# Álmom: az Isten

Batyum: a legsúlyosabb Nincsen,
Utam: a nagy Nihil, a Semmi,
A sorsom: menni, menni, menni
S az álmom: az Isten.
Vele szeretnék találkozni,
Az álmommal, nagy, bolond hitben
S csak ennyit szólni: Isten, Isten
S újból imádkozni.
Nem birom már harcom vitézül,
Megtelek Isten-szerelemmel:
Szeret kibékülni az ember,
Mikor halni készül.

### Megjelenés Első megjelenés: BN Esti lap 1907. december 25. XII. évf. 305. sz. 2. – Ady Endre – („Uj versek” főcímmel Megtelek Isten-szerelemmel címen A vidám Isten c. verssel együtt elsőként közli.) – Kötetben: Isz1 (1909) (A Sion-hegy alatt ciklus) 22.; Isz2 (1911) 22.; Isz3 (1918) 22.; Isz4 (1919) 22. – Gyűjteményes kötetben először: AEöv-1 [1930] 94. ### Szövegkritika, szövegváltozatok Alapszövegünk az Isz2-ből. ### Szövegeltérések:
Főcím: | Uj versek | BN
Cím fölött: | I. | BN
Cím: | Megtelek Isten-szerelemmel | BN
1. | legsulyosabb | BN
7. | Isten, Isten, | BN | Isz1
8. | S ujra | BN
### Keletkezéstörténet E vers nyitja meg Ady istenes verseinek sorát. Egy évvel korábban írja Szent Adolphe Retté című cikkében: „Óh jaj, mindnyájunkat fenyeget a veszedelem, hogy egy szép napon elfáradunk és istenfélők leszünk.”(AEÖPM VIII. 126.) Ez az időpont 1907 decemberében következett be. Az Álmom: az Isten utolsó strófája összecseng a fenti megállapítással: Nem birom már harcom vitézül, / Megtelek Isten-szerelemmel: / Szeret kibékülni az ember, / Mikor halni készül. 1907 szeptemberében megjelent már egy „isten-problémás” verse, a Sötét vizek partján, de ebben még inkább a kétség fejeződik ki: „Néhányszor, már-már, szinte hittem, / Néhányszor megjelent az Isten.” (A verset és jegyzetét l. e kötetben). „Adynak a szabadsága, közvetlensége bármilyszerű istenes versében nagy rokon az ószövetség prófétáinak Istenhez-fordulásával – írja Földessy. – Profán, az istenimádás elkoptatott nyelvével ellenkező szavak-szólások rendjén sokkal inkább érezzük Adynál az isten-áhítatot, mint az imakönyvek avas, elíztelenedett beszédében.” (Földessy: Amt 87.) Bölöni az istenes versek fogantatásának idejét Párizsba teszi, ahol Ady egyszer azt mondta neki: „[…] olyan versekre készül, melyekkel leveri a lírikusokat s Verlaine isten-versei is eltörpülhetnek mellette. És hosszú hónapok múlva – fűzi hozzá Bölöni – csakugyan megerednek kérkedő, pogány, zsoltáros versei.” Szerinte „Ady istenének nincs köze egyházhoz és valláshoz, csak Emberhez. Az ő istene fikció: istenformába öntött életviaskodása.” Bölöni nem érti meg igazán Ady vallásosságát. De abban igaza van, hogy: „Adyból kicsordulnak gyermekemlékek, régi sejtések, álomvíziók, erőt vesznek rajta betegségcsírák, halálfélelmek, pezsgőmámorok, veronál-bódultságok. A közelben megcsendül Richelieu kápolnájának harangja, és patakzanak az isten-versek! A nagykárolyi pápistás diákévek tömjénes emléke mérkőzik a zilahi kálvinizmus zengő zsoltáraival. A terjengő isten-szag azonban csupa isten-kétkedés.” (Bölöni 111–13.) Polemizál Bölöni felfogásával Ady Lajosné: „…az Isten-élmény mélységét Bölöni Adyban nem tudja lemérni. Eszébe sem jut, hogy a harang nem kívül kong Adynál, hanem belül – sőt akkor szól jelszerint a legerősebben, mikor »Léda ajkai között« lakik. Halálharang ez a lélek mélyén, és elkíséri a költőt egész nászrepülése idején.” (AL-né 63–64.) Hatvany Lajos a költő elfáradásával magyarázza az istenes versek megszületését. (Hatvany II. 37–38.) „Mikor vitalítása csökkent – írja Vatai László is –, önmaga és a világ elől riadtan menekült hozzá. A vereség és a halál fenyegető réme előtt állva újra és újra látta csődbejutott életét, s ismételten az Istenhez fordult.” (Vatai 199.) ### Irodalom Hatvany II. 37–38.; Bölöni 111–13.; AL-né 63–64.; Révai 87., 93.; Vatai 199.; Király II. 142–43., 382.