Jókai Mór

EPPUR SI MUOVE

ÉS MÉGIS

MOZOG A FÖLD

(1872)

Sajtó alá rendezte

Margócsy József, Margócsy Józsefné, Oberländer Erzsébet

Eredeti kiadvány: És mégis mozog a föld = Eppur si muove

Jókai Mór / Budapest : Akad. K., 1965

Készült a MEK Egyesület részére 2011-ben felajánlott

SZJA 1%-os támogatásból.

A felajánlásokat hálásan köszönjük!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-2-41

Bankszámlaszáma:

CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Toldy  Ferencnek tisztelete s barátsága jeléül ajánlja

a szerző

Kedves barátom!

Midőn jelen regényem írásához fogtam, Tehozzád fordultam legelőbb is az úttörők korszakának hősei felől útbaigazítást kérni, s Te oly szíves voltál, hogy míg egyrészt nagybecsű utasításodat meg nem tagadtad, úgy másrészt megígérted, hogy e művemet figyelemmel fogod kísérni.

Akkor élt már bennem az óhajtás, hogy ha kész lesz e művem, s Te beleegyezel, ötvenéves pályád jubileumán Neked ajánljam azt. Te szíves voltál ezt elfogadni; míg én részemről nem tudhattam akkor azt, hogy ez az általam nyújtott tiszteletjel mennyire utolsó helyen fog állani azon emlékek között, mikkel Téged ez örömünnepen a nemzet és trón elhalmozand; nemcsak ez emlékek magas becse miatt, de leginkább az én művem saját gyarlóságainál fogva.

Mert azokat én igen jól ismerem.

Legtöbb regényem ellen azt vetik, hogy igaz történetnek meglehet hogy hű, de regénynek nem valószínű. Jelen művem tárgyánál küzdöttem legtöbbet e nehéz váddal, és érzem, hogy nem háríthatom el azt. Lehet, hogy regényem meséje igaz, hogy alakjai valóban éltek: de indokolni, elhihetővé tenni életüket éppen olyan nehéz, mint volt ez élet.

A mártírokról írhatunk legendát, a hősökről eposzt, a tündérekről mítoszt: de mártír, hős, varázsló regénytárgy nem lehet.

És mégis az volt.

Senki sem hiszi el már, hogy egy eszményi célnak, melynek mi mostaniak már csak jól jutalmazott epigonjai vagyunk, egykor földre tiport óriásai voltak.

Én még együtt éltem nehánnyal e bevégzett alakok közül, kik egymás után letűntek, s feljegyeztem magamnak, hogyan tűntek le.

Vörösmarty meghalt – szegényen, – idegbénultan.

Garay meghalt – szegénység és feszített munka miatt, férfi korában második gyermekké válva.

Bajza meghalt – szegényen, – lelke halálával messze megelőzve teste összeomlását.

Nagy Ignác meghalt – szegényen, – éveken át félholt idegekkel folytatva nehéz munkáját.

Kazinczy Gábor lánglelke rogus volt neki, melyen megégett, de tűzhely nem, melynél melegedett volna.

Czakó meghalt – ifjan, kétségbeesve, öngyilkosul.

Széchenyi meghalt, – óriási lelkében találva önellenségére, ki legyőzte őt.

A Kisfaludyak, Kazinczy Ferenc, Kölcsey, Katona akkor tűntek el, mikor én még gyermek voltam. A Magyar utcai rongyos ház, Széphalom düledező falai, a kecskeméti kis ház még nem rég elbeszélhették, hogyan éltek, hogy haltak meg.

Annyi dicső közül Te jöttél át velünk az új korszakba magad. A szellemi ígéret földét keresők Józsuéja. Te tudod egyedül, mit szenvedtek a mi Mózeseink. Te tudod, mi volt az a puszta. S az a negyven évig vándorlás a pusztában.

Te tudni fogod, hogy ezek a hihetetlen mesék, amik regényem alapját képezik, ha nem valószínűek is, de megtörténtek. Hogy regényem hősének alakja nem egy ember volt ugyan; de tíz. Hogy e szenvedések, e lemondások, e csalódások Katona, Kisfaludy Károly, Kazinczy emléklapjai, s a kitartás, a hűség, a katasztrófa megannyi dicsőé!

Hasztalan küzdöttem regényem alapeszméjével, bevallom. Gyönge volt ecsetelésem, hogy a végbement szent harcot valószínűvé tudja tenni a jelenkor olvasója előtt. Nincsenek meg a viszonyok, nincsenek meg az indulatok többé, amik azt létrehozták. Más ország, más város áll a régi helyén; a múlt kor érzelmei felfoghatatlanok. Ami negyven év előtt a költőnek álma volt, az most teljesedésnek induló valóság; s az igaz történetre, mit a negyven év előtti korról leírtam, azt mondják ma, hogy ez csak az én álmam.

Hála az égnek, hogy ez így van.

De én tartoztam e gyönge kísérlettel azon dicsők emlékének, kiknek magas alakjai az időben és távolságban egyre növekednek. Nem tudta tollam őket fényesebbekké tenni; de tartozott a hódolattal szent emlékeiknek, s a próféták szent sírjánál nem kérdik az áldozótól, hogy mit hozott?

És tartoztam e kísérlettel azoknak, kik csüggedést éreznek a megkezdett mű folytatása alatt, kik félelemmel tekintenek a sötét jövőbe: “Nézzétek! Így küzdének azok, kik e művet megkezdék: ilyen sötét vala a múlt!”

Te egyedül jöttél át velünk az ígéret földére. Harcolni az életre vágyó nemzetnek, tudjuk, hogy ott is kell tovább. Engedd meg, hogy az egész elmúlt irodalmi hőskor eszményében e csekély, de őszinte nyilvánítását antisteseink iránti hódolatomnak Teneked ajánlhassam. Tedd túlsúlykint jó szándékomat a gyönge kivitel fölé, s tartson meg Téged az ég, kit annyian szeretünk, s tarts meg Te engem baráti szívességedben, ki legőszintébben szeret.

Pesten, 1870.

Jókai Mór.

Előszó

Eppur si muove!

Mikor Galilei ezt az emlékezetes mondást tevé, megdobbantá lábával a földet; éppen csak ezt a kis darabját a földnek felejté el megrúgni, ami itt a Kárpátoktól a Dunáig kikerekítve fekszik; az egész föld mozdult, hanem ez az egy darab állva maradt.

Körülötte minden oldalon a nálánál boldogabb országok előre, a boldogtalanabbak hátrafelé, de valamerre mindnyájan csak haladtak; egyedül Magyarország állt egy helyben, és az volt a virtus, az volt az állambölcsesség, az volt a tudomány, hogy helyéből ki ne mozduljon.

Életföltétele volt a vis inertiae; a tétlenség ereje: “Aki jól alszik, annak jó lelkiismerete van; akinek jó lelkiismerete van, az jó ember: tehát aki jól alszik, az jó ember.”

Azután akadtak nyughatatlan emberek, akik azt gondolták, hogy ez a mély álom mégis nagyon közel rokon a halálhoz, s megkísérték a fölébredést.

Egy ilyen nyughatatlan embernek a történetét írom le, aki meg akarta próbálni, hogyan lehetne az álló földet mozdulásra bírni. E küzdelemben ő maga összetört, semmivé lett, de mégsem tett le a hitről, hogy “eppur si muove!”

Tisztesség adassék emlékezetének!

A csittvári krónika

A debreceni “nagyerdőn” volt az akkori időben egy híres tanya, többnyire diákok látogatták, jó boráért, jó gazdájáért, még Csokonai idejéből emlékezetes hely.

A tanya ivószobája szolgált a humanissiméknek; vasárnap délutánonként tömve a nagy terem diákkal, kik az akkori idők rendi szerint hosszú fekete tógát s háromszögletű sabbeszteklit[1] viselnek, s arcaikat borotválják.

Itt az ócska fenyőfa asztalok, mik tele vannak vésve hajdani és mostani celebritások neveivel, görnyednek a rákönyökölők terhe alatt.

Csupa merő diák![2] Botanizálni jártak a nagy erdőn, s annak aztán ne ők legyenek az okai, ha a szőlőnövény ismertető jelei között Diószegi[2] olyan hosszasan leírja e növény bogyóinak kiforrott nedvét is, hogy a tudományszomj Nagy uram csárdájáig elvezeti az embert.

Ott aztán, ha egyszer a felleghajtó, malaclopó és bőgőtakaró a szegre került, az ember csak nem állhatja meg, hogy eszébe ne juttassa Nokhéry[4] ősmondását: “mindig mondtam, hogy ne igyatok: azért mégis mindig ittunk.”

A csoportokban vidám és komoly társalgás keletkezik vegyest.[5] Komoly ott, ahol az akademika promociókról van szó: mennyire megy Bergengóciában a dácia[6]? rosta után adják-e a siligót? mennyire rúg fel a siklus? vizezik-e nagyon a lukmát? engedi-e vaskalapos a kostának a stóla negyedét meg a párbér ötödét? Ha nagy elekció volt,[7] itt cserélik el, mint valami börzén, a legációkat, egy kis ráfizetéssel – post festam[8] – egy-egy bagolynak, aki először próbálja a szent követséget, nagyokat mondanak, mire vigyázzon, ha a szószékbe felmegy: a bíróra nézzen mindig, mert különben belesül a miatyánkba; a pátenssel hogy fogja el a fizetni nem akaró patrónust, s ha a papkisasszonynak kondizik, mint kezdje a beszédet? Aztán egyik másik tarisznyából előkerül holmi elemozsyna; majd egyik, majd másik kapott hazulról létum nunciumot; ami oly jól esik a szegény diáknak, ki a kókvia semperéhez a mindennapi pikót nyeli, vagy akinek a vastag civa három rossz kölyök tanításáért minden másodnap macskanadrágot főz, vagy akit, hogy legrosszabbul legyen, onnan hazulról cibál az eklézsia, – csak ünnepnap, mikor abszurdumot lát; vagy ha potya kerül, valami baltás kúrál, s finom szatyit vág fel bicsakkal a dárdás s ahhoz gugyival telt klipitroklapatorium világít közjóra. Akkor aztán felelevenednek az élcek, néha gorombák is: letorkoltatik a hálpaklacs, kibosszantatik a kalefaktor, kijut a gúny a grapsáknak; s jaj annak, aki ezt a kutyafülűnek besúgja! S ha jól gyantázva van, mindjárt kész egy kis harmónia, s abban aztán valamennyi asztal részt vesz, míg a quinquennisek hatalmas longissimái övig érő füsttel töltik el a termet, hogy alig lehet már kivenni, nem vetődött-é be vagy egy pullus, vagy egy superbia. Néha előfordul dévaj tréfa közben valami szukáról való ingerkedés; de azt nem fűzik messze, s nemegyszer felriasztja az egész társaságot ez a kiáltás: ad arma! s akkor aztán kisbotos, nagybotos, előre a gerundiummal!

De hogy kétségbe ne ejtsem az olvasót a kollégiumi műnyelvvel, melynek megértésére hiába forgatná fel a szótárát, mert nem találná abban ezeknek felét sem; a másik fele meg nem azt jelentené, mi a szótárban van: hát inkább azt teszem, hogy mindjárt idemellékelem a szavak magyarázatát is.

Tehát “humanissime”, ez a diáknak a címe: emberséges úr! a “tóga” az egy férfira szabott sarkig érő fekete szoknya; a sabbesztekli, az egy háromszögletű kalap; hívták “felszegezett kalapnak” is; botanizálni annyit tesz, mint “füveket keresni”, közé értve tyúkot és pulykát is; amiket ugyan Linné nem sorozott oda, hanem ez Linnének a hibája; s e tekintetben rokon értelmű szó a “suvasztással”, mely jelent diáknyelven tél idején gazdájától nem jól őrzött kerítésnek és fabakternak kályhába vándorlásra való rábeszéltetését; a “felleghajtó, malaclopó és bőgőtakaró” különféle divatszabású köpönyegek elnevezései;[9] mint ahogy napjainkban hívják őket Talmának,[10] Carbonarinak és Deáknak.[11] – Nokhéry: ez volt a diákok ősének a neve, aki a kollégium felállításakor Debrecenben legelső szubskribált. Ez a szubskribálás megint azt teszi, hogy engedelmeskedni fog az iskolai törvényeknek, s amit a szénior főzet, azzal megelégszik; az a szénior persze a legöregebb jurátus, az a jurátus pedig esküdt diák.

Ezt mind jó tudni.

Továbbá “akademika promocio”[12] az, mikor valaki olyan sokat tanult már a kollégiumban, hogy kénytelen elmenni vele falura, három esztendeig másoknak eltanítani a tudománya fölöslegét, aztán megint visszajön, s újra kezdi. “Bergengócia” minden falu, ahol nem tudni, hogy mi a dácia? Ez a “dácia” pedig nem Dákoromániának egyik óhajtott alkatrésze, hanem “fizetés”. A “siligó”, az a gabonafizetés, a “siklus”, az a készpénzfizetés, a “lukma”, az pedig a szüret alatt összetöltögetett borkonvenció;[13] képzelhetni, mennyi víz téved a közé! A “vaskalapos”, az a vén pap népszerűsített elnevezése; a “kosta” pedig a tanító görög titulusa; a “stóla”, szó szerint palást: onnan jön, hogy mikor azt felveszi az illető, tehát temetéskor, kereszteléskor, akkor azért a palástért kell neki fizetni valamit. A “párbér” minden egy pár embernek azért való büntetése, amért megházasodott. Az “elekció” válogatás a legációban, a “legáció” pedig egy igen célszerű intézkedés arra, hogy a szegény diáknak is legyen karácsonja. – “Post festam.” Ez a dátum, amikor kontókat szokás fizetni.

A “pátens” egy olyan levél, amit ha valakinek megmutatnak, arra annak fizetni kell, a “patrónus” pedig az a valaki, aki szeret elszökni a pátens elől. “Kondizni”, az egy igen népszerű műszó, mely annyit jelent, hogy “udvarolni” s kenyérgalacsinokkal hajigálózni,[14] szóval “kurizálni”. – Az “elemozsyna” minden, ami megenni ajánlja magát. A “létum nuncium”, különösen a sonka és kolbászféle, magában hordja “az örvendetes hír” értelmét. A “kókvia” konyhát jelent, de kollégiumit; a “semper” mindennapi leves, a “pikó” pedig a hozzávaló kenyér megszólítása; a “civa” jelent polgárnőt, szabadon fordítva “civisből” foemininumra; a “macskanadrág” pedig egy étel neme, melybe, ha egy macska bele talál lépni, oly tökéletes nadrágot húz fel belőle a lábaira, hogy viseli, míg el nem kopik. A “cibálás” származik egy latin szótul: “cibus” – étel –, tehát jelenti azt a szíves gondoskodást, mely szerint egy falu népe a kebléből támadt ifjú tudósnak babot, lencsét és karórépát küldöz utána a főiskolába, hogy azoknak lelkesítő befolyásától annak annál nagyobb buzgalma támadjon, faluja becsületéért híres emberré képezni ki magát. – “Absurdum”[15] egyszerű fordításban annyit jelent, hogy “töltött káposzta”. Ez a képtelenségek régiójába tartozik. – “Potya” azt teszi, mikor alkalom adatik ingyen jóllakhatni. “Baltás”, ez a joghallgatók álneve. “Szatyi[16]”-nak nevezik a fehér kenyeret; “dárdás”-nak azt a kicsi tanulót, aki a nagyobb diáknak fűt, s aztán a kályhalyukban igen jól alszik. “Gugyi” valamely szeszes italnak a neve; a “klipitroklapatorium[17]” pedig már a hangzása után könnyen kitalálható, hogy kulacs. “Közjóra világítani” annyit tesz, hogy mindenki ihatik belőle, aki az asztalhoz férhet. “Hálpaklacs[18]” annak a neve, aki nagyon siet a beszéddel, rövidítve ebből: “Hála a papnak, másvilágon is van kulacs!” Ez a legkellemetlenebb gúnynév a társaságban. “Kalefaktor” az olyan ember, ki szereti a hallottakat a felsőbbeknek elmondani; “grapsa” az illető felsőbbség, ha professzor, – “kutyafülű” pedig, ha jurátusi minőségben létezik. “Gyantázni” természetesen a torkot szokás és borral, éneklés előtt, s az éneklésnek neve: “harmónia”. – “Quinquennis”, aki már teológiát hallgat, “longissima” pedig a hosszúszárú pipa. – “Pullusnak” neveztetik a más hitű iskolában járó diák; míg “superbia” (kevélység) névvel ruháztattak fel a diákokkal sok részben rokon tanulmányú és hajlamú borbélylegények.

Ami pedig a “szuka[19]” szót illeti:[20] ezt körülírnunk nagyon kényes dolog. Jelent az bizonyos emberi teremtést – mely nem férfi – de nem is asszony; hanem nem is kisgyerek. Találja ki: aki tudja! Biz ez rossz szokás, de talán majd kimegy a divatból.

Végre az “ad arma!” – “fegyverre!” – azt jelenti, hogy valahol a városban tűz ütött ki. S “nagybotos,[21] kisbotos” ilyenkor azon nevezetes egyéniségek, akik a tűzoltásra hivatott tanuló ifjúságot kerteken és kerítéseken keresztül vezetik a világló veszedelem felé egyenes vonalban, s az érintett “gerundiumok” nem valami grammatikai formák, mint inkább hatalmas tölgyfa fustélyok, ólommal beöntve, amik egy ütésre minden deszkakerítést bedöntenek, s amiknek hatalmas öklű kezelői a legációi elekcióknál ez érdemeikért tizenkét ifjúval elébb választanak a sorban jog és igazság szerint.

Már most tehát tudunk mindent.

Hanem mindennek, amit most tanultunk, kevés hasznát fogjuk venni; mert itt nem maradunk, bármily nagy élvezet volna is annak a nyírott fejű diáknak az anekdotáit meghallgatni, aki a hosszú asztalfőn ülve társait megnevetteti, s fizetésül a borukat megissza, s akit a korcsmáros “humanissime Aszályi[22]”-nak szokott megbecsülni.

Másutt van dolgunk. A pincében.

Oda Nagy uram csak a válogatott vendégeit eregeti, egy nagy csapóajtót nyitogatva fel előttük, s az ő híre-tudta nélkül oda senkinek belépkedni nem szabad.

A diákok úgy híják azt egymás között: hogy a “sacro sanctum[23]”.

Ennek a szentélynek a két oldalát természetesen hordók foglalják el. Egy oldalboltjában pedig van felállítva egy asztal, akörül zöldre festett szalmaszékek; az asztal közepén egy tíziccés “órros[24]”, körülrakva egy tucat bádogpohárral.

A sacro sanctum látogatói éppen most érkeztek meg. Tizenegyen vannak, a tizenkettedik szék üresen marad.

Kilencen tógátusok, kettő pedig, az akkori divat szerinti világi öltözetet visel: szűk, csípőn alul érő zsinóros dolmánykát, körül fehér bárányprémmel, sokrétű fehér nyakravalót, tászlis inget, virágos tarka mellényt és sárga csizmát. Ezek “kinnlakók”, valószínűleg “baltás”-ok, ami a joghallgatók bevett neve. Egyébiránt az is meglehet, hogy nem kinnlakók, hanem rendbontók, kik minden egyházi, polgári, iskolai és társadalmi törvényekkel dacolva, önkényűleg levetették a tógát, s a jóérzelmű népség közbotránkozására elég orcátlanok feszes dolmányban és sabbesztekli helyett piros csákós süvegben menni végig azon a nagy hídon,[25] amely a debreceni sárlagúnák[26] fölött a kollégiumtól a városházig az utcán végigvezet.

Az egyik diákra pedig, ugyan mondom, nem illik az a nyalka öltözet. Először, hogy alig ötödfél láb[27] magas; aztán a feje úgy a válla közé van húzódva, mintha semmi nyaka sem volna; a fej búbján hosszú, arcban lapos, orra fölfelé fintorult, szája széles és lefelé húzódó, szemöldöke sertés; s ami még nagyobb kifogás benne, mind a két lábára sántít, úgyhogy mikor megy, mintha a Balatonon csónakáznék, úgy dűlöng egyik csipejéről a másikra. Ez a görbe diák: humanissime Biróczy Sándor.[28]

De annál délcegebb alak a másik ifjú;[29] magas termete, komoly, kissé erősen nyúlt arca, szelíd dióbarna szemei, vékony szemöldei, gesztenyeszín fürtei két csigában kifelé göndörülve, ábrándozó jellemet adnak tekintetének; csak összeszorított ajkai képeznek a többi vonások összhangjából kivételt, azokban kemény önakarat, harapós dac van kifejezve; hanem aztán a szép sima domború homlok kiegyezteti az ellentéteket, azon megtisztulva egyesül a két ellentétes kifejezés, s a lágyságból lesz költői emelkedettség, a dacból öntudat.

Ez humanissime Jenőy Kálmán.

A tógátusok között három alak válik ki; az egyik szertelenül magas, csontos, szikár termet, kit a hosszú tóga még hosszabbnak mutat, fejét legörbítve tartja, mintha restellné, hogy ilyen nagyra felnőtt, vagy mintha elvesztett tárgyat keresne mindig a földön. Kiülő pofacsontjai, erős álla kemény kitartásról tesznek bizonyságot. – Ennek a neve humanissime Barkó Pál.[30]

Egy másik ifjú izgékony alakjával tűnik ki. Arca első tekintetre kellemetlen, ragyaverte és veres, de szemei tüzében, arckifejezésében, mikor beszél, van valami elragadó, mely őt egyszerre széppé teszi. Ez humanissime Borcsay Mihály.[31]

Aztán még egy figyelemre méltó alak van: egy pirospozsgás siheder, kinek izmos karjain megfeszül a tóga, s széles öblös melle inkább papruhába öltözött huszárnak adja ki, mint teológiahallgatónak. Ez pedig Csuka Ferenc[32] humanissime, egyúttal “nagybotos”, hanem az most nincs nála.

A tizenegy ifjú körülállta az asztalt, mindegyik fogott egy poharat (annak meg “finak[33]” volt a neve), s azzal rázendítette a diákok bordalát, mely elébb búsongó halottkísérő melódiával kezdődik, s azután marsütenyben, végre rohamlépésben megy tovább; egyike a legszebb bordaloknak, amiket valaha mester alkotott:[34]

Múlik, mint az árnyék ez az élet:

Észre sem vesszük, hogy semmivé lett.

Hej, bizony esztelen,

Aki búsul, midőn

Örömök közt mulathat és vigadhat!

Észre sem is veszi

Elsuhan élete;

Elenyészik, mint az őszi pára, köd,

Megszaporodik ez az életfonál,

A kotyogó kebelű kancsónál.

Fogj, nosza kulacsokat,

Tölts telt finakokat,

A fekete bajokat

Öntözd le!

S aztán megint vissza az első sorra: “Múlik, mint az árnyék ez az élet”.

Hanem az ének kezdetén az történt, hogy az egyik diák a poharával feldöntötte a gyertyát, s sötétben maradtak. Azért csak végigdanolták a nótájukat, s csak azután kezdtek el kiáltozni: “Nagy uram, elaludt a gyertyánk!”

A korcsmáros jött mindjárt a másik gyertyával, s egészen debreceni szemet[35] csinált a látottakhoz, mikor a diákok szövétnekét meggyújtotta. Tudniillik, hogy “debreceni szem”-nek nevezik azt, mikor valaki nem akar valamit meglátni, amit láthatna.

A hosszú asztalon ugyanis nem volt többé semmiféle kancsó; a diákok kezében nem volt pohár; ott ültek azok csendesen és komolyan az asztal körül, mindenik előtt egy iratcsomó, az asztalba fúrva ugyanannyi szeges végű kalamáris. S az asztalfőn, hol a kancsó állt elébb, egy vastag negyedrét alakú könyv.

A kocsmáros nem kérdett, nem szólt semmit, a fejével bólintott egyet, s aztán kiment.

Az a nagy könyv volt a “csittvári krónika[36]”.

1665-ben kezdék el ezt a könyvet szerzeni, ha jól tudom, Sáros-Patakon, névtelen szerzők.

Nevezetes gyűjteménye volt az mindazon érdekes apróbb és nagyobb adatoknak, miket a nagymérvű história elfeledett följegyezni lapjaira, vagy amit a hatalom vaskeze kitépett e lapokból, vagy amiket az udvaronc hízelgés meghamisított azokban.

Ezért a neve “csittvári krónika”.

“Csitt” azt teszi, hogy “legyünk némák!”

A jezsuiták, akikről ez a krónika sok kedvezőtlen adatot jegyzett fel,[37] azt híresztelték el felőle, hogy ez a válogatott hazugságok és bolond ötletek tárháza, s még a nevét is elferdítették “Csicsvári krónikának”, s ha valaki valami nagy bolondot vagy nagy hazugságot mondott, az volt rá a közmondás, hogy “ez is a csicsvári krónikába való!” Hanem voltak – kevesen –, akik tudták, hogy mi az; akik pedig nagyon keresték, sohasem tudták meg, hogy hol van. Mindig a fiatalság kezén volt az. S a fiatalság rajongó, jó titoktartó és jó szövetkező.

Ott lehetett találni e krónikában az elfeledett, az eltemetett országos gyászeseményeket; mindig volt itt valami, amire fátyolt kellett vetni, amit az utókorral el kellett felejtetni; amire rá kellett fogni: Álom volt az! Hazugság az!

Az utolsó Zrínyinek fogsága, ki börtönében elfeledett beszélni.[38]

A harmincnégy gályarab szenvedése, kik mind magyar prédikátorok voltak.[39]

Az örök kenderkötél története, amit Pálffy Antal grófnak holta napjáig kellett nyakán viselnie, hogy minden percben megemlékezzék rá, ha netalán ifjúkori rajongása megint elővenné, hogy már egyszer egy ilyen patriotikus botlásért ezt a kötelet szerezte a nyakára, s a kötél vége a hatalom kezében van.[40]

Mikes Kelemennek,[41] Rákóczi titkárának, siralmas levelei Rodostó partjáról.

Caraffa eperjesi mészárlása.[42]

Vak Bottyán viselt dolgai; Józsa vezér járása-kelése.[43]

A pozsonyi diétán elhallgattatott urak titkos története.

