# 53. Ady Endre – Diósi Ödönnének

[Nagyvárad, 1903. szept. 6.]

Csókolom a kezét, jó estét kívánnék, de éjfél már elmúlt egynegyed órával. Dolgoztam eddig s képzelheti, micsoda kevés öntudattal. Bolond, lázas agygyal utaztam és érkeztem. Emlékezni sem igen tudtam s még ez volt, a mi vigasztalt. Kétségbeejtett ujra és ujra a gondolat, vajjon milyen ítéletet hagytam magánál Egyetlen Asszony, a kit érzek most is, a kivel – .. Bolond vagyok bizonyisten. Pedig ugy jöttem s íme most is azt fogadom: olyan leszek, a milyennek Maga óhajt, édes Egyetlen. És ismét csak annyit kérek: tűrjön engem s minden jelentkezésemben, szavamban, dolgomban azt a kivételes, minden kis beteg idegszálammal szított nagy érzést lássa meg, a mely a Maga alakját most is itt tartja mellettem, bennem… Ne sajnáljon, – nagyon kérem. Ne…. Most beszélek inkább mulatságosabb dolgokról. Amint <m> Maga megjósolta, igen-igen kommentálják az én kíséretemet. Tarkán, de egyformán ostobán és nagyváradian. Mondjam? – – ugyse hivalkodásból mondom – egyszerű megérkezéssel már igen-igen lezártam a kedves ajkakat. Micsoda emberek ezek!.. Soha ilyen erősen még nem fogott el az undor. Én édes Legjobbam!… Kedves mamájához délelőtt megyek ki. Radó este kávéházban volt, de megközelíthetetlen. Imádott nejével s a Fényes-párral: korrekt, szolid férji alakítással. Én vendéget találtam. A tanár öcsémet, ki már tovább is utazott. Családi állapotokról hozott hírt, a melyek szinte varázslatos módon elősegítik az én párisi expedícziómat… És.. és.. Sok mindenről szeretnék írni. De fognom kell a forró homlokomat s szeretném magam igen férfiatlanul elsírni. No, nem szabad. És talán hisz is Maga nekem, Egyetlen Asszony és megtűr és látni fogom mihamarabb. Talán akkorra nem az elveszés vágya lesz a legerősebb bennem. Megyek haza. Ezt a levelet kocsin küldöm ki a kolozsvári gyorsvonathoz… Hátul a kávéházban egy mulató társaságnak nagyon lágy, édeskés nótát játszik a cigány. Félek, hogy a legdiákabb módon szentimentális leszek… Küldöm hát Magához minden szomorú, édes, reményes, lemondó, forró érzésemet s könyörgésemet ujra: higyjen bennem. Édes Egyetlen, Minden s a ki várt világa egy kicsi, bus életnek. Ady.

[Címzés:]
Őnagysága
Diósyné Brüll Adél
urnőnek
Budapest.
(Continental-szálloda.)

## 53. Ady Endre – Diósi Ödönnének

[Nagyvárad, 1903. szept. 9.]

K: OSZK – Fond 74/4/5 – 2 hajtott levélpapír borítékkal – 4 f. (r-v) – 111 x 175, 92 x 119 mm – Az oldalak alján számozás: 1, 3, 4, 5, 6, 7. – Tintaírás – Pr.: vétel Nádor Henriktől 1966. – Brüll Berta másolata: OSZK növn. 1946/21/4. – ajándék.

Dat.: fpb: Brassó–Budapest 903. szept. 9. N 9? – épb: Budapest 903. szept. 10. N 11.

M: RSle 39–40. – RAöl 285. – AEvl 41–42. – AEl I. 75–76. (hibás, hiányos közlések). Keltezés: RSle, RAöl: 1903. júl–aug. – AEvl, AEl I.: 1903. szept. 10.

Diósiné feltehetően szept. 7-én hétfőn délután elutazik Nagyváradról Budapestre, Ady elkíséri. Az asszony Pesten marad, csak okt. 4-én utazik tovább Párizsba. Ady szept. 8-án visszatér Nagyváradra, s a szerkesztőségi munka végeztével, éjfél után 1/4 1-kor, 9-én írja első levelét, amelyet azután mindennaposan levelek sora követ egészen okt. 4-ig, Léda elutazásáig. Több levél hiányzik, ezek nem kerültek elő.

A levelek olyan homályos célzásokkal és utalásokkal vannak átszőve néha többszöri ismétlődéssel, amelyek a váradi társasági élet személyeire, Diósiné, Fehérné körüli nők, férfiak kapcsolataira, viszonyaira vonatkoznak. Ezek megfejtése, az emlékezések ellentmondásainak kiderítése adatok hiányában sokszor lehetetlen, de ez az Ady-filológia szempontjából nem okoz veszteséget. A levelek zaklatott hangja viharzó lelkiállapotról tanúskodik, ihletőjük a fellobbant nagy szerelem és az ezt zavaró, féltékenységre okot adó események.

