# 389. Kosztolányi Dezső – Ady Endrének

Budapest, 1907. május 31.

Kedves Ady Endre,

én önt a leveleiért szerettem meg. Az egyik volt az a kegyetlen, embertipró írás, melylyel szegény Tóth Bélára sújtott le; a másik az, amelylyel engem s <a> poézisomat juttatta Tóth Béla sorsára. Eddig csak irigykedtem a verseire s bámultam önt. Ma szeretem.

Ez a két levél egy egész, nemes embert fedezett fel számomra, olyant, akit, azok kik csak nyomtatott írásait olvassák, nem ismer<t>nek. Az ön nevének hangzása – bocsássa meg ezt a gyerekes naivságot – mindig úgy hatott rám, mint valami fehérség, valami kékesen csillogó tisztaság. A levele és nyílthomlokú kritikája igazat adott nekem: egy fehér, nemes embert ismertem meg belőlük.

Ne értsen félre. Nem a szeretetreméltó és kedves pofonokat akarom megköszönni egy megvert gimnazista romantikus és komikus pose-ával. Megköszönöm önnek azt a nemes egyszerűséget, amelylyel bemutatott a magyar fórumon. Igaza volt.

Amit ön megírt a levelében, nem volt új előttem s épen ezért lepett meg emberlátása. Nem képzeli, mennyire érzem magam is az életből való teljes kiszakítottságomat, az utszélen vergődőnek folytonos ambíciórohamát, a pariának beteges gyönyörét a szépben, az újban, a nagyszerűben. Testtelen és vértelen az én poézisom, levegőcsillogás a gondolatvilágom, ködvár a házam<.> A szívek és érzések világában az a végzetem, ami Berkeley püspöknek a filozófiában, hirdetem, ami nincs s bámulom a semmit, az ürességet, ami nekem mégis több, mint az egész buta világmindenség. Én a négy fal között látok délibábokat, a levegőbe rajzolok perzsa arabeszkeket.

Ennyit írok magamról. Ebben a pillanatban nem akarok polemizálni, bizonyára nem is tudnék. Frázisokat rovok egymásután, mert gyönge vagyok az ön egész, ősi [...] szeretetének viszonzására. Bocsássa meg nekem ezt is. Szeretem a frázisokat, mert sokszor többet fejeznek ki, mint <maguk> az ötletek s az igazságok.

Igaz híve Kosztolányi Dezső.

## 389. Kosztolányi Dezső – Ady Endrének

Budapest, 1907. máj. 31.

K: OSZK – növn. 1942/75 – BN levélpapír. A lap neve fett, verzál betűkkel, alatta lénia. – 1 f. (r–v) – 192 x 245 mm – Tintaírás – Pr.: Ady Lajosné ajándéka 1942.

M: ALné 90. – AEvl 162. – Lengyel 302–303. – Kosztolányi Dezső: Levelek – Naplók. Bp., 1996. 124–125.

A levél előzményei, megírásának körülményei a következőképpen foglalhatók össze vázlatosan.

