# 90. Ady Endre – Brüll Bertának

[Érmindszent, 1903. nov. 17.]

Édes Bertuska, mi van Magával? A Maga leveleit, ott Nagyváradon, hacsak konflissal nem küldi, nem sikkasztják el. Miért nem ír hát? Azért, mert látja, hogy szükségem van a Maga üzeneteire? Vagy történt valami Magával? Mióta megírta, hogy az a bizonyos levelem csakugyan elsikkadt, én immár harmadszor írok s Magától egy sort se kapok. A…l sem írt újra. Ugy érzem magam, mint valami deportált gonosztevő. Nem hiában féltem én ettől az interregnumtól. Budapestre nem merek fölmenni, mert akkor a párisi utamra nem készülhetek s ottragadhatok. Egy czikkem a Hétnél, kettő a Jövendőnél, egy az Új Időknél fekszik. Persze fent kellene lenni a nyakukon. Ehhez vannak ők szokva. Arról pedig fogalma sincs, hogy bántja ez az író embert. Ez az oka, hogy a darabommal sem tudok haladni. No meg a legnagyobb oka ideges, beteg lelkiállapotomnak ez a nagy csönd, mely állandóan ébrentartja bennem a mementót: „Párisban kellene lenned!” Ráadásul Maga nem ír. Bertuska, én borzasztót teszek! Odaszaladok egy délutánra, pedig ez ellen – mint tudja – elvi irtózásaim tiltakoznak. Ha holnap levelet nem kapok, akkor….. Akkor igen-igen siralmas, gonosz <.> napom lesz, érzem előre. Ne legyen ilyen rosz édes jó Bertuska. Lelkéből könyörög s üdvözli magát kézcsókoló híve: Ady Endre kedd d.u. 5 1/2 óra.

## 90. Ady Endre – Brüll Bertának

[Érmindszent, 1903. nov. 17.]

K: OSZK – Levelestár növn. 1935/86/28 – Hajtott levélpapír – 2 f (1. f. r-v, 2. f. r) – 113 x 175 mm – Tintaírás – Pr.: vétel Lantos Adolftól 1935. – Gépelt másolat: MTAKK – K 14/4.

Dat.: a levélbeli „kedd” a tartalomból következtetve nov. 17.

M: RAéL 290–291. – RAöl 221. – AEvl 63–64. – AEl I. 101–102. (pontatlan szövegek).

Az AEvl keltezése (nov. 3.) téves (az AEl I-ben már jó keltezés van), ez a levél csak a nov. 10-i kelettel közölt után s a nov. 21-én kelt előtt íródhatott. A két dátum között csak egyetlen keddi nap van: nov. 17.

A…l [Adél] sem írt újra: Léda előző levelét nov. első napjaiban kaphatta Ady. (L. az előző levél jegyzetét.)

Egy czikkem a Hétnél, kettő a Jövendőnél, egy az Új Időknél fekszik: a Jövendőhöz, Bródy Sándor folyóiratához az Ars muratorum liberorum című cikkét és a Csókok a Karszton című tárcanovelláját küldte be. Az elsőt a lap nem közölte, a második a 44. számban, dec. 13-án jelent meg (l. AEön 126–128.). A Hétnek és az Új Időknek küldött cikkekről közelebbit nem tudunk, egyik folyóiratban sem jelent meg ebben az időben Ady-írás. (L. még a 84. sz. levél jegyzetét.)

a darabommal sem tudok haladni: Adynak A műhelyben című egyfelvonásos színképét 1902. szept. 27-én mutatta be a nagyváradi Szigligeti Színház. Ez a költő egyetlen színpadi műve. A darabírás gondolata azonban csaknem haláláig foglalkoztatta, erre írásaiban, leveleiben többször utal.

A NN-ban 1903. máj. 29-én (121. sz. 6–7.) cikk jelent meg „Somogyi Károly tervei – előkészületek a nagyváradi szezonra” címmel, amelyben a színházigazgató beszámol a következő évad újdonságairól is, köztük Ady készülő darabjáról: „Érdekes lesz végre annak a nagyhatású és új levegőjű színdarabnak a bemutatója is, amelyet jeles munkatársunk, Ady Endre ír most a Magyar Színház részére, s amely Nagyváradon is az őszi szezon elején kerül bemutatóra.” Ugyancsak a NN-ban jelent meg nov. 10-én (257. sz. 6.) a következő kis hír: „Ady Endre lapunk kiváló munkatársa ez idő szerint érmindszenti tuskulánumában egy háromfelvonásos poétikus dráma befejezésén dolgozik. Akik ismerik és értékelik Ady Endre vulkánikus erejű izzó talentumát, előre is meg vannak győződve, hogy ez a színpadi mű egyik becses alkotása lesz a magyar literatúrának. Ady Endre drámáját a Nemzeti Színházhoz nyújtja be, ahol az főként Újházy Edének, az Ady talentumáért rajongó mesternek sürgetése folytán esetleg még e szezon folyamán színre kerül.” A hírt stiláris változtatásokkal a Szilágy (nov. 12., 46. sz. 3.) is átveszi.

A dráma azonban csak ígéret maradt, sohasem készült el. Erre utal nyolc évvel később Bíró Lajos is Hun legenda című, Márkus László verses drámájáról szóló cikkében (Auróra 1911. jan. 31., 1. évf. 1. sz. 34–35.). Bíró az új magyar irodalomból a verses drámát hiányolja: „Verses darab: otrombán hangzik ez így; egy külsőség akar itt megjelölni valamit, ami gazdag tartalom is. Az olvasó meg fogja érezni mit jelent ez, ha hozzáfűzzük, hogy valami olyan csodálatos, friss nagy szellemi golfáramra gondolunk, mint amilyen csodálatos nagy lélekzetvétel, álomból való ébredés a magyar lírában az Ady Endre poézise volt. Ki tudja: voltak is talán, akik a magyar verses darabot (milyen otromba ez a szó) szintén Ady Endrétől várták. Ő nem hozza. Egy fél ígérettel megígérte.” (L. még AL 89., Hegedűs: AEnn 248., 256., 321.; Atrag II. 101–103.; EmlAE II. 238.; AEÖPM IV. 295., X. 375–376.)

A drámaírásról szóló újsághírt 95. sz. levelében is említi Ady. Belia szerint a darabnak „valószínűleg csak a csírája volt meg, s próbálkozásait megsemmisítette” (AEl I. 364.).

Odaszaladok egy délutánra [Nagyváradra], pedig ez ellen – mint tudja – elvi irtózásaim tiltakoznak: Ady majd négy évi tevékenysége alatt „a legjobb váradi újságíróvá emelkedett”, „a város legjobb elméinek, vezető szellemeinek” baráti megbecsülését élvezi. „A váradiak … szinte kezdettől figyelemmel és érdeklődéssel kísérték a fiatal újságíró útját”, s bár „a polgári társaságon kívül élt, szinte társadalomkívüliségben” (Kovalovszky Miklós: A Maradandóság Városától a Vér Városáig = Alföld 1971. 11. sz. 53–54.), közismert, népszerű ember volt városszerte. A távozását megelőző hónapban azonban a Léda-szerelem és a NN-tól való megválása miatt Fehérék leplezetlen haragjától szított kíméletlen kisvárosi pletykálkodás középpontjába került, s ez egy időre szembefordította a váradiakkal: csak egy-két kedves emberétől búcsúzott el (l. a 79. sz., Diósiéknak írott levelét) és párizsi útjáig csak titokban látogatott vissza.