Sok nagy uradalom keletkeztének szomorú adatai.[44]

És ezekkel vegyest nagy históriai személyeket jellemző adomák. Mária Terézia és magyar udvari bolondjának komoly alapú tréfái.[45]

A kecskeméti rácpusztítás[46] és az erdélyi pórlázadás leírása.

A debreceni castellum kísértetes rejtelmeinek felvilágosítása.[47]

És ezek közt emlékezetes epigrammok, gúnyversek és erős politikai pasquillusok.[48]

Ott volt feljegyezve Bercsényi verse:[49]

Bátya, ne higgy a németnek,

Akármivel hitegetnek;

Mert ha ád is nagy levelet,

Mint a kerek köpönyeged,

Pecsétet üt olyat rája,

Mint a holdnak karimája,

Nincsen abban semmi virtus,

Verje meg a Jézus Krisztus![50]

Az országgyűlési gúnyiratok;[51] az emlékezetes “compono, impono[52]” kezdetű, mit a soproni országgyűlésre[53] írtak, a törvénytemetési paródia az 1791-i országgyűlésről.

A gúnyversek, miket József császárra írtak a jezsuiták,[54] Josefus lutheringusnak csúfolva őt, s a császár válasza rájuk: “Aquila non captat muscas.”[55] (A sas nem kapkod legyek után.)

S később aztán a berlini gúnydal, melyben egy posta két tarisznyával jön elő, az egyikben viszi a császár kedvező rendeleteit, miket májusban kiadott, a másikban ugyanazoknak júniusi visszavonását.

A sajátságos tarifa, melyet a török a legutóbbi háborúban a foglyok váltságdíjára megállapított: mely szerint egy német lovas katona 5 forint, egy magyar gyalog 3 forint, egy huszár 10 forint, egy havasalföldi nyolc garas.

Mélyen titkolt politikai iratok: Martinovich katekizmusa,[56] a Manch–Hermaeon,[57] – I. Napóleon proklamációja a magyarokhoz! – az Árpád-ivadék, Crouy-család[58] dokumentumai; s az a végzetes színdarab, melyet XVI. Lajos lefejeztetéséről[59] írtak, s melyet K… ban elő is adtak a diákok: a XVI. Lajost személyesítőnek egy álfejét levágva guillotine-nal, amiből az lett, hogy majd az igazi fejét is utána vesztette; – s más ilyen szomorú emlékű iratok, miket a szerzők sírjának porával porzóztak be!

Azután vallásos tartalmú ritkaságok. Luther aforizmái.[60] A jezsuita parancsok.[61] A nagyszombati veres barátok[62] tragédiája. A Bafometh-bálvány[63] imádóiról szóló mondák. Az őskori ördögidézési formulák. Hatvani debreceni tanár bűvészetének emlékezetes hagyománya:[64] a végzetes “cras” fölirat (holnap) története, a megénekelt rémtörténettel együtt, mit e hagyományos vers örökít:

Infans, ut vervex, puerulus, nupta, maritus.

Cultello, flamma, fune, dolore cadunt.

(Bárányként csecsemő, kis gyermek és anya és férj

Kés, láng és kötelen s fájdalom által esék.)[65]

A rejtelmes epitaphium[66] története az volt, hogy egy kisgyermek játékból csecsemő testvérét lekéselte; aztán féltében a kemencébe bújt, ott kenyérsütő anyja ráfűtött, az anya kétségbeesetten felakasztotta magát, s a hazaérkező férj fájdalmában szörnyet halt. – Ez eseményről írandó epitaphiumra Hatvani jutalmat tűzött ki, s a legrosszabb diák írta rá a legjobb verset. Persze, hogy az ördög készítette azt neki.

Ott voltak a sejtelmes próféciák messze századokból, a jelen időkre jóslók és nagy emberek emlékezetre méltó mondásai.

Közben tarkázva voltak a lapok nevezetes arcképekkel. Némely arckép olyan is volt, amelyhez nem volt törzs.

És rég elhangzott, eltiltott, a levegőből is kitépett dalok hangjegyei, miket egykor tárogatókon fúttak, táborban énekeltek, s miknek nem volt szabad hangzani többé.[67] A csittvári krónika azokat is megőrizte. Szerzői mindenhez értettek: íráshoz, rajzoláshoz, zenéhez, a világ minden nyelveihez, és mindenütt jártak, mindent megtudtak, összeszedtek, megtakargattak.

Ilyenforma tartalma volt a csittvári krónikának.

Nagy vastag könyvre nőtt már az fel, s minden évben új meg új lapokat tettek hozzá, mik nem voltak egymáshoz fűzve, hanem közös tábla gyanánt egy nagy borjúbőr borítékkal voltak összefoglalva.

A krónikaírók mindig tizenketten voltak. Eskü és becsületszó kötelezte őket, soha, senkinek, semmi esetben el nem árulni a krónika hollétét. Ha egy eltávozott a kollégiumból, helyette választottak újat, de annak mind a tizenegy tag szavazatát kellet bírnia. Voltak tanárok, kik diák korukban szintén részt vettek a krónikaírásban, akik aztán a hatalmi polcon ülve, ellene fordíták nézeteiket; de már azok hiába keresték a krónikát ott, ahol az ő idejükben volt, már akkor máshová volt az rejtve. Reverendissime [68] A… három esztendeig kutatta a krónikát inkvizítori buzgalommal, s azalatt mindennap rajta ült. Ott volt az a katedrája padozata alá rejtve. Ott persze nem kereste senki.

Jelenleg itt van az a Nagy uram pincéjében. De hogy annak melyik odújából került elő, azt Nagy uram maga sem tudja megmondani.

A krónikaírók minden vasárnap összegyűlnek a nagyerdői csárda pincéjében, s bemutatják, amit azóta szereztek. A többség határoz fölötte, hogy érdemes-e az a krónikába fölvetetésre. Azután, hogy szabad-e arról másolatot venni, vagy unikumnak marad a krónikában, és nem szabad elterjesztenie?

A költeményekről többnyire szabad volt másolatokat venni. Akkor ez volt az irodalompártolás.[69] A kedvenc költő munkáit leírta ki-ki magának sajátkezűleg. Ott nem izgágálkodhatott a cenzúra. Egymás közt pedig sohasem nevezték azt “Csittvári króniká”-nak, hanem “Koszorú”-nak, hogy a cím ne menjen szét a szelekbe.

Ez idő szerint Jenőy Kálmán volt a krónikások társulatának elnöke.

Midőn a kocsmáros rájuk csukta az ajtót, Jenőy megnyitá a gyűlést.

– Barátim. Ma egy hete, mint tudjátok, egy társunk adatát visszautasítottuk. Ez a “Dungó” dala.[70] Igaz, hogy gúnyvers, minők vannak a krónikában; népszerű is, mert hiába doboltatta ki a tanács az utcaszegleteken, “hogy a Dungót ne danolják” – az volt rá a felelet, hogy “csak azért is Dungó!” –, hanem mindamellett nem érdemes, hogy a krónikában a helyet foglalja. Egyikünk sem hipokrita; nem prédikátoroskodunk, feljegyeztük a legkegyetlenebb ítéleteit a közvéleménynek a legnagyobbak fölött is. S ha egy igazi költő lángesze trivialitásokba téved, annak is helyet adunk az olympon; Apollo kihágásai isteni skandalumok, s méltók márványba vésetésre; de ha Marsyas[71] trágárkodik, meg kell nyúzni! Ez a “dungó” egy olyan sárban járó, s amellett oly ostoba nóta; szövege undorító, dallama sületlen; csupa kicsiny nagyságok szidalma, még kisebb nép által, hogy a jelenkor szégyenleni fogja azt, s a jövő kor átugrik rajta. Azért nem vettük fel azt a “Koszorú”-ba. Most az a társunk, ki ezt ajánlotta, s ki azt, mint tudjuk, maga szerzette, e visszautasításért ránk megneheztelt, s íme ma már meg sem jelene közöttünk. – “Genus irritabile vatum.” (A költők ingerlékeny nép!) Tartok tőle, hogy még gonoszabbra is képes. Azért azt indítványozom előttetek, hogy a mai összegyűlésünk legyen e helyen az utolsó, s jövőre más helyet keressünk.

Mindenki helyeslé az indítványt. Az elnök megbízatik más helyet keresni. A mentségtelenül kimaradt társ pedig még egyszer felszólíttatik, mielőtt helyébe más választatnék.

– És most térjünk át a rendre. Biróczy Sándor barátom van feljegyezve első előadásra.

A kis sánta ember felállt, s elővonta bekecse zsebéből az avatag iratokat, s elkezdé recsegő, ráspolyhangú szóval:

– Ismét jutottam többrendbeli szatirikus költeményekhez, amik eddigelé még unikumok.

– Kérjük felolvastatni.

– Az első Kovács József verse a “kopott nemesekhez”.[72]

Rettenetes egy gondolat! E század első felében egy ilyen blasphemiát[73] versbe szedni merni!

Földiek! Lehettek nemesek, meddő tök –

Fejjel is, ha egyszer van kutyabőrötök.[74]

Lehettek, ha függnek gunyhótokban ősi

Atyátoknak rozsdás fegyveri, köntössi.

Mind nemes az, aki megmohosult neve

Elébe egy fakó görcsös “N”-et teve.

Lám, a régiség is nektek az efféle

Csúffá lett rangot már eb-bőrre festé le.

Óh idők, erkölcsök! már ma a nemesi

Rang az agarak közt csak a nyulat lesi.

Ah nem! nem ily színnel kell azt az isteni,

Szívben lakó nemes rangot lefesteni:

Mert ráillik árva, keseredett Dózsa

Katonájára is a koszorús rózsa,

Ha megsértett szíve a felfegyverkezett

Nemes elszántsággal azért fogott kezet,

Hogy az elalélt Just a lármás kard nesze

Által orvosolván, ismét felébressze.

Azok érdemlik meg azt a nevet, akik

Közt a halhatatlan drága Virtus lakik;

Nem az, aki a holt ősöknek penésszel

Bévont érdemik közt szunyókálván vész el.

–  –  –  –  –  –  –  –  –

Én Nemes vagyok; de nem tudom a nagy Nem

Fényétől elvakult Apám az-e vagy nem?[75]

No, hiszen jó szerencse, hogy akkori időkben az ilyen verseket nyomdai festék nem sokszorozhatta, mert szerzőjükkel az a hármas fátum történt volna, hogy először is a publikum beveri a fejét, másodszor a hatóság lehúzza a bőrét, és harmadszor a bőréből kiugratott lelke egyenesen a pokolra esik.

A tíz bíró egyhangúlag méltónak ítélte a verset a krónikába beíratásra, s engedelmet adott lemásolására is.

A kis sánta diadalizzadtan törlé meg serteborostás homlokát, s szatírnak illő szemöldeivel hunyorítva mondá, hogy van még egy másik is.

Ennek pedig a címe: “A két forintos Tallér, a Vén Krajcár és Kajla Márjás együtt való beszélgetése. [76]”

Ez pedig egy politiko-financiális[77] gúnyköltemény, melyben a feketebankós gazdálkodás van kegyetlenül ostorozva.

Egyhangúlag felvétetett a krónikába.

A két bemutatott költemény a krónika nagyságához mért papírra volt írva, hogy egyenesen beilleszthessék.

– Most következik Barkó Pál barátunk.

Ez a hosszú, csontos alak nagy buzgalommal tanulmányozza a keleti nyelveket, minden üres idejét a könyvtárban tölti, abban görbült úgy előre a nyaka; a vakáció idején pedig gyalog elvándorol messze utakra, s kutat ősrégiségeket. Szavát ritkán hallani, pedig tízféle nyelven tudna felelni akárkinek. Van tőle már egy érdekes ismertetés Juliánról,[78] ki IV. Béla idejében harmadmagával elindult az ősmagyarokat felkeresni; visszajött és tudósítá a királyt, hogy a Volgán túl még van egy nagy magyar nép, mely ősvallását tartja, saját betűket használ. – Hanem aztán jött a mongol csorda s végigsepert egész Európán. Az ősmagyar népet ki tudja hová terelte el?

Barkó Pálnak azóta mindig az zúg az agyában, hogy milyen derék volna ezeket az ősrokonokat valahol felkeresni a világ pusztaságaiban.

Most éppen az ősmagyar betűket[79] mutatja be társainak. Még a tizenkettedik században a papok is ezekkel írtak; egyszerű vonalakból vannak azok összetéve, miket könnyű volt késsel egy négyszögű pálca négy oldalára vágni, úgy olvasták a sort felülről lefelé. A magyar hitrege, a régi pogány dalok ily botokra voltak felróva. A keresztyén hitbuzgalom elégette azokat, ahol találta. A székelyföldön maradt meg egy templomon még ilyen írás.[80]

A fiatal krónikások nagy figyelemmel hallgatták az ifjú archeolog értekezését, s azt is átvették a krónikába.

Harmadik előadó volt Jenőy.

Szent István koronájáról[81] beszélt. Olyan dolgokat mondott el, amiket ma is csak suttogva lesz jó továbbadni: hogy az a korona mindenestül, gyöngyöstül, drágakövestül nem ér többet tízezer tallérnál, sőt egy bécsi ötvös ajánlkozott, hogy ezer tallérból kiállítja mását, mégis hetvenezer aranyat adott érte első Mátyás idejében az ország, hogy visszakapja, pedig ahogy a rajta lévő képek és nevek bizonyítják, ez a korona nem is volt soha szent Istvánnak a fején.[82] Az angelus, aki azt hozta, nem valami angyal; hanem , ami görögül “küldönc”-öt jelent. Dukas Mihálynak valami embere.

A hallgatóknak hidegen borsózott végig a hátuk. Az ilyen felfedezések megpróbálják még a legerősebb szíveket is. Éppen, mint mikor azt kell hallani, hogy ezt a világot nem teremthette hat nap alatt az Isten; mert íme itt vannak a geológia bizonyítványai ellene. – Az ember nem szereti, ha az illúzióit háborgatják.

Ez értekezés is felvétetett a krónikába, de utána lőn jegyezve, hogy ezt soha le ne írja, tovább ne adja senki.

(Biz azt ki is nyomtatták már azóta.)

Most következett Borcsay.

A himlőhelyes ifjú sokat tartott szavalási tehetsége felől; neki nem volt elég az asztal mellett ülve felolvasni a maga részét; ő szavalni szokta azt könyv nélkül és kiállva a középre, hogy a két kezével szabadon hadonázhasson.

Egy felfordított szűrőkád volt a rostrum,[83] onnan mennydörgött alá.

Szavalatának tárgya Csokonai Vitéz Mihálynak egyik titokban tartott verse volt e címmel: “Vallás.”[84]

Hajmeresztő poéma.

Megtámadja magát a pozitív vallást, gúnnyal és komolyan, emberszeretetből, istenismeretből. Nem a pápista vallást; valamennyit; mindenféle dogmát, religiót, legyen annak papja érsek, dervis, bonc, rabbi vagy superintendens![85] Megtámadja a tornyokat, templomokat, s azt meri mondani, hogy egy cifra toronynak az árából száz szenvedő embernek lehetne menházat építeni.[86]

E rettenetes költemény egy sötét, félig világított földalatti odúban elszavalva egy hosszú, fekete ruhás papforma alaktól, más nyolc fekete ruhás papforma alak előtt, a legborzalmasabb konspiráció képét mutatta fel, amit valaha föld alatt forraltak.

Az egy szál gyertya úgy lobogott az asztalon, a körülülő arcokat reszkető világításba hozva.

A szavalónak a tekintete pedig egészen fel volt magasztosulva. Elfeledteté, hogy nem szép, hogy ragyái vannak: a lélek ült rajta, csillagfény volt körülte. – Azt mondják az ilyenre az igazhivők, hogy “az ördög is szereti a magáét!”

Négy társa tapsolt neki és vivátot kiáltott; hatan hallgattak.

Egy vén teológus azt a megjegyzést tevé rá, hogy ez a költemény igen szép; de egy századdal korán született,[87] és ránk nézve még akkor is nagyon korán.

A többiek hallgattak.

Jenőy föltevé a kérdést, hogy beírassék-e e költemény a krónikába?

Titkosan szavaztak. Az volt a módja, hogy bezárt öklét mindenki egy lefordított kalpag alá bedugta, s egy fehér vagy fekete cédulát hagyott alatta.

Jenőy felemelte a kalpagot. Csak hat szavazattal öt ellen lett eldöntve, hogy Csokonai ismeretlen verse befogadtassék a krónikába.

Következett a második kérdés: “szabad legyen-e e költeményről másolatot venni?”

Jenőy feltette magában, hogy “nem”-re fog szavazni. Ha e költemény kimegy innen, veszélyt fog hozni az egész társulatra. Maradjon ez a késő kornak.

Aztán mikor másodszor fölemelte a kalapot, hét fehér és csak négy fekete cédula volt alatta. Egyik a feketék közül a sajátja.

Tehát “kettőnek” az először “nem”-et szavazók közül kellett másodszor “igen”-re szavazni.[88]

Jenőy súgva mondá a mellette ülő sántának:

– Nem tetszik nekem az, hogy először hat, azután hét. Vigyáznunk kell egymásra….

A költeményt aztán mindannyian leírták, Borcsay diktandója után.

Azzal mindenki kiverte a pennáját, becsavarta a kalamárisa födelét, s elrejté azt a tóga zsebébe hátul. Az írásnak e napra vége van.

De még valami van hátra.

Csuka Feri felleghajtójának hármas gallérja közül előkerült egy sajátságos instrumentum. Olyan mint a klarinét, de rokon a trombitával: fa a fuvolája, a tölcsére öblös; a fúvója hosszú és vékony, mint a tollszár.

Ez a “tárogató”.[89]

Tiltott, üldözött hangszer. Kiáltó emlék azokból az időkből, amikor még rebellis kurucok hordták zászlóikat egész Német-Újvárig, s harsogtatták a szabadságdalokat.

Össze kellett törni minden tárogatót. Nehogy még valaki belefújjon ez ördöngös hangszerbe, s arra ismét előrepüljenek annak üregéből mindazok az alvó démonok, amik egykor a repkedő zászlókon szerettek lovagolni, nyerítő paripák, csattogó szablyák hangjával véres menyegzőben párosodni. Rég kiveszett már az ivadékuk is e harcbűvölő hangoknak. Megégtek a tárogató forgácsaiban. Utolsó riadójuk az volt, mikor a kemencében pattogott a fájuk. A nótákat is elfeledte mindenki.

Utoljára fújták e nótákat a budai országgyűlésen a felgyűlt nemesi bandériumok előtt, mikor a koronát Bécsből hazahozták; akkor hallatta még egyszer a tárogató a “Héj Rákóczi, Bercsényi!” indulót – s aztán azt a másikat: “Őszi harmat után.” Volt is nagy riadal Budán. Mintha a félvilágot akarta volna vállára venni a magyar! – Hanem már tizennyolc év múlva a nemesi felkelő bandériumokat ezzel a marssal vitték a táborba: “Hol lakik kend, komámasszony? Keresztúrban!”[90] De úgy is vették hasznát. Mert a másik nóta nagy hamar az lett, hogy “Retirálj, retirálj! Komáromig meg se állj.”[91]

A csittvári krónika ez eltemetett dalok hangjegyeit is őrzi. Csak tárogató kell hozzá, mely azokat kiadja; meg ember, aki a tárogatót tudja fúni. Mert mesterséges eszköz az. Nehéz kitalálni a fúvásmódját; aki nem ért hozzá, egy sikoltó hangnál egyebet nem tud belőle kihozni, aki pedig tudja nyitját, annak annyiféle hangot ad, ahányat kíván tőle; sír, buzdít, harsog, kesereg, feljajdul, a levegőt hasítja, s megint panaszra fordul, egész a szellősuttogásig.

Maga a szóbeli értelme a Rákóczi nótáinak[92] nem valami különös.

Annak a nótának a szövege, amit az őrtüzek mellett panaszolt el a tárogató, így szól:

Hejh, a sasnak körme között,

Körme között,

Hervad mint a lép,

Szegény magyar nép.

Lám a német mily kövér,[93]

Bőribe se fér.

Mégis mindig többet kér.

Szegény magyar vér!

Biz ez együgyű versecske; hanem mikor az a tárogató magyarázni kezdi a fiatal diák kezében, mennyi emlékezet van abban! Aki hallja, azt képzeli, hogy élt már akkor, mikor ennek a versnek a történetét játszották, maga is részt vett benne, aztán meghalt, megint újra született, a két élet között elfeledte az elébb történteket; hanem ezeknek a láthatlan lényeknek az érintésére, ezekre a hangokra megint megzendült a lelkében a megelőző élet minden emléke.

Még kevesebb jelentőségű a harci riadója:

Hejh! Rákóczi, Bercsényi!

Vitéz magyarok vezéri:

Hová lettél Bezerédy?

Nemzetünknek fényes csillagai!

Ocskay?

De ennek a nótája már a kétségbeesés rivallása. Az utolsó erőfeszítés halottébresztő felhívása. Tűz van a hideg fában!

Lám, azok a fiatal diákok, hogy hevülnek, hogy ég az arcuk a kürtriadóra.

Pedig hát mit nekik Rákóczi? Bercsényi? Bezerédy?

Ki volt az az Ocskay?

Tanítja azt valaki? Tudja azt valaki?

A harmadik nótának a verse pedig éppen igénytelen. Pedig az volt legjobban eltiltva, megüldözve; sok ember megheverte miatta a börtönök reves szalmáját!

Pedig hát mi van azon, hogy

Őszi harmat után

Fujdogál a téli szél,

Fujdogál a téli szél.

Zöld erdő árnyékát,

Piros csizmám nyomát

Hóval födi el a tél,

Hóval födi el a tél.[94]

Hanem ez volt az a dal, amellyel a kiűzött fejedelem utolsó csapatjai búcsút vettek a hazai hegyektől.

Az ő piros csizmáik nyomát födte el hóval a tél! S olyan jól elfödte, hogy soha sem is tértek e nyomok többé vissza.

És még most sem tudja senki, aki e búsongó búcsúdalt hallja, hogy mi van abban, amitől a könny a szemeket eltölti, s a keblet elnyomja valami nehézség.

Egyik lehajtá fejét az asztalra, úgy sírt rajta, a másik félrefordult; az orientalista hátraszegte fejét, mintha távolba nézne; magának a tárogatót fúvónak is két kövér csepp víz gördült végig duzzadó orcáján.

A sötét tógás alakok csendesen zengték a tárogató után:

Zöld erdő árnyékát,

Piros csizmám nyomát

Hóval födi el a tél,

Hóval födi el a tél.

……Perduellio[95] volt e dalt énekelni!

Egyszerre a pincegádorból, mint a behemót[96] kiáltása, hangzik Nagy uram jelszava:

“Ad cantum!” (Fel dalra!)

A diákok egyszerre fellökik az asztalon lobogó gyertyát, s a következő percben a sötétben felzendül a leglármásabb bordal:

Hejh, hajh! Igyunk rája!

Úgyis elnyel a sír szája,

Ott lesz fáradt testünk

Csendes hazája.

– Ez a bortól undorodik; –

– Ez, mint szapu,[97] sajtár iszik: –

Ez nem iszik; – ez nem józan; –

Itt is, ott is, nagy hiba van.

Ejh hajh! igyunk rája![98]

Mire a világosság kívülről megjelent a pincében, a csittvári krónikának híre sem volt sehol; kalamáris, íróeszköz eltűnt az asztalról, helyette ott állt a tíziccés órros az asztalon, s minden diák kezében magasra volt emelve a bádogpohár.

“Bacche! Éván! Evoe!”[99]

A pincének egy oldalbenyílója volt az, ahol a krónikások gyülekezetüket tarták, s odáig egy hosszú boltüregen kellett végigmenniök a behatolóknak két sor hordó között.

A szűk thermopylaei szoroson feltartóztatni a maguk perzsáit vállalkozott Borcsay egyes-egyedül, amíg társai a krónikát eltüntetik.

E leonidási vállalat[100] abból állt, hogy Borcsay holtrészegnek tettetve magát, eléje ment az invasionalis[101] hadnak, s gáncsot vetett az egész tábornak.[102]

Állt pedig e tábor clarissime domine professor Muskotályiból, kit két esküdt diák kísért lámpásokkal, mely lámpások méltánylandó elővigyázatból sodronnyal voltak betörésmentesítve, és azonkívül két iskolaszolgából.

Érdemes lesz megjegyeznünk, hogy éppen ez a clarissime domine Muskotályi volt azon nevezetes egyéniség, akit a Dungó gúnydala egy évtizedre halhatatlanná tett, s aki már egy év óta eszi a mérget amiatt, hogy éjszaka a csúfondáros dalokat impertinens nebulók[103] az ablaka alatt éneklik, s e méregevéstől úgy meghízott, hogy már imádkozni sem tud; mivel hogy a két keze ujjait nem tudja egymásba tenni a kövérségtől.

Alacsony, köpcös termetét rókatorkos panyóka-mente fedi, mely alól folytatásképp jön elő a kapcsos reverenda, akkori idők tisztes viseleteképpen.

Az a gonosz paniperda[104] Borcsay tehát azt a hadi fortélyt találta ki, hogy ő teljesen elázottnak tettetve magát, nagy tántorogva jött az eloltott gyertyával, rekedt hangon rikácsolva hozzá a megfelelő nótát: “Hol eloltja, hol meggyújtja, csak a szívem, csak a szívem szomorítja”,[105] amely nóta közben aztán oly veszedelmes összeütközésbe hozta az előre lódult fejét a clarissime domine orrával, hogy szinte betörte azt.

Akkor aztán megijedt; hátrahőkölt, s merev szemekkel bámult a szemközt jövőkre.

“Hát maguk kicsodák?”

Olyan élethíven tudta adni a kábult részeget, aki már senkit sem ismer; azzal az üvegtekintetű szemmeredéssel, azzal az elejtett szájjal, azzal a háromfelé esni akaró termettel, hogy első tekintetre szinte elhitte neki a clarissime a komédiát s mérgesen rivallt rá:

– Kend otromba részeg. Már engem sem ismer. Én physices professora vagyok.

Erre a szóra a nagy gaukler[106] bölcs képet öltött, ahogy részeg ember szokott, mikor okosat akar mondani.

