# 76. Ady Endre – Diósi Ödönnének

[Nagyvárad, 1903. okt. 2.]

Péntek este 10 óra, e perczben kaptam nyugtalanul várt levelét. Nem voltam tudniillik dél óta a lakásomon s a levél az asztalomon feküdt. Harmincznégy óra óta nem aludtam (ugy tetszik: egészen leszokom az alvásról, ha csak a morfium álomhozó világával nem ismerkedem meg) de mesésen nyugodt vagyok azért. Most legalább az vagyok s édes levele csak mintha megrögzítené e nyugalmat, holott esetleg máskor most nagyon szenvednék ilyen sorok miatt. De most ugy veszem e sorokat, mint a megnyugtató szándék üzenetét, melyben egy kis melegség is lappang. Igen? És csak most fogok válaszolni. Maga, Édes Szent Asszonyom nagyon is egy passzusa köré csoportosította az én levelemnek, ideges, szamár, de érthető (ugy-e érthető?) hangulatban írott <irott> levelemnek minden részét. Maga sem hiszi el rólam, hogy „másokhoz” hasonlóvá tudjak válni s ha brutális volt egy kicsit is a hangom: mentsen [...] Maga előtt az, hogy még a legszerencsétlenebb módon kifinomodott idegzet is hatása, feltétlen hatása alatt van az ősösztönöknek. De Maga több brutalitást olvasott ki az én levelemből – így sejtem – mint amennyit én izgatottan is akartam. Az én levelem nem csupán azt panaszolta. Maga csinált volt valami disztinkcziót arról, a hogy én a Maga lelkében állok. Ezt a disztinkcziót láttam én legutolsó találkozásunkkor olyan értelműnek, mely reám sujt s mely (ugy-e megérti?) nem lehet rám – szelíden szólván – megnyugtató. Többet nem is szólok erről írásban. Majd szóval. Ujságot csak egyet írok: kedves mamájuk s a família ma színházban volt, egyik proszczéniumban láttam őket a fél percz alatt, a mint én a színház első estéjén töltöttem. Hogy mikor érkezem, most még nem tudom. Engedelmükkel meg fogom majd táviratozni. Azt az erős vágyat még nem éreztem magát látni, mint most. Most már érzem: igazán csak magában élek. A mai napomnak minden esete egy pillanat alatt kiesett az érdeklődésemből, pedig valamikor ezek események lettek volna. Elmondtam Somló Bódognak ma, mit mondtak rólam valakinek, a kinek a rólam való ítéletére legtöbbet adok – az ő afférjával kapcsolatban. Méltatlankodott nagyon kedvesen helyettem. Egyébként két nap óta a verseimet szavalja a kis Somló, a ki – a megérlelő okokat nem sejtve persze – teljes lelkéből küld Párisba vagy külföldre egyáltalában. Egy csomó levelet is kaptam ma. Nagyon kedveset és hízelgőt Vészi Józseftől, aztán egy különös ismeretlentől, ki hat év óta küldözgeti nekem a leveleit, de a kinek kilétét nem is sejtem, stb. Aztán Fehérrel volt ma nagy jelenetem és konstatáltam ugyancsak ma, hogy F…né ugy gyűlöl, hogy ez már majdnem gyönyörűség…. De látja én egy Magát érdeklő ujság fejében egy tuczat érdektelent írok. Már írni sem tudok idestova Magának. Ugye unalmassá kezdek válni? Nem? Mondja: nem, én Édes Gyötrelmes Boldogságom, kit vágyódva, imádva csókol végig gondolatban Ady. – Bertuska kezeit csókolom. Ugy-e nekem van igazam? Adjon most Maga nekem igazat válaszképen, mert a Hungáriában én – nem magának adtam. Még egyszer kézcsók.

[Címzés:]
Őnagyságának
Diósyné Brüll Adél urnőnek
Budapest.
(Continentál szálloda)

## 76. Ady Endre – Diósi Ödönnének

[Nagyvárad, 1903. okt. 2.]

K: OSZK – Fond 74/4/15 – Royal kávéház Nagyvárad két ovális girlandos keretbe foglalt enteriőrjével díszített hajtott levélpapír sima borítékkal – 4 f. (r-v) – 147 x 228, 124 x 156 mm – Oldalszámozás: 2 – Tintaírás – Pr.: vétel Nádor Henriktől 1966. – Brüll Berta másolata: OSZK növn. 1946/21/15.

Dat.: fpb: nincs – épb: Budapest 903 okt 3 N 10

M: RSle 35–37. – RAöl 282–284. – AEvl 54–55. – AEl I. 91–92. (hibás, hiányos szövegek).
nyugtalanul várt levelét: Diósinétól Ady szept. 30-i levelében kér választ arra, hogy az elutazás előtti napot (napokat) együtt tölthetik-e. Ő azonban a szept. 29-i (72. sz.) levélre válaszol. Ez Ady utolsó levele Pestre, 4-én Diósiné elutazik Párizsba. – a színház első estéjén: a nagyváradi Szigligeti Színházban okt. 2-án a Bob herceg előadásával kezdődött a színházi szezon. AEÖPM IV. (478.) szerint Ady rövid beszámolót is ír róla.

Maga csinált volt valami disztinkcziót arról, a hogy én a Maga lelkében állok: Ady már egyik szeptemberi levelében is az ő „jogformálására” hivatkozik (l. az 54. sz. levelet), tehát bizonyára kapott az asszonytól valami biztatást, ami – talán megkülönböztetésül a körülötte forgolódó férfiaktól – a legszerencsétlenebb módon kifinomodott idegzetű embernek, a költőnek szólt.
Somló Bódognak […] az ő afférjával kapcsolatban: l. a máj. 28-i levél jegyzetét.

két nap óta a verseimet szavalja a kis Somló: a szept. 26-án megjelent Még egyszer c. kötet verseiről lehet szó. Somló Bódog lelkesedése Ady költői elismerésének korai példája.

Egy csomó levelet is kaptam ma: a levelek közül egy sem ismeretes.

Vészi József (1858–1940): író, újságíró, szabadelvű párti politikus, országgyűlési képviselő, majd felsőházi tag. 1896-ban megalapította a Budapesti Naplót, amelynek szerkesztőségében Ady 1905-től 1907-ig dolgozott. Kapcsolatuk a Somló Bódog érdekében indult hírlapi vita alkalmával kezdődött. Vészi Ady tehetségének egyik első felfedezője és pártfogója volt. 1903. okt. 4-én a BN-ban elismerő kritikát ír a Még egyszer c. verseskötetről, s meg szeretné nyerni Adyt lapja számára. Hegedűs (AEnn 387.) feltételezte, hogy az itt említett levélben értesítette Vészi Adyt, hogy olvasta a könyvet, és ő maga fog róla a lapban megemlékezni. (Vészire vonatkozóan l. még Király I. 19–25.; EmlAE II. 783–787.)

egy különös ismeretlen: Varga Ilonáról van szó, aki 1899 januárjának eleje óta írta Adynak „Kíváncsi”, illetve „Illi” jeligével aláírt leveleit, és sohasem fedte fel kilétét a költő előtt (l. a 7., 9–21., 23–33., 35., 39., 64. sz. leveleket és EmlAE II. 251–330.). Varga Ilona nem ír visszaemlékezésében erről a levélről, amelyben feltehetően Ady szept. 22-i levelére válaszol.

Hungáriában: szept. 27-én Ady Lédával és társaságával a pesti Hungária szálló szalonjában töltötte az estét. Innen írtak levelezőlapot Diósinak Párizsba (l. a 71. sz. levelet).