# 120. Ady Endre – Somló Bódognak

[Érmindszent, 1903. dec. 18.]

Kedves Tanár Ur, azóta Nagyváradon is jártam. Inkognitó. Bíró Lajos kedves barátom vendége voltam egy éjszakán, reggel lefüggönyözött kocsiban hajttattam[!] egy szeretetreméltó famíliához s egész napot ott töltve éjjel utaztam Budapestre. Bántott nagyon, hogy Önt nem láthatom. Így kellett azonban cselekednem, mert Nagyváradon a hazai viszonyokhoz képest is sok a piszok s mosakodó kúrám közben nem akartam magam ismét inficiálni. Pesten ezuttal csodás melegség fogadott. Képzelje (pirulok) még a „B. H.” is jóbarátom. Különösen kedvesek azonban Vészi és Braun, kik minden áron le akarnak beszélni a párisi tervről s a „B. N.”-nál tartani. Ez azonban lehetetlen. Január 19-én megyek Párisba – minden áron, bár Vészivel s Braunnal mégis csak szebb volna együttdolgozni, mint Fehér Dezsővel és Pásztor Edével. Mindegy. Mint Bródy Sándornak magyaráztam Pesten, annyira vagyok, hogy egész valóm egy szinte betegesen tüzes, lázas vágy Páris után s a hazai piszok elől. Nem is magyarázok önmagamnak semmit. Megyek s vége. Örülök, hogy ez egyszer egy mindennél hatalmasabb vágyam nem is olyan nehéz betelíteni. A Jövendő 43-ik számában jelent meg egy kicsi versem s talán vasárnap fog megjelenni egy hosszabb s a[!] Színház kunyorált ki tőlem előző számába egy verset. Fél-érzések, gyöngeségek. Föl fog emészteni a tehetetlenség, amely a közlés első pillanatában a leghatalmasabb érzéseimnek gátakat rak. Két angol poétáról olvasok csodaszép írást. Házaspár voltak. Két teljesen kiformált, kiművelt, gyönyörű lélek. De öröklött nagy jómódba születtek, bejárták a világot, hol csak angol valaha barangolt, korán tanultak nyelveket, olvastak…. Én?… Undorodom magamtól s a környezetemtől, emlékeimtől. Egy kicsi véletlen, hogy Krüger Aladár nem vagyok… Ilyen és ilyes tépelődések között – nem dolgozom. Várom a csodát Páristól. Pedig a szerecsennek diplomával, frakkban is szaga van. Én magyar vagyok, a leghaszontalanabb fajtából s még a legmerészebb szárnyalásom is csak kuslogás. Lássa, fél évvel ezelőtt beszéltem Bíró Lajosnak, milyen lesz az én jövendő hangom s most olvasom, hogy Jehan Rictus az én meg sem született dalaimat megírta. Nitzschét[!] még nem olvastam, mikor egyik régi versem megírtam: „Lehullani csatázás nélkül: ez nagy s így szólni a viharban: lehullottam, de így akartam…” De azért rám foghatja mindenki, hogy Nitschét[!] kísértettem meg rímekbe transzponálni… Nem unalmasak ezek a sírások és nem komikusak? Bocsásson meg nekem. Jól esik Önnek elmondanom ezeket a sok kétség közül s hinni, hogy, nem untatom velük. Egyebekben pedig komédiázom is és igen lelketlenül. Hitem, hogy az intelligenseknek az az átkuk, hogy nem lehetnek illuzióik s nem szerethetnek bele hazugságokba s e hitem mellett erőszakosan építgetek magamnak nagy hazugságokat, olyanféléket, a melyek nem csak nekem haszontalanok és fájdalmasak, de veszedelmesek másoknak is. Sejtheti, hogy asszonyos dolgokról van szó. Az ördög vigye <é> el az asszonyokat, hogy velük még akkor is jól esik kötődni, mikor ez a kötődés nemcsak kellemetlen, de minden bizonyosság szerint csak fátumnövesztő. Január elseje előtt már ujra Budapesten vagyok s ott talán találkozhatnánk is. Nem? Nagyon szeretném. Hátha végre Jászi Oszkárral összejöhetnék. Mielőtt Bécsbe indulna: írjon, kedves tanár ur. Most is olyan jól esett, fölrázott a levele. Igaz szeretettel üdvözli híve Ady Endre. péntek este.

## 120. Ady Endre – Somló Bódognak

[Érmindszent, 1903. dec. 18.]

