# 284. Ady Endre – Diósi Ödönnének

[Budapest, 1906. jún. 13.]

Édes, jó Nagyságos Asszonyom,

ezer baj és kétségbeesés után végre távozom ebből a nyomorult országból. Egy kis időre legalább. Szombaton este indulok innen, de mivel nagyon betegek az idegeim, talán Münchenben egy kis pihenőt tartok. Remélt engedelmével tudatni fogom az utról érkezésemet. Szabad lesz-e meglátogatnom? Alig várom, hogy lássam Magát. Csókolja szeretettel a kezeit

Ady Endre

[Címzés:]
Madame
Adéle Diósy
Paris.
92 Rue de Levis XVII.

## 284. Ady Endre – Diósi Ödönnének

[Budapest, 1906. jún. 13.]

K: OSZK – Fond 74/4/59 – Sűrűn vonalkázott BN levélpapír (l. a 213. sz. jegyzetet) BN borítékban – 1 f. (r–v) – 217 x 273, 124 x 150 mm – Tintaírás – A levélpapír szakadt, a boríték tépett – Pr.: vétel dr. Nádor Henriktől 1966.

Dat.: fpb: Bp 906 jun 13 – épb: Paris 06–6–15

M: RAéL 163. – RAöl 129. – AEvl 151. – AEl I. 214.

Egy kis időre legalább: Ekkor egy évig tartózkodik külföldön: 1907. jún. 23-án tér vissza Budapestre.

Szombaton este indulok innen, de mivel nagyon betegek az idegeim, talán Münchenben egy kis pihenőt tartok: Szombaton, 16-án este indult Budapestről, és szerdán éjjel, 20-án érkezett Párizsba (Bölöni 59.), a Gare de l’Esten Bölöni várta. Révész Béla így örökítette meg az utolsó napok zaklatottságát: „Érzelmesen őrzött emlékem, hogy mennyire ekzaltált volt Ady az utolsó napokban, mikor már tudta, hogy indul és a koalizált, pluralizált Pestről Párizsba mehet […] Érintettem már másutt, hogy mennyire beágyazott volt Ady lelkületében a halál gondolata. Lédához való készülődése, Párizs földerengése, az elüldöző magyar miliő komorsága, az útraindulás, nehéz depresszióval gyöngítették Adyt. Életfordulóknál többször láttam így őt és ezzel az enervált fáradással került Ady a párizsi út elé is. Mindentől mozduló idegrendszere szinte elalélt ilyenkor és fölsúgta Adyhoz a nihilvigaszt, meghalni…

Pontosan érzem most is az utolsó napok mennyire megteltek ettől a zord zengéstől és én valóban ijedeztem, hogy Ady valamiképpen kárt tesz magában. Volt elgondolása is a halál módjáról, idegen földön idegenül meghalni, Franzensfesteben, Insbruckban, valahol erre, elpusztítani minden írást, ami áruló lehetne, a monogramot a ruhából, fehérneműből kitépni és aláfeküdni az érkező mozdony alá, pontos célzással, hogy a fejét se ismerje fel senki soha…

Búcsúztunk, magamra maradtam és megvallom, hogy az idő alatt, amíg Adytól levelet nem kaptam, sötét félelmekkel a vonatúton jártam, mely Pestről Párizsig szántja az idegen világokat. Harmadnap Ady Franzensfesteből anzixet küldött, hogy az átszállásra egy-két óráig várakoznia kell, jó piros borocska van előtte…” (RAE 69–70.)