# Beszélgetés egy szekfűvel

Ha a magyar Helikon adta,
Hervatag a hitünk s a szekfűnk.
Azért bánatba sohse essünk.
Kicsi virág, szegény virág,
Úgyis eldoblak, beszélgessünk.
Te tudod, hogy én adtam többet.
Fenének kellett, amit adtak
És az se, amit megtagadtak.
Kicsi virág, szegény virág,
Hagyjatok meg úrnak, Magamnak.
Magyar gomb-lyuk virággal is bús,
Rád mégis sokak foga vásott.
Mély, nagy szemem megbabonázott.
Kicsi virág, szegény virág,
Irigyelnek a zabolások.
Míg nem jöttem, koldusok voltak,
Még sírni sem sírhattak szépen.
Én siratom magam s a népem,
Kicsi virág, szegény virág,
De ha megunom, általlépem.
Sok keresnivalóm itt úgy sincs,
Az ő Lomnicukon már ültem,
Tátrát és Karsztot átrepültem.
Kicsi virág, szegény virág,
Te tudod, hogy nem lelkesültem.
Én magamért vagyok s magamnak.
Akkor is, hogyha nótát mondok
S elpusztítnak rímek és gondok.
Kicsi virág, szegény virág,
Mért irigyelnek a bolondok?
Drága tudás az én tudásom
S egy szekfű is sok a magyarnak.
Irigy buták űznek, zavarnak.
Kicsi virág, szegény virág,
Hiszen eldoblak. Mit akarnak?

### Kézirat, megjelenés Kézirat: Autográf, ceruzával írt tisztázat néhány javítással, 3 fólió, mind a három 150 x 122 mm. Cím: Beszélgetés egy szekfűvel. Aláírás: Ady Endre. Az első és a harmadik fólió nincs számozva, csak a második. Az első fólión a cím fölött Ady kézírásával utólag odaírva: Tárcavers. – PIM A. 302. Első megjelenés: BN Esti lap 1907. július 28. XII. évf. 179. sz. 2. – Ady Endre – További megjelenés: Szil 1907. szeptember 19. XXV. évf. 38. sz. 1. – Tárca – Ady Endre – Kötetben: VA1 (1908) (A magyar Messiások ciklus) 37–38.; AH (1908) 34–35.; VA2 (1910) 25–26.; VA3 (1910) 25–26.; VA4 (1918) 25–26.; VA5 (1919) 31–32. – Gyűjteményes kötetben először: AEöv-1 [1930] 49. ### Szövegkritika, szövegváltozatok Alapszövegünk a VA2-ből. A VA1 korrektúrájában (PIM A. 126/1.) Ady a 2. és a 32. sor végén a vesszőt pontra cserélte, a 24. sor végére vesszőt tett, a 30. sor irigyelnek szava után a vesszőt törölte. A VA3 korrektúrájában (OSzK Fond. Hung. 1731.) a 2. sorban a szekfűnk hosszú ű-jét rövid ü-re, a 32. sorban a szegfű g-jét k-ra javították. ### Javításaink: 15 Az Irígyelnek hosszú í-jét a k és a VA4, VA5 közlésével egyezően rövid i-re javítottuk. 20 A megúnom hosszú ú-ját a k írásmódját követve rövid u-ra igazítottuk. ### Szövegeltérések:
Cím: | szekfüvel |  | BN
2. | szekfünk, |  | BN |  |  |  |  | VA3 | VA4 | VA5
3. | essünk: |  |  |  |  |  |  |  | VA4 | VA5
5. | Ugyis | k | BN
6. | én [kiemelve] | k | BN | Szil
10. | urnak, |  | BN
| úrnak. |  |  |  |  | AH
11. | bus, | k | BN |
13. | <K> Mély, | k
15. | Irígyelnek |  | BN | Szil | VA1 |  |  | VA3
16. | Mig |  | BN
17. | sirni | k | BN
| sirhattak | k | BN
19. | virág |  | BN
20. | megúnom, |  |  |  | VA1 | AH |  | VA3 | VA4 | VA5
| által-lépem. |  |  |  |  |  |  |  | VA4 | VA5
| átallépem. |  |  | Szil
21. | ugy | k | BN
22. | ö Lomnicukon [sh] |  |  | Szil
| ültem. |  |  |  |  |  |  | VA3
23. | átröpültem. |  |  |  |  |  |  |  | VA4 | VA5
25. | Te [kiemelve] | k | BN | Szil
