# 136. Ady Endre – Szemere Miklósnak

[Párizs, 1904. febr. 4.]

Méltóságos Uram, szerettem volna Méltóságos Uramnál tiszteletem tenni s szóval is előadni, de kimenteni is azt a kérést, mellyel Érmindszentről fordultam Méltóságos Uramhoz. Ma nem kevésbé érzem, mint akkor nagy szégyenét e kérésnek. De a kénytelenségen kívül az a hitem is bátorít, hogy azzal a föltevéssel kérek segítséget egy nagyon nobilis férfitól: meg fogom s meg akarom szolgálni, amit kérek. Ki tudtam jönni Párisba, de legalább néhány hétig szeretnék nem egészen és éppen csak a kenyérért szaladni, tanulni valamit. Csak kétszáz, vagy kétszázötven forinttal kegyeskedjék engem kisegíteni. Ugy érzem: nem támogat méltatlant bennem Méltóságos Uram, nagy hálával fogom én ezt leróni. E levelemmel egyidejűleg kérem Szombatfalvy urat is, hogy támogassa Méltóságos Uram előtt az én kérésemet. Méltóságos Uramnak legtisztelőbb híve, Ady Endre

Páris, febr. 4. – 92. rue de Levis XVII.

## 136. Ady Endre – Szemere Miklósnak

Páris, [1904.] febr. 4.

K: nincs

M: Magyarság 1926. júl. 4. 148. sz. 6. – Hegedűs: AEnn 307. – AEl I. 141.

A levél közreadója nem nevezte meg magát. A közlemény címe: Ady Endre egy kiadatlan levele. A levél szövegét az alábbi mondatok vezetik be: (Az alább közölt levelet Ady első párizsi útja alkalmából, 1914. [sajtóhiba, helyesen 1904] február havában írta Szemere Miklóshoz. A levélhez nem kell kommentár.) – A közleményt befejező mondat: (Ady meg is kapta a kért összeget Szemerétől.) Ebből a mondatból arra következtethetünk, hogy a levelet a mágnáshoz közel álló személy tette közzé. A szöveget az eredetiről lemásolta, ezt adta a lapnak. Ez abból tűnik ki, hogy a kéziratban melylyel állhatott, melyet a közlő betűhíven lemásolt, utána téve a helyesírástól való eltérésre figyelmeztető (sic!) jelet. A nyomdász elhagyta a mássalhangzó teljes kettőzését, de meghagyta a figyelmeztető jelet. Arról, hogy a kérés meghallgatásra talált, csak a közleményből értesülünk.

Ady jan. 2. és 6. között kereshette fel Szemerét, de akkor csak ajánlólevelet kért tőle (l. a 130. sz. levelet). Hazaérve Érmindszentről írta meg első kérőlevelét. Ennek azonban – úgy látszik – nem volt foganatja. Ezért ismétli meg a kérést röviddel megérkezése után. A Szemerének írott párizsi levél az első fennmaradt életjel a francia fővárosba majdnem üres zsebbel érkezett költőtől. Bátyja aggasztó anyagi helyzetéről ír Ady Lajos febr. 4-én Bíró Lajosnak: „Bandi hétfőn este érkezett – gondolom – Párisba 2, azaz szóval: kettő száz forint atyai és anyai összes vagyonával. Mi lesz vele? – nem tudom.

Írj, édes Lajos, ha ráérsz nekem egy pár sort arról, hogy vajjon mi lesz ezzel a szegény Bandival ilyen pénztelenül? Te már az ilyen helyzetről elmondhatod, hogy: probatum est, s így megtudhatnók tőled, ha vajjon kétszáz forinttal s a Rákosi Jenő kifejezett és általa többszörösen hangsúlyozott »jóindulatá«-val jól lehet-e lakni Párisban 10 hónapig. […]” (L. OSZK Levelestár.)

Hegedűs Nándor rámutat, hogy Ady többször támadta Szemerét a NN-ban, de abban bizakodott, hogy a „dúsgazdag fertálymágnás valószínűleg nem olvasta ezeket a cikkeket”. „Szemere Szilágy megyei tasnádi képviselő volt, és így Ady mint »földi«, némi jogcímet érzett ahhoz, hogy segítségét kérje” (l. Hegedűs: AEnn 307.).