– Az nem lehet! Az én professzorom nem jár ilyen késő éjszaka kocsmázni. Az otthon van már és alszik. Ha pedig kegyelmed a physices professor, mondja meg nekem, miért csavarodik a paszuly a karó körül balra, a komló pedig jobbra?[107]

Ezt persze Buffontól[108] kezdve Diószegiig még eddig senki sem tudta megfejteni; amiért is a clarissime nagyon megharagudott a kapcáskodó diákra s rárivallt keményen:

– Menjen kend az utamból, kend részeg nebuló! Én inquirálni[109] jöttem ide.

Erre a szóra a megrettenő részeget adta elő Borcsay. Elkezdett sírni, ordítani, hogy ő most van itt legelőször; térdre esett, esküdött, hogy sohasem iszik többet; bocsássanak meg neki, irgalmazzanak a fejének! Megkapta a clarissime kezét, kebléhez szorongatta; s mikor az nagyon mérgelődött már, mikor a két jurátus és két dárdás is segélyére sietett, hogy a feltartóztatástól megszabadítsa termetét, akkor meg éppen ahhoz folyamodott Borcsay, hogy előkészületet tett oly kitörésekre, amiket csak a viharos tenger s a még viharosabb bor szokott előidézni az embernél, mely szándékolt eruptiótól ijedtében aztán mind az öt megretirált, s lőtávolon kívül helyezte magát. Denique Borcsay e hercehurcával időt nyert társainak a krónika eldugására; mire az inkvizíció utat tört magának a benyílóig, már akkor nem volt ott más, mint egy víg társaság, mely a hosszú asztalt körülülve, dalolt és poharazott.

Az elnöki széken már nem ült Jenőy, hanem sánta Biróczy.

A diákok nem mutattak semmi meglepetést a clarissime megjelenésén.

A csárdázást tiltja ugyan az iskolai törvény, de nem veszik azt szigorúan: amit a büntetés mérlege is bizonyít; például a pápai kollégiumban tíz garas volt a büntetése a kocsmában kapatásnak, s ezzel egyenlő értékű a más kollégiumokban, hol a büntetést naturáliákban adták ki (börtön, megdorgáltatás). Annálfogva nagyon érthető volt a meglepett krónikásoknak azon törekvése, hogy inkább engedjenek magukra bármily magas fokú kocsmai kihágást bizonyulni, semhogy annak a gyanújába keveredjenek, amit éppen elkövettek: költemények szavalása! tudományos értekezés! tárogató-fúvás! krónikaírás! Clarissime domine Muskotályi ünnepélyes tekintetet akart adni arcának, ami sehogy sem illett neki. Az átkozott diák előtt egészen oda volt a tekintélye már. Pedig igazán tudós ember volt. De szerencsétlen termete miatt kikaptak rajta, s aztán ő is üldözte a diákot. Akárhányszor meglátott az iskola falára felmázolva veres krétával egy nagy gömböt, annak tetejében egy kis gömböt, a nagy gömbnek négy vonással kezet-lábat, a kis gömbnek két ponttal, meg egy húzással szemet-szájat festve: alá sem volt írva a neve, mégis tudta, hogy ő az ott. Még a tanodai táblán is ott találta ezt a mértani ábrát: aláírva Q. F. D.[110] – Mégsem volt jó kedve.

– Mit mívelnek kendtek itt? – kérdezé parancsoló orrhangon, s nádbotja végével odakopogtatott az asztalra.

Sánta Biróczy érzé magát felhívatva az elnöki válaszadásra:

– Az exegeticát[111] fejtegetjük. A kánai menyegző[112] a textus.

– Nem kendhez szólottam. Humanissime Jenőy miért nem ül kend az elnöki széken?

Jenőy előbb gúnymosollyal vetette magát hátra székében; aztán diákos humorral felelt:

– Ennek oka a fizika szabályában rejlik: “de impenetrabilitate corporum” a testek áthatlanságáról. Mivelhogy Biróczy már ott ül, s mivelhogy Biróczy “test”, s mivelhogy “a testek” áthathatlanok, s így két test egyszerre egy helyen nem lehet.

– Nemde, nem kend-e a krónikaírás prezidense?

Jenőy bámuló arcot csinált.

– Miféle krónikáé? A Krónikon Budensét[113] tetszik-e érteni? vagy Anonymus Belae regis notariusét?[114] avagy Szalárdy[115] krónikáját, vagy Márkus[116] festett krónikáját, vagy a carmen miserabile[117] krónikáját?

– Ne csináljon kend magából bolondot. Kendnek becsületes arcához nem illik a komédiajátszás. Kendtek itt tiltott conventiculumokat[118] tartanak, melyeket tilt Leopoldus I.[119] törvénye; kendtek itt calumniákat[120] támasztanak, miknek büntetése megszabatik a II: 71-ben, a magas udvar és az országgyűlési követek ellen rágalmazó verseket és pasquillusokat jegyezve fel róluk.

– Depraecor![121] – szakítá félbe Jenőy. – Nekem mint juristának[122] a törvények idézését jobban kell tudnom; a conventiculumokat I. József törvényei tiltják: 1599: 25.[123] A calumnia pedig, melyet II: 71. megfenyít, nem rágalom, hanem igaztalan perlekedés címe. Az a calumnia, mely a felséges udvarra vonatkozik, I. István II. 53-ban[124] fenyíttetik halállal, amely pedig rágalmat jelent az inclyti Status et Ordines[125] ellenében, ezt az 1725: 7. és 9.[126] bünteti kétszáz forintokkal.

A clarissime domine majd kiugrott a bőréből dühében.

– Nem azért jöttem én ide, hogy itt kend nekem a Tripartitumból[127] prelegáljon;[128] hanem hogy adja elő azt a krónikát, hol van?

– Ilyen nevű állatról közöttünk soha említés sem tétetett.

– Casuista! Jezsuita! A nevekbe kötelőzködöl! Tudom, hogy egymás közt Koszorúnak nevezitek azt. Hol van a Koszorú?

Jenőy folyvást zavartalan humorral felelt:

– Koszorút csak kétfélét ismerek; az egyiket csinált virágból a menyasszony fején, a másikat babérlevélből a sültmalacon. S minthogy az egyik sincs e helyütt…

– Tace![129] Hasztalan a tergiversatio![130] Mindent tudok. Fel vagytok adva! Valljátok meg bűneiteket őszintén; az büntetésteket enyhíteni fogja. Adjátok elő irataitokat.

– Quaeras! (keresd!) – ordíta közbe egy basszus hang. Barkóé volt az. S erre unisono felkiálta a többi “quaeras!” keresd!

A clarissime azzal nekiindult a botjával végigkopogtatni a hordókat: melyik kong? Melyik üres?

A részeget játszó Borcsay pedig csak azért is felkapaszkodott egy hordó tetejére, arra ráült, mint a lóra, ahogy Bacchust festik a kártyán, s onnan kezdett el dalolni:

Elindula Szent Péter Rómába,

Botját veté vállára haragjába:

Botja végén csutora,

Csutorában jó bora.

Iszik, mikor akarja,

Fülöpöt is kínálja.[131]

Mindenki előtt ismeretes lesz az a tudományos experimentum, hogy ha egy hordót, mely nincs egészen teli, alulról megkopogtatnak, ott nem ád hangot; ha pedig felül kopogtatják meg a fenekét, ott már kong; – de még olyan eset nem fordult elő a fent leírt időkig, hogy egy hordó, mely akonájáig[132] tele van, alulról megütve adjon kongó hangot. Clarissime Muskotályinak adatott meg ez új “vacuum Torricellianum[133]”-ot felfedezni.

Amidőn ugyanis ahhoz a hordóhoz ért, amelyen Borcsay lovagolván, insolenskedett,[134] s annak a fenekét is megkocintá nádpálcája fogantyújával: íme a hangszer felül csak koppant, de alul döngő szózatot adott.

– Ez az! – Inte a clarissime kísérőinek, s azzal diadalmasan fordult az elámuló diákhoz a hordó tetején. – No, most rugdalózzék kend! Most invocálja Bacchust és Gambrinust![135] Hát kend mit szól ehhez, humanissime Jenőy? aki olyan fizikus; nem tudná nekem megmagyarázni, mi okozza azt, hogy ez a hordó alul kong, felül pedig nem ád hangot?

Jenőy zavarodatlanul felel:

– Egyszerű tudomány. Mindenki tudja, hogy a debreceni bor “fel szokott fordulni”; ez bizonyosan akkorát fordult, hogy alul került a levegő, felül a bor.

– Majd végére járjunk e nevezetes phaenomenonnak. Spirité![136] hívjátok ide a csaplárost.

Nagy uram nem volt messze.

Hozta már a kalapácsot.

– Ne törjük rajta fejünket sokat – monda a clarissimének – megmondom, hogy ennek a hordónak kettős feneke van; még a háborús világban készült, s arra szolgált, hogy a rejtekébe dugdosta el a jámbor ember a félteni való pénzecskéjét. Jelenben pedig semmi sem lévén benne.

– Semmi-e? – szólt gúnyosan a clarissime, a félszája szegletéből eresztve a szót –, no, majd mindjárt analizáljuk hát azt a semmit. Nyissa ki kegyelmed a hordó ajtaját.

Az igen egyszerű műtétel, a hordófenéknek van egy hermetice[137] záródó ajtaja, melyet egy vastag retesz szorít a fenekéhez; ha e reteszt kiütik belőle, menten ki lehet venni az ajtót.

Clarissime Muskotályi azt sem várta, hogy a jurátus belevilágítson a felszabadított odúba; hanem sietett kurta térdeit meghajtani s nádpálcájával belekotorászni a rejtélyes üregbe, hogy annak elefántcsont fogantyújával kihúzza ebből a corpus delictit. A négy asszisztens ugyan segített odanézni; míg Nagy uram kerek hasán összetett kezekkel sopánkodott a diákok helyett: “no jojcakát nektek szegény latinusok![138] jojcakát neked csittvári krónika: elárult benneteket a gézengúz Aszályi!”[139]

A clarissime pedig addig húzta, addig vonta a botja kampójára akadt papiroszörejű tárgyat, míg szerencsésen kirántotta azt a hordóból – s mi vala az – egy irtóztató nagy koszorú vereshagyma.

– Ecce![140] – kiálta fel Jenőy. – Ez a harmadik koszorú csakugyan nem jutott eszembe.

E furcsa trophaeum[141] láttára féktelen hahotába tört ki az egész siserahad;[142] nevetett maga Nagy uram is. (Hogy az ördögbe változott át az a krónika vereshagymává?) Még a két jurátus is a clarissime háta mögött megesett a röhögés ördögének; nem ugyan fennhangon, de legalább pantomiában;[143] mind a kettőnek a füléig szaladt a szája, s laposra hunyorult a szeme; mikor pedig a clarissime hátranézett, akkor hirtelen bekapta mindegyik a száját s felrántotta a szemöldökét, de ha elfordult, megint csak kilátszott mind a harminckét foguk. Míg a szegény mendikás[144] odahátul, ha egyébbel nem mert nevezni, hát a nyakát húzta le a válla közé, s a térdét emelgette, azzal nevetett.

Hová lett hát a csittvári krónika? Az áruló világosan megmondá, hogy hol van a rejteke. Egy olyan roppant fóliáns, egy “elefantina moles[145]” csak nem dugható el akárhová.

A clarissime tüzet szikrázott a dühtől. S ebben a dühében meglátott az asztalon valamit. Annak a láttára aztán földhöz csapta a botjára akadt hagymafentőt,[146] s győzedelmes kegyetlenséggel mutatott az ujjával, a botja végével arra a bizonyos tanújelre.

– Hehehe! Hát ez micsoda itt, clarissimi? Ez a fényes cseppecske itt az asztalon? Az ott egy tintacsepp!

Valóban egy áruló tintacsepp maradt az asztalon, s ez most mindent fel fog fedezni.

– Kendtek itt nem ittak; hanem írtak! – rikácsolt a clarissime, botjával az asztalra kopogatva.

Jenőy észrevette társai arcán a veszélyt, melyben forognak. Nincs ahhoz fogható veszedelem, mint mikor valakit egy hazugságon rajtakapnak; nagy hősök, kik minden martyriumot ki tudtak állni; nagy gonosztevők, kik semmi kínzástól meg nem puhultak, egyetlen rajtakapott hazugság miatt úgy el tudják veszíteni egész lelki keménységöket, hogy nem bírnak tovább tagadni; végigvallanak mindent.

Ennek hirtelen be kell vágni az útját.

Jenőy dacosan felugrott az asztal mellől s odavágva tenyerével az incriminalt tintacseppre, rázendíté az elátkozott refrént.

“Csak azért is Dungó!”

Akkor egyszerre valamennyien utána, mint a bomlott óra:

“Dere-düre-duda Dungó!”

Mint az erdei ördögök fellázadása, olyan volt a bomlott zsivaj, ami erre keletkezett; ahány torok, annyi énekelte, s ahány ököl, ahány sarok, annyi dobolta, asztalon, hordó fenekén a veszedelmes nótát:

Debrecenben kidobolták,

Hogy a Dungót ne danolják,

Csak azért is Dungó! – és a többi.

A kitört rebellió egy időre megzsibbasztá a hatalom kezeit. Professzor, jurátus, dárdás elámulva vonult a biztos háttérbe, melyet, amint a rosszcsont észrevett, “usgye fóre![148]” felkerekedett, neki az ajtónak; mire valakinek eszébe jutott volna, hogy utánok menjen, már kinn voltak a házból.

– Hiszen majd holnap megkaplak benneteket! – börzsölködött[149] utánok a clarissime.

Igen: a diákokat; de nem a csittvári krónikát. Üthetik már ennek a nyomát; nincs már az a pincében. Az alatt a rövid idő alatt, amíg a Borcsay részegségi produkciójával az inkvizítorokat feltartóztatta, a társak hirtelen szétszedték a krónikát, s ki-ki egy darabot elrejtett belőle a tógája alá.

Barkónak jutott a borjúbőr boríték, az csattogott olyan nagyon a tógája alatt, mikor futott. Ki jött volna arra a gondolatra, hogy egy nyalábnyi nagy pandektát[150] a diákok zsebében akarjon megtalálni? Jenőy megijedt a tintacsepptől, hogy az motozásra vezet; azért vetemedett arra a kétségbeesett gondolatra, hogy a pasquill nótáját a kigúnyolt nagyhatalomnak szeme közé rivallja. Ez volt az egyedüli menekülés.

Őket ugyan valószínűleg ki fogják mármost majd csapni az iskolából; – hanem a csittvári krónika meg van mentve.

– Vajon miféle bor lehetett az, amitől ezek a gaz lurkók ily pogányul lerészegedtek? – mondá clarissime Muskotályi, megvizitálva a kancsót és a bádogpoharakat sorban.

Hát nem volt azokban egy csepp bor sem. Nem ittak azok semmit.

Eggyel több bűnvád rájok nézve.

A Rákóczi harangja

Másnap reggel két órakor megszólalt a Rákóczi harangja.[1]

“Dzimm-dzumm.”

Ennek a Rákóczi harangjának is van története.

Dicsően országlott erdélyi fejedelem I. Rákóczi György ajándékozott a kálvinista Rómának egy óriási harangot, mely több volt száz mázsásnál, körül szép bibliai mondatokkal átfonva, s az öblén a fejedelmi címerrel és a Rákóczi jelmondattal: “Non est currentis, neque volentis; sed miserentis Dei”, – Nem a siető, nem az akaró nyer, hanem akin az Isten könyörül.

E dicső nagy harang nem fért el a debreceni nagy toronyban, annálfogva egy új tornyot kellett a számára építeni a templom mellé; mely torony sohasem lévén bevakolva, úgy hívatott, hogy “vörös torony”.

Onnan zúgott alá sátoros ünnepeken a Rákóczi-harang nagy felséges hangja, hogy meg lehetett azt hallani még Balmaz-Újvárosban is.

Mikor pedig Debrecen 1802-ben porig leégett,[2] elpusztult a nagy tűzvészben a vörös torony is. Minden egyéb harang megolvadt, csak a Rákóczit megolvasztani nem volt elég egy egész égő torony: azon tüzesen, de olvadatlan zuhant le az égő gerendák közül s a talajba vágta magát. Akkor tudatlan népek odarohantak, hogy jót tegyenek vele, s elkezdték vízzel öntözni. Ettől azután elvesztette a hangját. Mikor ismét felhúzták az újon felépült toronyba, nagy szomorodva tapasztalák a hívek, hogy a fejedelmi híres harang a hajdani hatalmas “bimm-bamm” helyett csak egy szomorú, panaszteljes rekedt hangot ád: “dzimm-dzumm!”, mintha ez is csak kísérteni maradt volna meg a világban, valamint annak a nagy családnak a neve, melynek címerét viseli, s melynek utolsó ivadékát is már az iz-nikmidi kaktuszbokrok[3] födik, s ahol még a nevük előfordul nyomtatásban, a cenzor vörös plajbásza egy R… i-t csinál belőle, s akik fennhangon beszélnek még róluk, csak olyan fulladt hangon teszik, mint a harangjuk: “dzimm-dzumm!”

Nem is szólal az meg már valami örvendetes alkalomra; csak mikor valami gyász van.

A cívis tudja már, mikor azt a hangot meghallja, hogy ez a lélekharang: egy elszállandó léleknek “szegény bűnös” halálharangja: diákot csapnak ki az iskolából.[4]

Ami valóban hasonlatos a meghaláshoz. Kiűzetni az “alma mater[5]” kebeléből. Coriolán[6] keserűsége, Foscari[7] megtört szíve, Ovid[8] könnyekkel hintett versei beszélnek arról nagyban, mi lehetett az kicsinyben, ha a dicső kollégium florilegiumából[9] egy olyan virág kitépetett, amelyre az interdiktum rámondta: “mérges növény!” Hová menjen az? Mely kert fogadja azt be többé?…

… A tegnapi kihágás szereplői a sedes elé voltak idézve. Erre húzták meg a rekedt harangot egyszer. Mikor az háromszor fog szólni, az azt jelenti, hogy el vannak ítélve.

A kollégium előtti tért, meg a nagy piacot[10] korán reggeltől késő délig nem foglalkodtatá egyéb beszéd, mint az a nagy eset, ami most odabenn folyik. Egyik ember a másiktól megtudta, hogy mi veszedelem történt. A diákok a nagyerdőn verekedtek. De bizony nem verekedtek, hanem ördögöt idéztek. Azért sem azt tették, hanem összeesküvést csináltak. Új vallást akartak kezdeni, amelyben nincs se pap, se esküvő. Csakugyan megvertek egy professzort. Jól tették. Nem jól tették! A Dungót is danolták.[11] Egymás vérét itták…

Ez azután így folyt a talyigásokon kezdve a sulyomáruló,[12] sült tökkel csábító, mézkenyér-kereskedő, pattogatott kukorica pazarló asszonyságokon végig, az őgyelgő kurta gubás, zsíros subás, makrapipás férfiközönségen átszűrődve a túlsó oldali paprikásszalonna-bazár tulajdonosokig, ezerféle változataiban a leleményes fámának.

A kollégium kapui pedig ilyenkor zárva voltak.

A “coetus[13]” termében ült a “sedes”.[14] Az összes tanári kar teljes ornátusában. Elnökölt maga a rector professor, nagytiszteletű doktor Járai Ézsaiás[15] uram ő kegyelme; aki maga véghetetlen tudományú férfiú, nagy archaeolog, philolog, orientalista, jurista, exegeta[16] és homileta;[17] egyszóval: polihisztor! Kit jellemez az együgyű diáknak azon mondása: “vajha énnekem csak annyi tudományom is volna, amennyi a professzor úrnak a kisebbik fejében van.”[18] Értve alatta azt a diónagyságú szemölcsöt a nagytiszteletű úr kopasz fején, mely úgy díszlett azon, mint egy kakastaréj. Pedig olyan apró, összetöpörödött férfiú volt különben a nagytiszteletű úr; csakhogy vonásai hozzá voltak szoktatva, hogy nagy tekintélyt tartson velük: mikor a fél szemöldökét felhúzza magasra,[19] mindig magasabbra, a jámbor examinált vagy benevolizált[20] diák úgy érezte, mintha az ő fejét húzná egyre feljebb vele, s mikor aztán egyszerre megint lehunyta azt a félszemét, s csak a másikkal nézett rá: szinte nagyot zökkent a földre leestében a szegény diák.

Hanem azt az egyet el kell ismerni a nagyon tisztelt törvényszékről, miszerint el volt látva azzal az intézménnyel, hogy amit nem akart megtudni egy kriminális esetből, hát azt nem tudta meg.

Ilyen intézkedés volt az például, hogy a vádlottakat egyszerre és együtt vallatták. Ki-ki hallhatta, hogy a másik mit mondott; ha esze volt, ahhoz alkalmazta magát.

Ismerjük a “domine Nega[21]” (úrfi, tagadj!) történetét.

Legnehezebb volt a legelső vallatott állapotja; annak kellett nagyon vigyázni, hogy olyasmit ne mondjon, amivel az utána következőket ellenmondásokba keverheti.

Hanem hiszen ravasz rókával volt dolguk.

Sánta Biróczy nem hiába készül prókátornak. Ledisputálja ez a napot az égről.

– Humanissime Biróczy! – szólítá ki őt a középre a rektor úr énekszerű hangja,[22] melynek azon szép tulajdonsága volt, hogy kottára lehetett volna szedni, mind hanglejtési, mind ütenykülönbségi változatainál fogva. Mondja meg kend, kik voltak jelen a kend elnöklete alatt Nagy uram pincéjében?

Biróczy még jobban behúzta a nyakát a válla közé, mint egy sáncba; onnan védelmezte magát.

– Nem emlékezem rá.

– Miért nem emlékezik kend rá?

– Mert részeg voltam.

– Miért volt kend részeg?

– Mert sokat ittam.

– Nehogy végig elmondja kend azt az anekdotát az egyszeri diákról: “mert szomjaztam, mert bort szomjaztam, mert sok bort szomjaztam”;[23] – levén az nagyon ismeretes és triviális anekdota. Hanem arra emlékezzék kend vissza, hogy minekelőtte ittak volna, mit cselekedtek?

– Danoltunk.

– S minekelőtte danoltak volna?

– Ismét ittunk.

– Tud kend valamit arról a könyvről, aminek neve Koszorú vagy “csittvári krónika”?

– Igenis, láttam egyszer nagytiszteletű Muskotályi professzor úrnál.

– Bolond kend! Bolond kend! Bolond kend! – kiálta közbe a jelenlevő úr. Biz énnálam nem látta kend; ne hazudjék kend olyan nagyokat.

Biróczy még magasabbra húzta fel a vállát.

– Én csak azt mondom, amit tudok.

– S mit tud kend a krónika tartalma felől? – folytatá a vallatást a rektor; kezével intve a szeniornak, hogy a jegyzőkönyvbe az utóbb mondottakat be ne vezesse, mert hiábavaló scurrilitások.[24]

– Benne van a “Szentek hegedűje”.[25]

Ez pedig egy igen kegyes tartalmú énekeskönyv volt.

– Apage satanas! – kiáltott közbe clarissime Muskotályi. – Volt bizony benne az “ördögök dudája”, de nem a “Szentek hegedűje”.

– S miért énekelték kendtek a clarissime domine előtt amaz exsecrált [26] gúnydalt ott a pincében? – kérdezé a rektor.

Biróczy orcátlan vakmerőséggel felelte rá:

– A clarissime domine maga kért fel bennünket arra, hogy nagyon szeretné azt a nótát meghallani, mert még sohasem hallotta.

(Pedig minden éjjel azzal költötték fel.)

– Satis![27] Mehet kend hátra! Álljon elő sequens,[28] humanissime Barkó Paule!

A hosszú diák kiállt a középre, s kezeit egymásba téve, mohamedanus komolysággal várta a kérdéseket.

– Humanissime! – szólítá meg a középre állítottat a rektor. – Kendtől okosabb beszédet várok, mint antistesétől, kit perversus embernek ismerünk mindnyájan. Feleljen kend nekem egész becsülettel, minő szövetség köti kendteket egymáshoz. Van-e kendteknek adott szava egymást el nem árulni?

Barkó egykedvű nyugalommal nyitá fel száját ezen mondatra:[29]

“Vermis szözündin gecsen, kendi dsánindin gecsen.”

A szenior nótárius kezében megállt a toll; nem tudta, hogy mármost hát ő mit írjon?

A rektor szemöldöke magasra feszült fel.

Egy odvas foga volt, mikor valamin nagyon tanakodott, a nyelvét erre az odvas fogra szokta tenni, mintha az abban lakó spiritus familiáristól [30] kérné a tanácsot, hogy mit mondjon.

– Értem, humanissime! Ez törökül van mondva. Annyit jelent, hogy “aki adott szavától elválik, saját lelkétől válik el”. De mármost feleljen meg kend ezen kérdésemre: tudja-e kend, hogy egy titkos konspiráció által magát a legfőbb hatalom üldöztetésének tette lészen ki? Mi védelmezi meg kendet, ha ez kitudódik? Vallja meg kend bűnét őszintén, hogy magát megszabadítsa.

Barkó ugyanoly hideg lárvakemény arccal mondá el válaszát:

“An ki ezdeszti merdumán gurikht, szeres der dsezai Hakk avikht.”

A nagytiszteletű úr még magasabbra feszíté fel szemöldökét, s homloka ugyancsak verítéket izzadott. Ez a nebuló most meg már perzsául felelt neki. De ő is bírt e fegyverrel, s nem érzé magát legyőzetve.

Az odvas fog egy ideig tanácskozott a rátett nyelvvel.

– Jól van, humanissime. E mondás perzsául van, s azt jelenti: “Aki az emberek kezétől megmenekült, az fejét az Isten büntető hatalmába akasztotta.”

A nagytiszteletű úr büszkén jártatta végig e mondat után fél szemöldöke alól kerekre nyílt szemét a körülállókon, s szótagolva diktálta a jegyző tolla alá mind az eredeti mondatot, mind annak a fordítását; mintha az a legrendesebb dolog volna.

Most azután folytatta a vallatást.