K: OSZK – Levelestár növn. 1950/63/4 – Két hajtott levélpapír – 4 f. (r-v) – 113 x 175 mm – Tintaírás – Pr.: Moór Jolán ajándéka 1950.

Dat.: a levél tartalma és a nap megjelölése alapján.

M: AEvl 90–92. – Lengyel 132–133. – AEl I. 129–131.

szeretetreméltó família: a Brüll család; dec. 9-én vendégeskedett náluk.

Nagyváradon […] sok a piszok: Ady hirtelen távozása a NN-tól, párisi útiterve és ezeknek okaként a Diósiné iránti szerelem emlegetése szűkebb körben ugyan, de szóbeszéd tárgya volt a városban. A rosszízű pletykák miatt megbántódva Ady megbélyegző általánosítással a várossal azonosítja az újságírókkal, színészekkel érintkezők szűkebb csoportját, akik – ha tehetségét és tevékenységét nem is ismerték, de magánéletét pletykatémaként számon tartották. Van egy kis túlzás (nagyképűség?) abban, ahogy váradi helyzetéről szól: nem akar emberek elé kerülni, mert mindenki róla beszél, lefüggönyzött kocsival közlekedik. Kényelmetlenül érezte, restellte magát a Diósiné ügy miatt. Váradról, kedves városáról, a levelekben szeptembertől januárig többször felbukkanó sommás elítélő megjegyzéseinek ez a magyarázata.

még a „B. H.” is jóbarátom: Ady restellte, hogy elveivel ellentétes irányú laphoz kellett fordulnia párizsi megélhetésének biztosítása érdekében (l. a Brüll Bertának dec. 14-én írott, 118. sz. levél jegyzetét).

Vészi és Braun, kik minden áron le akarnak beszélni a párisi tervről s a „B. N.”-nál tartani: Vészitől levelezői megbízást szeretett volna kapni, de a lapnak vagy nem volt pénze, vagy nem volt szüksége saját párizsi tudósítóra. Munkatársi szerződést ajánlanak helyette, Ady azonban inkább neheztelve kerüli Vészit, minthogy erről tárgyaljon. Végül valószínűleg megállapodtak, hogy nem állandó levelezőként, de szerényebb keretek között támogatják, beküldött cikkeit leközlik. (Vészi, ill. a BN és Ady kapcsolatáról összefoglalásként l. Kovalovszky: EmlAE II. 783–787.) – Braun: Braun Sándor, akkor a BN felelős szerkesztője.

Pásztor Ede: a NN munkatársa, Pásztor Bertalan öccse.

A Jövendő 43-ik számában: l. a Brüll Bertának dec. 17-én írott (118. sz.) levél jegyzetét.

a [!] Színház kunyorált ki tőlem előző számába egy verset: a Boldog örvény A Színház 1903. dec. 13–20. I. évf. 5. sz. 83. lapján jelent meg. A lapban, amely fejléce, (alcíme) szerint „a vidéki színházak hivatalos lapja” – 1904-ben (márc. 13–20.) még egy írása jelent meg Párizsi levél címmel (AEÖPM V. 17–18.). Vezér Erzsébet az AEÖPM V. kötetének jegyzet-bevezetőjében azt írja, hogy e lappal „való kapcsolatáról tudunk legkevesebbet”. A kapcsolat Falk Richárdnak, a lap szerkesztőjének révén jött létre. Falk Adynak debreceni újságíró társa, együtt dolgoztak a Debreczen szerkesztőségében. A Geréby Pállal 1899. máj. 4-én Debrecenben vívott párbajában Ady párbajsegéde.

Fél-érzések, gyöngeségek: Ady költői megtorpanásáról, ennek okairól l. Kovalovszky EmlAE II. 745–748. és Koczkás Sándor jegyzeteit az AEÖV II-ben. A Strófák, a Misztérium c. verseiben és a Még egyszer c. kötetbe Lédának írt verses ajánlásában [Zűrzavaros ifjú melódiák…] l. RAöl 271.; faksz. ADok. 38.) is a levélbeli keserű elégedetlenséggel vall verseiről, addigi költői teljesítményéről. Első két kötetét az Új versek megjelenése után már szégyenkezve rejtegette (l. EmlAE II. 684.; AM II. 208.).