Szombatfalvy Albert (1848–1922): rendőrtiszt, egy időben Budapest rendőrfőnöke, Szemere másodunokatestvére. Pályája kezdetén Érmindszenten segédjegyző. Innen az ismeretsége az Ady-családdal (l. EmlAE V. 67–68.). Később közbenjáró Boncza Miklósnál Ady házassági ügyében.

Ez Ady első ismert levele Párizsból. Bizonyára a családnak is jelezte megérkeztét már előbb.

Ady Lajos fentebb idézett levele febr. 4-én kelt. Ez a nap csütörtök volt. Bátyja érkezését hétfőre, tehát febr. 1-re teszi.

Révész Béla így írja le az eseményt:

Február első napjainak egyik éjszakáján tizenkét óra tájban, a Gare de l’Est-en megérkezett Párizsba Ady Endre. Léda és férje, Dodó várják a pályaudvaron, Ady Endre kibukkant a kocsiból, kemény kalap volt a fején, amilyent egyébként sohasem hordott, megpillantotta Lédát, fürgélkedve eléje sietett, Dodó üdvözlő szeretettel fogadta vendégét, ölelkeztek, és elindultak hazafelé a párizsi konflison, mely szereplő bárkája, hintája [hintója?] lesz Ady verseinek. (L. RAéL 97.; RAöl 80.)

Diósiné visszaemlékezésének Ady első párizsi útjára vonatkozó része a következő:

1904 telén jött először Párizsba január végén vagy február elején, kivettünk neki szobát a házban a hol mi laktunk a negyedik vagy ötödik emeleten, de nálunk étkezett mindig és egész nap ott volt nálunk, ott írt, ott dolgozott. Sokat olvastam és fordítottam neki ekkor. Az első fordítás volt Jehan Rictus versei. Később Baudelaire, Verlaine. Az újságokat én olvastam fel neki. Úgy szerette hogy a francia szöveget mindjárt magyarul olvassam le. Eleinte persze nekem ez nehezen ment de később ezt olyan folyékonyan tudtam csinálni, mintha csak magyar újságot olvastam volna föl. Sok örömem volt ebben. Beteg lett ekkor, szobájából lehozattuk és nővérem, ki még ott volt, átadta neki szobáját, és ő a szalonba ment hálni. Vagy két három hétig feküdt, tele volt kelésekkel, és mi nővéremmel fölváltva ápoltuk őt. Augusztus vagy szeptember elején én Nizzába mentem és ő férjem kérésére, hogy ő elkísérjen, velem jött. Ekkor nyáron volt Párizsban Vészi József a két lányával és Vészi rábeszélte, hogy majd jöjjön az ő lapjához Pestre. Többször volt együtt velük, mi engemet nagyon bántott mert nem akartam, hogy Pestre menjen. Nizzában laktunk és minden nap átmentünk Monte Carlóba játszani, és ha előbb nyertünk is valamit, később minden pénzünket eljátszottuk. Voltak e miatt nagy éhezések, mert én nem akartam több pénzt kérni, mint ahogy nekem ígérve lett. Sőt egyszer az azon felül küldött pénzt nagy büszkén vissza is küldtem. Itt volt nagyon sok kedves drága episod. Sokat sétáltunk mindenütt, temetőkben voltunk sokat, és délben melegedtünk a napon a Promenade des Anglais-n főleg ha üres volt a két fiatal gyomor. Ő mindég akart kávéházba menni, erre kellett hogy teljen mindég, a lapok miatt. Itt sok novellát írt. A témákat majdnem mind én mondtam neki, melegedve ott a tengernél. Emlékeket, megtörtént dolgokat, kitalálásokat. Beteg lett ismét, én vittem a doktorhoz, és nekem kellett a doktorral beszélni mert ő nem tudott, nem akart. Mint a bátyámat mutattam be, hogy gêne nélkül beszélhessek az orvossal. Az orvos mondta, mint később is többen, mennyire hasonlítunk egymásra. Ezen sokat nevettünk, de én a hazugság miatt mindég nagyon elpirultam. Párizsba visszajövet találkozott Gerébi Palival, ki a háborúban azóta elesett és kivel sok kedves órát töltöttünk együtt. Most már elhatározta hogy Pestre megy. (L. Vitályos 21–22.)