– Látom, édes fiam, humanissime, hogy milyen szép tudomány lakik kendben. Egykor tán velünk együtt ülhetne katedrát, sőt annyira vihetné dolgát, hogy a keleti követségnél tolmácsul alkalmaztatnék, s örök hivatalba jutna. Ha csak ilyen rossz társaságba nem keveredett volna. De még jókor a megtérés. Valljon meg kend mindeneket, térjen meg a gonosz útról, s legyen minden megbocsátva azontúl.

Erre aztán a következő választ adta Barkó:

“Teviz birle beklik töride oturmaktin; – Szever birle csikailik tozida jatmak jekdir!”

A nagytiszteletű úrnak kövér izzadságcseppek kezdtek végigcsorogni az orcáján: ez a nebuló minden tudományából kikérdezi. Ámde van abban a kopasz fejben elég.

– Értem, fiam. Nem zavartál meg a tatár felelettel. Mondásod tatárul ezt jelenti: “Többet ér baráttal a szegénység porában feküdni; mint ellenséggel együtt a hatalom trónján fényleni.” Ez bizonyítja kemény megátalkodottságodat; azért nem is kérdezek tőled többé semmit; recedas, állj hátra!

Nem bizony, mert attól félt a doctissime,[31] hogy a negyedik kérdésre szanszkrit nyelven fog megfelelni a haszontalan fickó, s ebből éppen csak annyit bírt a rektor úr, amennyi abban a kisebbik fejében elfért.

– Sequens! Humanissime Jenőy.

Jenőy a törvényszék elé lépett.[32]

– Nagytiszteletű iskolaszék – kezdé az ifjú –, nem várom be a kérdő pontokat, nem az összevissza vallatást. Tudomásom van a tárgyról, s beszélni fogok felőle önök előtt; nem ahogy vádlott és bíró beszélnek egymáshoz, hanem mint férfi férfiakhoz, ki tisztelettel tartozik azoknak, s becsülést követel magának. Itt kétirányú bűnvád van ellenünk fordítva. Az egyik az, hogy az iskolai fegyelem ellen kihágást követtünk el: elmulasztottuk a vasárnap délesti templomba menetelt, tiltott ruhában tilalmazott helyre gyülekeztünk, ott az iskolai elöljáróság jelenlétében féktelenkedtünk, sőt egy tiszteletreméltó tanári személyt gorombául inzultáltunk is. – A második vád pedig, mely bennünket terhel az, hogy mindezen kihágások csak egy nagyobb vétség elpalástolására lettek elkövetve, mely vétség egy szóban leli kifejezését: “a csittvári krónika”.

– A distinctio tökéletes – szólt közbe nagytiszteletű Járai uram.

– E két váddal szemben kétféle védelem van. Az elsőnél teljes magamegadás, sajnálata a megtörténtnek, bevallása a vétségnek s nyugodt elvárása a büntetésnek; a másodiknál pedig határozott elutasítása minden felfedezésnek, vasba öntött válaszadás minden kérdésre: “Nem akarok! Nem akarok! Nem akarok!” Miért kérdik önök, hogy mi az a csittvári krónika? Nagyon jól tudják önök azt. Nemzedékről nemzedékre adott ereklye az, melyet mindig a fiatalság őriz. Ülnek itt többen a törvényszék asztalánál, kiknek keze írását tartogatják ama lapok; mert hiszen fiatal korában minden ember szabadelvű, rajongó és felmagasztalt. Azért száll ez mindig diák kezéből diák kezébe. Mert mikor innen elmegyünk, közülünk is lesznek főpapok, főhivatalnokok, s akkor mi is megfordulunk saját magunk ellen, akik hajdan voltunk szabadságszerető, merész gondolatú fiatal emberek. A csittvári krónika volt, van és lesz; s amilyen bizonyos, hogy nem azoknál van, akiknél volt, olyan bizonyos, hogy nem azoknál lesz, akiknél van; nehogy megtörténhessék, hogy valamint a “múlt” üldözi most a “jelent”, úgy a “jelen” üldözhesse valamikor a “jövendőt”.

Rector professor úr mind a két szemöldökét felhúzta erre a szóra, mint aki érzi, hogy most nagyokat nagyobbakkal kell megcáfolnia, s nem engednie, hogy a vádlott a bíró fölé emelje fejét.

– Nagyon szeretem, humanissime, hogy őszintén és nyílt homlokkal beszéltél előttünk. Azt sem titkolom, hogy azon ifjak közé tartozol, kikhez szép reményeket kötöttünk és sokan szerettünk. Még azonfelül az is köztudomású dolog, hogy nagyanyád a mi főiskolánknak hatalmas patrónája és alapítója. Tehát hármas okunk vagyon, hogy törvény és szigorúság helyett kegyelmet és bocsánatot hagyjunk erőre jutni. Légy is meggyőzve, hogy azon illetlen megbántásért, melyet egy hivatalos személyen s az iskola tekintélyén elkövettél: a megbántottakban találod legbuzgóbb kegyelemkérőidet.

(“No, ezt nem mondhatnám” – dörmögé clarissime Muskotályi.)

– Ámde – légy készen arra mind te, mind cinkostársaid, hogy ha ti a bűnpalásttal eltakart bűnt fel nem feditek, s vasból öntött tagadással álltok elénk, mink vassal fogunk a vasra visszaütni, s nem nyersz irgalmat előttünk sem te, sem az utolsó közöttetek. Te, a vádlott, visszavádolod bíráidat. Azt mondod, amaz emlékezetes könyvet egykor a mi kezeink is írták, szaporíták és megőrzék. Ez nem lehetetlen. De amik abban a ti időtökig megírattak, sem az égi bíró, sem a belső bíró azért a krónikaírókat el nem ítélheti. Akitől félhetnének amiatt, amit írtak, egyedül a világi hatóság. Ez is elég ok ugyan a félelemre. S nem tagadhatom el, hogy álomháborító gondolat azt tudnia valakinek, hogy egyszer könnyelmű ifjú korában valamit leírt, ami ha most a százszemű Argus[33] tekintete elé kerül, vagyonát, szabadságát, fejét veszítheti miatta. Hiszen ugyanazon krónikában olvashattátok, mert én is olvastam azt, hogy Bónis Ferenc alispán hogy vesztette el fejét és vagyonát egyetlen akcentus elhagyása miatt:[34] midőn a kassai kapitány azt kívánta tőle, hogy küldjön neki “élést” s ő visszafelelt rá: “majd küldök neked élest”, s ez egy akcentusi hiba tréfájáért a fejével fizetett meg. Még friss előttetek Martinovich és társainak emlékezete, kiket egy írott lap vesztett el. Ámde ti mindennél többet cselekesztek. Ti propagandát csináltok hazánk kőszikla alapja, a nemesi rend ellen; ti szarvat emeltek egyedüli erős várunk, a vallásos hit ellen!

Jenőy arcát elhagyta a vér.

“Jaj nekünk – súgá Barkónak. – Itt az odium theologicum!” (A hittani gyűlölség.)

–[35]Tagadhatjátok-e, hogy ilynemű iratokkal terheltétek meg azt a könyvet, melynek eddig mást nem kellett kerülni, mint a hatalom pallosát, most pedig kerülnie kell annak még a nemesi fringiát s a pásztori botot is, melyek mind üldözésére indulandnak el; hogy ahol megtalálják, megégessék, nehogy ő legyen az a máglya, amelyen mindnyájan megégünk! Minő kakodaemon[36] szállta meg szíveitek, hogy ily gonosz lejtőnek rohanjatok? Midőn az ország csak alig szerezte vissza nemesi előjogait, ti elkiáltjátok magatokat, nem kell nemesség; a kutyabőr maradjon a kutyáé! Midőn csak alig bírtuk a német nyelv nyilait kitépni bőrünkből, s áttörhetlen páncélunkat, a klasszikus latin nyelvet, felöltöttük, ti előálltok kiabálni, hogy nem kell a holt nyelv![37] Pedig a halál utáni élet örök élet! S ti azt akarjátok, hogy levessük e páncélunkat s meztelenül álljunk ki, a magunk meztelen magyarságával a vértezett ellenségnek ismét?… Csak alighogy tűrve van egyházunk, még most szedegetjük össze garasonkint az áldozat-siclust,[38] hogy templomaink helyett, miket tőlünk erővel elvettek, újakat építsünk; még alig száradt fel az írás Bihar vármegye jegyzőkönyvében, melyben kimondatik ránk, hogy ahol templomot építettünk, iskolát nem szabad építenünk, s ahol a kántor tanít, csak szóból taníthat, de könyvet nem szabad gyermekeink kezébe adnia; s ha egy ábécét lelnek nála, börtönbe vettetik:[39] és ti már azzal álltok elő, hogy minek a templom; minek a vallás. Bolondok, akik egy cifra tornyot építenek, és csúfságot tesztek azokból, kik a pedagógus mártír életére vállalkoztak. – A budai diétán már törvényjavaslat lett előterjesztve aziránt, hogy a mi papjaink is nemesi rangnak örvendjenek; ahogy ki van az terjesztve az oláhok pópáira. Hittük és reméltük, hogy e dicsőségben részeltet is bennünket a nemzet, s ti most előálltok, s azt mondjátok: minek a papnak a kutyabőr, elég kutya az már úgyis!

Ez volt a legkeményebb vád, ami ellen nem lehetett mentség.

– De még nincs vége a bűnök lajstromának, folytatá a rektor. Kendtek még a magyar koronát is kigúnyolták. Ez nem reformáció tárgya, urak! Azokhoz a szentekhez, akik a magyar koronára vannak festve, semmi köze sem Luthernek, sem Calvinnak, azok a nemzet szent képei, s azok ellenében nincs iconomachia (szentképharc), és ha ördögök volnának is arra festve, vagy gúnyképek, még akkor is a mi tiszteletünk tárgyai lennének. Csak alig múlt nehány tizede, hogy a nemzet ezt az ereklyéjét visszakapta; milyen nagy triumfális processio[40] volt az, mikor azt visszahozták az országba! Hogy fogadták zászlókkal, bandériumokkal, hogy hintettek az útjára a haza szűz hajadonai virágokat, hogy járt fel tiszteletére Buda várába a nemzet ifja, véne; mert tudta mindenki jól, hogy ez az a varázsgyűrű, mely bennünket együvé tart. És most egy csoport gyermek előáll könnyelmű szóval, s feszegetni kezdi, mennyit érhet latszámra ,[41] darabonkint azon megbecsülhetetlen kincs; elmondja, hogy egy ilyen felfordított aranybográcsot egy bécsi ötvös bizony ezer tallérért is csinálna, sőt különbet; és hogy párosítsa a szentségtörést a tudatlansággal, még azt is kétségbe hozza, hogy e korona Szent István fejét érte volna, mivel később élt emberek nevei vannak rajta: arcul ütve a históriát, mely világosan tanítja, hogy a korona két darabból áll, és a külső ágas karikáját küldte a görög despota. – Íme ilyen adatokkal gazdagíták kendtek amaz emlékezetes könyvet: tagadja-e azt kend vagy bevallja?

Jenőy összeszorítá vékony ajkait, s azután elszántan felelt:

– Quod dixi, dixi; quod scripsi, scripsi! (Amit mondtam, megmondtam, amit írtam, megírtam.)

Tízen kiálták utána egyszerre:

“Et nos itidem diximus!” (És mi is ugyanazt mondtuk.)

Tíz társa nyújta egymásnak kezet.

A nagytiszteletű úr most hosszas ideig tartott tanácsot nyelve hegyével és odvas fogával.

– Fiaim, szólalt meg azután otthoni természetes hangján; most nem úgy szólok hozzátok, mint bíró vádlottakhoz, hanem mint atya gyermekeihez. A vétekről, mellyel vádolva vagytok, meg vagyok győződve. De tanúbizonyságaim nincsenek rá. A corpus delictit, a vétkes krónikát el tudtátok rejteni szem elől, hogy senki rá nem akadhat. Maga azon egy társatok, aki töredelmes szívvel és szent borzadállyal fedezé fel előttem a legutóbbi lapok adatait…

(– “A hetedik szavazat!” – súgá Jenőy Barkónak.)

– Ugyanaz sem volt rávehető, hogy felfedezze, hová rejtétek el e krónikát? És ha megkaphatnók is azt, ugyan őrizkednénk benneteket “a miatt” elítélni, mert periklitálnánk[42] általa egész iskolánk jövendőjét, s a világi hatóságoknak adnánk okot a beavatkozásra. Ellenben erős indokaink vannak ellenetek az iskolai kihágás, a fegyelem és tisztelet elleni vétség miatt a legszélső szigort alkalmazni. Azért azt tanácsolom tinektek, adjátok elő önkényt ama veszedelmes könyvet, ne legyen az ellenetek fordítva semmiképpen; hanem itt mindnyájunk szeme láttára vettessék be a nagy kandallóba s legyen az ő hamujába eltemetve mind a ti bolondságotok, mind a mi keserűségünk. Ha pedig megátalkodva eltitkoljátok azt, legyetek készen, hogy azért a másik bűnötökért, mely bebizonyítható, a legnagyobb szigorával a törvénynek fogtok megsújtatni.

Most egy ünnepélyes csend pillanata következett. Jenőy végighordozá tekintetét társainak arcán. Egy sem süté le szemeit előtte.

– Uraim. Nagytiszteletű iskolaszék! – szólt Jenőy. – Amaz emlékezetes könyvnek 1802-őt viselő lapján egy jegyzet foglaltatik a margóra írva, mely így szól: “és e rettenetes tűzveszély közepett, midőn a templom és kollégium s az egyház melléképületei mind sorban égtek, egyikében a “gunyhók”-nak két bennszorult diák maradt meg. E krónika őrei voltak azok, kik az égő házból ki nem jöhetvén, a földre letették a krónikát és arra ráfeküvén, öntestökkel védelmezték azt meg az összeégés ellen.”

“Factum! – szólt közbe a rektor. – Karika[43] János volt az egyik megmentő neve.”

– Ez ív utolsó lapjának margójára pedig ez “lesz” írva – folytatá felemelt hangon Jenőy –, hogy amidőn e krónikát egy társnak árulása veszélybe hozta, akkor tizenegy tanuló öntestével védelmezé meg azt a megsemmisülés ellen, és inkább választotta a száműzetést, az életpályájából kiveretést, hogysem árulója legyen az ereklyének. “Est Deus in nobis![44]” (Isten él bennünk!)

A vádlott társak rádörmögték:

“Ámen![45]”

A rektor inte nekik, hogy távozzanak ki a teremből.

Az előteremben a jurátus diákok között megpillantá Jenőy az áruló Aszályit.

– Miért árultál el engemet? – súgá neki.

– Miért voltál első eminens? – felelt az, kielégített irigység kifejezésével arcán. – Miért nyertél el minden kitűzött jutalmat előlünk? Miért protegált úgy minden ember?

– “Mea maxima culpa!” (Ez az én legfőbb bűnöm) – sóhajta Jenőy.

Odabenn sokáig nagy és heves disputa volt a nagytiszteletű urak között. Elhatározott szándék volt, hogy a lázadó fiatalok a tanodából száműzessenek; csak az ítélet fogalmazásában volt erős összeszólalkozás.

“Fentnevezett tanulók az iskolai öltöny levetése, világi öltöny felvevése és törvényellenes kihágások miatt az iskola falai közül elmenetelre tanácsoltatnak.”

A rector professor az “és törvényellenes” szavak közé ezt kívánta iktattatni: “így”, amikor aztán természetesen úgy hangzanék az ítélet, mintha a diákok minden kihágása a világi öltöny felvevése lett volna, amiben pedig kettőt kivéve, a többiek nem is részesültek. Ezt Muskotályi tanár természetesen ellenezte. Már csak a históriai igazság kedvéért is. Azonban egyik jurátus bizonyította, hogy a többieknek is a lószőr nyakravaló helyett fehér patyolat volt a nyakukon. Ez bizonyított, s az “így” közbe lett szúrva. Ez enyhítette az ítéletet.

Midőn a contrascriba (ellenőr) szava belépésre hívá fel a vádlottakat: a tizenegyedik után humanissime Aszályi is beszólíttatott. Valószínűleg szembesítés végett.

Azonban több vallatás nem fordult elő. Az ítélet készen volt már.

A rektor felolvasá azt a vádlottak előtt.

Öten mint főcinkosok: Jenőy, Biróczy, Borcsay, Barkó és Csuka az iskolából mindenkorra kitiltatnak, eddigi bizonyítványaik kiadatása mellett. Hatan tizennégy napi carcerre ítéltetnek, kenyeren, vízen, és az elekcióknál s akademika promocióknál tizenöt társsal hátrább tétetnek, ítéleteik a fekete táblára kifüggesztetnek, s azoknak foganatba vétele a harmadik harangszónál azonnal megkezdetik.

E komoly, keserű pillanatban kötelességének tartá a rector professor egy kenetteljes búcsúztatót tartani a száműzött ifjakhoz.

– Szerencsétlen ifjak, mi lészen már most tibelőletek?

De kettészakította az egész malasztos orációt a gonoszvérű sánta Biróczy felkiáltása:

“Ma diák, holnap katona!”

S azzal megindult az ajtó felé azokkal a jobbra-balra sántító kacska lábakkal, azzal a válla közé húzott sertehajú fejjel, azokkal az idomtalan hosszú kezekkel; hogy erre a mondásra és jelenetre az egész venerabile consistorium[46] oly féktelen hahotában tört ki, mely még a rector professort is magával ragadta; ki e gnóm alak gúnyos paródiájára elfeledkezék róla, hogy az orientális népek nem nevetnek nyilvános helyeken, s kacagott, hogy a szék rázkódott alatta.

Azután pedig nagyon megharagudott érte.

– Perversus nebulo; takarodjék kend ki innen! A törvényszék auctoritását ekképpen compromittálni.

Sánta Biróczy még egyszer visszafordult, csípőjére tette a kezét, s egy olyan heroikus tekintetet vetett büszkén a venerabilis sedesre, hogy az még egyszer összeomlott a visszatérő kacagás miatt; mely nem is szűnt meg addig, míg az elítéltek mind el nem hagyták a termet.

Csak Aszályi nem nevetett. Ő megbotránykozottan emelgeté szemeit az ég felé, kezeit összekulcsolva, s ott maradt, miután a többiek eltávoztak.

Mikor aztán ő már egyedül volt ott, akkor a rector professor arcára ismét visszatért a bírói komolyság:

– És most kenden a sor, humanissime Aszályi. Kend bevádolá társait az iskolaszék előtt, hogy azok egy tiltott könyvet rejtegetnek a nagyerdőn, Nagy uram pincéjében, egy hordó fenekében. Kend nem mondott igazat, mert a vád alá eső könyv sem a hordóban, sem a pincében, sem sehol nem találtatott, kend ezáltal iszonyú skandalumot idézett elő. Ennélfogva kend az iskolából örök időkre kitiltatik, kicsapatik, kiűzetik. Testimoniumába pedig sub rubrika “ex moribus”[47] beíratik e szó “calumniator!” (rágalmazó).

Dzimm-dzumm! A második verset zúgta már a Rákóczi harangja, annak hirdetéseül, hogy a nehéz ítélet ki van mondva.

Mikor a harmadik verset fogja rezegni, akkor már mennek a kitiltottak, s harangoznak nekik, míg a városból kiérnek: mint ahogy szokás harangozni a halottnak a temető kapujáig.

Háromórai idő volt engedve a kitiltottaknak, hogy motyóikat összeszedjék s azután hátukra véve, menjenek Isten hírével. Nincs már szolgálatukra dárdás, aki utánuk cipelje a vászonkuffert.[48]

Délután nem tartatott előadás, hagyományos szokás szerint. Lehetnek hű barátjaik a szerencsétleneknek, kik el akarják őket kísérni, legalább a város végéig, talán még tovább is. A hatóság hunyjon szemet a kegyelet előtt.

Ez a háromórai idő pedig éppen elég volt arra, hogy a város népessége mindent megtudjon – hegyiről tövire –, hogyan, mi mondatott a sedesben.[49] Mi volt a diákok vétsége? Hogyan védelmezték magukat? Milyen nagy dolgokat vágott oda a vaskalaposoknak Jenőy? Hát Barkó hogy replikázott nekik tatárul, törökül, perzsául! Hát még a sánta Biróczy hogy tréfálta meg őket víg ötleteivel! S most ezeket mind kicsapták. Az iskola szeme fényeit! Még Borcsay is, aki úgy prédikált nagypénteken, hogy minden ember sírt rajta! Rettenetes dolog ez! Olyan diákot kicsapni, mint Jenőy, aki példája volt a jó erkölcsnek! No, meg olyant, mint Barkó Pali, aki tíz nyelven tud beszélni. A rektoron kívül egy professzornak sincs annyi tudománya. Szörnyűség ez! Aztán miért? A “csittvári krónikáért!” Aki nem tudta is, hogy mi az a csittvári krónika, annyit tudott róla, hogy az egy tűzre-máglyára keresett drága könyv, melyben az ország minden elvesztett jussai vagynak megírva, melyet két diák, anno 1802-ben a nagy tűzből szabadított ki! S ki árulta el őket? – A gézengúz Aszályi.

De nem is volt tanácsolva Aszályinak, hogy bevárja a harmadik harangszót, mikor az egész frekvencia[50] indul, hanem elébb kibocsátották őt a “gunyhók” felőli hátulsó kapun; úgy menekült tova, szája elé húzva köpönyegét, mintha az orra vére folyna. Azonban az álnok mendikások elárulák őt mégis a publikumnak, utána kiabálva: itt a calumniator! S akkor aztán nekitámadt minden kétlábú teremtés, ember, kofa, cívis, gyerek; szidták, pernahajderezték, még a pulykák is utána hurrogattak; s amint aztán szaladásnak vette a dolgot, a kofahad úgy meghajigálta sült tökkel, hogy csupa sárga-fekete lett tőle a tógája: “heh, te csúnya kalmunátor!” – s legvégül az iskolásgyerekek csürhéje az egész Csapó utcán végigkergette, utána kiabálva a hagyományos gúnykiáltást “oche![51] oche!”

Mikor pedig harmadszor megszólalt a Rákóczi szomorú zöngése, s kinyílt a főkapu, és előjöttek rajta a száműzött diákok, és azután nyomukban a fekete tógás népségnek egész hosszú cohorsa[52] (hétszázan!), s ott kiérve a kollégium elé, még egyszer körbeálltak, s rázendíték az iskolai búcsúdalt:[53]

Múzsa–Múzsa–Múzsa–nyáj!

Indu–huhu–lj patakoknak árnyas

Berke–hehe–iben.

A Sze–hehe–nt Pieridenéknek[54]

Boho–hohol–doho–hohog kertjeiben!

Oszlik bomlik kis seregünk

Szakadoz.

Pusztán árván hagyva búsan

Maradoz,

Le te–hehe–tte szent atyánk lantját

Muhu–huhu–zsáhá–háhák.

Mars haza hát!

S – hát akkor az egész közönség bőgött a sírástól. Sohasem lesz itt többet olyan basszista, mint Barkó Pál volt. Mikor azokat a szavakat odadörögte “szakadoz”, “maradoz”, az ember azt hitte, hogy csakugyan a szíve szakad meg.

Akkor aztán felnyílt a kör, s az öt elítélt megkezdte a maga száműzetési pályáját az emlékezetes fahídon[55] a körülöttük tolongó népség árja közepett. A sok érzékeny szívű cívis és cíva egymást törte, hogy valami útravalót tömhessen a tarisznyájukba, a tógájok zsebébe: “no még ezt a kulacsot! ezt a kis elemozsynát! ezt a fonatost, ezt a kolbászt; jó lesz ez a szalonna az útra; hát ez a boszorkánypogácsa!” Szegény Csuka Ferinek foltos volt már a csizmája; azt nem eresztették végig a csizmadiaállás előtt addig, míg egy újdonatúj fischledert[56] nem akasztottak a botja végére. Sőt még Jenőy is tapasztalá, hogy van még egy koszorú a világon, aminek a költő ez életében is hasznát veheti, egy becsületes sütőné akkora pereckoszorút akasztott a karjára,[57] hogy a fél országot beutazhatja vele. Jó volt azt a koszorút elfogadnia, mert az volt az első és az utolsó koszorú, amit törekvései jutalmául egész életében látott. Miután hogy a töviskoszorúk láthatatlanok.

A “dzimm-dzumm” zúgása egészen elveszett az emberi rokonszenv zajában. Maga a harangszó is, mintha ott akart volna maradni csak a kollégium körében.

A fiatalság elkísérte a nagy erdőig egész tömegestül a száműzött társakat; sokan mentek velük még a nagy erdőn is végig; egész az utolsó fákig: ahol a nagy hajdúsági róna keletkezik. Még ottan is kivált valami ötven a többi közül, hogy ők elkísérik pajtásaikat, amíg csak a nap fenn lesz az égen.

Jenőy eszükre téríté őket, hogy de már azt nem okosan teszik; nekik vissza is kell még menniök a kollégiumba, az pedig este bezáratik, s az azután csúnya látvány lenne, ha ennyi diák mind a kollégium falán mászna be; ami egyesével egészen rendes közlekedési út gyanánt használtatik. De legalább addig a pásztorhalmig elkísérik őket.

Nagy hegy az a pásztorhalom ezen a sík pusztán. Talán nem is éppen csak azért hordták azt egyszer oda, hogy a juhásznak meg a komondorainak legyen honnan szétnézni a világba. – Talán ha elkezdenék azt széthányni, ezernyi ezer koponya gördülne szét belőle.

A pásztorhalomig elkísérte társait a hű csoport: ott sánta Biróczynak valami jó gondolat ütött a fejébe.

– De halljátok-e, nem cepelem én ezt a sok sajtot, fonatost meg hurkát a világ végeig. Itt a szép zöld asztal: a gyep; csapjunk egy víg lakomát egymással utoljára!

Jó lesz. Monda a négy társ, s azzal lerakták mindannyian batyuikat, miket a népbarátság inni- és harapnivalóval tömött meg; nem kellett oda nagy kínálkozás, leheveredtek valamennyien a gyepre, az ott maradók nagyokat ittak az eltávozók egészségére, míg tartott a kulacsban. Kinek jutott volna eszébe, hogy búsuljon?