26. | magamért [kiemelve] | k | BN | Szil
28. | elpusztitnak |  | BN
| <átfognak[?]>
| [fölé írva:] <R> rímek és <–>. | k
| rimek |  | BN
29. | <szegény> [fölé írva:]
| <olvashatatlan szó> [beszúr-
| va:] szegény | k
30. | irigyelnek, | k | BN
| irígyelnek |  |  |  |  |  |  | VA3 | VA4 | VA5
31. | tudásom, <, > | k |  |
32. | <E>gy [fölé:] e [a sor
| elé írva:] S | k
| szekfü |  | BN | Szil
| magyarnak: | k | BN | Szil
33. | Irígy |  |  | Szil |  |  |  |  | VA4 | VA5
| rígy [sh] |  |  |  |  |  |  | VA3
| üznek, |  | BN | Szil
### Keletkezéstörténet Ady egyik párizsi noteszbejegyzésében ezt írja: „Vannak csodálatos tűzkő-színű krizantémok. Az ember szeretne beszélgetni velük.” (AEÖPM VIII. 237.) Ady édesanyja a harmincas évek közepén így nyilatkozik Ady virágszeretetéről: „Drága jó Bandikámnak a szegfű volt a kedvenc virága. Kérte, hogy a kis kertet ültessem teli szegfűvel. Úgy is tettem mindig. Emlékszem, hogy valahányszor hazajött, mindjárt kiment a kedves virágai közé, s egy szegfűt tűzött a gomblyukába. De egy szálat nem tépett le anélkül, hogy előbb külön engedélyt ne kért volna. »Drága Ides, megengedi, hogy megrövidítsem egy szál bordó szegfűvel?«– kérdezte minden egyes alkalommal. Persze, hogy boldogan megengedtem. A virágok között, az azóta már omladozó filagóriában szeretett olvasgatni. Nyári időben ott írta a verseit is. Azóta is ugyanúgy teleültetem a kertet minden évben szegfűvel. Most is otthoni szegfűből kötött csokrot hoztam a drágám sírjára.” (Hóry László: Rádióinterjú Ady Endre édesanyjával. Rádióélet 1936. febr. 7.; Délibáb 1936. febr. 22.; EmlAE I. 252.) Kovalovszky Miklós ezt fűzi a fentiekhez magyarázatul: „Ady virágszeretete költészetének is egyik legjellemzőbb megnyilvánulása, motívuma: képeinek, szimbólumainak egyik leggyakoribb eleme a virág, s igen sokszor verseinek témája is (pl. Rózsaliget a Pusztán, Őszi, forró virág-halmon, Fedjük be a rózsát, Bosszús, halk virágének, A piros rózsa stb., stb.). Hogy a szegfűt különösen kedvelte, mutatja Beszélgetés egy szekfűvel c. költeménye is […]; e versét azonban nem Mindszenten, hanem Pesten írta.” (EmlAE I. 259.) Az érmindszenti virágoskertről Ady Lajosné is megemlékezik: „Endre búvóhelyéről ha ki-kitekintett, a veranda előtt sok-sok virágra látott, csupa nemes rózsára, Druskira, Nifétoszra, Maréchal Nielre, La Francera. Azután kék definiumra, duplamuskátlira, erősillatú szegfűre, a kedvencére. Anyám virágai voltak ezek, ő maga vetette, palántázta, nyeste, kapálta körül, kötözgette, ápolta sok egyéb fontos gazdasági teendője mellett valamennyit – és Bandi szerette, nézte őket, elsétálgatott közöttük, egy-egy különösen szép virágot pedig mindennap tűzött gomblyukába. Ezt dehogyis mulasztotta volna el.” (AL-né 21.) Máshelyütt ezt írja a költőről: „Ilyenkor, ebéd előtt, a virágoskertben sétálgatott, s nézegette anyja virágait. Ez is közös szeretet volt bennük. Ha nagyon száraznak látott egy-egy tövet (s nem tűzött rá a nap), még meg is öntözgette. De a végén egy szál friss virágot nem sajnált letépni, mert az mindennap kellett a gomblyukába.” (Uo. 189.) A