# A Duna vallomása

Megtudtam, hogy titkokat rejteget
A mi Dunánk, ez a vén róka,
Mikről talán sohase álmodott
Az ősi barlang-tüzek óta
Ez a közönyös Európa.
Megloptam a vén Iszter titkait,
Titkait az árnyas Dunának.
Magyar földön ravasz a vén kujon,
Hisz látott ő búsabb csodákat.
De akkor pletyka-kedve támadt.
Vallott nekem, nem is tudom, mikor:
Tavasz volt és ő csacska-részeg.
Táncolt, dalolt, kurjongatott, mesélt,
Budapestre fitymálva nézett
S gúnyos nótákat fütyörészett.
Talán Szent Margit híres szigetén
Állott velem részegen szóba.
(Ma is félve kalimpál a szívem
S hajh, már régen késik e nóta.
Ugy-e, Iszter, vén folyam-róka?)
Nagy-komoly lett akkor a vén Duna.
Torkán hült vad, tavaszi kedve.
Olyan volt, mint egy iszákos zseni.
Alig mert nézni a szemembe
S én vallattam keményen, egyre.
„No, vén korhely, láttál egy-két csodát,
Mióta ezt a tájat mossa
Sápadt vized, árnyas, szörnyű vized,
Mely az öreg árnyakat hozza.
Gyónjál nekem, vén falurossza.”
„Mindig ilyen bal volt itt a világ?
Eredendő bűn, lanyha vétek,
Hideglelés, vergődés, könny, aszály?
A Duna-parton sohse éltek
Boldog, erős, kacagó népek?”
S halk mormolással kezdte a mesét
A vén Duna. Igaz az átok,
Mit már sokan sejtünk, óh mind igaz:
Mióta ő zúgva kivágott,
Boldog népet itt sohse látott.
A Duna-táj bús villámháritó,
Fél-emberek, fél-nemzetecskék
Számára készült szégyen-kaloda.
Ahol a szárnyakat lenyesték
S ahol halottasak az esték.
„Sohse lesz másként, így rendeltetett”,
Mormolta a vén Duna habja.
S boldogtalan kis országok között
Kinyújtózott a vén mihaszna.
És elrohant tőlem kacagva.

### Megjelenés Első megjelenés: BN 1907. március 31. XII. évf. 78. sz. 2. – Ady Endre. – Kötetben: VA1 (1908) (A magyar Messiások ciklus) 61–63.; VA2 (1910) 37–38.; VA3 (1910) 37–38.; VA4 (1918) 37–38.; VA5 (1919) 50–51. – Gyűjteményes kötetben először: AEöv-1 [1930] 56–57. ### Szövegkritika, szövegváltozatok Alapszövegünk a VA2-ből. A BN szövegét néhány változtatással emelte kötetbe Ady, viszont a VA egyes kiadásai között is gyakori az eltérés. Közülük két ékezési javítással a VA2 publikációja kínál jó alapot a főszövegnek. Ady a VA1 korrektúrája (PIM A. 126/1.) 14. sorában a Budapestre hibásan szedett t betűjét korrigálta, a 23. sor végén a vesszőt pontra, a 41. sor végén a pontot vesszőre javította. A VA3 korrektúrájában (OSzK Fond. Hung. 1731.) a 20. sorban az Ugy-e után és a 26. sorban a No után vesszőt tettek, a 33. sorban a Hideglelős szót Hideglelés-re javították. ### Javításaink: 4 A barlang-tűzek hosszú ű-jét rövid ü-re változtattuk. 43 A készült hosszú ű-jét rövid ü-re igazítottuk. ### Szövegeltérések:
4. | barlang-tűzek |  |  |  | VA3
9. | busabb | BN
12. | csacska-részeg; |  |  |  | VA3
15. | gunyos | BN
16. | hires | BN
18. | szivem | BN
23. | zseni, | BN
28. | szörnyü | BN
| vized. |  |  |  | VA3 | VA4
33. | köny, |  |  |  | VA3 | VA4 | VA5
39. | zugva | BN | VA1
41. | bus | BN | VA1
| villámháritó. | BN
43. | készűlt |  |  |  | VA3
46. | rendeltetett.” | BN | VA1
| rendeltetett,” |  |  |  | VA3
49. | Kinyujtózott | BN | VA1
### Keletkezéstörténet A vers Párizsban született, az 1907 tavaszán egyre kisebb biztonságot nyújtó „Bakonyban”, ahol a költőt a mind jobban közeledő hazatérés idejének nyomása is szorítja. Anyagi gondjai egyre súlyosbodnak, a BN már a honoráriumát is alig tudja fizetni. „[…] nem lehet, nem szabad azt hinnem – írja néhány nappal a vers megjelenése után keserűen Biró Lajosnak –, hogy éppen ez utolsó időkben, amikor maximum két–két és fél hónap választ el a hazameneteltől, akartok kiéheztetni.” (AEl I. 240.) Egyre gyötrőbbnek érzi a magyar sorsproblémát. „E Bakonyából, messziről – írja Bölöni György – jobban látja Magyarországot, és tisztábban pereg előtte