Kosztolányi az Adyéhoz hasonló becsvággyal és öntudattal kezdte költői pályáját. Már gimnazista korában kezdett verselni. Az első nyomtatásban megjelent verse a BN 1901. okt. 26-i számában van. Később is küld oda verseket. Vészi, aki maga is költőként indult, s a laphoz 1904. végén került Kabos Ede versértő, versszerető emberek voltak. A lap két rovatában állandóan közöltek verset, s mindketten ügyüknek tekintették fiatal tehetségek felkutatását és támogatását. A BN-ban verset elhelyezni rangot jelentett. 1904 márciusától feltűntek a BN-ban az Ady-versek, abban az évben még legfeljebb havonta egyszer, de 1905 januárjától már kéthetenként rendszeresen, alkalmanként 2–3 versből álló ciklusokkal – annak biztos jeleként, hogy a költő a lapban vers-hegemóniát szerzett. Ez a gyors költői karrier a rivális féltékenységét és irigységét ébresztette Kosztolányiban. Nemtetszését Babits Mihálynak és Juhász Gyulának írott leveleiben fejezte ki. Babitsnak írt 1905. júl. 29-i keletű levelében a „magyar-szidást” és a „Baudelaire-utánzást” kritizálja: „Ezenkívül [Bécsben] magyar lettem, keserves, javíthatatlan, butául naiv magyar – minden Mohácsi Jenők és Ady Endrék ellenére. […] Mosolygok a hőbölyödött modern poétákon, a Budapesti Napló két krajcáros Baudelaire-ein” (Babits–Juhász–Kosztolányi levelezése 90.). Barátait is meg akarja nyerni szövetségesnek az Ady-ellenességben. Juhász Gyula ellenáll (i. m. 98.), mire ő is az ellentáborba kerül (i. m. 109–110., 121.), Babits egy ideig egyetért, együtt szidják az Új versek-et, „Ady új-hülye kötetét” (uo. 109–110.). Kosztolányi megnevezi az ellentábort is, akik miatt ők – Babits és Kosztolányi – nem érvényesülhetnek: „azon szintén modern szellemű fiatalemberek, kik arra aspirálnak, hogy rossz modoros és affektáltan zűrzavaros verseiket a B. N. tárcarovatában közöljék.” És akik „a modern irodalom trónusába egy kiállhatatlan és üres poseurt ültettek: Ady Endrét” (uo.). Ugyanakkor (vonzás és taszítás ellentétes érzelmi hatása alatt?) közeledik a laphoz, versei, novellái és fordításai 1906 első hónapjaiban elég sűrűn jelennek meg (Lengyel 297.). Férjéről írt életrajzi regényében Kosztolányiné azt írja, hogy „versei vasárnaponként jelennek meg a Budapesti Napló első oldalán, felváltva Ady verseivel” (Kosztolányiné: Kosztolányi 138.). Ez túlzás. 1905 folyamán alakul ki az Ady-versek megjelenésének kéthetenkénti ritmusa, de a köztes vasárnapokon Kosztolányi mellett Juhász Gyula, Dutka Ákos, Hegedűs-Bite Gyula és mások is szóhoz jutnak. (1906 első felében Kosztolányi kétszer szerepel a vasárnapi tárca-rovatban verssel. Tizenöt alkalommal a lap végén a Különfélék rovatában jelennek meg versei.) Az Adyt és trónraültető híveit pocskondiázó levele végén Kosztolányi írásokat kér Babitstól a BN-hoz való továbbításra. Máj. 31-én bejelenti neki, hogy a BN belmunkatársa lett. Jún. 24-én azt írja, hogy leszerződött a laphoz, Ady helyére került: „Szépirodalmi cikkeket, verseket, tárcacikkeket írok bele s a versrovat vezetője vagyok.” Lengyel fiatalos túlzásnak, dicsekvésnek tartja ezt az állítást: Ady a lap munkatársa maradt továbbra is, s a megjelenendő versekről a döntés Vészi, Kabos kezében volt (Lengyel 299–300.). Számukra Ady elsősége vitathatatlan. Ő még Kiss József vasárnapi szerepeltetése ellen is szót emelhet (Lengyel 198.). Kosztolányira legfeljebb a „Különfélék” rovatában megjelent versek kiválasztását bízták rá. (Vö. Juhász Gyula megjegyzését a tárca és a Különfélék rovat rangjáról: i. m. 133.) Bemutatja Babits verseit Kabosnak, aki „a fiatalságot szereti. A modernség valóságos rajongója” (i. m. 130.). A jún. 24. utánra keltezhető levelében teljes fordulatról számol be barátjának: „Az öntudat korszakát élem. Testemet lelkemet megvették. […] Ma a mozgékonyság és tett korát élem. Az érvényesülés, az elismerés az ismertté levés és a dicsőség korát.” (I. m. 131.)

Az olvasóknak küldött szerkesztői üzenetekben és a baráti levelekben Ady továbbra is súlyos ítéleteket kap (AEÖPM VIII. 395–397.; i. m. 139.). Levelezésükben Babits Kosztolányit, Kosztolányi Babitsot tartja az új magyar költészet nagy ígéretének, megújítójának „az irodalmi piacok nagyszájú kofái” ellenére. Babits azonban elzárkózik (megelégelve Kosztolányi kétarcúságát, szemére lobbantva, hogy kik közé került?) – levelezésük akadozik (i. m. 153.). Kosztolányi első verseskötetét (címe: Négy fal között) csak két hónappal a megjelenés után küldi el békítő szándékkal. Kísérőlevelében azt panaszolja, hogy Babits egy (számunkra ismeretlen, elveszett) levelével: „az én ellenségeim s az ön ellenségei közé kergetett engem.” Talán barátja rideg, elutasító magatartása is magyarázza közeledését a vetélytárshoz, Adyhoz. Ady már hamarabb gondolt erre. Párizsból szívességet kért tőle, mint a szerkesztőség fiatal tagjától (egyúttal alkalmat adva a kapcsolat felvételére, a baráti közeledésre?), de Kosztolányi még a kérés türelmetlen megismétlésére, „még szúrásra sem” válaszolt (l. a 339. sz. levelet). A Négy fal között megjelenésekor viszont – saját kezdeményezésre (vagy Kabos sugallatára?) – ő küldi el a kötetét levél kíséretében, hogy Ady írjon róla. A kísérőlevél tényét a recenzió egy mondata is bizonyítja: „Egy hozzám írt levelében…” – írja Ady (AEÖPM VIII. 228.). (Ez volt a kísérőlevél, ez volt Kosztolányi egyetlen levele, vagy több levelet is váltottak: kideríthetetlen.) Feltételezésünk Kosztolányi közeledésére egybevág Vezér Erzsébetével. Szerinte az, „hogy Kosztolányi kötetéről a Párizsban levő Ady írt a BN-ba, valószínűleg Kosztolányi kívánsága lehetett. Mindenesetre ő küldte meg a kötetet Adynak” (AEÖPM VIII. 524.). Ady azonban már látta, hogy nem behódolásra kész fiatal pályatársról van szó, hanem rejtőzködő riválisról – akinek titkolt véleményéről bizonyára kávéházi, szerkesztőségi pletykák útján is értesült – kegyetlen kritikát írt (l. Király István: Individuum központú világkép – társadalom központú világkép. ItK 1986. 583.). Kosztolányi megbántottságát magába zárta, de ezt a kritikát sohase tudta megbocsátani. A sértettség nem egyedüli meghatározó tényező a kapcsolat és a későbbi állásfoglalás (l. Írástudók árulása. Különvélemény Ady Endréről) alakulása szempontjából, csak egyike azoknak.