Két angol poétáról olvasok csodaszép írást: Ellen Key svéd írónő esszéjét olvashatta Robert Browningról és feleségéről, Elisabeth Barrett-Browningról – német nyelven. A terjedelmes írás svédül 1899-ben jelent meg Människor címmel egy Goethéről írott esszével együtt. Az 1903-ban kiadott német nyelvű kötetben az írónőnek a költőházaspárról írott esszéje mellett a C. J. L. Almquist svéd költőről szóló tanulmánya található (Menschen. Zwei Charakterstudien. Autorisierte Übertragung von Francis Maro. Berlin). Petrik Géza: Magyar könyvészet 1886–1900 és 1901–1910 közötti évekre vonatkozó kötetében sem a Browning-esszé, sem a Menschen c. kötet magyar fordítása nem szerepel. Nem tud a fordításról vagy ennek, illetve az eredeti műnek magyar nyelvű ismertetéséről Hellebrant Árpád sem (A magyar philologiai irodalom EPhK 1896–1904). A könyvet Ady talán csak átlapozta, bele-beleolvasott. Amit itt említ belőle, az elsősorban az a – számára akkor különösen fájdalmas – különbség, ami a maga küzdelmes, szegényes ifjúkora és a Browning-ok élete, lehetőségei között oly szembeötlő a költővé válás útján. Erre vonatkozó néhány részlet a könyvből: E. Barrett apja gazdag nyugat-indiai földbirtokos, aki Angliában telepedett le (87.). „Az apa büszkén figyelte lánya szokatlan adottságait és megteremtette számára a lehetőséget, hogy otthon képezze magát, és a család nagy könyvtárát szabadon használhassa. Már kisgyermekkorában verselt, és tudásvágya kezdettől fogva határtalan volt (89.) […] kilenc éves korában ismerte Pope Homérosz-fordítását”. Olvasta Rousseau-t és Voltaire-t, Hume-ot, Werthert és Tom Paine-t. „Homérosz a görög nyelvet szerettette meg vele, a görög pedig a latin nyelv iránti érdeklődését keltette fel (90.). […] Később következett a francia, a német, a spanyol és az olasz nyelv, úgy hogy a világirodalom gondolkodóit és költőit eredetiben olvashatta (91.). […] Így nőtt fel Elisabeth Barrett a költészet nagyszerűségének és jelentőségének érzelemvilágában, és életének célja volt költővé lenni, és tízéves fejjel erről szőtt becsvágyóbb álmokat mint a Napoleonok (92.). […] Már tízéves kora előtt tíz szomorújátékot írt angol és francia nyelven, […] és 11 éves korában kész volt »A marathoni csata« c. »homéroszi« eposzával, amelyet apja 50 példányban kinyomatott” (93.).

Robert Browning apja banktisztviselő, de tehetséges festő, költő és kritikus is volt, s önképzéssel nagy műveltséget szerzett, ilyenformán fiának kiváló vezetője lett. „A kis fiút apja Anakreon dalaival ringatta álomba […] A fiú mélyérzelmű, csöndes, gyöngéd, anyját áhítattal szerette, vallásosságát és zenei tehetségét tőle örökölte. […] Már 5 éves korában verset írt Osszián stílusában […]. Nyolc éves korában Horatius könnyebb ódáiból fordított, […] s tíz éves volt, amikor – egy szerelmi csalódás hatására – byroni világmegvetést idéző költeményeket írt. De abban a versgyűjteményben, amelyet 12 éves korában anyjának adott, a homéroszi hang uralkodott (127–128.). […] Ebben az otthonban, a kifinomult, sokoldalú kultúra légkörében nőtt fel Browning – az egyénisége kibontakozásához legkedvezőbb körülmények között – olyan gyöngédséggel körülvéve, amely a teljesíthető kívánságokat és a józan szabadságot sohasem tagadta meg tőle (129.). […] 20 éves korában – mint maga mondja – Olaszország lett az egyeteme. Ekkor már – hála a nagyszerű és szabad neveltetésének – gazdag műveltség birtokába jutott, s nem kellett arra gondolnia, hogy kenyérkereső pályára készüljön fel.” 1851-ben a házaspár hosszú utazást tesz Olaszországban, a telet Párizsban töltik, majd visszatérnek Firenzébe (233.).