Mikor aztán a nap lement, a bujdosók sietteték társaikat, hogy menjenek haza “hora canonica![58]”

Aztán összeölelkeztek, kezet ráztak, elbúcsúztak. Nem sírt senki! Tud is sírni tizennyolc esztendős ember a maga baján!

A hazatérőket eltakarta nemsokára a nagy erdő; a bujdosók ott maradtak még sokáig, nagyon sokáig a pásztorhalmon üldögélve, s mikor már a hazatért társak nagy messze lehettek, elővonta Csuka Feri iszákjából a tárogatót, felállt, s megzendíté a dombtetőről azt az üldözött nótát, a Kurucok búcsúnótáját, hogy a bánatos méla hang messze bejárta az alkonyködös rónát. – S mikor a tárogató elhallgatott, mintha a nagy erdő visszhangja volna, mintha az esti szél zúgása volna, hangzott vissza messzünnen a szomorú dallam az erdőből:

Zöld erdő árnyékát,

Piros csizmám nyomát,

Hóval födi be a tél

Hóval födi be a tél.

Most azután egymás nyakába borultak és sírtak.

Ez már nem a maguk baja volt.

A furcsa patronus

A kiakolbulított diákok aztán csak felkerekedtek, s nyakukba vették a gyalogutat, s addig mendegéltek, míg rájuk szállt az éjjel; akkor pártul fogta őket egy jótékony szénaboglya, amellé letelepedtek, ott szépen meg is virradtak.

Reggel, amint a legelső pacsirtaszó felkölté őket, nem sok kellett az öltözködéshez, kankalikos kút[1] vedre a pusztában jó volt mosdószekrénynek, reggeli szellő törülközőnek.

Hová fognak menni? Van-e pénzük az útra? Azt még nem is kérdezték egymástól.

Amint ballagnak az országút mellett a timpóvirágos gyalogúton, egy ötlovas szekér jön a nyomukba nagy csengettyűzajjal.

Ha sánta Biróczy velük nem lett volna, majd lépést tartottak volna azzal a diákok, mert nincs dicsőbb dolog, mint a gyalogszámosnak nem hagyni maga elé kapni a szekerest. Amint utoléri őket a szekér, a bennülő szavára lassítja a kocsis a lovak menetét. A szekérben négy ülés van, a hátulsóban egy negyvenöt-ötven év közt járó úriember ül, és pipázik nagy tajtékpipából. Arcszíne olyan barna, hogy csak egy klarinét kellene a szájába, s a legtökéletesebb cigány volna. Ahhoz valók hamisan összehúzott szemei is, amik olyan kifejezést adnak arcának, mintha örökösen gúnyolná a világot, mely gúnyt rosszul takargat rendetlen bajuszával fedett komoly vágású ajka; pofaszakállt is visel, s ahogy a szakállába s boglyos hajába akadt pehely és szalmaszál tanúskodik, nem sokat szokott e két utóbbi rendezésével foglalkozni; sőt arra is erős gyanú van, hogy őnála aligha veszne kárba a szerecsenmosdatás; s egy adag szappan, meg egy négynyüstös[2] új törülköző segélyével alkalmasint sikerülne a mulattból legalább quarteront[3] mosdatni.

Az úriember megszólítá onnan a szekérből a vadlúdformán egymás után haladó fiúkat.

– Kik vagytok? Héj!

Sánta Biróczy visszafelelt hetykén.

– Kicsapott diákok, – héj!

– Kicsapott diákok! Állj meg, kocsis! E kell nekem. Üljetek fel valamennyien a szekeremre. Én meg elviszlek benneteket egy kicsapott eklézsiába.[4] No, soh’ se gondolkozzatok rajta; egy, kettő, három. Egy mellém, kettő elejbém, egy a kocsis mellé, egy a saraglyába hátul. Upré, pupos.[5]

Jenőy felelt neki.

– Legelőször is megjegyzem, hogy engem nem szoktak diegen emberek tegezni.

– Igaz a! – szólt a kocsi ura. – No, hát igyunk bruderschaftot,[6] pajtás, aztán legyünk per tu. Itt a kulacs!

Már ezt a tréfát nem lehetett elutasítani. Ott az útfélen megitták a brüderschaftot, s aztán lettek mind per tu: kocsis, diák, uraság.

– Már most mondjátok meg, kit hogy hínak?

A diákok sorba paroláztak vele.

Mikor aztán az utolsónak is a markába csapott, akkor ő is megmondá a magáét:

– No, hát engem meg Csollán Bertinek hínak.[7]

Erre nagy zsivaj támadt a diákok között, valami olyan öröm, vagy káröröm, vagy veszedelemérzet-féle. Hetedhét országon híres név az bohó kalandjaival, emberek megtréfálásával: akinek semmi egyéb dolga, mint mindenütt valami hallatlan nagy csínyt elkövetni, ahol csak megfordul; amiről azután megemlegessék. Vagyona is van a csínytevések árát megfizetni, megmérhetetlen sok. Nem volna diák, aki ezt az invitatiót el nem fogadná. Jenőy hirtelen fölkapott a kocsisülésbe, Borcsay felsegíté Biróczyt az első ülésbe, maga amellé ült, Csuka Feri a hátulsó ülésen keresztül a saraglyába mászott.

– Hát mért nem maradsz itt mellettem? – kiálta rá Csollán Berti.

– Majd tán bolond vagyok, hogy tüzes taplót dugj a csizmám szárába. Ismerem a jó szokásodat. Aztán meg azt a tisztességes helyet az öregnek hagyom.

Az “öreg” alatt Barkó Pali volt értve.

– No hát öreg. Ad ugrandum.[8]

– Én nem ülök fel. Én sietek – monda egykedvűen az orientalista.

– Hová sietsz?

– Még ma Tiszarévben[9] akarok hálni.

– Hát hisz az az én falum. Éppen odaviszlek titeket a pusztámra.

– Hamarább ott leszek gyalog – mondá Barkó, s aztán nem is állt többet szónak, hanem folytatta a gyalogolást.

Köztünk mondva, nem szerette, ha vele tréfálnak.

A többieket aztán vitte az öt fakó. Felejtve volt egyszerre minden gond: a kulacs kézrül kézre járt, s az nem volt olyan kölyökkulacs. A fiúk víg ötletekkel mulattaták Csollán Bertit; sánta Biróczy elmondta neki a tegnapi sedes jeleneteit, amik mulattaták az uraságot nagyon. No, majd segít ő a bajukon, ne búsuljanak semmit. Csuka Feri egyszer előhúzta a tárogatót, s elkezdte rajta a postaindulót fújni, amitől aztán minden szemközt jövő nagysebten kitért előlük. Még a császári királyi diligence[10]-ot is rászedte vele: az is kitért nekik: azt hitte stafétát visznek vagy brachiumot;[11] bele is rekedt a legnagyobb sárba, amin Csollán Berti nagyon jót nevetett.

Nem is történt velük egész Tiszarévig semmi veszedelem. Ott a falu végén esett csak az a kis malőr, hogy a kocsi egyszerre kigyulladt, bizonyosan elejtett taplótul; a rajta levők aztán ugráltak ki belőle, kinek orra törött be, kinek könyökéről maradt le a bőr, Biróczy jajgatott, s torzképeket fintorított, hogy ő most az egyik lábára jobban sántít, mint a másikra, s mindezen nagyon sokat nevettek, de még többet azon, hogy az elrugaszkodott öt paripa hogy nyargalt aztán Illés próféta lángoló tüzes szekerével[12] neki a falunak, a sok paraszt hogy szaladt eléjük villával, cséplővel, hogy be ne menjenek a faluba, fel ne gyújtsák a községet. Ezt csupa komédia volt nézni. Persze, hogy a diákok batyuja is mind ott égett. Sebaj, van aki megtéríti a kárt.

Hanem mikor a faluvégi csárdához elértek aztán ballagva, már akkor ott találták a kispadon ülve az eperfa alatt Barkó Palit; ez már akkor ki is pihente magát.

– No ugye, jó volt nem jönnöm veletek a szekéren? – mondá társainak, mikor fátumukat előtte elpanaszlák; – az én batyum nem égett oda. Pedig abban van valami őriznivaló. Azt nem fizethetné meg Bertók!

Csollán Berti pusztájának ez a csárda képezte az egyik határát, honnan egy roppant sík pusztán kellett végigballagni, melyen gulyák, ménesek legeltek szétszórva. Egy jó óra járásnyira látszott a tanyai lak mindenféle melléképületeivel. Tömérdek szalmafedelű hosszú házak, színek és hodályok, s azok közül egy kiemelkedő s messziről vereslő emeletes épület, amelyen csak az volt a csodálatos, hogy nem volt rajta semmi kémény.

Annak a pusztának a neve volt Gödénylak (csendes vonatkozás a benne lakozókra, kik isznak, mint a gödény). Terjedelme lehetett negyven vagy ötvenezer hold, bizonyosan nem tudatik mennyi, mert felmérve soha nem volt, s egy része víz alatt fekszik, ahova indzsellér nem megy.[13]

Van rajta éktelen mennyiségű lábas barom, amiket sohasem vesz senki számba; ha a ménesből, gulyából, nyájból és kondából ellopnak a szomszédok egy csomót, a csikós, a gulyás, a juhász, a kondás be sem jelenti azt, hanem visszalopja. Mennyi földet szántanak fel, s mit vetnek bele, mit aratnak róla? Isten tudná azt megmondani: az ispán ugyan nem, kinek szabad ellátás az egész fizetése; tudniillik pénz semmi, hanem amit lophat, az az övé.[14]

A tanyák déli oldalán három hosszú fekete sánc vonul végig: azok trágyasáncok, miket nyáron odafortificálnak, s télen, mikor nagy a hó s aztán egy jó északi szél jön, a felső végén meggyújtanak s hagyják végigégni. Különben nem tudnának tőle hogyan megszabadulni.

A szérűskertben roppant asztagok és kazlak emelkednek, mikben egy millió veréb fészkel felül s két millió egér alul. A számok hitelesek, egy sem hiányzik abból.

A cselédházak, melléképületek mind sárból vannak verve, fecskerakásból, látszik is a megvedlett oldalaikon; hanem az emeletes kastély merőben téglából épült, azért olyan veres, [15] mivelhogy nincsen bevakolva.

Annak meg, hogy miért nincsen bevakolva, az a története, hogy Csollán Berti egyszer, életének egy nevezetes stádiumában arra határozta el magát, hogy ő egy nagy emeletes kastélyt építtet, rangjához és birtokához illőt. Rászánt vagy százezer forintot. Akik jóakarói voltak, tanácsolták neki, hogy bízza azt valami értelmes építőmesterre; nem ő; van ő neki egy falusi pallérja, aki Bikalakán nemcsak házakat önt, de még a templomot is ő építette; majd megcselekszi az.

Meg is cselekedte a jámbor pallér; csakhogy annak is, mikor azt az emeletes úri lakot építette, mindig csak a templom volt a fejében, s mikor már készen állt a ház, ablakok berakva, boltozatok kisimítva, akkor jutott eszébe, hogy hát a kémények hol lesznek. Azokról mindenki megfeledkezett.

Csollán Berti dühödt lett e felfedezésre, agyon akarta lőni a pallért, az persze úgy elszökött, hogy soha hírét se hallotta többé. A nagy ház aztán megvolt, a százezer forint benne volt: de nem lehetett benne lakni.

Mondta ugyan egyszer Csollán Berti az ő legkedvesebb barátjának, báró Bálvándynak, hogy ha felmegy Pestre, küldjön le neki egy becsületes mesterembert. Az küldött is neki egyet különös ajánlólevél mellett; akinek aztán Csollán Berti elmagyarázta a baját, hogy ide kémény kellene, oda konyha kellene. Itt talán keresztül lehetne törni a boltozatot; amott talán új fundamentumot kellene rakni a pincétől kezdve; s mikor végezte, akkor mondá meg neki a becsületes mesterember, hogy ő “órás” mesterember. [16]

Akkor aztán haragjában abbahagyta Csollán Berti az egész tatarozást: az az indok is megszűnt, amiért belekezdett a kastélyépítésbe; be sem vakoltatta többé azt kívülről, hanem beleköltözött a földszinti részbe, a kályhák számára csöveket ütöttek keresztül a falakon, s most az oldalán füstöl a ház; az emeleten pedig járhat keresztül-kasul a szél, ott nem lakik semmi.

Ez tehát Csollán Berti rezidenciája.

Amíg a sík pusztán végig ballagtak, elmondá a diákoknak, mért szedte fel őket az úton.

– Hát van énnekem száznyolcvan mindenféle cselédem, aki mind itt termett, itt magzott fel a pusztán. Hatalmas tolvaj valamennyi! A múlt nagypénteken rámröffennek, hogy micsoda dolog az, hogy hát már a nagypénteket sem tartjuk meg istenesen?[17] Hát hogy tudjátok ti, hogy nagypéntek van? ’Sz nem hallik ide harangszó. Hát hogy a máktörés hangja árulta el, amint sulyokkal törik azt a mozsárban. No, az igaz. Még azt sem tudtam, hogy ez is harang. – No, hát mi kell? Nem kaptok mákos csíkot? De hogy őnekik nemcsak mákos csíkból áll a nagypéntek, ők már két esztendő óta nem hallották Isten igéjét, azóta nem éltek Úr vacsorájával: nekik az kell. – No, megálljatok, mondtam nekik, majd hozok én nektek egész szekérderék legátust, mihelyt vakáció lesz, s kiadom a kétesztendei elmaradt porciótokat minden szent dologból. Azonban a sors kedvezett; szerencsémre öt diákot kicsapnak az iskolából: jó lesz ez az én híveimnek; holnap prédikálni fogtok nekik mind az öten.[18]

A fiúknak tetszett az ajánlat. Hivatásukba vág. Már az első éves filozófus eljár légációba, s prédikál a vidéki híveknek: azok még jobban szeretik hallgatni, mint az öregüket; pedig meglehet, hogy azért a kis prédikátorból nem lesz pap, hanem prókátor, mérnök, orvos; hanem nem árt az azért neki, ha a katedrát[19] is kipróbálta. Jenőy, jurista létére, sőt még sánta Biróczy is, csakúgy hirdették a szent igéket, mint többi tógaviselő társaik, s akármely órában készek voltak egy ünnepi beszédet kellő homiletikával előadni.

Ez ellen tehát semmi kifogás nem tétetett.

Aztán a diáknak, ha tréfa, annál jobb; kivált mikor már ennyire vannak, mint ők. Mert az biz egy se pityergett azon, hogy kilökték.

Csollán Berti, miután hazaért az udvarára, sietett rendelést tenni a konyhában (az meg a cselédházban volt hátul) a vacsora iránt, ott hagyva az öt vendéget a rájuk rohanó agarak és komondorok[20] barátságos fogadásának; akiket csitítani senki sem jött elő a cselédség közül.

Látták biz azt a kutyairamodást innen is, onnan is a mellékházakból; de mikor az olyan mulatságos látvány, mikor a megijedt gyalog ember kézzel-lábbal védi magát a csaholó fenevadak ellen, s mászik fel a kerítésre ijedtében, s kapkodja a féltett lába kásáját[21] felfelé. Aztán meg a diákot sohasem harapja meg a kutya. Nem védi az magát, mint a butyros házaló a rőffel; hanem eléje megy szép nyájasan, leguggolva, mint ahogy tesz most sánta Biróczy, kiválasztja az ebek közül a legmérgesebben ugató komondort, s elkezd hozzá orrán keresztül beszélni. A fenevad eleinte elbámul e szokatlan szörnyalakon, megijed; társai vinnyogva oldalognak el; a komondor nyüzsög, morog, a szörnyalak elkezdi nyájasan megcirógatni a szép loboncos[22] pofáját; megölelgeti a nyakát, a komondor egészen odalesz féltében, utoljára sánta Biróczy felöleli a nagy lompos vadállatot két karjára, mint valami birkát, s úgy viszi azt az előcihelődött gazda és cselédek elé, s kínálja nekik, hogy nem vesznek báránykát?

– Ejnye, öcsém; de hatalmas tolvaj lenne belőled! – mond Csollán Berti. – Te ugyan érted ezt a betyártempót!

A komondor aztán, amint Biróczy leteszi az öléből, ordítva szalad be a cselédházba, másnap sem bírják előcsalni az ágy alul.

Csollán Berti kiadta a rendeletet, hogy holnap reggelre itt teremjen minden lélek, mert nagy prédikációtartás lesz: van légátus elég.

A vacsorára nem kellett soká várni; hamar készen volt az; csak egyféléből állt: juhtokány volt: kozmás is volt; de azért elfogyott az utolsó befaló falásig; még a hozzá adott bor is, ami pedig savanyú is volt, nyúlós is volt, úgyhogy Biróczy egy ollót kért hozzá, hogy mikor leteszi a poharat a szájátul, elmetszhesse vele a bort.[23] Hanem hát Csollán Berti házánál az a rend, hogy rossz ott minden.

– Hát már most mit fogtok kezdeni? – kérdé vacsora közben Csollán Berti vendégeit.

– Én nem sokat búsulok – felelt legelébb is Biróczy. – Elmegyek valami prókátor mellé írnoknak, ott bemagolom a just, s azután valami kollégiumban leteszem az exament, s ott leszek, ahol voltam.

– No, megállj, öcsém – mondá Berti –, van nekem egy fiskálisom Pesten, majd ahhoz berekomendállak;[24] ott jó dolgod lesz, ne félj. Írok neki magam melletted.

Köszönte alássan.

– Én meg beállok katonának – szól Csuka Feri –. Tudok trombitálni. Úgy fújom a Rákóczi-indulót,[25] mint a parancsolat. Azért bevesznek huszárnak.

– No fráter, te rajtad is segítve lesz; van nekem egy huszár major[26] sógorom, itt fekszik[27] Kassán; annak írok egy ajánlólevelet melletted: tudom, hogy pártodat fogja.

Óh, milyen jó lesz!

– Én pedig komédiásnak állok. Nem bánom. Ahhoz van kedvem – monda Borcsay. – Csak egy jó direktorra tudnék akadni.

– Direktorra? Óh, az is van nekem – kapott rajta Berti. – Majd elküldelek én egy direktorhoz, akinek igen jó társasága van. Csak bízd rám.

Rábízatott.

Következett Barkó Pali. Az nagy komolysággal felelt:

– Én elmegyek Ázsiába, a magyarok őshazáját fölkeresni.

– Ez már nagy szó. Van-e mivel?

– Tudok törökül, tatárul, perzsául, szanszkritul, oláhul és görögül; s amit nem tudok még, megtanulom.

– Hát a pénz?

– Arra nincs gondom.

– No, hát majd lesz rá nekem gondom, ne félj pajtás.

Jenőy hallgatott.

– Hát teveled mi lesz?

– Nekem legnehezebb a dolgom. Nekem van egy gazdag nagyanyám, annak a szeme elé kellene kerülnöm, azt kellene megengesztelnem, s az nekem nehezebb, mint Ázsiába menni, vagy katonává lenni, vagy koldulni.

– Mennykőt! Olyan büszke legény vagy? Félsz tőle, hogy gazdag nagyanyád, ha meglát, pofon üt, s akkor még kezet kell neki csókolnod? No, te vagy az én emberem! Az ilyen kemény fickókat szerettem mindig. Hát mondok én neked valamit. – Pesten lakik az én feleségem: jó indulatú, kegyes öreg asszonyság. Képzelheted; én is vén fiú vagyok már. Annak van szüksége egy derék titkárra, olyanra, mint te vagy. Vigy el hozzá tőlem egy ajánlólevelet, ne félj, olyan jó dolgod lesz annál, hogy az öreganyádnál sem volt jobb.

Jenőy meg akarta azt köszönni; de nem hajlott meg hozzá a nyaka.

Aztán meg abszurdum volt azt elhinni, hogy Csollán Berti valakivel valami jót tegyen anélkül, hogy a jótett háta mögött valami hallatlan bolond csíny ne rejtőzzék. Nem lehetett a szavára építeni. Bolondozik az mindenkivel!

Volt Csollán Bertinek egy stereotip tréfája, amit a háznál megforduló legátusokon rendesen foganatba szokott venni. A pátenses diákot ott marasztá éjszakára, s aztán megajándékozta húsz forinttal. Azután mulattak, ittak, danoltak, utoljára kártyát vett elő: a diák zsebében ágaskodott a húsz forint, nem hagyott az oldalának békét, míg Bertivel le nem ült kártyázni, gondolta, még többet nyer, s aztán Berti rendesen visszanyerte a diáktól a húsz forintot; még csak egy éjjel se melegedhetett a diák a pénze mellett. Így a szegény diáknak megvolt az öröme is, megvolt a nagy munificencia is, mégsem került semmibe.

Ez pedig nagyon könnyű mesterség volt Bertinek, mivelhogy először is virtuóz volt a kártyában; másodszor pedig olyan kártyát adott elő, amit már mind ismert a hátárul.

Az öt diáknál is elővette ezt a kópéságot, előbb nagy sort ivott velük, belemelegedtek a dalba, akkor aztán elővette a kártyát: “nem durnyiznánk[28] egy kicsit?”

– Ha csak pofoncsapásba nem játszunk! – nevetett Biróczy. – Most is a pénz elől szökünk.

– Hiszen a pénz a legkevesebb – hetykélkedék Berti; – adok én nektek, itt a sallariumotok, kifizetem a prédikáció árát előre. Aztán reggelig majd visszanyerem.

Azzal kinyomott valamennyi elé egy-egy húszforintos bankó cédulát.

Jenő visszautasítá.

– Én nem szoktam meg nem érdemlett szolgálat díját előre felvenni.

Azzal aztán nagyon akadékba hozta a társait is: azok is restellték a pénzt érinteni. Féltek birtokába jutni. Csak Biróczy bízott magához:

– Elveszem én. Aztán ide azt a cartas pictas![29]  Hadd emlegesse meg Berti barátunk, hogy egyszer életében diákkal is játszott.

– Ez a derék legény! – biztatá őt Berti. – Ebből lesz valami.

Barkó Pali megszánta az áldozatot.

– Ugyan jól jártál, Sándor, hogy a batyud ott égett a szekeren, mert most azt is elvesztenéd.

– Keverj! Ossz! – monda Berti. – Ti többiek meg álljatok a háta mögé, s segítsetek neki.

Sándor protestált ellene.

– Nem kell a hátam mögé bíbic! Menjetek nyakalni.

Az első játszmát rendesen meghagyta nyerni áldozatának Berti, hogy belevigye a csávába, a másodiknál már aztán birtokában volt az ellenfele.

Hanem Biróczynál minden jóakarata dacára is elveszté a második játszmát is.

Akkor aztán megduplázta a tételt és vesztett folyvást.

Mikor a hatodik játszmát is maccsal[30]  végezte.,[31] letette maga elé a kártyát, s azt mondta Biróczynak:

– Te? Ismered te ezt a kártyát?

– Hát hogyne ismerném a kártyát?

– De a hátuljáról is ismered a kártyát?

– Olyan jól, mint te magad.

S azzal kezébe vette az egész csomagot, s elkezdé neki a hátlapjáról valamennyit megnevezni: ez makk felső, ez veres alsó! “Hát hiszen mind bolond az, aki leül kártyázni anélkül, hogy a hátuljáról is ne ismerné a kártyát!”

– No, még ilyen kópéval nem akadtam össze. Már így jobb lesz, ha iszunk.

De ott sem boldogult Biróczyval, akárhogy itatta; győzte az véghetetlenül. Nem sikerült vele csillagot rúgatni.[32]

Ott virradtak meg a kancsó mellett; adomázva, énekelve, áldomásozva; hanem azért egy sem volt rekedt.

Amint hajnalodott, rákezdték az udvaron a kolompolást. Berti meghagyta, hogy minden jármosrul leszedjék a kolompot, s illendően beharangozzanak a híveknek.

“A készülőt húzzák” – monda Berti. – No, most még egyet szíverősítőül; s azzal elővett egy átalagot[33] a faliszekrényből, amelyben már jóféle hegyaljai volt. No, még egyet utoljára, Biróczy! Te kezded meg az oratiót. Aztán köszönts fel legalább; még tőled nem hallottam tósztot.

Sándor nagyot húzott az átalagból, s aztán felköszönté a gazdát:

– Óh te Berti, te! Adjon az Isten neked három fiat: az egyik legyen bíró, a másik legyen pap, a harmadik legyen hóhér. A bíró ítéljen el, a pap prédikáljon el, a hóhér akasszon fel, amért megitattad velünk azt a sok rossz bort, s most adod fel a jót, mikor már beharangoztak.

Bertinek tetszett ez a felköszöntés.

– No pásztorok, itt van a nyájatok – monda a diákoknak.[34] Künn az udvaron nagyon hangzott már a számos gyülekezet ünnepélyes torokköszörülése. A diákok talpra ugrottak, körülkefélték a tógáikat, valahonnan kerítettek elő egy fekete táblás könyvet, azt Biróczy kezébe adták, kit is előre bocsátva, kiindulának a kastély tornácába; ahol számukra el volt készítve a pad. A tornác előtt pedig fel volt állítva két kecskelábra egy üres hombár,[35] az volt a szószék, hátulról egy felfordított saraglya[36] fokán lehetett bele felszállni.

Az udvar teletömve volt már a pusztai cselédnéppel: ki lócára, ki szekéroldalra, ki kútkámvára letelepedett, az asszonyféle külön egy csoportban, ahogy illik, a gyerekek a hiuban[37] fenn, miként valami karzaton.

Az öt diák megjelenésére nagy susogásra csendesült el az eddigi zsivaj. A diákok rázendíték a szép harmóniás éneket, melybe aztán lassankint a népség is belekapott, s felvitték aztán a melódiát olyan magasra, hogy az egeket hasogatta. Szinte megkönnyebbült a szívük szegényeknek, hogy egyszer valahára kiénekelhették magukat.

[38](Fogadni mernék, hogy az az úrféle nevetni fog e jeleneten. Pedig nagy dolog az, mikor a szegény ember egyszer valahára kiénekelheti magát szíve szerint; mikor két esztendeig nem hallott énekszót.)

Az ének után felkapaszkodott Biróczy a szószékbe, alig látszott ki a hombárbul, de tartott azért egy hosszú prédikációt a híveknek, és nem sült bele. Meg voltak vele elégedve.

Utána megint éneklés következett, s akkor jött a sor Csuka Ferire.

