# 95. Ady Endre – Diósi Ödönéknek

[Érmindszent, 1903. nov. 23.]

Nagyságos asszonyom és uram, csunya, fekete, sáros a világ, csupa vizes hajlandóság az ólmos ég, ökörszekér vagy faláb hozhatna érintkezésbe az érmindszenti külső világgal, ha egyáltalában vágynék erre az érintkezésre, engem már napok óta földhözverve tart ennek a csunya falusi ősznek a hangulata, deportált lénynek érzem magam s minden élénkségemet, érdeklődésemet a délben érkező postás legény táskája csinálja s emészti föl: – ilyen diszpozíczióban kapott a régenvárt párisi levél, Nagyságos Asszonyom szeretetreméltó levele, melyért egy kiderített, szomoru őszi nap hálájával mondok köszönetet. Már igen panaszkodtunk ujra Bertuskával együtt a párisiakra. Mert Bertuska és én szinte heroikus levélírók vagyunk. Különösen sokat írogattunk egymásnak mostanában. Nagyon összeveszekedtünk tudniillik s miután kikerestük s megvéreztük egymás lelkében a legszenzibilisebb részt is, kölcsönös bocsánatkéréssel elintéződött az affér<t>, melyet nagyon szégyenlek s egyébként pompás és sikeres anti-neuraszténikus kurám egy kis kiszabadult csődjének tartok. Ujabb leveleinkben egy nagyváradi inkognito-látogatásom eshetőségeiről esik sok szó, de épen tegnapelőtt vetettem föl azt az ideát is egy levelemben, hogy együtt menjünk ki Párisba, miután ő értesített a Bognár-féle terv meghiusulásáról. Most már csak az uti ensemble érdekében is megteszem nagyváradi vizitemet. A munka geniusza egyébként sem nagyon barátságos velem. Ebben a szürkeségben, csöndben, nem tudok kedvem szerint dolgozni. Írogatok is. De leginkább francziául tanulok, olvasok s higiénikus gyakorlatokat, normákat végzek. És hihetetlenül nagyarányu levelezést folytatok, a mi alighanem bünhödés eddigi életem levélírás-iszonyáért. A darabommal pedig távolról sem tartok még ott, hol a Nagyváradi Napló egy tüntetően kedveskedő reklámhíre mondja. Ellenben Bíró Lajosnak már a minap franczia levelet írtam. Ő örömében nyolcz oldalas franczia válasszal örvendeztetett meg. Egy félóráig hámoztam ki az értelmét. Ezt megírtam Bertuskának s most rettegek, hogy ő párbajunk egy utolsó fej<f>vágása gyanánt franczia levelet ír hozzám legközelebb. Párisba szinte kész munkaprogrammal megyek. Az első hónap az elhelyezkedésé s a magamhoztérésé lesz, mert nyilván nagyon nagyon agyonnyomóan fog én reám hatni Páris először. Ott akarok |:lenni:| aztán, ha kissé a franczia nyelvkészségem is nő, minden nevezetes tumultusnál, mivel a Budapesti Hírlapnak kvázi levelezője leszek. Szándékom érdemes előadásokat meghallgatni az egyetemen. Legfőképpen pedig szándékom bizonyos távoli és magasabb nézőpontot kapnom Párisba, hol dolgozni, írni, hazalátnom jobban és szabadabban lehet. Később intervjukat eszközlö<m>|:k:|, a szocziáldemokrata nevezetességeket akarom első sorban megközelíteni. Beiratkozom okvetlenül a külföldi ujságírók egyesületébe. El akarok járni premierekre s jelesebb színházi estékre. Ezekről haza tudósításokat írni. Mindenek előtt pedig szeretném s akarnám, hogy egy uj világban s tartalmasabb életben az önmagamhoz való kedvemet és hitemet teljesen visszanyerjem s talán, hogy ott künn egy kicsit megszeressem azt, a mit itthonhagyok s amiben ez idő szerint nagyon kevés szeretni és ösztönöznivalót látok. Nagyon szeretném már az érmindszenti tartózkodást bevégezni, de ez épen a párisi utam érdekében szükséges. Ilyenformán én csak szent karácsony táján kerekedem föl s a végső pár hetet töltöm Budapesten. Bertuskától tegnap és ma nem kaptam levelet. Sejtem, hogy egy nagy fejmosás előjele ez. Legutolsó levelem igen ízléstelen és tolakodó siránkozás volt. Keserves, rosz napom volt s neki zokogtam ki magam, hogy hát az élet érthetetlen, hol nagyon izgat, hol undorral tölt el, hogy minden mindegy s legbölcsebb dolog szaladni ész nélkül s átengedni magát az embernek teljesen az esetlegességnek stb. stb. Elég banális és reczipeszerű zokogás volt ez, melyet megrepetáltam egy Bíró Lajoshoz és Somló Bódoghoz írott levélben. Ezért valószínűleg s jogosan ki fogok kapni Bertuskától. A Napló jár a czímemre. Nagyváradi ujságokkal, pletykákkal Bíró lát el olykor, de nem nagyon érdekelnek s Bíró elég szűkös is. Annyit ír, hogy a Napló alighanem rövid idő alatt elbukik, olyan tarthatatlan a lapok konkurrencziája. Budapestre is készülök most pár napra Nagyváraddal egy turban. Bródyt, Vészit s a többit ismét aligha keresem meg. Szemere Miklóssal, Vázsonyival s a szocziáldemokratákkal és Tisza premierrel lesz végeznivalóm. Holnap pedig egy közeli kis városba, Tasnádra, evezünk egy négylovas kocsin, ha csak az irtózatos sártengerben el nem merülünk. A nagyváradi vizitem szigoruan inkognitó lesz. Bíróval fogok csak a vasutnál találkozni s ő néma lesz, miként a sír. Délután érkezem s éjjel utazom Budapestre. Már jóeleve kinyert engedéllyel ezt az időt Bertuskáéknál s velük töltöm. Kellemetlen volna, ha a váradi szemét azt kombinálná, hogy én nekem hiányzik Várad. A Diósy ur okos, kedves és becses tanácsait ugy fogadtam, ahogy azok szánva voltak. A nyomorusággal szemben nekem abszolute semmi ellenálló képességem nincs s ezt nekem különösen meg kell jegyeznem bizony. Hát grandseigneur semmi esetre sem leszek, pláne, hogy ez a komisz, neveletlen osztálysorsjáték is a <..> napokban – engem kifelejtett a játékból. De viszont ugy készítem elő a dolgokat, hogy a minimális polgári exisztencziám biztosítva legyen. E mellett persze még mindig meg fog próbálni keseríteni a szigoru gazdálkodás kényszerűsége, ám én körülbelül sokkal-sokkal különb anyagi lehetőségek között is érezném annak az átkát, hogy vannak anyagi korlátok. Minden esetre pedig az az erőm épen, hogy mikor eldobtam a többek között magamtól egy temesvári meghívást, mely magyar sajtóviszonyok szerint szinte főuri dotácziót ígért, egy évig épen magam akarok igen gazdálkodó, szerény életet élni, hiszen egész utammal az a czélom, hogy a jövőm érdekében tegyek valamit s megmentsem magam a vidéki elzülléstől, mely pezsgőre, kocsira s egyebekre bőségesen adott módot, de egyébként annál nagyobb árat követelt s vett tőlem… …De most már talán nagyon is fölhasználtam kedvességüket s a jogot, hogy magamról s unalmas kis dolgaimról írjak. Nagyságos asszonyomnak csókolom a kezeit, igaz szimpátiával s szeretettel küldöm üdvözletem Diósy urnak, mindkettejüknek kedvességükért, nemességükért hálás hívük Ady Endre. Hétfő d.u. 5 o.