én önt a leveleiért szerettem meg. Az egyik volt az a kegyetlen, embertipró írás, melylyel szegény Tóth Bélára sújtott le; a másik az, amelylyel engem s <a> poézisomat juttatta Tóth Béla sorsára: Meglepő, hogy Kosztolányi levélnek nevezi Ady bírálatát. Arra lehet gondolni, hogy Ady a Párizsba kiküldött kötet kísérő levelében kért recenziót ugyancsak kísérőlevéllel együtt Kosztolányinak küldte meg, s rábízta a közreadást. Ezt bizonyítja Kosztolányi Juhász Gyulának 1907. máj. 23-án írott levele, amelyben közli barátjával, hogy az általa írt bírálatot a BN nem adhatta le, „mert Ady már elküldte a cikkét. Valamelyik nap jön.” (I. m. 152.) Kosztolányi tehát egy héttel a megjelenés előtt már ismerte az írást, amely nem tartozhatott a szerkesztőség által kiszabott s Ady által kínos pontossággal teljesített feladatok közé. Azokat közvetlenül az esedékesség idejére teljesítette.

Az is feltűnő, hogy Kosztolányi Ady Válasz Tóth Bélának c. cikkét is levélnek nevezi. Tóth Béla Esti levelek c. PH-beli állandó rovatában támadta a modern irodalmat s a zagyva, érthetetlen irodalmi modernséget „adyendreségnek” nevezi. Erre válaszol Ady (l. AEÖPM VIII. 179–182.). Írása indulatos, bántóan személyeskedő. Elvbarátai (Ignotus, Bölöni) üdvözlik a merész visszavágást, mások azonban joggal megütközhettek a kíméletlen, durva hang miatt, annál is inkább, mert a megtámadott beteg, öreg ember volt, aki nemsokára meg is halt. Később Ady maga is megbánta cikkét.

Ez a két levél egy egész, nemes embert fedezett fel számomra, olyant, akit, azok kik csak nyomtatott írásait olvassák, nem ismer<t>nek: Kosztolányi – annak érdekében, hogy a bírálat igazságtalanságát és kegyetlenségét, rá tett hatását éreztesse, s a rajta esett sérelmet Tóth Béla esetével azonosíthassa – Ady jellemét elmarasztalva – nyilvánvaló tényeket torzít el: magánlevélnek állít publicisztikát, recenziót. Mondatai egymásnak ellentmondók: Adyt dicsérő jelzőkkel elhalmozva állítja, hogy kegyetlen, embertipró írásaiért szerette meg, ezekben fedezte fel az egész, nemes embert, a fehér, nemes embert: az állításoknak csak az egyik fele lehet igaz. Lengyel véleménye: „a levél keserű, de egyben ironikus, s a csendes fölény sem hiányzik belőle” (Lengyel 303.). Némiképpen más megvilágításban láttatja a két költő közötti párviadal első összecsapását Baránszky-Jób László. (Kosztolányi és a német irodalom. In: Teremtő értékelés. Bp., 1984. 397.) Ady nemcsak halálos csapást akar mérni ellenfelére, de fel is tárja előtte gyöngéit. Ennek ellenére határozottan elutasítja a küzdelem folytatását. Azután szó szerint idézve ezt írja: „Kosztolányi Dezső Ady bírálatára olyan köszönettel válaszol [l. a levelet], amelyben tudomására adja, hogy nemcsak megértette, milyen helyet, szerepet jelölt ki Ady az ő számára a magyar szellemi életben, de vállalja is azt.”

Berkeley püspök (1685–1753): angol filozófus, aki cáfolja a tér objektivitását, csak szellemi létezést ismer el, a létezés a dolgok számára az észlelésben való létezést jelenti.

a levegőbe rajzolok perzsa arabeszkeket: Ady bírálatában „perzsa költő”-nek nevezi Kosztolányit. A megkritizált költő igyekszik túllicitálni bírálóját és megalázottságát megalázkodás mögé rejteni.

Kosztolányi Adyról írt írásait l. Egy ég alatt c. kötetében Bp., 1977. Az Ady–Kosztolányi kapcsolat irodalmát l. a Bibl.2 és a Bibl. kieg. névmutatója alapján.