Ennek egy kicsit borízű volt a hangja, s erősen fogta két kezével a hombár szélét, mintha félne, hogy kiszalad alóla, de annál nagyobb volt az az érdeme, hogy rövid prédikációt tartott; mert amint beszédét három részre felosztaná, mindjárt azon kezdte, hogy “harmadszor”. – No, meg hogy a miatyánkban kétszer is elkönyörögte a mindennapi kenyeret; de hát az is jó szegény embernek, mert az sokat dolgozik.

Azután megint ének következett, s jött a sor Borcsayra.

Ez heves szónok volt: ugyancsak lelkére beszélt a híveknek; elmondott nekik egy prédikációt, melyet a superintendens szerzett a debreceni híveknek,[39] szemükre vetve fényűzésüket, divat után kapkodásukat, felfuvalkodottságukat, hiú rangvágyukat, dobzódásukat; mindezen bűnökben ugyan a jámbor gödénylaki cselédek nem leledzettek, mert nem lehetett nekik, de hallgatták azért ajtatos szívvel, mert oly ékesen és tüzesen adta elő a diák az igéket, hogy keresztül is törte egyik deszkáját a hombár fenekének, úgyhogy az utána következőknek ugyan vigyázniok kellett, hogy keresztül ne essenek rajta. Végződött pedig a prédikáció e jeremiási jóslaton: “ha meg nem javítjátok magatokat, nem találjátok meg Debrecent Debrecenben.” Helyhez alkalmazva pedig ekként: “nem találjátok Gödénylakot Gödénylakon.” Ami a hívekre nagy benyomást látszott tenni.

Hanem hát minden jó csak úgy jó, ha nem nagyon sok. A három prédikáció egy hújjában tökéletesen elég volt a gyülekezet lelki éhét és szomját kielégíteni; annyival inkább, mert delet haladván az idő, más egyéb éhség és szomjúság is kezdett közvéleménnyé válni; melynek hogy tolmácsa legyen: a harmadik prédikáció után felállt a lócárul Marci gulyás, s megtörülve lobogós ingujjával a homlokát, ily szókat emelt:

– Immáron uram, bévettük a kívánatos jókat; megelégedtünk a prédikációval; talántán ideje volna, hogy járulnánk az Úr vacsorájához.

Csollán Berti rendreutasítá a felszólalót.

– Majd ha kántor lesz kend, akkor diktáljon kend a gyülekezetben, most pedig üljön le kend, és hallgasson kend. Délben nem vacsorál senki. Aztán még két légátus van hátra, aki teli van szent igével.

Marci hát csak megnyugodott és leült.

És azután jött a szószékbe Jenőy.

De ez már olyan szépen beszélt másfél óra hosszat, hogy az egész gyülekezet aludt rajta szép csendesen; a nap is sütött az orcájukra; csak úgy hajtogatták a fejeiket egymás vállára, s csak akkor riadtak új életre, mikor a kántus rákezdte “A Sionnak hegyét[40]”.

Hanem hát Sion hegye ide, Sion hegye oda, az embernek reggel hat órátul délután háromig étlen-szomjan kegyes mondásokat hallgatni csakugyan több az elégnél. A negyedik prédikáció után már az egész gyülekezet felállt, felcihelődött, hogy ők bizony mennek haza, ezóta minden leves elfutott, megkozmásodott, ökör, ló nem kapott se enni, se inni; az ember is rakásra hull az éhségtől. Ők mennek.

– Hova mennétek? – rivallt rájuk a földesúr. – Most jön még az igazi pap. Ezek csak kölyökpapok voltak. Ez már aztán az igazi.

És azzal kiemelkedett a szószékből (ezúttal helyes kiejtéssel: “szuszikból[41]”) Barkó Pál tiszteletgerjesztő alakja. Akinek, midőn mennydörgő hangját meghallák a hívek, akkor aztán csakugyan visszaültek a helyeikre. Ez már igazán pap; ennek van hangja hozzá. De bizony elhallgatták volna napestig, s nem aludtak volna el mellette. Óh be gyönyörűen beszélt! Mit beszélt, azt ki tudná elmondani; hanem gyönyörű volt az mind. Egy-egy hangjára minden asszony ríva fakadt.

Mire elvégzé a prédikációját, bizony lemenőben volt már a nap.

Marci gulyás akkorát nyújtózott a két karjával, mint a csákós ökör két szarva. De minden ember örült neki, hogy nem jön még egy hatodik pap onnan hátulról.

De pedig még hátra volt a szent vacsora osztás. Barkó Pali már fungált e hivatalban egyszer; de ha nem fungált volna is, a híveknek vágyott a szívük az áldozat után. S a vallásos érzelmeket ápolni kell a köznépben. Késő este lett, mire az utolsó bojtárlegény az utolsó áldozatpohár után megtörlé a száját.

Addig pedig nem volt szabad senkinek elhagynia a helyet.

Akkor aztán Barkó megáldá őket. Csollán Berti pedig így szólt hozzájuk:

– Íme, kikaptátok ma az egy esztendőre való sátoros ünnepet. Ez volt az első nap. Holnap lesz ünnep másodnapja: ismét feljöjjetek, s akkor a tiszteletes urak ki fogják tőletek kérdeni, hogy mit tanultatok ma.

De úgy szétmentek erre a szóra, hogy másnap egy vízhordó legényt sem lehetett találni az udvaron; s soha többet Csollán Bertit nem instálta semmi cselédje, hogy rendezzen számára lelki vendégséget; inkább négy órát gyalogolt a szomszéd városig, ha meg akart gyónni. (Így nevezvén visszaélésképpen a nem gyónást.)

A bevégzett munka után ott várta a kegyes misszionáriusokat a pompás lakoma. Birkatokány és savanyú bor.

Csollán Berti megint egész éjjel nem hagyta őket lefeküdni. Mulassuk ki magunkat kedvünkre. Sorba fogta őket kártyázni! Most már nem pénzbe, a keserves lecke után, hanem játszottak “orronverőskét” .[42] (Tudniillik, hogy a vesztesnek a nyertes minden kártyát egyenkint az orrához ütöget, míg a veres kétszem[43] elő nem kerül a csomóból.) Mindenféle csalás és paklizás megengedtetik. Aki duplát veszt, egy keresztet húznak a hátára krétával.

Ez így ment másnap reggelig.

Reggel következett a juhtúró, meg a szilvóriumnak keresztelt törkölypálinka. A túrónak a vénsége, a pálinkának a fiatalsága volt a hibája; hanem ezt nem nézték. Délig megint kártyáztak krétára. Akkor megint jött a lucullusi[44] birkatokány és a karcos, s arra délután megint folytatták az orronverőskét. A vacsora szintúgy végződött, mint előtte való nap. Birkatokány. Reggel megint ott virradtak meg a kártya mellett. Olyan volt már a kártya a sok kézben fogdosástul, hogy bicsakkal kellett az osztónak egymástul elválogatni, s sem egy diáknak a tógáján, sem Csollán Bertinek a dókáján[45] nem volt egy árva folt sem, ami krétakereszttel fel ne lett volna dekorálva.

Mikor aztán megint jött a birkatokány délre, Biróczy megszólalt.

– Behehehe! Hallod-e te Berti. Én már egészen birkává lettem magam is. S azon veszem észre, hogy ebéd után kérődzni kezdek. Azt hiszem, hogy nincs már annyi esett birka a pusztádon, amit el ne fogyasztottunk volna. Hanem hát a jóbul is sok, ami sok, eressz már bennünket odább.[46]

– Óh, édes fiaim; nem eresztelek el anélkül, hogy amint megígértem, mindeniteket el ne lássam ajánlólevéllel, meg egy kis útravalóval. De bizony nem eresztelek el anélkül, hogy megemlegessétek, hogy itt voltatok. Mindjárt írok szörnyen, csak egy kicsit felengesztelem egy kis vízzel a tintát a kalamárisban, mert biz az beleszáradt. Hanem azért még nem mentek el holnap ilyenkorig.

Amint Csollán Berti magukra hagyta a fiúkat, hogy leveleket írjon a számukra, azok összeszólalkoztak, megcsinálták a haditervet, hogy mint szökjenek meg tőle. Egyesével tünedezhetnek el csak. Sánta Biróczyt eresztik el legelöl, hogy egérutat kapjon.

Sok idő telt bele, míg Berti előkerült a levelekkel. Jó vastag papirosból gyomrozott okiratok voltak azok, olyan vastag betűkkel írva, hogy a tinta mind keresztülitta magát a túlsó oldalra, s olvasni lehetett volna kívülről is, ha a titulus megint nem fedezte volna a belső ákombákot.

– No, ez a te leveled Biróczy: szólván spectabilis ac perillustris dominus egregius Stephanus Korcza assessor[47] úrnak Pesten. Ez egy igen derék fiskális, akinél ménkű jó dolgod lesz. Írtam neki, hogy fogadjon fel prókátorbojtárnak. – Ez meg a te direktorodnak szól, nesze öcsém Borcsay: “Bálvándy úrnak, kóbor komédiás direktornak. Ibi. Ubi.[48]” Ahol megkaphatod. Most Miskolcon tanyázik. Aztán hozzám is eljöjjetek a truppotokkal; itt a birkaszínben pompásan el lehet játszani “Kakambukifornihorgyeminomen[49]” herceget. – Tégedet, Csuka Feri, a trombitáddal együtt jól berekomendáltalak a sógoromnál; nagyságos sátori[50] és bakatori Sátory Lőrinc huszár főstrázsamester úrnál. Nagy betűkkel kellett neki írnom,[51] mert iszonyú süket. Csak jó nagyot kiálts a fülébe, mikor vele beszélsz. – Neked öcsém, Barkó Palkó nem tudtam ajánlólevelet írni, mert van ugyan egy hetvenhetedik unokaöcsém Ázsiában;[52] ott lakik mindjárt a túlsó széle felé; aki Uszubu[53] dédapámról maradt el odahaza; de nem tudom, hogy híják. Ha megleled, köszöntetem. Hanem ahelyett adok neked arra a hosszú útra, aminek nekivágsz, valamit, ami mindenütt jó ajánlólevél: ebben a bepecsételt csomagban száz darab lázsiás[54] tallért. El ne felejtsd, mikor kiadod, hogy lázsija van.

És valósággal átadott Barkónak egy hosszú tekercset, melyben csakugyan pénz volt, és csakugyan az volt ráírva, hogy száz tallér.

Mégis nagylelkű ember ez a Csollán Berti.

Barkó Pali megerőtette a derekát egy halk megköszönésig. Ami nála nagy dolog volt.

– Itt vagyon pedig a te ajánlóleveled, kedves öcsém Jenőy. Ezt már fáinabb papirosra írtam; mert asszonyságnak szól. A feleségemnek. Igen fáin asszony. Nyáron át Pesten szokott telelni, mint más uraságok. Ez pártodat fogja majd az én kedvemért. De magad vidd el hozzá a levelet. De ne dugd a levelet a csizmád szára mellé; mert nem szereti a bagaria párfümöt. Így ni, édes öcséim, most el vagytok látva egész életetekre. Mármost még csak az elégett batyujaitok kárát sietek megtéríteni. Tudom, hogy egy kis fehérnéműcskétek volt benne; az a legszükségesebb. Hát adok mindeniknek a magaméból.

Azzal kihúzta az almáriomfiókot, és kinyalábolt egy halom inget, lábravalót, amik a legkitűnőbb ponyvavászonból voltak varrva, olyan szilárd mind, hogy holmi vékony pálcának az ütése meg nem érzik azon keresztül.

Hanem azért csak elvette azt a diák. Szükség lesz arra: akármilyen. Ez a tréfa kárba veszett.

Nem is ebben volt a furfang bunkója, hanem az ajánlólevelekben, amiknek előre eláruljuk a tartalmát.

Abban a levélben, melyet Biróczy vitt a fiskálishoz, leendő principálisához, ez az ajánlat volt:

“Praesentibus recommendo tibi fidelem nostrum Alexandrum Biróczy: capitis bisonis, asotum trimodium, et venerabilis Gringenőrii [55] asseclam diligentissimum.”

Ezt még egy hirtelen az sem érti meg, aki diákul tud, úgyhogy háromszor kell lefordítani, míg az igazi tartalmára rájön az ember, aztán akkor kisül belőle, hogy:

“Ajánlom jelen soraimmal neked az én hívemet, Biróczy Sándort, a bivalfejűt; akinek a gyomra háromakós;[56] tisztelendő Gringenőrnek legszorgalmasabb követőjét.” (Gringenőr találta fel a kártyát.)

No, most ezzel az ajánlólevéllel mehet Biróczy a pesti tabularis fiscalis[57] elé.

A Borcsay levelében nem annyira a tartalom a tréfa, mint a címzett: mivelhogy az a Bálvándy nem színházigazgató, hanem földesúr és báró; ámbátor nagy pártfogója a vándorszínészeknek. Ezzel sok kölcsönös kópésága szokott lenni Csollán Bertinek. Ezúttal Borcsay került neki kapóra.

A jámbor Csuka Feri ilyen tartalmú levelet vitt a huszár őrnagynak:

“Te vén labanc. Itt küldök neked egy diákot, aki úgy tudja fújni a Rákóczi-marsot, hogy még a te süket füled is megcsendül bele. Ajánlom testőrtrombitásnak.”

Hogy mi volt a Jenőynek adott levélben, azt már nem áruljuk el, mert asszonynak szól.

Annyit minden ismerőse Bertinek tudott, hogy a férj és nő között válóper folyik. A szegény tapasztalatlan diák nem sejthette azt.

Majd meglássuk, mi lesz belőle.

De hát a Barkó Palinak adott tekercs? Abban már csak igazi pénz van. Érzik a nehézségén meg a fogásán is.

Igaz, hogy pénz, csakhogy nem lázsiás tallér; hanem régi kétgarasos; tudniillik nem az a “zicsedlinek” tisztelt “30 kr.” feliratú s “6” krajcárra devalvált kétgarasos, hanem egy forgalmon kívül helyezett moneta,[58] ami nem ér többé semmit.

Hanem azért még is beutazta ezzel a pénzzel Barkó Pali Perzsiát, Tibetet, Kínát, Szibériát, s sok-sok esztendő múlva visszahozta azt szerencsésen, mikor már világhírű emberré lett; akkor visszaadta azt köszönettel Csollán Bertinek. Itt van, visszahoztam; sohasem nyitottam fel. Minden pecsét megvan most is rajta. Ez volt a szerencsémnek az alapja. Az a tudat, hogy száz tallér van a táskámban. Ez segített, bátorított, nagy merész gondolatok kivitelében lelki erőt adott. Köszönettel visszaadom azt most önnek. Adjon Isten ezerannyit!

Ki tudja, hátha a többi levél is haszonra fordul?

Hová vezettek a levelek?

Csollán Berti megint csak ütötte a filkót harmadik este is a diákjaival.[1] Nagyon biztosítva volt felőle, hogy azok éjszaka meg ne szökdöshessenek a tanyájáról. Ott volt az udvaron három nagy komondor, négy agár, egy vizsla, két kopó, meg egy görbe lábú tacskó. Azoktól nincs az a vakmerő idegen, aki alkonyat után akár közelíteni, akár távozni merjen ide, vagy innen, gyalog, mert azok megeszik. Jó rend van ott.

Azonban mégis az történt, hogy amint egyik diák felváltotta a másikat a kártyánál, a felváltott kiszédelgett a szobából, s aztán nem jött többé vissza. Úgyhogy mikor Barkó Pali megkapta az utolsó orronverőst, körülnéztek: magukban voltak.

– Hová lett az a sok gézengúz?

– Bizonyosan alunni szöktek – sejté Barkó Pali –, megyek, felkeresem őket.

– Fel ne verd, ha alusznak! Csillagot rúgatunk velük.[2]

(Ez az astronomiai experimentum[3] abból áll, hogy az elaludtnak mezítelen talpára papirost kötnek, s azt meggyújtják.)

Barkó Pali is elpárolgott a szobából, s aztán csak várta Csollán Berti, hogy majd visszajön; – mikor megunta a várakozást, maga is utánanézett, de sehol sem talált írmagnak való diákot sem a házában. Az udvarra is kiment, ott is nagy csendesség volt. Hítta a kutyákat, de egy sem jött elő. Utoljára a cselédeket kurjongatta fel.

– Merre vannak a diákok? Hová lettek a kutyák?

A diáknak híre-hamva sem volt már messze földön. Jó lába van annak. Az az egy pedig, amelyiknek rossz van, fenn ül Csuka Feri nyakában, az szalad vele torony irányában, végig a pusztán. Valahol a Tisza körül járnak azok már. – De a kutyák nagy sokára jelt adtak magukról. Mint valami kísértetüvöltés, mint a “wilde Jagd[4]” föld alatti kutyakardala zendült fel egyszerre a rémséges kutyasírás; vékonyan, vastagon, cifrán, keservesen, siralmas csahintással, ijedős buffogással vegyest. Honnan jön ez? Merre vannak? Béres, fehércseléd szaladt hetvenhétfelé kutyakeresni; míg végre rájöttek, hogy valamennyi agár, komondor, vizsla, kopó, tacskó el van temetve egy üres búzaverembe; aminek a szája le volt fedve egy szekérkerékkel: onnan üvöltött elő az egész kórus. Hogy kerültek oda? Bizonyosan az a sánta garaboncás hordta őket oda valamennyit. Ez volt a közvélemény. No, az még rossz helyen fogja végezni a sorsát.

Amint Csollán Berti rájött, hogy a vendégei megszöktek, szörnyű haragra lobbant.

– Lóra! Valahány béres van! Utánuk! Vissza kell őket hozni.

Maga is nyeregbe kapott, nyakába vetette a karikást, s vezette az üldöző csapatot a rév felé. Arra kellett menekülniök.

A Tisza réve pedig, melynek Berti volt a birtokosa, – jó egy óra járásnyira feküdt a kastélytól; onnan szoktak átkelni komppal a túlsó oldalra. Egy vastag kötél volt kifeszítve a két part között, ahhoz a kötélhez volt akasztva a komp csigahurokra, úgy tolták át azt a révészek a kötélbe kapaszkodva.

Éjszaka volt már, mire a diákok megérkeztek nagy lélekszakadva a révhez. Ilyenkor már a révész is alszik.

– Üff – nyögött nagyot Csuka Feri, ledobva nyakából a gyepre sánta Biróczyt. – Huszárnak készültem, s huszárlónak fogtak be.

Biróczy azonnal ment a révészt fellármázni.

Annak sehogy sem ment a fejébe, hogy éjnek éjszakáján szállítson át valakit a Tiszán. Kiváltképpen azt az öt legátust, aki negyednapja ott prédikált a portán. Mi járatban vannak?

– Hát bácsi, megvalljuk igazán, szökünk – mondá Biróczy. – Holnap vasárnap, s nekünk a helyeinken kell lennünk, ahol már várnak ránk, kit Csányban, kit Hevesben, és ha ott nem leszünk, lemossák rólunk a szentelt vizet bécsi szappannal. A kendtek hóbortos gazdája meg erővel itt akar bennünket holnap is tartani, hogy megint tartsunk kendteknek prédikációt; aztán a prédikáció végével kit-kit megkatekizáljunk[5]!

Az öreg révész megszeppent erősen.

– Hát aztán mi az a megkatakizálás?

– A biz abból áll, hogy egyenkint minden ember kiszóllíttatik a középre, s aztán kikérdeztetik, hogy mit tud a szent vallásból; melyek a tíz parancsolatok? Melyek voltak az egyiptomi tizenkét csapások?[6] Kik voltak az apostolok név szerint? Hogy hítták Nóé fiait? Mi nevük volt József kilenc testvéreinek?

–- Micsoda? – kérdé a révész hüledezve.

– Kend csak jól jár; mert kend lesz az első, akit megkatekizálnak; s kendre mindjárt az első kérdés jut, hogy kik voltak az ótestamentomot szerző próféták név szerint, és azoknak fejezetei?

– Az ótestamentomi próféták?

– Talán nem is tudja kend? No, majd én megtanítom rá, hogy megfelelhessen vers szerint.

Mózses volt az első, Józsué és Bírák,

Rút asszony, Sámuel, Királyok, Krónikák,

Esdrás, Nehémiás, Eszter, Jób, Zsoltárok.

A Példabeszédek és Prédikátorok,[7]

Énekek éneke, aztán Jerémiás,

Ezékjel, Dániel, majd megint Hoseás,

Jóel, Ámos, Jónás, Abdiás, Mikeás,

Nahum, Habakukkal, és még Sofoniás,

Aggeus, Zakariás, végre Malakiás,

Akiknél többeket nem ismer az írás.

No, mondja el kend utánam szépen; mert ha megkap bennünket Csollán Berti s visszavitet, ez lesz a kend felelete holnap.

– Csülökre legények! – ordítá rémülten a révész. – Frissen tegyük túl a másik partra ezt az öt diákot.

– De hátha utánunk jön a gazda – aggódott Biróczy –, s visszahoz?

– Ma ugyan nem. Arról már felelek – monda a révész. – Dejsz engem meg nem katakizáltat vénségemre.

A megrémült révészek olyan hirtelen átrántották a kompot a túlsó partra, ahogy még semmi borravaló nem tett gőzerői csodát esetlen járművel.

Mire Csollán Berti üldöző hada megérkezett a révgunyhóhoz, az üldözöttek már rég csendesen aludtak egy puszta szőlőben, egy felfordított boroskád szellővédő oltalma alatt.[8]

Berti szidta a révészgazdát, minek vitte át a diákokat, hogy merte őket szökésükben előmozdítani. A révész nem szólt semmit, csak magában dörmögé a rettenetes szókat: “Esdrás, Nehémiás, Hoseás, Mikeás!”

– Frissen utánuk! Vissza kell őket hozni!

(Dejszen, nem eszel ma azokból!)

Mikor a Tisza közepén járt a komp az üldöző csapattal: hogyan, hogyan nem; az nem tudódik, de megesik akárhányszor véletlenül, mért ne eshetett volna meg most is,[9] hogy a kötél a túlsó parton elszakadt; a Tisza éppen áradásban volt, elkapta a kompot, a révészlegények megkapták a kötelet; s az öreg révész olyan ügyesen kormányozta a járművet, hogy a sebes ár a kötélnél fogva odacsapta azt a parthoz, ott mind belefordultak a vízbe; szerencsére a part tele volt ültetve fűzfával, azon kikapaszkodott minden ember szerencsésen pocsékká ázva.

És ezt mind Habakuk prófétának és az ő társainak köszönhetni.

Az elszabadult diákcsapat pedig, miután a túlparton érzé magát, igyekezett elérni egy közelből fehérlő házat; az pedig egy homoki szőlőnek elhagyott kunyhója volt. Olyan épület, amelynek csak három oldala van; a negyedik egészen ablak. Abban találtak egy szegletbe állított taposókádat, amögé letelepedtek.

– Fiúk. Itt a válaszút – monda Jenőy –, holnap ki erre, ki amarra; ki tudja, mikor látjuk egymást. Hanem hát most tegyünk egy fogadást:[10] hogy akik tizenkét esztendő múlva élünk: ezen a napon, melyen búcsút veszünk egymástól, ismét felkeressük egymást. A találkozás helye Pest.

Mindannyian megölelték, megcsókolták egymást, felfogadták, hogy tizenkét év múlva, akármilyen nagy úrrá, akármilyen koldussá tegye is őket a sors, egymást Pesten felkeresik. “Visszajövök Tatárországból[11] is” – ígéri Barkó Pali.

Akkor aztán lefeküdtek egymás mellé a földre, betakaróztak a felleghajtóikkal, s két perc múlva aludtak csendesen az Úrban.

Csak sánta Biróczy maradt ébren, tettetve az alvást, s mikor társai már mélyen szunnyadtak, elővonta zsebéből a Csollán Bertitől elnyert pénzt, felosztá öt csomóra, egy-egy csomót odalopott mindegyik alvó társa zsebébe, titkosan nevetve magában, hogy fognak ezek majd bámulni, ha a legelső csárdában fizetni akarnak, s aztán belevész a markok a sok pénzbe. Tudta, hogy ébren egy sem fogadná el tőle a pénzt; azt a pénzt, amit ő is, csalót csalva, nyert kártyán. S hogy vissza se adhassák neki, maga kilopódzott a kunyhóból, kihúzott egy karót a szőlőgarádból, s reggelre olyan messze volt már tőlük, amilyen messze csak fél éjjel két sánta láb elvihet.

Mint a napból kiröpített bolygó, lódult az öt ifjú abba a véghetetlen semmibe, aminek világ a neve.[12]

Leghamarabb beletalált a szférájába[13] Borcsay. El sem jutott Miskolcig, hogy ott a Bálvándynak szóló levéllel keressen egy színházdirektort, aki aranykulcsos és -sarkantyús méltóságos úr.[14] Keresztesen[15] összetalálkozott egy színésztársasággal, ott beleszeretett a primadonnába, s mindjárt felcsapott primo amorosonak.[16] A Bálvándynak írt levél majd szerepelhet máskor.

Csuka Feri is eljutott Kassába; hamar rátalált a lovas kaszárnyára, onnan az őrnagy lakására; akihez beállított katonás tisztelgéssel, s átadta neki a levelet.

Sátory őrnagy[17] magas, szikár katona ember volt; mindig olyan magasan tartotta a fejét s olyan előre feszítve a mellét, mintha birkózni híná a világot; kidülledt szemei egy hatalmas sasorr bástyája mögül granátokat tüzeltek a szemközt álló szemei közé, kit még azonfelül két félelmesen kifent bajusz is fenyeget.

Amint az őrnagy elolvasá Csollán Berti levelét, olyan hangon, aminővel ezredet vezényelnek a concentrierung[18] alatt, rivallt a fiúra:

– Hát kend trombitásnak áll be? Hát kend olyan jól tudja a Rákóczi-marsot fújni?

Szegény Csuka Feri láthatta már a hős vérben forgó szemeiről, hogy itt nagyon rossz helyen jár a Rákóczival; mondhatta már, hogy ő így nem tud, úgy nem tud, se Rákóczi-marsot, se trombitát fújni; nem hallotta a vitéz úr, amit neki válaszoltak, ő csak az ellenfele vagy áldozata arcáról, szempillái hunyorításáról, szája mozgásáról fogta el a választ.

