# 410. Ady Endre – Diósi Ödönnének

[Budapest, 1907. aug. 13.]

Édes Adél,

ne haragudjon, hogy levelet nem írtam |:s nem mentem le:|. Valami ostoba sejtés tíz nap óta azt sugta, hogy no ma távirat jön.

De nem csak ez a mentségem. Most igazán nemcsak aféle képzelődő vagyok. Nyolc nap óta nem aludtam három órát. Éjszakánként őrjöngök, félek, rémképeket látok.

Ha hát pénzügyileg meg is csinálhatnám talán, ugy képzeltem, ha most lemegyek Nagyváradra s alig érek vissza már táviratot kapnék, ezt a sok utat most nem bírnám ki.

Éppen most írtam Dodónak. Vigasztalom, hogy ne szegje kedvét a Röderer-ügy. Ha két-három napig nem jön távirat, még se fogom megállani s akárhogy is, ha félhalottan, lemegyek magát látni. Mert talán éppen a betegségem miatt nagyon szomoru és kétségbeesett vagyok. Bertuskának kézcsók s Margitnak is. Vigyázzon nagyon magára drágám. Ezerszer csókolja a kezeit Ady.

aug. 13.

[Címzés:]
Madame
Adéle Diósy
Nagyvárad
Főutca, Stern-ház

## 410. Ady Endre – Diósi Ödönnének

[Budapest, 1907.] aug. 13.

K: OSZK – növn. 1936/86/15 – Hajtott levélpapír borítékkal – 2 f – 1. f.: r–v; 2. f.: r – 111 x 176; 93 x 119 mm – Tintaírás – A borítékon Révész Béla ceruzaírásával olvashatatlan szavak – Pr.: vétel Lantos Adolftól 1936. – Gépelt másolat: MTAKK K 14/18.

Dat.: fpb: Bp 907 aug 14.

M: RAéL 183–184. – RAöl 145. – AEvl 170.; AEl I. 258.

Diósiné júl. elejétől Nagyváradon van. Innen írja Marchişiu Otíliának Párizsba júl. 27-én: „Szegény édes anyukámat már csak halva találtam. […] Most nagyon nagyon kétségbe vagyok esve. Nem is tudom, hogy és mint lesz […] Úgy vagyok, mintha minden összedőlt volna előttem… Adyt már jó régen nem láttam, lehet ugyan, hogy holnap lejön.” (Bölöni 132–133.) Aug. 2-án a párizsi barátnő Diósinétól újabb levelet kap. Ebből idézi Bölöni (133.): „Ady négy napig nálunk volt, most már csak távirati értesítésre fog lejönni. Remélem ez már e napokban meg is lesz. Én kitűnően érzem magam, nincs semmi baj eddig.” A várt távirat megérkezésekor Ady éppen Dunavarsányban volt.

Vészi Margit 1907. aug. 28-i kelettel ezt írta naplójába (Irod. Múz. 86–87.; Lengyel 279–280.): „Vasárnap [aug. 25-én] kijött Ady, sápadtan és félőrülten, elcsigázottan az álmatlanságtól, Léda, Diósiné miatt: minden percben lebetegedhet, – tízévi házasság után most lesz gyereke, az orvosok féltik, mert borzasztóan keskeny növésű. Ezt a szegény Adyt sajnálom roppantul – már a veronál sem hat rá, és az árnyéka önmagának. Jó férjek mindig »másállapotos arcúak« ebben a helyzetben, – de ez az ember még többet szenvedhet! Este kissé felvidult, kártyáztunk a verandán, késő éjjelig. Úgy volt, hogy másnap sem megy be a városba, itt pihen még egypár napig. Reggel Edit telefonált Pestre, – Adyt sürgöny várta az asszony nővérétől: »Adél tegnap óta rosszul van, még egyszer látni akarja.« Ady ajtajához mentem: »Ady el kell mennie, hívják.« Egy nagy jajnál egyebet nem hallottam ezután. Künn ültem az ajtó előtt, és vártam. Befogattam a csikókat, pénzt kölcsönöztem neki, és magam is olyan izgatott voltam, mintha közelállóm volna szegény Léda. Ady előkerült halálsápadtan, üveges, sírós szemekkel. Beszélni nem tudott, csak töredezett mondatokkal vigasztalta magát. […] Délután megtudtam az újabb hírt: a gyerek halva született, az asszony megmenekült.” Diósiné tehát aug. 26-án szült. – Lengyel a naplórész közléséhez még hozzáteszi, hogy Vészi Margit levélben írta meg neki: „Ady a maga gyermekének vallotta Léda szülöttét, azzal a bizonyítékkal, hogy hat ujjal született, mint ő.” (A gyerek születésére vonatkozó emlékezéseket Kovalovszky Miklós ismerteti: EmlAE III. 207–209.)

Nyolc nap óta nem aludtam három órát. Éjszakánként őrjöngök, félek, rémképeket látok: Ady már régebben jelentkező kínzó álmatlansága ezen a nyáron fokozódott. Erről számol be Vészi Margit is naplójában: „Ady rettentően rossz állapotban volt, arcán, kezén nyílt gennyes sebek tátongtak, – féltem tőle és féltettem Gyula fivéremet szegényt, aki vele egy szobában lakott minden héten szombattól hétfőig. Ady félt egyedül maradni, ő kívánta, hogy Gyula nála háljon. Elalvás előtt az ágya mellé készített, jégbehűtött borosüvegből nagyokat ivott, – és még egy furcsa szokása volt: elalvása pillanatában, mint ő mondta, mindég az az érzése volt, hogy megáll a szíve, meghal, a sötétségbe hull. Ebben a pillanatban vérfagyasztóan ordított mindég” (Irod. Múz. 84.).

Éppen most írtam Dodónak. Vigasztaltam, hogy ne szegje kedvét a Röderer-ügy: Diósi egyik üzleti vállalkozásának sikertelenségéről lehet szó. Ady baráti érdeklődéssel kísérte figyelemmel a férj vállalkozásait.