# 52. Ady Endre – Diósi Ödönnének

[Nagyvárad, 1903. szept. 6.]

Csókolja a kezét

Ady Endre

Nagyvárad 903. szept. 6.

[Címzés:]
Őnagysága
Diósiné Brüll Adél urnőnek
Nagyvárad
(Főutcza, Markovics-
házzal szemben.)

## 52. Ady Endre – Diósi Ödönnének

Nagyvárad, [1]903. szept. 6.

K: Nagyváradi Ady-múzeum – Gépelt másolat: MTAKK K 18/120. – mf: MTAK Mikrofilmtár A. 302/I. – Színes képes levelezőlap: Nagyváradi EMKE kávéház belső képe – 85 x 131 mm – Ady szavai a képes oldalon – Tintaírás – Pr.: Brüll Berta ajándéka a Múzeumnak 1943?

Dat.: fpb: Nagyvárad 1903. szept. 6. É 8. – épb: Nagyvárad 1903. szept. 6. É 9.

M: Varga József: Beszámoló – Hegedűs: AEN 121., faksz.: 120/121. – AEl I. 75.

Diósi Ödönné Brüll Adél (Nagyvárad, 1872. szept. 1. – Budapest, 1934. jan. 18.): Ady szerelme, verseinek Lédája. Apja Brüll Sámuel, anyja Stern Cecília. A nagyszülőket Nagyvárad leggazdagabb zsidó családjai közt tartották számon. Bár Brüll Sámuel vagyona nagy részét tőzsdén elvesztette, a család megőrizte társadalmi tekintélyét és rangját. A három lány közül Adél volt a legidősebb; ő kilenc éves korától öt éven át egy bécsi leánynevelő intézetben tanult, utána gazdag polgárcsaládok szokása szerint nevelőnők voltak mellette. A feltűnő szépségű lánynak sok udvarlója akadt a helyi garnizon katonatisztjei közül is. Talán a család vagyoni hanyatlása miatt vagy más okból házasság nem jött létre az emlékező ismerősök által legkitartóbb udvarlónak tartott Ordódy Pál főhadnaggyal, a városszerte ismert hosszan tartó, bizalmasnak mondott kapcsolat ellenére sem. Adél 1897-ben, 25 évesen Diósi Ödönnel, egy helyi cégfestő kisiparos, Diósi Ferenc fiával kötött házasságot – szerelem nélkül és rangon alul. Üzletember férje működési helyére, Szófiába vitte a fiatalasszonyt, ahonnan üzleti bukása (hitelezési csalás vádja?, titkos kártyabarlangjának lelepleződése?) miatt 1900-ban menekülésszerűen távozniuk kellett. Diósi az anyagi csődből felesége családjának támogatásával szabadult ki, viszonzásul a Brüll lányok iránt anyagi kötelezettség terhelte. Diósiné a család rosszallása ellenére kitartott férje mellett, vállalva és szenvedve az anyagi és erkölcsi csőd szégyenét, követte őt Párizsba, ahol néhány szűkös év után a férj üzleti sikerei lehetővé tették, hogy az asszonyt ismét társadalmi rangjához méltó körülmények közé juttassa. Így jelenhetett meg Diósiné „párizsi dámaként” 1903 nyarán Nagyváradon családja látogatására.

1903. július első felében, 12-e előtt érkezett Nagyváradra. Ezt bizonyítja a férjének szóló levelezőlap, amelyet apósával együtt írt Barabás Béla helyi képviselő beszámolójáról (PIM V. 4709/93. Révész hagyaték; faksz. RAéL 143.). Meglátogatta Fehéréket, de csak a férjet találta, barátnője, Fehérné nyaralt. (Távolléte júl. második felétől aug. közepéig tarthatott – l. Hegedűs: AEN 120–121.) Fehér Dezső a NN szerkesztőségében bemutatta Diósinénak Adyt.

Ez volt-e a szerelmet ébresztő találkozás, vagy a később, aug. végén, szept. elején Fehérné által szervezett kávéházi este? Találkoztak-e még Pestre utazásuk előtt, és ha igen, mikor? Biztos válasz nincs e kérdésekre.

Diósiné e jegyzetben közölt visszaemlékezése szerint Fehérné nyaralás utáni jelentkezésétől az elutazásig még négyszer találkoztak. Révész Diósiné sugallta változata „az ismerkedés suhanó három napját” említi (RAéL 71–73., 76–78.).