– Hát csak tudja kend a Rákóczi-marsot fújni! No, hát mars legelőször is az árestomba, 24 órára kurta vasba.

A jámbor fiú csak elszédelgett a haragos úr elől, s átadta magát a porkolábnak, hogy tegye hát már most farkasgúzsba.[19] Ez ugyan jól kezdődik.

Hanem már a második percben elpárolgott az őrnagy haragja. Elgondolá, hogy hisz ez a jámbor fiú nem tehet arról, amit az a hóbortos Csollán Berti írt a levelében, s menten futtatá az ordináncot a rekruta után, hogy hozza vissza, mielőtt megkapta volna a strófot.[20]

Mikor aztán újra előtte volt Ferkó, akkor meg elkezdett hozzá olyan csendes hangon beszélni, hogy alig lehetett a szavát hallani.

– Hát fiam, te trombitás vagy? Ha annyiféle marsot tudsz, talán tudod a “negyvenemberes verbunkot” is.

Híres dallam volt ez valaha. A francia háború alatt, mikor Debrecennek negyven huszárt kellett állítani, szerzé ezt a toborzót Bihari, s az első délelőtt, mikor azt végigjátszották az utcán, beállt rá mind a negyven legény. Ezért a “negyvenemberes” verbunk.[21]

Még most is érthető annak a dallama.

Kezdődik azon a nyalka, sarkantyúpengéssel tele táncon, amihez a lábhoz verődő kard veri a taktust, átmegy aztán a távozó vitéz búcsúszavába, folytatja az indulni készülő paripák robogása, s az ellenséget kihívó szózat; jön rá a csatában pengő szablyák csattogása, öld, vágd, ne hagyd magad; s aztán ismét a diadaltánc, s a hazatérő viszontlátási öröme.

Valami csodálatos beszélő nóta az; aminőt sohasem fognak többé kigondolni.

Hogyne ismerte volna azt Csuka Feri.

Vitéz Sátory úr leakasztott a falról egy huszártrombitát, s odaadta a kezébe.

Ferkó belefújt hatalmasan.

– Megállj, fiam. Nem úgy. Úgy nem hallok belőle egy hangot sem. Hanem majd én ide végigfekszem a medvebőrre, aztán te odatartod a fülemre a trombita tölcsérét, s úgy fújod a verbunkot; hadd hallom.

Úgy tett. Végigfeküdt a medvebőrre; s fél fülét odatartva a trombita elé, hallgatá nagy gyönyörűséggel azokat a recsegő hangokat, amik még egyedül voltak rá nézve hangok; amik süketsége koporsófödelén keresztül is lehangzottak hozzá, s amíg a trombita szólt, lehunyta szemeit, s akárhogy titkolta, meg kellett azokat törülgetnie.

– Jól van, fiam – mondta aztán felkelve a medvebőrről s megveregeté Ferkó vállát. – Látod, ez az egyetlen szó még a világon, ami hozzám szól. Enélkül olyan volnék, mint a Kempelen sakkjátszó bábja. Nesze fiam egy arany: igyál egyet a magad kedvéért. Jövőre is lesz rá gondom, hogy a torkod ki ne száradjon.

Csuka Ferinek hát jól van dolga. Kántornak készült, trombitásnak vált be; – talán nem is vesztett vele.

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Következik sánta Biróczy fátuma.

Egy szép korán reggel ő is csak rátalált tekintetes Korcza fiskális úr[22] lakására; ki híres tabuláris ügyvéd volt a maga idejében.

Egészen másforma dolog volt hajdanában híres fiskálisnak lenni, mint most.

Az nem dolgozott tíz segéddel, nagy bureau-ban, a legnépesebb utcában; – dolog volt először is ráakadni, másodszor nyitva találni az ajtaját. És végzett mindent maga. Amilyen vastag csomagok hevertek ott a legyektől láttamozott borítékokban, húsz-, negyvenéves, félszázados, egész százados jogi perek; azok mind sajátkezű iratai a bennük megvénült fiskális uraknak; nincs azok közt másolat, írnoki calligraphia, kínai tintás[23] lenyomat, vagy éppen kőnyomatú felzet; igazi megfontolással írt, veres és fakó betűk, miknek a papírja is oly elszaggathatatlan.

Ócska festett szekrény, megtömve avult percsomagokkal, tintafreccsegéstől felismerhetlen színű asztalok, bőrszékek, mik agyon vannak ülve, ezek az egész fényűzése a hírhedett fiskális irodájának. Festetlen falán egyetlen rámában levő kép egy nemesi címer, mely nemes Csollán Barnabás úr halála alkalmát örökíté; azon sincsen üveg.

Maga e dolgozószoba pedig olyan kicsiny, hogy amint Biróczy benyitja a belső ajtót, az azzal szemközt álló nagy bolond zöld mázas gömbölyű kályhához merőben odaszorítja az éppen kifelé törekvő principálist, úgyhogy ebben az egérfogóban okvetetlen egymás lábára kell lépniök.

[24]Mely találkozás alkalmával aztán abban a kellemetes meglepetésben részesülnek mind a ketten, hogy mind a kettő lát maga előtt egy magánál sokkal csúnyább embert!

Mert az igaz, hogy Biróczy is elég csúnya; de Korcza ú nem engedi neki oda a pálmát.

Amelyik később jön, az a csúnyább.

Korcza úr valami hajszálnyival magasabb termetű, mint Biróczy. Az is lehet, hogy csak azért van, mert a szürke haját a homlokán magasra felviaszkolva, hegyes üstökben viseli.

A képe nemhogy ragyás volna, hanem fel van szántva és göröngyösen hagyva. A himlő kiirtotta a fél bajuszát, s csak egypár szálat hagyott meg belőle; a megmaradt fél bajusz aztán ki van pödörve; szemöldökei nincsenek, a szemei pedig vörös karikába vannak foglalva. Az orra félreáll, mintha ő volna az igazság istenasszonya, akinek viaszkból van az orra. S mintha meg volna győződve arról, hogy micsoda nagy kincset kapott ő ebben az ő személyleírásában, ugyan igyekszik is azt kibányászni; – szemével, szájával válogatott fintorulatokat idomítva, mikben gúny, kötekedés, ingerkedés, csufondároskodás, malícia, szatíra, hetvenkedés, bosszantás, visszatromfolás keresztezik egymást remek változatokban.

Tehát az ajtónyitásnál egymásba ütve az orraikat, áll a két díszpéldány egymással szemközt.

– Mi kell, héj? – kiált a principális éles hangon a belépőre. – Mért jössz ide, héj?

– Mert itt akarok maradni – felel rá Biróczy; bekacsázva az ajtón s betéve azt a hátával.

– Itt-e? Quo jure?[25]

– Jure patvaristico.[26]

– Mit? – kiált rá a fiskális, olyan képet fintorítva ellene, amilyennel a pávián a hozzá közeledő “pongó[27]”-ra vicsorít. – Hisz ez a csúf pofa minden embert elijeszt, aki hozzám akar jönni.

– Mind visszajönnek azok a principális úr szépségeért – válaszolt rá Biróczy infamis nyájassággal mosolyogva.

Korcza úr elnevette magát. Biróczy egy lépésnyi tért már elnyert a szobájában.

Csakhogy még addig az íróasztalig, amely a patvarista számára volt fenntartva, legalább nyolc lépés volt hátra.

– Hát aztán van-e jó testimoniumod?

– Van bizony semmilyen sem. Elcsaptam magamtól a kollégiumot. Hanem van egy attestatumom[28] Csollán Bertitől, aki maga egy fakultás.

Erre a szóra még egy lábnyomnyival beljebb engedte hatolni a principális.

A “Csollán Berti” név galvanikus[29] hatást gyakorolt a fiskális arcán. Mind a két szájszeglete felfelé húzódott, még a fülei is hegyesebben álltak.

Mikor pedig Csollán Berti ajánlólevelét elolvasta, lábujjhegyeire emelkedett, s a homloka ráncaival húzta magát fölfelé, nagyot kiáltva.

– Tyhű! Kutya-kutyánszki! Lába-labánszki! (Mert ez volt nála a káromkodás. “Kutyánszki!” egyszerű felkiáltás. “Kutyánszki-labánszki!” megerősített kifejezés. “Kutya-kutyánszki, lába-labánszki” végre mindazon káromkodások összege, amikért hadadi gróf Wesselényi [30] Ferenc minden közemberre 50 pénzt, minden főemberre egy forintot, minden tisztviselőre 3 forintot; ha pedig önmaga szalasztaná ki a száján, saját magára 12 forintot szabott bírságul! Hejh, minő gazdag jövedelem volna “ez mai nap” egy fináncminiszternek! Minő “Befund[31]”-okra kilátás!)

– Hallgasd csak, mi van az ajánlóleveledben! – monda Biróczynak a fiskális. “Recommendo tibi fidelem meum, Alexandrum Biróczy (az hát te vagy), captis bisonis (amerikai bölényfejűt. – Itt Biróczy fejére tette a kezét), asotum trimodium (három akót befogadó bendőt! – Itt megtapintá a gyomrát). Reverendissimi Gringenőrii asseclam diligentissimum.” (A kártya feltalálójának leghívebb követőjét – itt megfogta a kezét, s az ujja hegyeit vizsgálta. A ravasz kártyások le szokták vakarni az ujjaik hegyéről a bőrt, hogy a kártyaosztáskor megérezzék a kártya jegyeit). – No, ez szép ajánlólevél.

– Nagyon szép! – felelt meg Biróczy azonnal. – Mert vagy igaz, ami abban a levélben van, vagy nem igaz. Ha igaz, akkor az is igaz, hogy Csollán Berti ajánl engem ide; ha pedig az nem igaz, akkor az utóbbi sem igaz.

– Jó replika! – monda Korcza úr, s most már a levelet eldugva háta mögé, ő is lehúzta úgy a nyakát a válla közé, ahogy Biróczyé volt. – De mármost hát felelj nekem igazán erre a “punctum de utri[32]”-ra. – Nem kérdezem tőled, hogy mit vétettél a kollégiumnak, amiért nem kaptál bizonyítványt a professzorodtól. Hanem azt kérdezem: mit vétettél Csollán Bertinek, amiért ilyen bizonyítványt adott?

– Megvallom igazán. Elnyertem a pénzét.

– Mit? – kiálta Korcza úr, odatartva az orrát Biróczy orra elé. – Te? Pénzt? Csollán Bertitől? Akkor gyere, ülj le, maradj itt! Hadd tanulok tőled! Mert még eddig soha senki ez életben Csollán Berti zsebéből pénzt ki nem bírt csikarni. Se én, aki, védőügyvédje vagyok; se az ellenfél ügyvédje, pénzét nem láttuk soha; se szép asszony szép szemével, se vicispán brachiummal, se cimbora kártya útján, se zsivány puskájával, se égett ember könyörgő levelével, se zsidó kötelezvényével attól ugyan pénzt soha ki nem izzasztott. Te vagy az első, aki ezzel dicsekedel. Nagy prókátor lesz belőled, felfogadlak patvaristának, ott a széked.

Biróczy nem mondatta azt magának kétszer. Még öt lépés volt elfoglalni való a mondott székig. Úgy sietett, hogy előbb ott legyen, mint a principálisa a maga álló íróasztalánál. Emlékeztetett a teknősbéka és a nyúl versenyfutására.

Tehát már most “audiat![33]”

“Audiat!” (Hallja!) Ez volt a patvaristának a címe. A “kend”-nél egy fokkal feljebb.

– Hanem, audiat, egyet elfeledtem kérdezni: tud-e audiat, olvasni?

– Hogyne tudnék én olvasni?

–- No hát olvassa el ezt az írást…

Korcza úr patvaristájának az volt a legelső próbája, hogy el tudja-e olvasni principálisa írását.

Mert olyan írás volt az, mint mikor a légy beleesik a kalamárisba, aztán végigmászik a papiroson.[34] Ha mindenki írása hasonlít a maga emberéhez, úgy Korcza úr írása saját szakasztott mása volt; oly átkozott rossz kalligráfia, hogy ha öt-hat napig hevert, ő maga sem tudta kitalálni, mi tartalma lehet a tintasövénynek; s ilyenkor a kétségbeesetten hozzá folyamodó másolót azzal torkolta le: “az én dolgom: írni; audiat dolga: hogy el tudja olvasni.”

– No halljuk! – szólt, kétszer is rándítva homlokán, Korcza úr. – Olvassa hát.

– Oh, így nem mesterség olvasni – monda Biróczy –, de megfordítva. – S azzal felfordítva az írást, olvasá el principálisának a fertelmes ákombákot.

– Kutyánszki! – dörmögé Korcza úr. – Mármost lássuk, tud-e audiat írni. Le tudja azt híven másolni, amit írtam? Tessék a toll!

Az asztalon állt egy óriási négyszögletű ólomkalamáris; abba Korcza úr beleütött egy tollat félszárig, úgyhogy azt azután nem lehetett csak éppen a közepén megfogni. A toll vitorlájának meg az a hivatala volt, hogy azzal a pipaszopókát szokták tisztítani: aminek az a kettős haszna lett, hogy a patvaristát elszoktatta arról, hogy a tollat rágja.

– No, tessék a toll!

Korcza úr gonoszkásan nevetett fél szemmel, hogy fogja meg a gyerek a félig tintás, félig pipanedves tollat.

Biróczy körülnézett: ott hevert az asztalon egy nyúlláb, amivel a krétát szokták a jegyzéktábláról letörülni; annak a nyúllábnak a körmei közé szorította a maszatos tollat, s úgy másolta le az iratot.

Korcza úr csak a fejét rángatta, s az üstökéhez kapkodott erre a tromfra.

Mikor készen volt a másolat, odavitte hozzá Biróczy, s bemutatta.

Korcza úr egy pillantást vetett az iratba:

– Nem jól van, nem jól van, nem jól van!

– Mi nincs jól, mi nincs jól, mi nincs jól?

– Azt audiat dolga kitalálni.

Azzal kétfelé repeszté a másolatot.

– Írja újra.

Biróczy másodszor is hozzáfogott, iparkodott egészen híven lemásolni, még az összerántásokat is, s aztán vitte a principálishoz.

Most megint csak egy futó tekintetet vetett az írásra.

– Nem ér semmit, nincs híven másolva.

Azt is kétfelé repesztette.

– Írja újra.

Biróczy még egyszer neki ült; gondolta, az interpunkcióban hibázhatott; most már ezt is híven iparkodott utánozni.

A harmadszori bemutatásnál azonban két ívet vitt principálisához, az egyik összehajtott tiszta papiros volt, a másikat, a teleírottat háta mögött tartá.

– Hát e micsoda? – kérdé a principális elbámulva az üres papiroson.

– Ez a széjjelszakítani való papiros – mondá Biróczy. – Majd aztán odaadom a másikat.

– Kutyánszki! – kiálta fel Korcza úr. – No hadd lássam hát, nem tépem szét.

Azzal végignézte az eléje tett másolatot, s ujjával beleböködve, kegyetlen szigorral ismétlé:

– Most sem jó még; most is hibázik benne valami.

– Hibázik? – monda Biróczy. – Tudom már, hogy mi hibázik.

Azzal nekiakasztá a tollat az iratnak, végig feccsentette rajta a tintát, éppen úgy, ahogy a principálisa iratán volt.

A principális se nem nevetett, se nem káromkodott: csak a fejére ütögetett az öklével gyöngédeden a kefehajú fiúnak.

– Lássa maga bukfejes; hogy kitalálja az a maga amerikai bivalyfeje, ha kénytelen vele. Ez hibázott belőle! Mert tanulja meg, hogy kétféle disznók vannak az írásban. Az egyik az, amelyik magától cseppen el a tollból: ez a gyönge lelkű, hülye szájú, bukott ügyű, vigyázatlan írók disznója; a másik pedig az, mely a bátran vezetett tollból, mint a rakéta lő szerteszéjjel, ez a határozott jellemű, biztos ügyű, magukban bízó, senkitől nem félő írók disznója. Mármost tanult valamit. Hát muzsikálni tud-e?

Az ilyen szerteszét ugráló kérdésekkel szokta Korcza úr a fiatal gyakornokfélét zavarba hozni.

– Hogyne tudnék? – felelt Biróczy.

– Mert nálam az is szükséges.

– Értek egy fúvó instrumentumhoz, melyet nagy passzióval kezelek; és azután egy húzó muzsikához, de amelyet diákkoromban csak télen át és nagy kényszerűségből szoktam gyakorolni.

Korcza úr titkosan nevetett magában. Most látták egymást először; de máris értették egymást.

– Hát diktandó tud-e audiat írni? – kérdé, hirtelen sarkon fordulva, patvaristájától.

– Bizony tudok azt is.

– No, hát írjon!

Azzal elkezdett a szobában alá s fel járkálni, s nem szólt egy szót sem. Egyszer aztán azt kérdi tőle:

– No, hát leírta, amit diktáltam?

Majd kigúnyolta volna csúnyául, ha azt hallja tőle, hogy hát mit írtam volna, ha nem hallottam semmit!

Az lett volna rá a felelet, hogy “audiat semmit se tud, ha csak azt tudja leírni, amit fennhangon diktálnak”.

De ahelyett Biróczy kiverte a tollát az asztalhoz, s azt felelé egész készséggel: “igenis leírtam”.

– Olvassa fel hát, hadd hallom! – szólt Korcza úr, zsebébe dugva kezeit, s két kurta lábát szétterpesztve.

Biróczy olvasott:

“Exmissio.[35] Melynél fogva dominus Alexander Biróczy egyszer mindenkorra kiküldetik, hogy az általa nagyon kedvelt fúvó instrumentumon, a borlopón, az asztalhoz megkívántató bornak a hordóból előmuzsikálásában fáradozzék; ellenben a vonó muzsikával, vulgo ,fűrész’, hegedüléstől, az ellen való antipátiája és rossz lábai miatt, fölmentetik; ez a hajdú dolga lévén.”

Korcza úr nagyot prüszkölt nevettében.

– No, nem bánom. De közbe iktatandó: az első funkció alatt, amíg a pincében jár, fütyülni tartozik.

– Elfogadom.

– Nagyobb igazság kedveért. Minthogy már benne vagyunk az alkudozásban, jó lesz megismerkedni a hivatalbeli kötelességekkel[36] – monda Korcza úr, s elővett egy kalendáriumot, mely a szegletén áthúzott madzagnál fogva volt a falra akasztva; annak a belső üres táblájára voltak feljegyezve a patvarista capitulationalis[37] föltételei, hogy feledékenységbe ne menjenek. Tehát:

“1-mo.[38] Fizetés semmi.”

– Köszönettel fogadtatik.

“2-do. Borravaló a hajdúé, accidentia a patvaristáé.”

– Kivéve, ahol megvernek bennünket; mert ott én szaladok elöl.

“3-tio. Ebéd, vacsora idehaza, egy pohár bor, reggelit hozhat magának, ha van miből.”

“4-to. Ha a hajdú este le találja magát inni, akkor a patvarista tisztítja meg a csizmákat.”

– Hát ha a patvarista megelőzi a hajdút e privilégiumában?

“5-to. Az aktákkal a principálist kísérni kell; ha a hajdú hozza, hátul jön utánam, ha a patvarista, elöl megy előttem. Nem a rang végett, hanem hogy lássam, hogy nem veszít-e el belőlök valamit.”

“6-to. Az asztalnál a pecsenyét a patvarista trancsírozza.[39] Item,[40] bort hoz fel az asztalra a pincéből.”

“7-to. Mikor pedig vendégek vannak az asztalnál, s a hajdú az étel-körülhordással van elfoglalva: olyankor a patvarista idevigyázzon a szemöldökömre.”

– Hol van az? Kérem alássan.

– Kutya-kutyánszki! Ha az egész világon senki sem látja is a szemöldökömet, audiat tartozik azt látni, s mikor én így teszek a szemöldökömmel (itt felfelé rántotta a szemöldizmát), az azt jelenti, hogy keljen fel s váltson tányért.

– Mikor pedig én így teszek a szemöldökömmel – mondá Biróczy, vastag serteszemöldeit összevonva –, az azt jelenti, hogy nem váltok.

– Üm! Hát ez is a hajdúra marad? Jól van. 8-vo. Mikor úriszékre megyünk, velem jön, az úton el nem aluszik, s vigyáz rá, hogy a kardját el ne veszítse a kocsiból.

– Ez az én dolgom.

– Ha sötét van, s rossz az út, a lámpást viszi a lovak előtt.[41]

– Ez a hajdú dolga.

– De biz audiat dolga. A hajdú fogja olyankor a kocsit, hogy fel ne dűljön. 9-no. Az úriszéken az elítélt delikvensek megcsapatásánál számlálja a botokat. 10-mo. Mind a két táblán mindennap megtudja, minő processusok vétetnek föl s kik a referensek. 11-mo. Határjárásoknál segít meglépni a meghúzandó vonalt. 12-mo. Az érkező klienseket a várakozó szobában kellemesen distrahalja.[42] 13-tio. Mikor alispán vagy magas patronushoz ebédre vagyunk hivatalosak, ahova a patvarista leül, ott az utolsó hely.[43] 14-to. A pipákat tisztán tartja. 15-to. Segít papmacskát szedni[44] a kertben. 16-to. Ha hajtóvadászaton vagyunk, a nyulat utánam hozza. 17-mo. A főispán urak által adandó bálokban, melyekben meg kell jelennünk, azokkal a kisasszonyokkal, akiket más táncolni nem visz, táncolni a patvarista kötelessége.

– No, az az én dolgom.

– Hahaha! – kacagott Korcza úr, szegődöttje sánta lábaira tekintve.

– No, csak az az én dolgom.

– És végezetre tudatandó, hogy mikor csengetek, az a hajdúnak szól, mikor pedig füttyentek, az audiatnak szól, s akkor egyszerre ugorni és szaladni hozzám!

– Megértettem.

– És most, hogy mindjárt beleállítsam a funkcióba, itt van ez a megintő levél, vigye el ezt tekintetes Balhásy fiskális úrhoz.

– Hol lakik? – kérdé Biróczy.

– Pesten – felelt rá a principális, s engedte Biróczyt nekiindulni, hogy keressen fel valakit, akinek a lakása feltalálható Pesten.[45]

Jenőy két nappal későbben érkezett meg Pestre, mint Biróczy.

Ismét itt a mese a tekenős békáról és a nyúlról.[46]

Azt elfeledte hozzá tenni Phaedrus a meséhez, hogy a “testudo” kocsin jött a célhoz, a “lepus” pedig gyalog.

Kálmán megtalálta ugyan zsebében a Sándortul odalopott pénzt; de nem vette hasznát. Tudta, honnan jön, s vissza akarta azt neki küldeni. Az az ember volt, aki tud ebédelni a vadkörtefa alatt; de az ingyent csakis a vadkörtefától fogadja el.

Amint beszállt a “Két Kecskéhez”[47] (az volt akkor a vidékiek leglátogatottabb és legolcsóbb vendéglője, s még most is megvan az akkori bokharai állapotban;[48] eltemetve azóta épült paloták árnyékában), azonnal sietett az úti portól megtisztakodni; szerencsére egyetlen finom ingét még a Tarnában kimosta, volt mivel felváltania Csollán Berti rézingét,[49] amivel elégett ruháiért kárpótolta.

Hanem hát a fiatal termeten minden ruha nyalkán áll, még ha meg van is viselve.

Kapott ajánlólevelére pontosan fel volt írva az asszonyság lakása, akinek pártfogására építette legközelebbi jövendőjét; a címzettnél fogva sok kérdezősködés nélkül rátalált a házra.

Amint belépett a címzett lakásba, rögtön feltűnt előtte a nagy ellentét eközött, meg amit Gödénylakon látott.

Ott piszkos szolgáló fogadja, ha fogadja, a vendéget, meg emberlehúzó komondor; de már az bizonyosan fogadja; itt vállzsinóros inas nyitja az ajtót, sárga frakkban, piros puliderben;[50] ott dögbőrrel van végigteregetve a tornác, sáros csizmanyomok és mezítláb nyomok a soha nem sikált pallón, pókháló minden szegletben, vaskályhák csövei a papirossal beragasztott ablakon keresztüldugva, avas brinzadöböz[51] az asztalon, legyektől belepve, pipafüsttől keserű s penésztől savanyú minden szoba, a falakról négyrét hámlik a mész; a bőrszékekből kitolakodik a tehénszőr, s a ragadós kilincshez félelem hozzányúlni: – itt pedig Gobelin-szőnyegek,[52] damasztfüggönyök, márványkandallók; drága vázák egzotikus virágokkal, aranyozott bútorok a renaissance divat szerint, s minden szobán végigvonul a magas régiók bűbájos illata. – Jenőy kezdett érteni valamit belőle, hogy férj és nő nem laknak együtt!

Még jobban is megértette azt néhány perc múlva.

A komornyik megértve, hogy az ifjú a “nagyságos úr”-tól jön, levéllel, melyet maga akar átadni a nagyságos asszonynak, sietett be úrasszonyához bejelenteni a jövevényt, miután jól végignézte annak öltözetét. Pesten nemigen volt már akkor bonton[53] ez a szabás.

Nemsokára visszajött a komornyik, s inte Kálmánnak, hogy beléphet az úrnő szobájába.

Ha lett volna ideje Kálmánnak körülnézni abban a belső szobában, még jobban meglepte volna az abban uralgó választékos pompa; hanem a meglepetés más oldalról várt rá.

Előtte állt a jó tisztes öreg asszonyság helyett, akit Csollán Berti “az én öregem”-ként emlegetett előtte, egy tizenkilenc éves delnő.[54]

Szép, deli, hódító alak.

Akkori idők divatja szerint szűk, testhez feszülő selyemruhában, mely a csodálatos szép idomokat szobrász mintájává alakítá, s melynek alsó fodra, egy rózsafüzérből képezve, bokáin felül láttatá piciny lábait. Karcsú dereka széles szalagövvel átkötve, melyet nagy zománcos csat szorított össze, felső öltönyének duzzadt dudorai szabadon hagyták gömbölyű karjait s bámulásra méltó fehér nyakát és keblét. – És aztán ez az igéző arc, az ifjúság hamvával! Kissé hosszúkás szája volt, felfelé hajló szegletekkel, de ez is oly igézővé tette, s mosolyra vonultában szerelemgödröcskéket támasztott orcáin; dúsgazdag gesztenyeszín haja à la giraffe[55] magas fésűre tűzve, még emelte hódító igézetét, s a hajat körülfonó vékony aranylánc egy gyémánt csillagot tartott homlokára szorítva.