Hogy Ady valóban ismerte, olvasgatta Key esszéjének német fordítását, azt a Gróf Gobineau c. – már Párizsban írott – cikke is bizonyítja (BN 1904. ápr. 1.; AEÖPM V. 33–34.). Itt ezeket a sorokat találjuk: „Aztán az az angol poéta-pár jut az eszembe, kikről Ellen Key írt nemrégen egy könyvében, akik gyűlölték az angolokat, e »szociális barbárokat«” (AEÖPM V. 33.). E gondolat Key könyvének a következő részéből való: Elisabeth Barrett-Browning „függetlenül nemzete és környezete előítéleteitől évről-évre jobban szerette a francia irodalmat, mindenekelőtt George Sand-t és Balzacot, akiknek »Angliában meglehetősen illetlennek tartott, de halhatatlan tisztességtelenségei engem éltettek« írja Barrett; később Stendhal varázsa hat rá. Érett korában Harriet Martineau vonzotta; Byron iránt megőrizte gyermekkorának lelkesedését; mélységesen csodálta Shelleyt és Landort és teljes szívéből gyűlölte az angol »igazhitű és erkölcsös« önelégültséget, amelynek Byron is áldozatul esett. Honfitársait »szociális barbároknak« tekintette, és vonzalma mindinkább a kontinens felé húzta, »ahol az életnek érzékenyebb bőre és éltetőbb nedvei vannak«” (111.).

Krüger Aladár (1878–1952): 1900 elején, amikor Ady Váradra érkezve elfoglalja helyét a Szabadság szerkesztőségében és II. évesként a Jogakadémia 2. félévére is beiratkozik, Krüger III. éves, ösztöndíjas, a Joghallgatók Segélyző Egyletének elnöke, az Önképző- és Olvasóegylet bizottmányi tagja (l. a Nagyváradi Kir. Kath. Jogakadémia 1899/1900. évi Almanachját). A következő tanév első félévének végén végbizonyítványt nyert. Utána bizonyára ügyvédbojtárként vizsgájára készülve külső munkatársa lett a harcos katolikus Tiszántúl c. napilapnak, s vezetője és közírója a klerikális mozgalmaknak, s mint ilyen gyakran került összeütközésbe Adyval (AEÖPM III. 7., 286.; EmlAE II. 774., III. 289–296., 333–334.). Már gimnazista korában gyakran szerepelt hazafias versekkel az önképzőkörben, Nagy Andor szerint (230.) verseit jogász korában kötetben is kiadta. Bár a nagy könyvtárak katalógusaiban és Petrik Könyvészetében ennek nincs nyoma (vígjátéka az 1899-ben kiadott Húsvéti tojás, egyetlen verseskötete az 1912-ben megjelent Orgonaszó), literátor tevékenységét a helyi irodalmi kör elismerte, mert 1900. szept. 27-én Adyval egy napon vették fel a Szigligeti Társaság tagjai sorába. Később váradi ügyvédként szerkesztője lett a Tiszántúlnak, majd Budapestre költözése után az Új Nemzedéknek. Politikai pályafutása csúcsán keresztényszocialista képviselő, majd felsőházi tag.

most olvasom, hogy Jehan Rictus az én meg sem született dalaimat megírta: Rictus, Jehan (1867–1933) családi nevén Gabriel Randon francia költő. Koczkás Sándor szerint „Talán Léda, talán Bíró Lajos írt neki róla, vagy egy hozzájutott francia lapból értesült Rictus költészetének mineműségéről” (AEÖV I–II. 510.). Szerintünk Ady a Huszadik Század 1903. decemberi számának 1003–1005. lapján ismertetést talált a költő verseskötetéről: „A szegény ember megszólal. (Jehan Rictus: Les soliloques du pauvre. Dessins de Steinlen. Paris, 1903. P. Sevin et E. Rey).” Az ismertetés J. L. jelű szerzője valószínűleg Jacobi Lívia. (Róla l. a 259. sz. levelet.) Ady ismert beleérző, lényeglátó képességével erre alapozza véleményét a költőről. Az írás következő részei hívhatták fel Ady figyelmét az addig ismeretlen költőre: „Rictus szegénye […] a nagyváros kivert embere, aki hajléktalan káprázatos paloták között, kit az éhség megőröl, míg szemeláttára a fényűzés szinte önmagát emészti fel, kinek hamuszínű homloka mögött mindent befogadó, mindent megértő és minden szenvedést szító agy lobog. […] S e mély, hamvadó szemekbe pillantva valóban egy új borzongással, egy új borzadással száll szívünkre a modern ember nyomorúsága, mely a test és a lélek szenvedéseihez, vágyaihoz, pusztulásához hozzáteremtett egy új, ezerszeres szenvedést, vágyat, pusztulást: az idegekét. Jehan Rictus szegénye eszelősen dadog kenyérről, szerelemről, mint a többi mind, de képzeletét e közben őrülésig korbácsolja a modern élet paroxyzmusa.” (L. Ady önjellemzését a 93. sz. levélben.) Párizsból március 12-ére már cikket küld a PN-nak a „koldusok poétájáról”, Diósiné segítségével lefordított vers-szemelvényekkel (AEÖPM V. 12–16.).

