsi, hogy ne legyek ott az ablaknál, melyre egy barna kárpitot is csináltatott. Nézetem szerint önök ez egyszerü kárpit helyett, a hatás kedvéért, hullámos, selyem függönyt irhatnának, mert telt volna ám az öreg urnak erre is, nem lesznek vele inkonzekvensek.
Én azonban mégis találtam egyszer módot az öreg ur kijátszására. Mikor sétálni akart vinni, betegnek tettettem magam. Az öreg ur megsajnált, de azért elment magában is sétálni. Itt azt hiszem, egy-két lapot tele lehetne irni a szokás hatalmáról.
Alig ment el a nagybácsi, oda rohantam az ablakhoz. Igazán, egész cselvigjátékszerü dolog. Felhuztam a kárpitot - ezt kérem, ugy irják: izgatottan felszakitottam a fantasztikus redőkben leomló selyemfüggönyt - és a mint megpillantottam Lilikémet, elfogódott a szivem, rágondoltam az örökségre.
- Nos, mit mondott a nagybácsi?
Óh, érdekes női izgatottság! Nem mertem neki megmondani a valót, ellenkezőleg jó arczot vágtam s hazudtam átkozottul, hogy eddig azért nem mentem az ablakhoz, mert a nagybácsim gyanakodott s nem akarva idő előtt elrontani a dolgot, jobbnak találtam megvárni az alkalmas időt. Lilike elhitte, még megdicsért. Női hiszékenység, jaj neked, csak tessék kifigurázni bátran, nem olvassa el azt az én feleségem. Kérem azért, én két példányra fizetek elő.
Bensőmben melegséget éreztem fölforrni. Egy hatalmas vágy azt sugta nekem ördögi nyelven, hogy öleld meg, csókold meg, aztán mondj le róla s a vagyon a tiéd lesz. Nemde ez is pompás motivum, Zolát mily könnyen lepipálhatják önök, igaz, hogy bátorság kell hozzá, mert a közönség meg önöket pipaszározhatja le. Csak bátorság, apostolok szenvedtek világvégezettől.
Tehát odakiáltottam Lilikének hangosan, mert egy kissé bent volt a szobában, mivelhogy vasalt.
- Kedves Lilike, mily boldog volnék én, ha egyszer megcsókolhatnám a maga kis kezét.
Lilike mosolygott s ugy hallottam, hogy azt mondta volna:
- Mi nem jutunk egymás közelébe soha.
Éreztem, hogy meggyülöltem volna őt, ha háromszor mondta volna, hogy soha, mint a novellákban szokás. Ez az egy kifogásom van önök ellen, uraim. Az én Lilikém azonban nem volt közönséges lány.
Bensőmben lángolt az érzés. Nagyon természetes, hogy pokoli gondolatom támadt. Ez tetszeni fog önöknek, tudom. Egy pokoli gondolat hőssé avatott. Átkiáltottam ama bizonyos torok-hangon.
- Nem soha. Akár mindjárt. Tegye át a maga ablakából a vasaló deszkáját az én ablakomba s azon, mint egy hidon, átmegyek magához.
Igazán novellába való lány volt az a Lilike. Tetszett neki pokoli gondolatom s azt hiszem, ettől még szerelmesebb lett belém, hisz az természetes is. Most már nem is lány az, a ki nem a rendkivüliségeket szereti a férfiakban.
Lilike lehuzta a ruhát a vasaló-deszkáról s piczi, fehér kacsóival, melyeknek nagyon természetesen a szerelmi mámor adta meg az emberfeletti erőt - áttette a vasaló-deszka egyik végét az én ablakomba.
Én egy pillanat alatt felugrottam a szerelmi hidra s egy lépést tettem rajta. Egyszerre hangokat hallok dörgeni alulról. Lenézek, hát ott látom futni a nagybácsit az utczán, a mint öklével fenyegetőzve, felém kiabál:
- Várj csak, te gazkölyök. Majd adok én neked! Kitagadlak nyomban.
Ijedtemben még egyet léptem, azt sem tudtam már, hova menjek: oda-e, vagy vissza? Óriási recsegést hallok s estem lefelé őrült gyorsasággal, mert a vasalódeszka ketté tört alattam.
Szegény nagybácsi. Éppen akkor ért oda, ráestem és agyonütöttem őt. Nekem semmi bajom nem történt, sőt a nagy vagyon örökösévé lettem és elvettem Lilikét feleségül.

-&-