# A percek aratója

Nem zaklatnak már a régi miértek.
Nem kérdezek már: készek a válaszok.
Miért az élet, miért a viadal?
A fene bánja.
Nyilván akarja valami vak átok.
Nagy alázattal hajtom le a fejem.
Görgessen a perc, az ő dolga bizony,
Merre, mivégre.
Csak néha-néha torzul el az arcom.
Sokallom: mégis sok az én nyavalyám.
(Ejh, mégis, mégis aratok valamit:
Hullnak a percek.)

### Megjelenés Első megjelenés: BN 1907. február 3. XII. évf. 30. sz. 2. – (Páris) – Ady Endre – („Ódák” főcímmel Hullnak a percek címmel utolsónak közli A sárban veszett hó és Akiknek dajkája vagyok c. versek után.) – Kötetben: VA1 (1908) (A Halál rokona ciklus) 11.; VA2 (1910) 10.; VA3 (1910) 10.; VA4 (1918) 10.; VA5 (1919) 12. – Gyűjteményes kötetben először: AEöv-1 [1930] 43. ### Szövegkritika Alapszövegünk a VA3-ból. ### Keletkezéstörténet Nem először nézett szembe ezekben az években Ady a maga s a világ sorsával. Így 1905-ben a Búgnak a tárnák, A kezek bábja (szövegüket és jegyzetüket l. az AEÖV II.-ben), 1906-ban pedig A karácsony férfi-ünnep és A nagy Kéz törvénye (szövegüket és jegyzetüket l. e kötetben) c. versekben bukkan fel más-más változatban ez a szembesülés. A percek aratója soraiban mindez némi rezignációval jelenik meg. S mintha e vers valami vak átok kitételének eredetére, motivációjára utalna a költő egyik 1904-es mondata: „A tudat nem ér föl az élet föladataival: innét az örök átok.” (Pn 175. sz. bejegyzés: AEÖPM V. 195.) Földessy Gyula megállapítja, hogy „itt Ady a mindannyiunkkal közös »átok«-ról szól. De benne van a vers értelmében a sajátmaga külön »átka«, nyomorúsága is.” Azután A karácsony férfi-ünnep c. vers néhány sorát idézi, melyre a vers emlékezteti: „Mienk az élet s kötelez: / Kisded-sírás velünk veszekszik, […] Óh, testvérek, mienk az élet, / Bennünket biztat és sebez.” (Földessy: Amt 47.) Benedek Marcell szerint „A percek aratója: eladyasított Berzsenyi-forma, keserű legyintés […] (Szinte egyetlen fajtája az eseteknek, amikor Ady a klasszikusan-tragikus hangnemből kiesik: a magyar rezignáció fene bánja, vagy a kuruc nekikeseredés eb ura fakó! hangja).” (Benedek II. 137.) Halász Előd Ady és a kor összeütközését emeli ki: „Ady életérzésének mélypontjáról hangzik fel ismét a keserű panasz, hogy az Életet nem tudja élni – noha ő volna egyedül hivatott és predesztinált rá […] A jelenben nem tudja kiélni magát, a »félig-élés« az egyedüli lehetőség, amit meg tudna valósítani – önmaga csődje, a dinamizmus, az Élet-mítosz zsákutcába jutása, a »meredtség« kísért. Valóban létét veszélyeztető konfliktusról van szó, amelyből – úgy látszik – nincsen kivezető út. Ekkor pattan ki belőle – Nietzschéhez hasonlóan – az egyedül lehetséges megoldás: a jövő-mítosz.” (Halász: NA 169.) Király István „kesernyés cinizmusról”, „humour noir”-ról beszél a verset kiváltó szemlélettel kapcsolatban, majd így folytatja: „[…] megátkozottnak érezte magát a halálverseket író Ady Endre. Megélve az élet kiszámíthatatlan, értelem nélküli, közönyös voltát, felrémlett az átok, hozzátartozott ez a fogalom az abszurdizáló halál gondolatához. Ezen keresztül teljesedett ki ez a motívum. Hiszen az elidegenítő, értelmetlen életet nem magyarázhatta más, csak valamiféle borzalmas »vak átok«.” (Király I. 488–99.) ### Irodalom Benedek II. 137.; Halász: NA 169.; Földessy: Amt 47.; Király I. 488–89.