# 63. A hétről

Az ijesztő mozdulatlanság, a rejtelmes talányosság, a lekötött virágzó erők csodás szimbólumát látom: a szfinkszet. Mi történik most – jaj, vele?… A szfinksz megmozdult… Világrendülés?… Csillaghullás?…

…A Szfinksz megmozdult, nem azért, hogy megelevenedjék, hanem csak hogy összeomoljon.

Az új világ nem tűri meg a lekötött nagy erőket s a rejtelmes némaságot.

E modern világban minden kis atomnyi erő mível valamit, dolgozik. Az atomok összeállnak sziklaóriásokat törni. A nagy, egyedül álló tömegnek, erőnek nem kedvez a korszak. Álljon félre, de ne ijesztegessen az élet nagy országútján. Íme, ezért omlott össze a szfinksz, s mi néhányan olyan szfinkszecske-szerű lények háborodott szívvel, jajgatva mondjuk:

– Óh, hogy a szfinksznek is össze kellett törnie!…

*

Volnék én a nagyváradi társadalom egy úgynevezett vezető alakja, s volnék én – mondjuk – a szabadelvű pártnak választmányi tagja.

Szólnék én egy gyűlésen így:

– Tisztelt Uraim! Mint a lapokból olvashatták, nagy esemény elé néz ez az ország. Okvetlen Arisztidesz, pártunk kiválósága, öt nap múlva ünnepli az ország fővárosában dicső politikai pályafutásának hetedfél éves évfordulóját. E nagy ünnepről nem hiányozhat híres Nagyvárad. Indítványozom, küldöttség utazzék föl e nagy napra Budapestre, s e küldöttség vegyen részt az Okvetlen Arisztidesz tiszteletére rendezendő nagy banketten is.

Szólnék én így – igen nagy éljenzések között ülnék le ez „emelkedett szellemű, lelkes hangú, szép beszéd” után, s bizonyos lehetnék afelől, hogy Arisztidesz úr bankettjén ott ül egy sereg nagyváradi „vezető alak”.

Megyünk mi bankettre, megyünk jubileumra különvonattal, megyünk deputációba hatalmas miniszter urakhoz, megyünk kaszárnyaépítés, megyünk Ős-Budavár, megyünk bélyeglelet, megyünk unalom okából… Szilágyi Dezső temetésén nem volt egyetlen lélek nagyváradi sem…

*

Egy anarchista bélésű argumentumot mondunk. Ne tessék nagyon a terhünkre róni.

Mi talán elmehetnénk a divatos vélekedésben egészen odáig, hogy azok a bizonyos kegyes, szamaritánus, kegyelmes vagy humánus érzelmek sem egyebek az emberi egoizmus kitöréseinél. Megértjük, ha valaki teljesen opportunus elvek szerint él, s az én igényei szerint cselekszik. Megértjük, ha valaki nem akar rabja lenni az úgynevezett lágy érzelmeknek.

De ez mind – már pedig elég anarchista hipotézisek mellett – sem menti a Szilágyi Dezső ravatalától való távolmaradást. Szilágyi a liberalizmus legerősebb oszlopa volt. A liberalizmus pedig nekünk mindenha opportunus! Ezt dokumentálni szent kötelességünk.

*

A kánikulai meleg nagy csodára életben hagyott bennünket. Két nap óta immár a végrendelkezés szükségessége nélkül mehetünk ki az utcára nappal is. Az bizonyos, hogy a szörnyű hőség elzavarta nyaralni még azokat is, kik már kibékültek a gondolattal, hogy az idén itthon maradnak. Az idő tűrhetőbbre válásával most mára ismét megindult a nyári nagyváradi élet szórakozása: a pletyka. Állandóan űzzük, nem szükséges bizonyára a mutatványszámok közlése.

Dyb.

NN 1901. augusztus 4.

## Jegyzetek

63. A hétről. NN 1901. aug. 4. 1–2. – Tárca – Dyb.

a szfinksz: Szilágyi Dezsőt nevezte így Mikszáth Az én kortársaim Szilágyi Dezsőről szóló fejezetében. Ady a liberalizmus egyik utolsó nagy bástyáját látta Szilágyi Dezsőben. Vö. A nagyváradi beszámoló c. aug. 13-i és Szilágyi Dezső szobra c. nov. 24-i cikkével.

Mj.: PI (I. 159.)