Fehérné – Dénes Zsófia által lejegyzett emlékezése szerint – nyárvégi hazaérkezése után, megtudva, hogy Diósiné többször kereste, rögtön felhívta telefonon. Barátnője még aznap felkereste. Sugárzott róla a jómód, szépség és elégedettség. Elmondta, hogy már csak pár napig maradhat Váradon. Találkozást beszélnek meg aznap estére a Royal Kávéházban. Diósiné kérte, hogy Fehérné neki is hívjon partnert, s megnevezte nyári lovagját, Halász Lajost. Fehérné, akinek városszerte ismert viszonya volt Halásszal, választás elé akarta állítani partnerét, s úgy hívta meg, hogy nem árulta el, ki lesz a társaságban. Halász, ahogy meglátta Diósinét, megfutamodott. Így került sor Ady meghívására. Ő vonakodva tett eleget Fehérné kérésének. A társasághoz megérkezve Diósiné mellé ült. Az asszonyban a hiúságán esett friss sérelem, hogy Halász cserben hagyta, fokozta a hódításvágyat. Varázsa rögtön lenyűgözte Adyt. A társaság másnap reggelig együtt maradt, hazakísérték Diósinét. Az estet követő napon Ady titokban Pestre utazott Diósinéval. Az időpont és az időtartam ebből az emlékezésből sem derül ki (Dénes: Akkor 179–187.).

Brüll Berta, Diósiné húga nem volt személyes tanúja a történteknek, nem tartózkodott akkor Váradon. Az általa elmondottakat nénjétől hallotta (EmlAE III. 131–135.). De lényeges elemei emlékezésének, hogy „Váradra természetesen nem azért jött Adél, hogy Ady Endrével megismerkedjen”, s a költő „forró levelei” teljesen érthetők, hiszen „rögtön, az első félórában tüzet fogott”.

Különös, hogy a Diósinénak szept. 6-án Váradról Váradra küldött levelezőlap az emlékezések egyik változatába sem illeszthető bele. A felvevő posta (a nagyváradi 1-es postahivatal) É 8-as napszakbélyegzője 20 órát jelent. Ekkor kezelte és továbbította a lapot. Az érkeztető (2-es) postahivatal É 9 = 21 órai bélyegzőjéből és Diósiné emlékezéséből arra lehet következtetni, hogy a lapot aznap (vasárnap este!) már nem kézbesítették, csak másnap, 7-én reggel. Révész és Fehérné nem tud a levelezőlapról. Ha ez a lap a Diósiné által említett „első pár sor”, amit a kávéházi este után kapott, időben nem egyeztethető össze a Fehérné által elmondottakkal. Brüll Berta szerint a lapot „aznap este írta Ady, amikor délelőtt megismerkedtek”, és idézi, amit később neki erről elmesélt: „Előbb az ablaka alatt járkáltam, mint egy szerelmes diák, és aztán a kávéházból küldtem azt a kártyát” (EmlAE III. 132.). Ebbe az időrendbe sem illeszthető bele a Fehérné-féle változat.

Ha a Révész által többször említett – bizonyára Diósinétól hallott – három napot vesszük alapul, ez a három nap szept. 5–6–7. lehetett. Szept. 5-én, szombaton Diósiné Fehérnét meglátogatva, a szerkesztőségben (másodszor?) találkozik Adyval. A két asszony estére kávéházi búcsúzkodást beszél meg. Ezen Ady is részt vesz (egyik részről sem előre elhatározott szándékkal). Másnap, vasárnap este írta Ady a lapot, Diósiné hétfőn reggel kapta meg, s délután utaztak Pestre. Lehet, hogy a lap „valami megbeszélt híradás, jeladás” volt (Hegedűs: AEN 122.), talán a pesti útra vonatkozott. Kedden, 8-án Kisasszony napja volt, ünnepnap, de a NN megjelent. Ady talán előre dolgozott elutazása előtt (l. Dénes: Akkor 187.). Az AEÖPM IV. kötetében szept. 7. és 12., ill. a kétes hitelű szövegek fejezetében 6. és 9. között nincs cikke.

E levelezőlappal indul el Ady leveleinek áradata a Pesten tartózkodó Diósinéhoz. Az asszony válaszaiból 1909 júliusáig egy sem maradt meg, talán visszakérte és megsemmisítette őket (l. a Bevezetést).