Nitzschét[!] még nem olvastam, mikor egyik régi versem megírtam: „Lehullani csatázás nélkül: ez nagy s így szólni a viharban: lehullottam, de így akartam…”: A versidézet a Strófák I. 4. szakasza. A vers először a NN 1901. nov. 19-i számában, majd a Még egyszer c. kötetben jelenik meg (55–56.). A levélbeni központozás és ékezés eltér a kötetekben megjelent szövegtől. Több jel mutat arra (l. EmlAE II. 85–87. és AL 86.), hogy Ady már 1903 ősze előtt ismerte, „ha talán nem is olvasta rendszeresebben Nietzschét, és ösztönös lényegkiemelő képességével meglátta benne azt, amiről úgy érezte, hogy a maga forrongó, útkereső korszakában irányító jelszó, eszme lehet” (EmlAE II. 86.). Rónay György az idézett résszel kapcsolatban ezt írja: „Nietzscheánus már Nietzsche előtt is? Igen, de bizonyos megszorítással. Mert végül is mit köszönhet Nietzschének és Zarathustrá-jának? Tudatossá válását annak, ami addig tudattalan, ösztönös volt benne. Ködös, tétova káoszban ugyan, de már együtt voltak az elemek; csak a »teremtő szó« hiányzott. […] Ady új tudatról beszél, és joggal; de ez a tudat nem valamiféle árnyéké, hanem a saját énjének öntudata; páratlanságának, egyetlenségének az a tudata, amire Nietzsche eszméltette rá. Zarathustra által a saját hangját találja meg, és a saját bátorságát; ösztönzést kap arra, hogy megteremtse saját nyelvét” (Rónay György: A nagy nemzedék. Ady és lírája. Bp., 1971. 62.). L. még a 108. sz. levél jegyzetét. A közvetlenül észlelhető „nietzschei ihletés”-t mutatja ki Koczkás Sándor Az én menyasszonyom c. versből (AEÖV I–II. 329.).

Hátha végre Jászi Oszkárral összejöhetnék: Jászi akkor a Földművelésügyi Minisztérium tisztviselője s a Huszadik Század munkatársa volt. Ismeretségük Ady Lajos szerint (25.) régi keletű: Ady nagykárolyi gimnazista korában együtt járt református hittanra a nála két évvel idősebb Jászival, „későbbi baráti viszonyuk még ez időből ered”. Ennek ellentmond Jászi tartózkodó, magázó hangja az 1906 és 1908 között Adynak írott leveleiben (AEvl 205–206., 409–410.). Az utóbbit Belia György tévesen datálja 1913. ápr. 14-re. A levélben említett versekből kitűnik, hogy az Új versek megjelenése után, 1906 tavaszán íródott. Erre utalnak Dienes Valéria emlékezései is (Irodalmi Múzeum. 1. Emlékezések. Bp., 1967. 47.). A második levél [1908. okt. 16.] kelettel még mindig csupán udvarias, de nem baráti melegségű kapcsolatra utal. – A találkozás, amely a polgári progresszió egyik vezetőjének, az elvbarátnak szólt, valószínűleg nem jött létre. Ismeretségük, barátságuk későbbi keletű: Leopold Lajos hívja fel a figyelmét a kirobbanó költői tehetségre, Adyra (l. a 259. sz. levél jegyzetét).

komédiázom is és igen lelketlenül. Hitem, hogy az intelligenseknek az az átkuk, hogy nem lehetnek illúzióik: Ady itt ismét érzelmi életének zűrzavaráról, ellentmondásosságáról, szenvedélyessége végletességéről panaszkodik Somlónak. Az asszonynak tett szeptemberi vallomása így szólt: „Én akarom, hogy Maga nekem az Illúzió maradjon” (63. sz. levél). „Saját lobogásának tudatos megítélése”-ként jellemzi Koczkás Sándor a levélnek ezt a részét, a vallomásban „némi öniróniát és szorongást egyszerre megszólaltatva” – kapcsolatba hozva A fehér csönd „elűzés” motívumával (AEÖV I–II. 506.).