A nagyváradi évek az útkeresés évei voltak: küzdelem a sajátos egyéni költői hang, mondanivaló és kifejezés megtalálásáért. A gyérülő „komoly” versekben több emberi-költői szerep, életelv és lirikusi magatartás-modell bukkan fel: a vállalt magány, a „szent különélet” (Éjimádó), a világot megvető dölyf (Még egyszer…), önmaga és a világ ellentétét átélő kirekesztettség (Lótusz virág), lázadás „pokolgyújtó” hittel (Témák), virradatra váró forradalmi cselekvés (Vizió a lápon). De az utóbbi versben a társadalmi, közösségi cselekvés alternatívája is megjelenik: a párját kereső, érte mindent feláldozni kész szerelmi vágy. (A versek keletkezéstörténetét Koczkás Sándor jegyzeteként l. AEÖV. II. 401–402., 379., 479., 485.)

Dolgoztam eddig: Ady visszautazásának idejét is csak találgatni lehet. Éjfél után írja a levelet, a postabélyegző szept. 9., tehát 8-án, kedden utazhatott vissza. Szept. 8. Kisasszony napja volt, ünnep, a NN ennek ellenére megjelent. 9-én, szerdán (ünnep utáni nap) nem jelent meg a lap. Ady talán a 10-i, csütörtöki lap számára előre dolgozott.

Bolond, lázas agygyal utaztam […] Emlékezni sem igen tudtam s még ez volt, a mi vigasztalt. Kétségbeejtett ujra és ujra a gondolat, vajjon milyen ítéletet hagytam magánál […] tűrjön engem: ezek a zaklatott sorok Hegedűs szerint arra a hirtelen fellángolt szerelmet kegyetlen csalódással megzavaró, „bántó, képzelhetetlenül tragikus” eseményre utalnak, amelyet Bölöni említ így (Bölöni 27.), s csak később fedi fel a titkot egy Révész Bélának írt, 1936. febr. 8-án kelt levelében.

Révész Ady és Léda szerelméről írott második könyvét (RSle) készült kiadni, s az 1903. szeptember–októberi levelek homályos pontjai felől érdeklődhetett. Bölöni ezt írta: „Az Ady-levelek? Pontosan nézd meg a dátumokat, mert Adélnak a Continental később is állandóbb pesti helye volt, ha hosszasabban ott tartózkodott. S szegény Bandi sokszor kérdezhette, amit a jelzett levelében kérdett. Az, amire én céloztam a könyvemben, de amit nem írhattam meg világosabban, a legelső Nagyváradról való felutazás után történt köztük, a szerelem kezdetén. Színházaztak s vacsoráztak együtt Pesten, s mások is voltak társaságukban. Ady lerészegedett, s Léda egy más gavallért, egy váradi fiatal ügyvédet vagy bankigazgatót engedett be a szobájába. Ezt Ady maga mondta el nekem. Nem volt, nehogy azt hidd, részeg, sőt igenis józan, de tépett és önvádló hangulatban volt. Vádolta magát, amiért Bertát [Diósiné húgát] az éjszaka magáévá tette, s mintegy mentségképpen, de fájón buggyant ki a száján: »Hát Adél?« S elmondta a régen történteket” (EmlAE III. 299.).

A Bölöninek tett vallomás és a Brüll Bertáról megvallott eset 1910–11-ben történhetett. A sérelem felemlegetése az ellentétek kirobbanásakor, veszekedések alkalmával többször megtörténhetett. A levelezésben egy példa van erre egy 1908. január–februári keltezetlen levélben: „Most is avval akar engem megnyugtatni, hogy maga érteni fog a szakításhoz. Ha eljön az ideje, tudni fog engem megszüntetni. Szép, tehát folyton emlékeztetnie kell engem arra, hogy szeszélyből kerültem bele az életébe? S hogy mikor már én voltam, még maga mindég és máshol is kísérletezett?” (RSle 99–100.; RAöl 352.; AEl II. 210.)

Hegedűs nagyváradi „szájhagyományra” hivatkozva úgy fejti meg a tragikus esetet, hogy az első pesti együttlét alkalmával Ady egy ízben Halász Lajost „Lédánál találta”, és „súlyos összezördülésre került sor közte és Léda között” (AEnn 439–443.). (L. még Hegedűs: AEN 123–136.; EmlAE II. 589.; III. 335. és az előző levél jegyzetét.) Földessy Gyula és Hegedűs irodalmi bizonyítékot talált a „tragikus” esetre a Balogh c. Ady-novellában, amelyben a féltékeny férj megtudja, hogy asszonya a megismerkedésük előtt őt körüludvarló férfiak egyikével még akkor is viszonyt folytatott, amikor már egymást szerették. (Bustya Endre a novella-bizonyítékok számát még kettővel megtoldja: AEön 1307.)

