# 357. Ady Endre – Diósi Ödönnének

[Párizs, 1907. jan. 25.]

Édes Adél,

pár hét előtt sírva kértem magát, ne tegye lehetetlenné együtt-élésünket. Én végtelenségig tudom eltűrni a maga idegeit, de – láttam, éreztem már akkor – hogy a végtelenségnek is van vége. Beteg s az élettel már csak alig cohaerens ember vagyok. S azt kell látnom, hogy valóságos programm ellenem a „visszabántás, vérigsértés” stb. Igazán ostoba, lehetetlen s esztelenül üres ürügyek miatt. Ugyancsak pár héttel ezelőtt mondtam azt is, hogy próbáljuk kellemesebbé tenni egymásnak az életet. Hiszen talán ez volna a barátságunk alapja. Ehelyett hisztériás zivatarokat kaptam, holott magam betegebb vagyok magánál is. Ugyanakkor mondtam, hogy maga nélkül nekem Páris sem kell. Ezt most megismétlem fájdalommal, de elszántan. Ha maga előtt már nincs becsülete az én személyemnek, életem köteles fordulatát megcsinálom. Két héten belül eltemetem magam az erdélyi falumban, valamelyikben. Hóbortosan, egymást kínozva, nincs értelme egymás közelében élni, ennyire perverz nem vagyok. Nem bírom, beteg vagyok s minden felelőség[!] a magáé. Kezét csókolja Ady.

[Címzés:]
Madame
Adéle Diósy
92 Rue de Levis XVII.
E. V.

## 357. Ady Endre – Diósi Ödönnének

[Párizs, 1907. jan. 25.]

K: OSZK – növn. 1936/86/12 – Hajtott levélpapír szakadt borítékkal – 2 f. – 1. f.: r; 2. f.: r–v – 137 x 180, 95 x 142 mm – Tintaírás – Pr.: vétel Lantos Adolftól 1936.

Dat.: fpb: Paris GD Hotel 1645 25–1 07 – épb: olvashatatlan

M: RAéL 101. (két mondat faksz.) – RAéL 202–203. – RAöl 160. – AEvl 156–157. – AEl I. 233–234.

A szerelmesek gyötrelmes perpatvarairól l. a 354., 359. sz. levelet és a jegyzeteket. Ez az első fennmaradt levél, amelyben felmerül a szakítás lehetősége. Révész tévesen írja, hogy Párizsban volt, amikor Ady a levelet írta. Szemtanúja azonban később is lehetett összecsapásuknak. Így ír erről: „láttam, hallottam a mérkőzésüket; két egyazon egyéniségű, idegzetükkel megszilajodó, idegzetükkel egyformán nem bíró társak hirtelen harcát; hirtelenség volt a perpatvar, ha történt, mindig így történt; a várakozó civódások mindig így robbantak; a legtöbbször igazi ok nélkül és épp ezért a felek meggyötörten, a későbbi próbákat már próbálgatva, megengesztelődtek”. (RAéL 204.)