[Címzés:]
Madame et monsieur Diósy
Páris
92 rue de Levis XVII.

## 95. Ady Endre – Diósi Ödönéknek

[Érmindszent, 1903. nov. 23.]

K: OSZK – Levelestár növn. 1935/86/4 – Boríték: 1935/86/1 – Három hajtott levélpapír borítékkal – 6 f. (r-v) – 113 x 175, 95 x 118 – Tintaírás – Pr.: vétel Lantos Adolftól 1935.

Dat.: fpb: Érkávás 903 nov. 24 – épb: Paris 903 nov 27.

M: RAéL 91–94. – RAöl 75–77. (részlet) – RAéL 12–13. – RAöl 496–499. (faksz. részlet) – Lengyel 142–144. – AEvl 70–72. – AEl I. 106–108. (pontatlan szövegek).

A levél az OSZK levelestárában egy Érkávás, 1903. dec. 18. – Páris, 1903. dec. 21. bélyegzésű borítékban található. Belia – helyesen – nov. 23-i kelettel közli. Lengyel Géza szerint (141.) a levél jelentősége kortörténeti. „Jellemzi a századforduló fiatal, induló író- és újságíró nemzedékének problémáit. Kimenekülni a nyomasztó magyar s vidéki légkörből, az ismeretlenbe új reménységekkel indulni.”