vers keletkezésének körülményeiről Kosztolányi Dezső számol be, aki Ady Párizsból való hazatérése után (l. erről az Add nekem a szemeidet és Az én koporsó-paripám c. versek jegyzetét korábban e kötetben) együtt dolgozott a költővel a BN szerkesztőségében: „Esténként néhányszor vacsoráztam vele az Andrássy úti »Három Holló« vendéglőben, egy spanyolfallal elkerített asztalnál, mely hamarosan irodalmi központtá vált. Rendesen korahajnalig tartottak ezek a vacsorák. A vendéglőbe, mely ma a régi, boldog-budapesti életet idézi, káposztalevesre és forralt borra szoktak bevetődni az éji munkások, kis színészek, sálos, sötét és sápadt alakok s – szomorú munkájuk végeztével – a kóbor leányok is. Itt írta a szemünk láttára a »Beszélgetés egy szegfűvel« című versét hajnal felé, a szivarhamus és boros abroszon, s a költemény, mely percek alatt született meg, a bonyolult és megmunkált versformájával annyira készen szakadt ki belőle, hogy később se változtatott rajta egyetlen hangot sem.” (Kosztolányi Dezső: A huszonhétéves költő. Ny 1919. febr. 16. I. 261–63. – Kortársak. Bp., [1940.] I. 19.) A vers mélyebb, kimunkáltabb, nem tekinthetjük rögtönzésnek, valószínű Ady fejében már előre készen volt, Kosztolányiék előtt hajnal felé csak leírta. A verset Ady a Budapestre való megérkezése utáni hetekben írta, az itthoni friss benyomások, élmények alapján. Vezér Erzsébet szerint a Beszélgetés egy szekfűvel „a költő eddigi pályájának mérlegét vonja meg. Hangja már nem olyan harsány-hetyke, mint az Új versek bemutatkozó verséé, de annál magabiztosabb. Már nem kiáltás, hanem beszélgetés. Ez a forma, a beszélgetés köntösébe takart monológ itt nem olyan drámai ugyan, mint Az ős Kaján-ban. Inkább határozottságot és rezignációt fejez ki, de mégiscsak vívódás önmagával. A második szereplő jelenlétét alig érezzük a versben, még annyi funkciója sincs, mint Csokonai csikóbőrös kulacsának, csak a refrénszerű megszólítás […] jelzi a gondolatiszonyos magyar társadalom szegényes elismerését jelképező kicsi virág jelenlétét”. Vezér kiemeli, hogy a vers röviddel a költő hazatérése után születő számvetés: „mikor megint rászakadt a szürke és kilátástalan magyar élet, ismét felvetődött és kétségessé vált benne saját küldetésének realitása.” Majd arra hívja fel a figyelmet, hogy leplezetlen önérzetét gőgre magyarázták „a modern vers őszinteségéhez nem szokott kortársak”. Idézi egy orvoslélektani tanulmány megállapítását: „Nagyobb gőg és önérzet Adyban sem volt, mint például Aranyban, akinek Epilógusa – minden feltűnő szerénység ellenére – a költői gőgnek, a maga jogos túlértékelésének egyik legszebb, de leplezett példája.” (Vezér 206–07.) ### Magyarázat Helikon: görögországi hegy neve, amely a mitológia szerint Apolló és a múzsák lakhelye volt; átvitt értelemben az irodalmi–művészi körök együttese, megtestesítője. ### Irodalom Kosztolányi Dezső: A huszonhétéves költő. Ny 1919. febr. 16. I. 261–63.; Kortársak. Bp., [1940.] I. 18–20.; Írók, festők, tudósok. I. 86–90.; Földessy: Amt 56.; Varga 241–42.; Vezér 206–07.; Király I. 201., II. 285., 654.