# 108. Ady Endre – Brüll Bertának

[Érmindszent, 1903. dec. 3–4.]

Édes Jó Bertuska, megérdemelné, hogy most én panaszkodjam, erősködjem, hogy Maga haragszik reám vagy gyanakodjam, hogy rejteget valamit. Hogy lehet ilyen rövid levelet írni? Pláne mikor sejtheti, hogy szükségem van a Maga leveleire, mert Párisba ismét rejtőzködnek és hallgatnak. Miért ilyen ideges? Máskor is? Vagy csak mikor velem foglalkozik s nekem akar írni? Ún?… De nem, nem akarok kegyetlen lenni Magával s önmagam<l>mal szemben ilyen bántó gyanukkal. Igazabban egyébként is aggódom inkább s félek, hogy Magát most látogatják nagyon azok a szomoru, bus vendégek, a kik engem is olyan gyakorta keresnek föl. Roszul esik, hogy – amiként már írtam is –, nem lehetek már is Maga mellett. Nézze, most Nitzschét[!] olvasom ujra s ideírok valamit:

„Ha ingovány és mély bánat is van a földön: a kinek <a> lábai vannak, az még az iszapon is átfut s tánczol, mint a tisztára söpört jégen. Föl szíveitekkel, testvéreim, feljebb! Még feljebb! S lábaitokat se feledjétek, ti jó tánczosok s még jobb, ha fejetekre álltok!… Mindaz, a mi volt, töredék, rejtély, rettentő véletlen, valamig a teremtő akarat hozzá nem teszi: „De hisz ugy van, a hogy én akartam…. Hisz ugy van, a hogy akarom, a hogy akarni fogom…. A hol sírok vannak, ott feltámadás is van!”… Lássa Bertuska, ezek a csodálatos, részeg, szent igék mulattatnak s vigasztalnak engem két nap óta. Leírtam belőlük ezt a párat. Hátha megrészegítik egy kicsit a Maga lelkét is. Csókolja a kezeit s meleg szeretettel üdvözli Magát, Bertuska, a legszomorubb falusi ember, a Maga igaz barátja Ady.

## 108. Ady Endre – Brüll Bertának

[Érmindszent, 1903. dec. 3–4.]

K: OSZK – Levelestár növn. 1935/86/29 – Hajtott levélpapír – 2 f. (r-v) – 113 x 175 mm – Tintaírás – Pr.: vétel Lantos Adolftól 1935. – Gépelt másolat: MTAKK K 14/12.

M: RAéL 140. – RAöl 113. (részlet) – AEvl 62. – AEl I. 119–120. (pontatlan szöveg).

Belia nem állapít meg pontos keletet: az AEvl-ben a keltezés „ősz”, AEl I.-ben „dec.”. A levél biztosan 1903. nov. 29. után íródott, mert akkor még nem kapta meg a Somló Bódog által küldött Huszadik Századot, amelyből ebben a levélben idéz. Nov. 29-től dec. 5-ével bezárólag 3-a és 4-e kivételével minden nap van Brüll Bertának írt megbízhatóan keltezett levele.

Párisban ismét rejtőzködnek és hallgatnak: Ady Lajos szerint (95.) Diósiné sűrűn és hosszan írt, csak bátyja „érzi rövidnek és ritkának azokat ideges türelmetlenségében”. Ezen az őszön Ady Lajos több hónapot töltött együtt otthon bátyjával, mégis rosszul emlékszik. Brüll Berta emlékezésében ezt olvassuk: „Mindszentről nekem gyakran írt Váradra párizsi utazása előtt […], s panaszkodott Adél hidegsége miatt, mivel nemigen kapott tőle hírt, legfeljebb csak jóbaráti levelet, ami nem elégítette ki. Ő is csak udvarias leveleket menesztett Párizsba, pedig mindig Adélról akart hallani és tudni. Ezért, míg én is otthon voltam, többször eljött Mindszentről, vagy levéllel jelentkezett, s kért, hogy mindegyikre válaszoljak, számoljak be a párizsiakról. Búsult, hogy olyan ritkán kap onnan híreket, s így ő sem írhat oda úgy, amint szeretné.” (EmlAE III. 136–137.)

most Nitzschét[!] olvasom újra: Ady a Somló Bódog által küldött Huszadik Század 11. számában a 857–875. lapon találta Alfred Fouillée Nietzsche et l'immortalisme (Paris 1902) c. könyve Nietzsche vallása c. fejezetének III. részét. Az itt olvasható Nietzsche-idézetből másol le Bertának néhány mondatot a folyóirat 858., 862., 875. lapjáról. Az idézett részek az Also sprach Zarathustra c. műből valók. (Egykorú kiadás: Kröner Verlag, Leipzig. 428., 208., 164. lapján találhatók.) Az egész könyv – egyszerre két fordításban is – csak 1908-ban jelent meg magyarul: Wildner Ödön fordításában Im-igyen szólott Zarathustra, és Fényes Samuéban Zarathustra címen. Az utóbbiról Ady a BN 1908. márc. 5-i számában írt cikket (AEÖPM IX. 182.). Ebből tudjuk, hogy már debreceni diákkorában olvasta eredetiben a német filozófust. Ady Lajos bizonyára túlzó állítása (95–96.) szerint bátyja 1903 őszén „Nietzschével aránylag sokat foglalkozott”. Vér Erzsébet megállapítja, hogy „Ady mindenféle hatást csak annyiban és akkor fogadott be, amennyiben és amikor ez az ő »sírva, kínban« kiküzdött élményvilágával rezonált”, és „nem rendszeres olvasója volt Nietzsche vagy Heine műveinek, hanem csak egy-egy írásuk vagy annak egy részlete került a kezébe, esetleg csak róluk olvasott valamit bő idézetekkel”. Vezér szerint a levélbeli Nietzsche-idézet példa Ady tájékozódási módjára (Vezér: Versmotívumok Ady korai prózájában. ItK 1963. 438.). Az Ady által idézett részek a következő helyeken találhatók a Wildner-féle fordításkötet-kiadásában: 1./ A fennsőbbrendű emberről c. fejezetben (17. rész) (395.), 2./ A megváltásról c. fejezetben (192.), 3./ A síri dal c. fejezetben (153.). A Huszadik Század-beli és a kötetbeli szöveg némileg eltér egymástól. Az idézett részek az eredeti szöveg kritikai kiadásában: Nietzsche: Werke. Kritische Gesamtausgabe, 6. Abt. 1. Bd. Berlin, 1968. 362., 177., 141. lapon található. Az idézetben valójában nem a nietzschei voluntarizmus fogta meg Adyt. Személyes sorsára, szorongásaira, kétségeire talált benne feloldó biztatást. Addigi életében – a levelekben követhetően – döntő szerepe volt környezete ellenállásával és saját gyengeségével szemben győzedelmeskedő vagy elbukó akaratának. A német filozófus gondolatai bátorították, hogy a „teremtő akarat” túllendíti sorsa holtpontján, megszabadíthatják a „családi átok” és az eleve elrendelés béklyóitól (l. a 3., 6., 10. sz. levelet és a jegyzetüket). Nietzsche Ady műveiben megmutatkozó hatásáról és ennek irodalmáról l. Kovalovszky: EmlAE II. 85–88.; Rónay György: A nagy nemzedék. Bp., 1971.; Koczkás Sándor jegyzetei a versekhez AEÖV I–II. 329., 353., 379–380., 437., 458., 465., 498., 602.