Bertuska és én szinte heroikus levélírók vagyunk: az 1903 őszén-telén írott Ady-levelek leggyakoribb címzettje valóban Brüll Berta. Sok levelet kapnak tőle Diósiék is. A házaspárnak címzett levelek voltaképpen az asszonynak szólnak, hiszen a férjet nem is ismeri, de közvetlenül nem írhat neki, ebben állapodhattak meg. Csak Berta leveleibe rejtve küld rövid kis epekedő „írásos sóhajtás”-okat (l. betét-levelek: a 78., 83., 96., 105. sz. levelek és jegyzeteik). A levelek számából úgy tűnik, hogy túlnyomó részük megmaradt. Ismert, hogy nincs meg egy sem a levélpárokból. Diósiné és húga levelei ismerete nélkül Ady leveleinek hiányait sem tudjuk pontosan megállapítani. Párizsi tartózkodásának előkészítése érdekében Ady sűrű levelezésre kényszerül. Barátainak is ír érmindszenti „deportáltságából”. Ezek közül csak a Bíró Lajosnak, Somló Bódognak írottak maradtak meg, a kapcsolatkereső, munkát, megbízást, támogatást kérő levelekből csak egy őrződött meg, töredékesen (l. 87. sz.)

Nagyon összeveszekedtünk: Brüll Bertának írt novemberi levelekből több hiányzik. Ady a postára gyanakszik (l. 89. sz. levelet). Nov. 17-én türelmetlenül méltatlankodik, hogy nem kap levelet, követelőzik, majd könyörög. Nov. 21-én bocsánatot kér mindezekért (l. a 90. és 93. sz. levelet). Ez lehetett az összeveszés és kibékülés magyarázata.

nagyváradi inkognitó-látogatásom: L. a dec. 9-i levelet és jegyzetét (111. sz.).

Bognár-féle terv: Berta először Bognár Sándor nagyváradi kereskedőhöz akart csatlakozni, hogy ne kelljen egyedül utaznia Párizsba. Ez a terv nem sikerült. Ekkor merült fel a gondolat, hogy Berta és Ady együtt utazzanak (l. 97. sz. levelet és EmlAE III. 133.).

megteszem nagyváradi vizitemet: Erre a vizitre dec. 9-én került sor (l. a dec. 9-i levelet: 111. sz.).

A darabommal pedig távolról sem tartok még ott, hol a Nagyváradi Napló egy tüntetően kedveskedő reklámhíre mondja: A reklámhírt és a drámatervre vonatkozó jegyzetet l. a nov. 17-i (90. sz.) levélnél.

Párisba szinte kész munkaprogrammal megyek: Lengyel Géza szerint (141.) csupán azt valósította meg e programból „amiről nincs szó a levélben: korának legnagyobb magyar költője lett”. Vezér Erzsébetnek, Ady Párizsból írt cikkei sajtó alá rendezőjének véleménye viszont: „ezt a programot minden pontjában meg is valósította” (AEÖPM V. 293.). Bölöni, Ady párizsi életének ismerője, szemtanúja úgy tudja, hogy Ady párizsi „irodalmi vagy művészeti kitűnőségekkel alig beszélt. Ismerkedése a francia élettel jórészt az a néhány látogatás, amit mint újságíró kötelességszerűen tett pár francia politikusnál s néhány színházi este” (31.). „Az esetek többségében francia lapok nyomán írta cikkeit, sokszor még színházi kritikáit is” (Vezér Erzsébet: Előszó a jegyzetekhez AEÖPM V. 296.; l. még az 1904. jún. 23-i levelet). Vezér Ady párizsi cikkeinek közreadása (AEÖPM V., VIII.) után megjelent tanulmányában (Ady és Franciaország. Eszmei és irodalmi találkozások. Tanulmányok a magyar–francia irodalmi kapcsolatok köréből. Bp., 1970, 289–313.; újból V. E.: Ady. Bp., 1994. 83–129.) megerősíti állítását: Ady „teljesen birtokba veszi Párizst anélkül, hogy annak társadalmi életébe bejutni igyekezett volna, […] Annyira azonban nem maradt kívül a francia életen, mint ahogy eddigi életrajzírói állították. […] Voltak futó ismeretségei, jellegzetes, élményt adó figurák. […] Sznobság és előítélet nélkül veti bele magát Párizs mindennapi életébe. […] Első párizsi tartózkodásának tíz hónapja alatt több mint 200 cikket, tudósítást küld haza. […] Ahogyan eltervezte, valóban jelen van minden nevezetes tumultusnál. Anarchista gyűléseken csakúgy, mint diáktüntetéseken. […] Rója a kiállítási termeket. […] Elvegyül a tömegben Párizs népünnepélyein. […] És mindenről érdekes, színes, élménygazdag beszámolót küld a magyar lapoknak. […] Gyakran olyasmit is tud, amit csak bennfentes párizsi tudhat, […] újságcikkeiből ugyanolyan hitelesen, életszerűen és vonzóan kerekedik ki a francia „belle époque” tarka-mozgalmas képe, mint a franciáknál újabban kultuszszámba menő visszaemlékező dokumentumgyűjteményekből.” (I. h. 86–88.) – A francia szellemi életben való elmerülésre, a személyes ismerkedésre zavaró, visszatartó hatása volt Ady gyenge idegen-nyelvi készségének, a gondolati gazdagság és a nyelvi kifejezési gyarlóság ellentétének. A párizsi évekre vonatkozóan l. még Kovalovszky Miklós összeállítását: EmlAE III. I. fejezet.