Brüll Berta – érthető okból – kétségbe vonja nénje és Halász bizalmas kapcsolatát, a kávéházi ismerkedő estet Fehérné meséjének tartja. De Adyra hivatkozva félrevezetésnek mondja a Fehérné–Halász szerelmi viszonyt is. Halásznak „elég rossz híre volt. Nemegyszer dicsekedett hódításaival. Különben Radó feleségével hozták kapcsolatba” – írja emlékezésében (EmlAE III. 134.). (Halászról l. a 45. jegyzetet és EmlAE III. 300–301.)

igen-igen kommentálják az én kíséretemet […] Micsoda emberek ezek!… Soha ilyen erősen még nem fogott el az undor: a régen várt szenvedély felébredése azonnal tudatosítja Adyban környezetének alacsony, lehúzó szürkeségét, alacsonyságát, láp-voltát (Király I. 398.). A kíséret kommentálásai azt bizonyítják, hogy Diósiné minden lépését pletykára éhes kisvárosi publikum figyelte.

Radó: Radó Ignác nagyváradi ügyvéd, helyi tekintély, művészetpártoló gazdag ember, „gáláns nőbarát” (Hegedűs: AEN 128.; RAöl 291.). „Idősebb, […] kellemes megjelenésű férfi” (Brüll Berta: EmlAE III. 133.), Léda széptevői közé tartozhatott, erre vall az, hogy a szeptemberi levelekben gyakran esik szó róla, Ady főleg rá féltékeny.

Fényes Manó: a Biharmegyei Takarékpénztár főpénztárosa Nagyváradon.

Én vendéget találtam. A tanár öcsémet […] Családi állapotokról hozott hírt, a melyek szinte varázslatos módon elősegítik az én párisi expedíciómat: Ady Lajos a költő öccse (1881–1940) akkor még csak alapvizsgázott magyar–latin szakos tanárjelölt a kolozsvári egyetemen. A „Zilahi áll. segélyezett ev. ref. Wesselényi-kollégium” 1903/4. évi értesítőjében ezt találjuk róla: [II. oszt.]: „Osztályvezető Fóris Miklós, 1904. ápr. 26-tól: Ady Lajos”. Az 1904/5. évi értesítőben: Ady Lajos alapvizsgázott tanárjelölt, gyakorló tanár, konviktusi gazda, a tanári kar jegyzője. 1905. jan. 1-ig helyettesítette Fóris Miklóst…” Az említett „családi állapotok” talán Ady Lajos helyettes tanári állására vonatkoznak: Ady a szülői terhek könnyebbedése miatt örvendezett. Belia György a családi állapotok kedvező változásának a Kaizler György főispáni kinevezését gondolja. Ez azonban tévedés: a régi főispán lemondása és az új kinevezése csak decemberben történt (l. a dec. 2. és dec. 17-i leveleket). Ady Lajos is beszámol a találkozásról: bátyja elragadtatva beszélt Diósinéról, és kijelentette, hogy „Váradot otthagyja, s mielőtt Pesten telepednék le, pár évre kimegy Párisba” (AL 92.). A Nagyváradról való távozás gondolata már régebben felmerülhetett, de csak a Léda-élmény lendítette végső elhatározássá. Brüll Berta szerint Ady az első találkozás alkalmával mindjárt elmondta: „szeretne Váradról elkerülni, és igyekszik vagy Pétervárra menni, vagy Párizsba” (EmlAE III. 132., 196.).

látni fogom mihamarabb: Fehérné szerint Diósiné eredeti szándékát megváltoztatva nem pár napot, hanem egy egész hónapot töltött Ady kedvéért Pesten, a Nádor utca 22. sz. alatti, azóta megszűnt Continental Szállóban, ahol Ady őt minden hét végén meglátogatta (Dénes: Akkor 153.; EmlAE III. 135.).

Ezt a levelet kocsin küldöm ki a kolozsvári gyorsvonathoz: Ady Váradról Pestre Lédának írott leveleit többnyire nem bízta a helyi postára, hanem a pesti gyorsra adta, ill. adatta fel a mozgópostára. Ezért van a borítékokon a Budapest–Brassó feladási postabélyegző. A levél így gyorsabban is eljutott a címzetthez, s a kíváncsi szemektől is védve volt.

a ki várt világa egy kicsi, bus életnek: a szavak megismétlődnek A könnyek asszonya III. részében (a Még egyszer c. kötetben). A várt világ kifejezés azonban egy másik vers hősére is utal: a „láplakók közt”, „gomolygó ködben” virradatra, csodára váró „fény-ember”-re, (Vizió a lápon). A mondat azt sugallja, hogy a várakozást beteljesítő nőalak: Léda.

A szept. 6-át követő hétvégeken Ady mindig gondoskodott ajándékról Diósinénak: 13-án A könnyek asszonya c. vers II. részével, amelyet az első pesti együttlét ihletett, és amely a NN-ban aznap jelent meg, 20-án a vers Strófák címmel közölt III–IV. részével, 27-én a Még egyszer c. verskötettel lepte meg.