# Gémek az Olimpusz alatt

Olimpusz alatt gémek tanyáztak.
Fölrikácsoltak, áztak és fáztak.
Nagy akaratú, lápgázló gémek,
Ifjak és vének.
Igazi dalra máig se kaptak,
De itt maradtak, de itt maradtak.
Zsombék-lakású, nagyétű gémek,
Sánták és vének.
Olimpusz ledőlt, lent sír a sárban
S ti rikácsoltok bőven és bátran,
Kis akaratú s nagy lábú gémek,
Ifjan is vének.
Rikácsoljatok s éljetek bőven,
Hisz még csak most a Nap fölkelőben,
Homály-madarak, tág csőrű gémek,
Éhesek s vének.
Olimpusz mellett be jó pihenni,
Be jó ó-hangú madárnak lenni.
Nagy merészségű s kis vágyú gémek,
Sánták és vének.
Ti rikácsoltok s pénzt kaptok érte,
Mi belefúlunk bűnbe és vérbe,
Nagyokat lépő, mocsári gémek,
Ügyesek s vének.
Rikácsoljatok bőven és bátran
S vesszünk mi itt a magyar Mocsárban.
Magyar madarak, sár-faló gémek,
Ősek és vének.
Verje meg az Ég minden fajtátok,
Rajtatok ma sem fog még az átok,
Halászó, hizlalt, nagy nyakú gémek,
Sánták és vének.

### Megjelenés Első megjelenés: BN 1906. május 20. XI. évf. 137. sz. 1. – Tárca – Ady Endre – („A Pénz” főcímmel Olimpusz gémjei címen elsőként közli a Szememet csókold és a Pénz a remeteségben c. versek előtt.) – Kötetben: VA1 (1908) (A magyar Messiások ciklus) 42–43.; VA2 (1910) 28–29.; VA3 (1910) 28–29.; VA4 (1918) 28–29.; VA5 (1919) 36–37. – Gyűjteményes kötetben először: AEöv-1 [1930] 50. ### Szövegkritika, szövegváltozatok Alapszövegünk a VA3-ból. A BN publikációját Ady jelentős számú központozásbeli és ékezési változtatással s egy-két szócserével vette fel a VA-ba. A VA egyes kiadásai között csak jelentéktelen változtatások fordulnak elő. A VA1 korrektúráján (PIM A. 126/1.) néhány kisebb igazítást végzett a költő. A 7. sorban a különírt nagy étű szavakat egybevonta: nagyétű. A 15. sorban viszont az egybeírt tágcsőrű szavakat szétválasztotta: tág csőrű. A 18. sorban a hibásan szedett malárnak l-jét d-re cserélte. ### Szövegeltérések:
Főcím: | A Pénz | BN
Cím fölött: | I. | BN
Cím: | Olimpusz gémjei | BN
1. | tanyáztak, |  |  | VA4 | VA5
2. | Fölrikácsoltak. Áztak | BN
3. | akaratu, | BN
6. | maradtak, [sorvég] | BN
7. | Zsombék-lakásu, nagy koru | BN
| nagy-étű |  |  | VA4 | VA5
9. | ledőlt. Lent | BN
11. | Nagy akaratu | BN
| lábu | BN
14. | fölkelőben. | BN
15. | tágcsőrü gémek | BN
18. | ó hangu | BN
| ó hangú |  | VA1
19. | Nagy akaratu | BN
| vágyu | BN
22. | belefulunk | BN |
| bele-fúlunk |  |  | VA4 | VA5
23. | gémek. |  |  |  | VA5
31. | nyaku | BN
### Keletkezéstörténet Nem földrajzi és nem az istenek lakhelyét jelölő mitológiai értelemben használja itt a költő az Olimpusz (mai görögös átírása szerint Olümposz) szót, hanem az írói-művészi dicsőség magaslatának megjelöléseként. Más, korábbi versekből már ismerős képlet tárul elénk: a hazai irodalmi élet tűrhetetlen állapota. Hasonló indulat érlelte Adyban e költeményt, mint az e kötetben található, körülbelül három hónappal előbb, a BN 1906. febr. 25-i számában publikált Menekülj, menekülj innen c. verset. De míg a korábbi versben a lírai önportré dominál, és a kiszakadás vágya a meghatározó, addig a Gémek az Olimpusz alatt rezignáltabb hangvételű, és a sajátos hazai szellemi-irodalmi élet helyzetének képszerű jellemzésére összpontosít. Ilyen értelemben minden bizonnyal