a Budapesti Hírlapnak kvázi levelezője leszek: Ady pesti útjának egyik fő célja volt, hogy valamelyik (esetleg több) fővárosi lappal szerződést kössön párizsi tudósítói megbizatásra. Ezt azonban nem sikerült elérnie. Azok a lapok, amelyekhez összeköttetése volt, nem tudtak vagy nem akartak állandó tudósítót szerződtetni. Révész Béla szerint Ady a BN, a BH, a PN és a PH szerkesztőivel tárgyalt (RAöl 77.). Legtöbb eredményt a BH-nál ért el. Szerződést ugyan nem kötöttek vele (erre vonatkozik a „kvázi”), de megígérték, hogy Párizsból küldött írásait leközlik, és soronként fizetik (l. Bölöni 29.; AEÖPM V. 294. és az 1903. dec. 14-én Brüll Bertának, ugyanakkor Bíró Lajosnak, 1904 októberében Bíró Lajosnak írott leveleit és azok jegyzeteit). A BH-nak küldött tudósításokat Vezér Erzsébet gyűjtötte össze az AEÖPM V. kötetében. (L. még a 113. sz. levél jegyzetét.)

Szándékom érdemes előadásokat meghallgatni az egyetemen: Kont Ignác magyar irodalmi előadásait hallgatta meg néhányszor Lédáékkal a Sorbonne-on (l. Ady levelét Bölöninek 1904. ápr. 30., máj. 11. és Bölöni 35.).

Később intervjukat eszközlök: Első párizsi útja alkalmával erre nem került sor. 1906-ban, illetve 1907-ben látogatta meg Alexandre Millerand-ot és Jean Allemane-t (AEÖPM VIII. 202., 214., 504., 513., 531.).

a szocziáldemokrata nevezetességeket akarom első sorban megközelíteni: Az előbbieken kívül Jean Jaurès és Gustave Hervé meglátogatását tervezte (AEÖPM VIII. 531.). Ők valószínűleg nem fogadták (Vezér i. m. 91.).

Bíró Lajoshoz és Somló Bódoghoz írott levélben: L. a nov. 21-én írott (92. és 94. sz.) leveleket.

A Napló: a NN.

Bródyt, Vészit s a többit ismét aligha keresem meg: Bródy Sándorra azért neheztelt Ady, mert nem írt új verseskötetéről, a Még egyszer-ről, s nem közölte a Jövendő számára beküldött cikkét a nagyváradi szabadkőműves kongresszusról (l. az okt. 4-i, 77. sz. és az okt. 19-i, 84. sz. levél jegyzetét). Ady október utolsó hetében járt Budapesten, s útjáról feltehetően a szokott részletességgel beszámolt Diósiéknak. Ez a levél azonban nem került elő. „Vészit és a többit” valószínűleg azért kerülte Ady, mert párizsi útjának tervét nem támogatták, sőt pesti elhelyezkedésre akarták rábeszélni.