mindaz, ami otthon történik […] Ady ellentéte a nyegle magyar világpolgárnak. Ady internacionalizmusa elszakíthatatlan a fajától. Determináltan látja a magyarságot a Duna-Tisza közén”. (Bölöni 108–09.) Földessy Gyula joggal sorolja e költeményt Ady magyar sors-versei körébe: „»Ahol a szárnyakat lenyesték« – írja –: nemcsak a vezető magyar urakra, magyar hivatalos politikára gondol, de a magyarság »szégyen-kaloda«-i helyzetére, elszigeteltségünkre, tudomásul-nem-vettségünkre is; »s ahol halottasak az esték«: a magyar sírva-vigadásra, borisszaságra gondol (eszembe ötlik itt a Vajda János Virrasztók-ja is.)” (Földessy: Amt 62.) Adynál a tragikus-magyar-sors vízió 1905-ben kap először komolyabb hangsúlyt; prózában az Ismeretlen Korvin-kódex margójára című tanulmányában tűnik fel. „Nemes és csodálatosan nagy királyom, Hollós Mátyás – írja –, úgye zsémbes, úgye nagyon keserű, úgye nagyon hitetlen késői íródeákod? Nem tudja: ír-e valamibe, nem tudja: ír-e valamiért, nem tudja: van-e itt valami. Néha vannak következő gondolatai: idejött régen egy vad, lehetetlen, bizonytalan, de erős vérű fajta. Eleddig ereje volt roskadva is élni s nemes idegeneket vérébe befolyatni. Miért nem lett belőle mégis semmi? Csakugyan kifelejtődött idegrendszeréből az a néhány szükséges idegszál? Miért iszik kancatejet ma is még, holott nektárt ihatna a magyar? Miért nem képes reagálni és megnyergelni önmagát, mikor már úgy sem lehet lovas nemzet? Miért? Miért? […] De óh, rovom, rovom a fekete betűket és a fekete keserűségeket Korvinád nem létező exemplárjának margójára és – nem hiszek.” (AEÖPM VII. 21.) Ez a tragikus látás feltűnik már az 1905 nyarán írt „magyar Ugar” versekben is: „Csönd van. A dudva, a muhar, / A gaz lehúz, altat, befed / S egy kacagó szél suhan el / A nagy Ugar felett.” (A magyar Ugaron. AEÖV II.) A „kacagás” és „továbbrohanás” motívuma visszatér majd másfél év múlva Az ős Kaján-ban („Vállamra üt, nagyot nevet / S viszik tovább a táltosával / Pogány dalok, víg hajnalok, / Boszorkányos, forró szelek.”) (l. e kötetben), s ezzel a képpel zárul a jelen vers is: a Duna elrohan a költőtől kacagva. Hasonlóan tragikus a hangvétele az ugyancsak 1905-ben keletkezett A Hortobágy poétája című versnek is: „De ha a piszkos, gatyás, bamba / Társakra s a csordára nézett, / Eltemette rögtön a nótát: / Káromkodott vagy fütyörészett.” (AEÖV II.) A Duna vallomásá-ban ugyanaz a tragikus sorskérdés fogalmazódik meg, mint Az ős Kaján-ban: „Mit ér az ember, ha magyar?” És a felelet is ugyanaz: Sohse lesz másként, így rendeltetett. A két verset ezen túl több motívum is rokonítja. Az ős Kaján: „Jött boros kedvvel, paripásan, / Zeneszerszámmal, dalosan”, a Duna is részegen állott szóba a költővel, S gúnyos nótákat fütyörészett. Az ős Kaján: „Korhely Apolló, gúnyos arcú”, a Duna pedig Olyan volt, mint egy iszákos zseni. E költemény ugyanakkor tágabb horizontú is: nemcsak a magyarok, hanem a Duna-parton élő többi nép sorsára is rákérdező. A fél-emberek, fél-nemzetecskék közös szégyen-kalodá-járól beszél. Szemlélete széles távlatú, minden szomszédos népet magába foglaló. A Duna vallomása, Szabó Richárd szavaival: „egy kegyetlenül pesszimista nemzet-szemlélet lecsapódása.” (Szabó R. 112.) „Vannak nyílt, tiszta tájak – írja Vatai László –, ahol az élet szabadon bontakozhat ki, s vannak titkokat rejtegető földek. A Kárpát-medence az utóbbiak közé tartozik. Megvan a külön törvénye, titka, bűne és bűnhődése […] A költő gyóntat, és a Duna vall. A legegzisztenciálisabb kérdéseket teszi fel Ady, s a legszörnyűbb feleleteket kapja rájuk.” (Vatai 258.) ### Irodalom Szabó R. 112.; Földessy: Amt 62.; Vatai 258–60.; Varga 242.; Király I. 193., 200.; Baróti 116–17.; Hegedűs Loránt 20–23.