A költővel való megismerkedés előtörténete az ún. Léda-legenda, Ady hat évvel későbbi önéletrajzának egy utalásából ered: „nyilván elpusztulok vagy nagyon okos életbe kezdek, ha nem jön el értem valaki. Asszony volt, egy hozzájutott versem küldte, megfogta a kezemet, s meg se állt velem Párizsig…” (AEÖPM IX. 344.). Hogy ez Ady hálás megszépítő „érzelmi gesztusa”, „poetizálása”-e vagy Diósinéé amit Ady elfogadott, magáénak vallott, az homályban marad. (A későbbi önéletrajzokból ez az állítás kimaradt.) Ady Lajos, bizonyára bátyjától hallva, így fogalmaz: „Léda asszony […] Párizsból megállapította, […] hogy kár annak a fiatal hírlapírónak váradi karriert […] csinálni meg, s mint később maga is elmondta [kiemelés tőlem V. L.], 1903 nyarán már azzal a tervvel jött haza Nagyváradra, hogy Várad hínárjából Bandit kiemeli, s viszi magával Párizsba” (AL 91.). Révész – Diósiné elbeszélésére hivatkozva – bővíti tovább a legendát. (RAéL, RSle, ill. RAöl). Első könyvében (RAéL) a személyes találkozás előtörténetének négy esemény-része van.

1. Az „erkély-jelenet”. Diósiné valahol egy tengerparti erkélyen találkozik először Ady nevével egy nagyváradi újságban a Fantom (későbbi címén Az én menyasszonyom) c. verse alatt (RAéL 55–56.). „Léda lelkét eljegyezte már a pillanat, amikor elsőnek, egyedül Ady Endre hozzátévedt novicius-versében felismerte a géniusz szárnybontását” (RAéL 254.). 2. Férjével is beszélgetett a „nagyváradi tüneményről”, és mindketten megállapították: „Kár az ilyen tehetségnek Váradon pusztulni…” (RAéL 63.). 3. Diósi Ödön apja ír fiának, hogy fiatal váradi újságíró ismerőse, Ady Endre Párizsba készül tanulmányútra, „fogadják őt barátságosan” (RAéL 67.). 4. Diósiné 1903 nyarán anyja és testvérei látogatására Váradra készül. „Elgondolta azt is, hogy Ady Endrét megismeri, hiszen a választ is hozta a hozzájuk érkezett levélre.” Három és fél éven át kísérte figyelemmel Ady írásainak „szépségét, varázsát, és misem természetesebb, minthogy Léda vonzódással gondolt arra, hogy megismerje” (RAéL 71.).

Diósi Ödön halála után Révész megírhatta második könyvében a férj szófiai vagyoni bukását, házasságuk válságát is. Könyvében az 1903 nyarán Váradra érkező Diósiné nem csupán a jólétben élő, kultúrát szomjazó szépasszony. „Pontos portréja” a „Zűrzavaros ifjú melódiák” kezdetű verses ajánlásból „emelkedik fel” – „titkokat elérve” (RSle 27., ill. RAöl 271.). Világa „daltalan világ”, „hol fél kínok, fél vágyak égnek”, „hol az élet fájó nagy kérdés”. Az első kötetbeli legendára a második kötetben már csak egy összetett mondat utal, az előbbieknél sokkal bizonytalanabbul: „Valóban úgy van, hogy ez a mindig nívót sóvárgó asszony, Ady tehetségét a maga számára felfedezve, készülődött is arra, hogy a régen figyelt vidéki újságírót a magasságba felemelje.”

Míg az első könyvben Révész a Diósinétól hallottakra hivatkozik, a másodikban csak a „naplóra” történik hivatkozás.

A naplónak nevezett 13 lapos kézirat valójában Diósiné visszaemlékezése, amelyben röviden, időrendben „feljegyezte az Adyval való ismeretségének egy-egy jelentősebb mozzanatát, ez az írás is elénk került” – írja Révész (RSle 46., RAöl 294.). Feltehető, hogy Diósiné Révész Béla kérésére írta meg visszaemlékezését, de az csak halála után, Ady leveleivel együtt került Révész birtokába. (Kiadását l. Vitályos 3–7., 21–47.) 1903 nyarára–őszére vonatkozó része a következő:

„Megismerkedtünk 1903 nyarán, amikor én édes anyámnál voltam látogatóban. Pár pillanatig láttam csak F. D. [Fehér Dezső] szerkesztőnél. Meghívtam F. D.-t, jöjjön ki hozzánk látogatóban és mondtam hozná el majd A[dy]t is. Nem jöttek. Vagy egy pár hét múlva jött F. D. felesége, én éppen csomagolásban voltam; egy-két nap múlva akartam elutazni. F.-né sokat beszélt A[dy]ról, kért fogadnám el, nagyon óhajtana kijönni, de nem mer. Kijött még aznap. Találkoztunk még egyszer Fehérnénél egy pár pillanatra hol az édes anyámmal együtt voltunk és aznap este egy kávéházban voltunk mindannyian. A[dy] hazakísért édes anyámat és engem. Másnap reggel kaptam az első pár sort tőle. Délben találtam az utcán, keresett volt engem mint mondta a temetőben édes apám sírjánál, de én ott már reggel voltam, délután utaztam Pestre és ő is utazott. Egy hónapig voltam talán Pesten, hová ő gyakran de nagyon rövid időre fellátogatott. Némelykor későn este érkezett és az éjjeli vonattal visszautazott. Akkor ígérte meg nekem, hogy írni fog, kiszabadítja magát Nagyváradról és jön Párizsba. »Csináljon belőlem valamit, amit maga akar« mondta. Akarom, maga legyen Magyarország első költője, mondtam én mindég, mire ő szégyenlősen lehajtotta a fejét. »Hogy beszélhet így« mondta mindég. Majd meglátja hogy így lesz. (Erről különben sok levél szól, melyek még hál’Istennek megvannak. A többi ottveszett a nagy débacle-nál Párizsban.) Elkísért Bécsig mikor utaztam.”

A „kiszemelés” és a „misszió” legendája Ady Endre, Ady Lajos, Benedek Marcell, Révész és Bölöni nyomán általánosan elfogadottá, közhiedelemmé vált. (Nagy Andor: Tavasz Váradon és Dutka Ákos: A „Holnap” városa c. könyvében is ez olvasható.) A legenda első „visszavonása” Diósiné visszaemlékezése: feltűnő, hogy egyetlen olyan eseményt sem említ, amelyre a legenda épült. Ez az írás sokáig ismeretlen maradt, Révész szétszórtan közölt részleteiből nem világlott ki a lényeg.

Az első cáfolatot a legendára Ady Lajosné (Dénes Zsófia) könyvében találjuk (ALné 57–58.). Dénes Zsófia Fehér Dezsőné elbeszélése nyomán leírja, hogy Diósiné nem Ady megismerésére jött Váradra: családját jött látogatni, s hamarosan lovagjául szegődött a város egyik ismert gavallérja, aki heteken át udvarolt neki a költővel való megismerkedés előtt. Terjedelmesebben és részletesebben, de tartalmilag azonos eredményre jutva írja le az eseményeket Dénes Zsófia másik könyvében is (Dénes: Akkor). A tévedésekre rámutatva, de a lényeget megerősítve összegezi a legenda cáfolatára vonatkozó adatokat és véleményeket Hegedűs Nándor (AEN, AEnn). A kérdés összefoglalását l. Kovalovszky EmlAE III. 107–362., bibliográfiai utalások nélkül Kovalovszky Miklós: Léda: legenda és valóság. Bp., 1980.; l. még Koczkás Sándor jegyzetét: AEÖV I–II. 488–492. lapjain és Király István: Léda-legenda I. Léda, a felszabadító. Király I. 395–403.

A legendaoszlató írások alapján tudjuk, hogy Diósiné nem Ady kedvéért érkezett Váradra, megismerkedésük jóval érkezése után, Fehérék révén, véletlenül történt. A nyár folyamán különösen Halász Lajost tüntette ki vonzalmával. Őt még a költő hirtelen fellobbanó érzelmének, (szerelmi vallomásának?), tudomásul vétele (és viszonzása?), az egymásra találás bensőséges percei-órái után is fogadja pesti szállodai szobájában. Itt találja őket Ady „félreérthetetlen helyzetben”. Ez az a „bántó, képzelhetetlenül tragikus” esemény a szerelmük kezdetén (l. Bölöni (1955) 27.; Hegedűs: AEN 123–136.; Hegedűs: AEnn 439–443.; EmlAE II. 589.), amely a féltékeny szerelmest kétségbeesésig fokozódó gyötrelemmel szenvedteti. Ez magyarázza a zaklatott, dúlt idegállapotban írt könyörgő, vádló, bocsánatkérő és szemrehányó szeptemberi leveleket.