Szemere Miklóssal, Vázsonyival s a szocziáldemokratákkal és Tisza premierrel lesz végeznivalóm: – Szemere Miklós (1856–1919) politikus, író, versenyistálló-tulajdonos, dúsgazdag nábob, aki hatalmas vagyonát lóversenyen és kártyanyereségeivel szerezte. Politikai szereplését, képviselővé választásának korrupt módszereit, a nevével alapított jobboldali egyetemista „Szemere Miklós asztaltársaság” működését Ady többször is tollhegyre tűzte (AEÖPM II.2 199., III. 81., IV. 169. stb.). Azonban közismert volt Szemere bőkezűsége és vonzódása az írókhoz. Mecénása volt többek között Krúdy Gyulának, Bródy Sándornak is (l. Kellér Andor: Zöld gyep, zöld asztal, Bp., 1964. 78., Lengyel 145.). Szemere Ady párizsi útjának terveiben mint pénzforrás szerepelt. Újházi Ede vállalta a közvetítő szerepét, „az ő tiszte lett volna, hogy Meszlényi Adrienne – nagyon szép, nem nagy tehetségű, de nagyon ambiciózus színésznő – pártfogását szerezze meg, mert akkor aztán nyert ügye van Szemerénél. Ady, valahányszor Érmindszentről Pestre jött, órákat töltött Újházi társaságában. Eredmény nélkül.” (Lengyel 145.) Az ügy fejleményeiről későbbi leveleiben Ady Brüll Bertát és Bíró Lajost tudósította (l. az 1903. dec. 2., dec. 14. és az 1904. jan. 11-i, 107., 113., 130. sz. leveleket), ezekből tudjuk, hogy nem sikerült Szemerétől pénzt kapnia, ill. nem is kért, csak ajánlóleveleket. Pénzkérési kísérletéről tanúskodik az első fennmaradt levele, amelyet néhány nappal megérkezése után Párizsból írt (136. sz. levél). Ebből kitűnik, hogy személyesen talán nem is találkozott Szemerével, a szeszélyes nábob nem fogadta. – Vázsonyi Vilmos – l. a 37. sz. levél jegyzetét. – a szocziáldemokratákkal … lesz végeznivalóm: Lehet, hogy Ady már akkor a Népszavához keresett kapcsolatot, talán itt is párizsi tudósításai elhelyezésére, de valószínűbb, hogy a francia szociáldemokrata vezetőkhöz kért ajánlást. Ady a Nagyváradi Naplóban már rendszeresen foglalkozik a szociáldemokrácia fővárosi és helyi politikai tevékenységével (AEÖPM IV. 310.). Kik az izgatók? c. cikkét a Népszava teljes terjedelmében közölte (AEÖPM III. 157.), riportot készített a nagyváradi szociáldemokrata munkásvezetőkről (AEÖPM IV. 69–75.), előadást tart a tudományos szocializmusról, s egyre inkább az a felismerés erősödik benne, hogy „reakció ellen csak egymaga a szociáldemokrácia küzd” (AEÖPM IV. 55.). – Tisza Istvántól Szilágy vármegye ösztöndíjának megerősítését, valamint „közoktatási és sajtóügyi tudósítói” megbízást akart kérni (l. az 1904. jan. 11. és márc. 30-i leveleket.

Tasnád: (Taşnad, Románia) nagyközség, járási székhely az egykori Szilágy vármegyében, Érmindszenttől mintegy 15 km-re. 1901-ben itt választották képviselővé Szemere Miklóst. Ady valószínűleg a helyi szabadelvű párti vezetőktől kért ajánlást Szemeréhez, de lehet, hogy az úticél pénzszerzés, kölcsönkérés volt a helyi takarékpénztártól vagy ismerőstől.

grandseigneur semmi esetre sem leszek: Ady Lajos leírja, hogy nagy nehézséget okozott bátyja útitervének „pénzügyi alátámasztása. Otthonról mintegy havi 100 koronát várhatott csak (ebből 50 K-t az édes anyánk adott). A kiutazásra s garderobe-jának felfrissítésére azonban egy összegben mintegy 2000 koronára volt égetően szükség, s ennek az összegnek csak egy töredékét tudta fedezni anyánk, s ezt is már csak váltókölcsönből.” (AL 93.) A szülők ilyen mértékű rendszeres havi támogatását más forrás nem erősíti meg. Ady – anyagiakról írva – nem említi az otthoni segítséget. Bírónak írott (130. sz.) levelében így fogalmaz: „Hazulról egyelőre nem kérek”. Hazulról pénzt kérő, sürgető levél nem maradt fenn, ha lett volna is, azt az édesanya megsemmisítette volna. Az Ady Lajos által jelzett összeg túlzás lehet, a család segítségének túlhangsúlyozása. Ady anyagi gondjairól legőszintébben Bíró Lajosnak vall, l. a 92. sz. és az 1904. jún. 23-i levelet.

temesvári meghívás: a BN-hoz és az 1904-ben induló Temesvári Hírlaphoz hívták (l. a 81. sz. levelet). „Az volt a hír az újságírók között, hogy igen jól fog fizetni a temesvári lap” (Lengyel 25.).