tudatos a sajtóközlés címének – Olimpusz gémjei – megváltoztatása, hiszen ez egy lenti, az igazi költői csúcsok alatt tenyésző világ. A fojtogató hazai légkör már esztendők óta ingerli Adyt. S ilyenkor újra meg újra felmerül benne a pocsolya, a láp, a mocsár képzete. A nagyváradi Szigligeti Színház megnyitására írott cikkében már ilyen módon elmélkedik: „Nemesítést, emelkedést, szent visszahatást vártunk… S édes apáink lelkesedéséből szörnyű eltompulás, a szárnyakból piszkos kezekben hazug tollak, az ideálból pocsolya lett… Ott mászkálnak benne hahotaszó mellett a régi lelkesek lélektelen epigonjai. Jó étvágyat, sok pocsolyát!” (Szigligeti háza. Sz 1900. okt. 14.; AEÖPM I.2 361.) Bóka László figyelte meg, hogy Ady szimbolikus látásmódjának, verselésének egyik kezdeti jelképe abból eredt, hogy az őt körülvevő világot, a hazai valóságot ismételten a láp, a mocsár, a pocsolya látomásos formájában jeleníti meg. 1903-ban így: „Ez itt a láp világa. Szürke, / Silány, szegény világ. Megülte / Az örök köd, mely egyre rémít. / A láplakók közt várom én itt / Az én szép, fényes reggelem […] (Vizió a lápon: l. e verset AEÖV II. 128–29., illetve az irodalmi-szellemi élet kilátástalanságára és a láp, ingovány, posvány, pocsolya más előfordulásaira is kitérő jegyzetét uo. 481–86.). Majd 1904-ben ekként: „Susogó nádak mezejében járok, […] És zúg a nádas csufondáros mélyen” (Midász király sarja. AEÖV II. 149–51.). Ezt követően 1905-ben: „Mocsaras rónán bércekre vágytam” (Ének a porban. AEÖV II. 183–184., l. továbbá e versnek az irodalmi közállapotokra is kitérő jegyzetét: uo. 589–92.). E jelkép-sorba tagolódik be 1906-ban, a Gémek az Olimpusz alatt strófáit három hónappal megelőzően, a következő fordulat is: „Pocsolyás Értől elszakadt legény” (Menekülj, menekülj innen. l. a vers szövegét és jegyzetét e kötetben). S a motívum a korábbiakhoz hasonló jelképes „holdudvarral” bukkan fel e költeményben is: „S vesszünk mi itt a magyar Mocsárban.” De így jelennek meg „a láplakók” újabb változatai: „Magyar madarak, sár-faló gémek[…]. (Az említett motívum-rímelésekről l. Bóka László: Ady szimbolizmusa c. tanulmányát a Tegnaptól máig c. kötetben: 398–401.) A fölrikácsoló, a nagy akaratú, lápgázló gémek prózai, mindennapi „modelljeiről” egyik-másik kritikájában közvetlenül is szól a poéta: „Ismét egy halhatatlanságért pályázó fűzfaköltő. Impotens, kérődző, dönögő, lelketlen, ócska, rímes semmiségek. Lásd: az Akadémia hivatalos költőit. Lásd: a Kisfaludy- és Petőfi Társaságot. Elképed az ember, hogy ma még ilyen verseket írnak. […] Jó volna már kitekerni a nyakát egy légió szemérmetlenül elmaradt írónak s egyre jelentkező epigonjaik légióinak. Dehát nemigen érdekli az a publikumot, hogy ki író azok közül, akik írnak. Az írás művészi jelentőségéről is kár volna prézsmitálni.” (Tristia – Várkonyi Farkas Béla verseskönyve – BN 1906. máj. 13.; AEÖPM VII. 233.) A versben ez a közvetlen és konkrét indulat csak áttételesen, víziószerű jelképes példázat formájában jelenhetett meg. Felismerésének így adhatott a poéta kellő általánosító erőt. ### Irodalom Barta 284.; Földessy: Amt 57.; Bóka László: Tegnaptól máig. Bp., 1958. 397–02.; Király I. 176–77., 200–01., 307., 475., II. 578.; Baróti 111.