De mit gyémántcsillag e két szem közelében! Ki láthat meg ezeknek fényétől akármi gyémántot?

Aki ezekbe a szemekbe néz, rögtön megérti belőlük, miért szól a biblia a “vétkező szemekről?[56]”

E vétkező szép szemek első tekintetére megtudta Kálmán azt, hogy ő kicsoda? – Férfi.

Óh, az a furfangos csínytevő ott a vakolatlan házban nagyon számított arra a megzavarodásra, amibe ez a diákgyerek fog keveredni, mikor ezek elé a szemek elé lép; de rosszul számított.

Kálmán nem volt az az éretlen kedély, mely elveszti gondolatai uralmát, mikor egy tisztes öreg asszonyság helyett, kinél pártfogást keres, egy hódító divatnőt lát maga előtt; s ilyenkor az nyomja le leginkább, hogy öltözete kopottas.

Kálmán azt érezte, hogy szíve egészen új, s lelki ereje gazdag. – Hanem azt vette már észre, hogy valami hamis helyzetbe jutott.

– Én nagyságod férjétől jövök – sietett küldetését előadni.

– Férjemtől? – kérdé félig bámulat, félig nevetés hangján a delnő, s oly kíváncsi tekintettel nézte végig a fiatalembert.

– Egy levelet hoztam tőle nagyságodnak.

– Nekem? Vajon mit írhat?

– Úgy tudom, hogy az én csekély érdekemben: amiért előre is bocsánatot kérek.

Kálmán átadta a hölgynek a hozott levelet.

Az sietve bontá azt fel, s látszott finom ujjain mennyire óvakodnak be nem szennyezni magukat a tintás tartalommal.

Amíg a delnő végigolvasá a levelet, szép arca a harag sötétveres estpírjától kezdett lángolni egyszerre.

A nő olvasott a levélből, az ifjú olvasott a nő arcából, s most már ő is tudta, hogy mi van abban a levélben. S most már ő rajta volt a sor elpirulni és szemeit lesütni.

Amint a hölgy végigolvasta a levelet, szikrázó szemekkel tekinte annak átadójára. Hanem a harag villámai elpihentek e sötét szemekben, amint az ifjút elpirulva, lesütött szemmel látta maga előtt.

Egy ifjú, aki elpirul, és lesüti szemeit egy szép hölgy tekintetétől!

Midőn Kálmán ismét föltekintett, már nem látta a hölgy arcán a haragpírt, szemeiben a neheztelést. Ismét a szép vétkező szemek voltak azok; amik előtt színt változtat a csillag és bűbájtól reszket. Kivált, ha az a csillag a szívben van.

– Jól van – monda a hölgy, összehajtva a levelet. – Kérem, üljön ön le.

Azzal maga a szófára ült le, s mutatta Kálmánnak, hogy foglaljon vele szemközt a karszékben helyet.

– Férjem ajánlja önt a levélben, mint tehetséges ifjút, hogy sorsáról gondoskodjam. Levelét nem olvasta fel önnek?

– Nem.

– Haha! Különös. Én nem tudom kitalálni, hogy mi úton gondoskodhassam én az ön sorsáról?

– Én sem.

– De valamit mégis gondolt ön, mikor férjem ajánlatát fogadta.

– Azt gondoltam, hogy nagyságodnak vannak becses összeköttetései, akiknél egy dolgozni kész fiatalembert valami alkalmazásra ajánlhatna.

Már eltagadta azt, hogy éppen nála akart magántitkári állomást szerezni.

– Teszem föl egy magántitkári állomást? – monda a delnő.

Az ifjú némán inte fejével.

– S elfogadná ön azt bárminő körülmények mellett?

Már erre nem felelt.

– Várjon ön – szólt a hölgy –, egy jó gondolatom van. Írok ügyvédemnek, s ön szíves lesz a levelemmel hozzá fáradni.

Azzal íróasztalához lebbent, s leült háttal Kálmán felé, s elkezdett levelet írni.

Sokszor kinézett a levélírásból, s Kálmán úgy vette észre az átelleni tükörből, hogy azok a szép szemek olyankor mindig az ő arcán függnek.

Végre elkészült a levél, a delnő egy borítékba tette azt a férjétől kapott levéllel, s valami finom kis hártyaostyával leragasztá a borítékot.

– Itt van, fogja ön – szólt Kálmánhoz. – Ügyvédem majd meg fogja önnek mondani, hogy mit tegyen.

A levélborítékot rosszul ragasztá le a hártyapecsét, egészen felvált róla. Kálmán a papírhoz szorítá azt hüvelykével, hogy jobban leragadjon. Ha akarta, elolvashatta volna. Talán azért is volt olyan könnyen lezárva, hogy olvashassa el.

Sietett távozni a szép szemek fényköréből.

– Viszontlátásig – mondá a delnő, s szívélyesen nyújtá neki kezét az eltávozáskor.

E delejes, e bűbájos melegű szorítás e bársonypuha kéztől többet elmondott az ifjúnak, mint amennyit írott sorokból meg lehetne tudni. A szép hölgy neki valóban nagy jóakarója.

Egy percig úgy jött Kálmánnak, hogy ennyi jóakaratért talán illendő is volna megcsókolni azt a jóltevő szép fehér kezet; hanem azután csak azt mondta magában: “majd csak mégis inkább a nagyanyám kezét csókolom meg, aki elébb arcul fog ütni!”

Kálmán semmi különös dolgot nem talált benne, hogy a delnő által írt levél címzetén Korcza fiskális úr nevét olvasta. Ugyanahhoz kapott Sándor pajtása is ajánlólevelet Csollán Bertitől. Azt mondta, hogy az neki családi ügyvédje, akkor természetes, hogy a nőnek is ugyanaz az ügyvédje. Azután a levél hártyapecsétjéről olvasta le a nevet, mely aranybetűkkel volt odanyomtatva. Ez a név “Katinka”. – Biz ezt eddig is tudhatta, ha akarta. Csollán Berti levelének a címzetén is ott állt a “Katalin”.

Csakhogy a “Katalin” és a “Katinka” most már két különböző fogalom!

Véletlenül esett, hogy midőn Korcza fiskális urat felkereste Kálmán, Biróczyt éppen útban találta. Annak a kúrián kellett valami után leskelődni. Az ajtóban találkozók közt rövid volt a szóváltás. Sándor tudatta Kálmánnal, hogy őt a fiskális elfogadta joggyakornokának, s neki tetszik ez az ember: azzal bevezette principálisához, s egyedül hagyta Korcza úrral.

Kálmán kissé el volt még fogulva, mikor a levelet átadta az ügyésznek.[57] Ilyenkor legerősebb divináló tehetsége[58] van a gyanúnak. Kálmánban pedig egyébkor is erős keveréke volt a képzelemnek és éberségnek.

Aztán meg Korcza úrnak az ábrázatja egészen arra való volt, hogy aki meg akarja tudni, hogy mi van most a fejében, azt szépen leolvashassa a vonásairól. Azok egy eleven telegráf mozdonyai[59] voltak.

Amint a férj levele kiesett az asszony leveléből, az első percben az az ijedség látszott a képén, amit elképzelhet mindenki, ha egy ügyvédnek azt mondják, hogy két gazdag pörlekedő kliense egyszerre kibékült egymással. Hanem azután ráncba szedte a képét, s maga elé tette mind a két levelet, lesimítva róluk a porzót. Az egyik persze kőporral volt behintve, a másik aranyporzóval.

A dátum szerint a férj levele volt első, azt olvasta elébb végig.

Mikor belekezdett, csúnyául félrehúzta a száját, mintha nem tetszenék neki a dolog, s minden sor olvasása után félretekintett az előtte álló ifjúra, végigméregette szemével, mégpedig úgy, hogy az egyik szemét behunyta, mint ahogy műértők szokták egy kép perspektíváját megítélni. Egyszer az orrához is kapott, s alig tudta a markába eltakarni a nevetés vágyát; majd meg felhúzta a két vállát egész a füléig, mintha el akarna bújni saját háta mögé. S mikor végére ért, nagyokat csóvált a fején, sokáig úgy felejtette a száját, hogy az alsó ajkával befogta a felsőt; mintha azon tanakodnék, hogy mi lesz ebből. Azután felvette a delnő levelét, s amint azt olvasni kezdte, mind a tíz ujja szétmeredt.

Most már mind a két ajkát behúzta a fogai közé, szemeit a lehetségig kimeresztve, s utoljára, mikor készen volt a levéllel, úgy feltolta az összecsücsörített ajkát az orráig, mintha azt a fél bajuszát okvetetlen fel akarná színi. Mindezek után pedig nagyot kuncogott az orrán keresztül, s olyan nyájas képet csinált Kálmán felé, mint egy erdei manó.

– No, öcsém uram, hát magát csak ideküldték, mi? Hát mért küldték, mi? Hát mért küldtek ide? – szólt meghúzogatva az orrát, s a száját nyitva hagyva, mintha már a nyelvén volna a további mondás.

– Hogy miért küldtek ide, azt nem tudom; hogy mért jöttem ide, azt tudom.

– Én – megmondom. Magának szép szerencséje akadt. Egy szép asszonynak secretarius kell. A férj küld neki egyet, s az asszonyság elfogadta az ajánlottat, s elküldi a fiskálisához, hogy a salarium felett egyezkedjék vele. Magának szép tehetségei vannak e hivatalhoz, he?

– Nincsenek uram – felelt Kálmán, s most már nem pirult, hanem sápadt. – Nem azért jöttem, uram, önhöz. Nekem balesetem volt, mely miatt el kellett az iskolát hagynom. Enhibám, nem szépítem. Hasonló sors érte egy barátomat is, s talán éppen annak is én vagyok az oka. Ez a barátom most önnél joggyakornok.

– Ah, a Biróczy! Hát conscolárisok?[60]

– Voltunk, míg ki nem csaptak. Én többet tanultam mint ő, azért ő mégis mindig többet tudott, mint én. Tudta az életet. Tőle tanultam meg, hogy balsorsunk nem helyrehozhatatlan. Az iskolából ki vagyunk tiltva; de ha magántanulmány útján elvégezzük a félbeszakított jogi tudományokat, s ha a tanári magyarázatot pótoljuk a gyakorlati év útmutatásaival, magánúton is tehetünk le vizsgát, s azután járulhatunk cenzúrához.[61]  Ezt tőle tanultam meg; s követni akarom. Azért jöttem önhöz, hogy megkérjem, midőn Sándor barátom gyakornoki éve lejár, s ő a királyi táblai jegyzőségbe lép át, kegyeskedjék engemet idefogadni őutána joggyakornoknak.

– Hehej öcsém! Énhozzám akar maga jönni patvaristának? Tudja-e, hogy az nagyon rossz mulatság? Az én patvaristám nem bálból ki, bálba be! Nem biliárdozni napestig a Hét választónál;[62] nem nyúlászni, kacsázni, nem cifra szalüppök[63] után szaladgálni; hanem körmölni, tollat rágni! Azután az én természetem kiállhatatlan természet. Nálam az úrfit, mikor legjobban mulathatnék, akkor fogom be a legnagyobb dologba; mikor legcifrábban felöltözött, akkor küldöm a legnagyobb sárba; én agyonbosszantom az úrfiakat, s fát vágatok velük, mikor únják magukat.

– Mind tudom én azt – szólt szelíd mosolygással Kálmán. – Híre van fiskális úr tréfáinak messze földön; hanem annak is híre van, hogy keze alól kerülnek ki a legjobb prókátorok, hogy itt lehet legtöbbet tanulni. Én ide akarok jönni, ha ön elfogad.

– Ah? S nem akar maga beállni magántitkárnak egy szép asszonyhoz? No jó. Nem szóltam semmit. Hát most mit akar tenni?

– Hazamegyek elébb a nagyanyámhoz, s megkísértem őt kiengesztelni. Nehéz lesz, mert ő igen szigorú asszony.

– Hagyja el, tudom, ismerem a nagyasszonyt. Én ne ismernék valakit Magyarországon, akinek valaha pöre volt a királyi táblán? Pedig a nagyasszonynak sok pöre volt. Ő is ismer engem jól. No, majd írok én egypár sort a nagyanyjának. Ne hőköljön vissza. Nem vagyok én Csollán Berti. Majd olyan dolgot írok neki, amitől kiengesztelődik. Hát csak nem fogadja el, amit ajánlottak? Nem? Ez különös, nagyon különös: de hát jól van. Hát csak jöjjön vissza hozzám egy esztendő múlva. Addig pedig tanuljon sokat. Különösen koplalni megtanuljon; mert énnálam nagyon rosszul él a patvarista.

De már azt a kézszorítást férfiasan visszaadta Kálmán, ami e szavakat kísérte.

– Még egy kis elintéznivalóm van – monda. – Ez az én bohó barátom Sándor, mikor legutoljára együtt háltunk, a pénzét megosztva, álmomban, tudtomon kívül a zsebembe csempészte. Visszahoztam azt. Idáig nem költöttem el belőle semmit, magamnak is volt, azt ő nem tudta, s egy nap alatt már otthon leszek. Kérem önt, szíveskedjék ezt majd neki általadni: ne most, ne úgy, hogy ő azt megtudja, hogy én azt visszahoztam; ridegségnek venné részemről.

– Ahám! Értem. Majd úgy apródonkint adogatom ki neki. Mikor egyszer-egyszer elfogy a fráternek[64] a pénze. De hát vallja meg, mért hagyja maga ezt a pénzt nálam.

Kálmán húzódozott a felelettől.

– Kitaláljam? Ez abból a pénzből való ugye, amit az a nagy kópé Csollán Bertitől nyert kártyán?

– Abból.

– S magának öcsém nem volt még olyan pénz a zsebében, amit kártyán nyert, s nem akar olyat magával hordani? Furcsa gyerek. De furcsa egy gyerek.

A fiskális sokáig elóggott-móggott rajta,[65] hogy már minek jönnek ilyen csodabogarak is a világra, aztán megveregette a vállát Kálmánnak.

– No, csak menjen hát haza, öcsém, a nagymámihoz; mire hazaér, az én levelem is ott lesz. Aztán egy esztendő múlva szívesen látom, ha ugyan mind a ketten élünk. Én ugyan élek, azt tudom; én száz esztendeig élek, hanem az ilyen fiatal vér hamar elpusztul: egy tánc, egy lóról leesés, egy párbaj, egy szerelmi história, s vége van. No, hát vigyázzon magára. – Mégiscsak szeretném tudni, hogy mi lesz időjártával az ilyen fiatal csontból, aki egy nap kétszer utasítja vissza a “Herz-Dáma[66]” szerencsekegyét?

Ezt az utóbbit már akkor mondta el Korcza úr, mikor Kálmán a két ajtó között volt, s még azután is motyogott magában, a füle mellé dugott tollat a szájába fogva keresztül, s fel s alá járkálva a szobában, egyik kezébe fogta az egyik levelet, a másikba a másikat, s tanácskozott a szájába fogott tollal.

Mármost én ezzel az egyik levéllel agyonüthetem az egyik félt, a másik levéllel a másik félt… Vajon melyiket üssem agyon?

Az édes otthon

Ifjú barátom, ki e sorokat olvasod, hidd el nekem, hogy sohasem fogsz olyan nagy úr lenni, mint amilyen most vagy.

Mikor hazamégy az édes otthonba, őszi tanév dicséretes bevégezte után.

Otthon úgy várnak, mint egy királyt.

Az égész év munkájából, fáradalmaiból, nélkülözéseiből te semmi részt nem vettél, csak a szüretre jössz. Szőlőtő, gyümölcsfa rakott áldással vár reád, pedig nem ápoltad.

Húgaid, öcséid, már a kapuból várják jöttödet: ölelnek, csókolnak, beléd csimpajkoznak mikor megérkezel; apád, anyád zokogva szorítnak karjaik közé. Pedig nem hoztál nekik semmit; csak magadat.

De milyen nagy darab kincs vagy te magad otthon!

Elbámulnak rajtad, mekkorát nőttél! Már a szakállad is ütközik, egész férfi lett belőled.

Az egész ház a tied!

Minden ebédnél ott találod kedvenc ételeidet az asztalon; nem felejtették még el, hogy mit szerettél olyan nagyon.

Ruhádról, fehérneműdről más gondoskodik; akarják, hogy deli légy.

Apád komolyan beszél hozzád, mint rangbeli férfihoz, s megajándékoz ősi pecsétnyomó gyűrűjével; most már érdemes vagy, hogy rád bízassék e klenodium; anyád sír, ha rád néz, s mosolya ragyog könnyein keresztül; testvéreid bámulnak.

A cseléd, ki még elmeneteledkor neveden szólított, most már ifjú úrnak címez.

Kutya, macska fölkeres, hozzád törleszkedik, kezedet nyalja.

Egész nap kedvedet keresik; kívánságaidat ellesik, mire kigondoltad, már teljesítve van.

Mikor alunni akarsz, csizmádat lehúzzák; azután lábujjhegyen járnak a háznál, mukkanni sem szabad senkinek, míg te alszol, míg a szomszéd szobából áttörő kávéillat föl nem ébreszt.

S ez így megy mindennap.

Tied az egész ház. – Mit? Ház? Az egész város.

Mikor kimégy az utcára, most már karodba fogóznak családod tagjai, te vezeted őket. Fennhordod fejedet. A szemközt jövők nyájasan és irigykedve köszöntenek. Egy-egy ablakot lopva kinyitnak, s utánad kandikálnak fiatal gömbölyű leányarcok zöld levelű virágcserepek közül. Tekintélyes férfiak az utca túlsó végéről átkiáltják hozzád az alászolgáját. Régi tanáraid találkoznak veled, s elszörnyednek, ha veled egy óráig beszéltek, mennyi tudományt felszedtél azóta! Magasról tekintesz le szegény jámbor öreg urakra, milyen messze lenn maradtak alattad!

Hát még az élet rózsái, a leányok! Mindnek meg van engedve, hogy szerelmes legyen beléd. Hívott vendég vagy minden lyányos háznál, s az évek előtti gyermek játszótársnét látod előtted elpirulni, mikor vele találkozol. Nem esik meg mulatság nálad nélkül; minden asszonynak lehetséges fia, minden kisasszonyságnak nem lehetlen vőlegénye vagy; cotillonban előtáncos vagy, fülig szerelmes vagy; reggelig táncolsz, belebetegszel: a város minden orvosa siet a náthádból kigyógyítani; kimégy az utcára, minden ember örül, hogy meggyógyultál; a pap tudatja veled, hogy hétfőn reggel imádkozott szerencsés meggyógyulásodért az egész gyülekezettel egyben. Megint csak elmégy mulatni; most már gyöngéden figyelmeztet valamennyi szép táncosnéd, hogy ne rontsd meg magadat, s azért mégiscsak táncol veled. Régi gavallérok sárgulnak az irigységtől hódításaid miatt: az ifjabbak bálványoznak. Élcet mondasz: mindenki kacag rajta. Csak egy nem, akinek a rovására kacagnak. Azzal természetesen párbajt vívsz; természetesen mind a ketten kaptok egy sebet. [1] Lefektetnek, ápolnak, ajtód kilincsét egyik látogató a másik kezébe adja, minden úrnő tudakozódtat hogyléted felől. Apád fejét csóválja: “Ménykü gyerek vagy!” Ő is ilyen volt ifjú legény korában. Anyád feddi érte, hogy mondhat ilyet: hátha megöltek volna? “Mit? Tégedet? Dejszen az nem megy olyan könnyen.” Harmadnapra fölkelsz. Karod fekete selyemkendőbe kötve. Úgy mégy ki az utcára. Mindenki gratulál, s balkézzel szorítsz kezet, mert a jobbal nem lehet. De még ellenfeled most is fekszik. Hah, az kapott egyet! A város hőse vagy. Mindenki bámul, imád, szeret.

És senki sem kér még tőled semmit!

Barátom, ifjú legény, örülj ez interregnum napjainak; mert ilyen nagy úr nem fogsz lenni azontúl soha.

Hanem mindez persze megfordítva van, ha úgy kerülsz haza, hogy az iskolából kicsaptak.

Hja persze, az egészen más találkozás.

Mindenki szájában eláll a szó a rémülettől, mikor belépsz az apai házhoz. Mogorva képedről olvassák, mi hozott haza. Héj, korbács, héj, nádpálca! Ugyan emlegetnek szaporán. Anyád sírva fakad, s kezeit tördeli, apád fenyeget, hogy csak madársörétre ne volna töltve a puskája, mindjárt meglőne vele.

Azt sem tudod, melyik szögletében a háznak húzd meg magad, mégis mindenki szid. Ruhád szakad, inged szennyes, senkit sem mersz kérni, hogy segítsen rajtad, senki sem tartozik vele.

Apád, ha megszólít: a neved “szamár”. Mindenki “te”-nek nevez, s oly megvetőleg tudja azt kimondani. Az asztalhoz nem hív senki; szégyenszemmel sompolyogsz oda, s elnyeled a keserűséget, ha egy ételből neked már nem marad. Utolsó vagy, a kis öcséd után következel.

Kérdezgetik tőled, hogy csizmadia akarsz-é lenni vagy lakatos?

Akárhová állsz, ott útban vagy valakinek. A tányérváltást sem bízzák rád, mert azt is eltöröd.

Ha köhögsz, ha beteg vagy, az is a te bűnöd. “Rossz pénz nem vész el.” Ez a diagnózis meg az orvosság, amitől meg kell gyógyulnod.

Az utcán a falhoz lapulva sompolyogsz, s kikerülöd, ha ismerőst látsz; úgysem fogadná a köszöntésed. Szép leányok, ifjú játszótársak nem látnak meg, ha melletted ellebbennek; szolgálóiknak sem mersz legyeskedni, mert félsz, hogy a vargalegény, ki elébb járt ott, rajtakap s megdögönyöz, s az is a tied lesz.

Még a házi kutya is megugat.

Még a gyümölcsfa sem kínál meg. Az is tudja, hogy téged kicsaptak, s nem bolond, hogy teneked ingyen körtét teremjen.

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Ez utóbbihoz hasonló kedélyállapotban közelgett az ősi ház felé Kálmán.

Az ősi ház egy kisvárosban feküdt, mely nem kereskedelmi hely, hanem inkább gazdasági nagy tanya: nevezzük K… nak.[2] Sok ilyen betűvel kezdődő városunk van.

A Jenőy-ház egy hosszú földszinti épület, □ formára építve, az udvar szárnyát a cselédség lakja.

Az öreg Jenőyné[3] igen tüzes gazdasszony, pedig már a hatvan éven felül jár; a haja már fehéredik, de az arca még most is piros. Soha orvosra, gyógyszerre a maga bajáért nem költött.

Hatalmas, férfias egy asszony. Már boldogult férjét is oly kordában tartotta, hogy az öreg úrnak mindent kéztől kellett várni, s soha egy márjásnál[4] többet nem kapott a zsebébe, mikor kiment. Halála után pedig egészen az özvegy vitte a gazdaságot, a pöröket, s félelme volt minden lusta cselédnek, minden pörhúzó prókátornak és az egész dicasteriumnak.[5] [6]

Két fia maradt. Az egyik: Lőrinc, anyja kívánsága szerint a katonasághoz adatott, ott ember lett belőle; megházasodott a külföldön, el is esett a külföldön; a neje is utánahalt, ezeknek a fiuk volt Kálmán.

A másik fia Bénjámin, vagy ahogy az egész világ hívja: Béni bácsi.

Ez a legártatlanabb teremtése a világnak.

Jenőyné, hogy nagyobbik fiaért kárpótolja anyai szívét, kit oly messze eleresztett, s kit oly ritkán látott, ezt a kisebbiket aztán egészen otthon tartotta, otthon nevelte a saját szárnyai alatt, s Béni bácsi[7] már Isten jóvoltából 47 esztendős, s még a városból sem volt ki az anyja nélkül, s még minden estve elmondja az imádságban, ahogy gyermekkorában tanulta: a “szegény bűnös fiacskádat”, s hozzá teszi: “szerencsés jó éjszakát kívánok kedves édes anyácskámnak, kedves édes apácskámnak!”, holott ez utóbbinak már húsz év óta meg van adva az ő legcsendesebb éjszakája; de már Béni bácsinak rájár a szája, s új imádságot tanulni nagy dolog volna.

Béni bácsinak nagyon nehéz feje van. Gyermekkora tizedik éveig nem engedte az anyja, hogy valami betűismerkedéssel háborítsa testi növekedését: igaz, hogy nagyon nehezen is akart nőni. Akkor aztán nevelőt hoztak a házhoz, aki nagy nehezen rávette, hogy higgye el neki, milyen nagy különbség van az A meg a B között. Szép idő került bele, míg azután abba is beleoktatta, hogyha az ember a három ujja közé fog egy fekete lébe mártott végű lúdtollat, s azt egy fehér papírlapon hol fel, hol le taszigálja, utoljára csak jön ki belőle valami, amiről más ember kitalálja, hogy az nem macskanyom. Sőt, nagy kamasz korára annyira vitte a jó instruktor, hogy még magánvizsgára is meg merték invitálni a helybeli conrector[8] urat, ki is, hogy az algebrából alaposan megegzaminálja az úrficskát, azon mnemotechnikai[9] feladványt tűzte ki eléje, hogy “hányszor van meg az egy a kettőben?” – Amire Béni úrfi nagyon hűlt képet csinált. “No, hát hány lába van magának?” – jött egy másik kérdéssel segélyére a conrector. “Kettő!” – felelt örvendő találékonysággal Bénike. “S hány lábam van nekem?” – feszegeté tovább a conrector. “Négy!”[10] A conrector úr aztán nem is volt kíváncsi többet megtudni az examinandustól,[11] hanem megette az örömebédet, felvette a két tallért, s kiadta a Bénikének a bizonyítványt classis primával,[12] mehet vele a felsőbb humaniorum cursusba.[13]

Innentul mindig válogatott magántanítói voltak, kiket prefektusoknak címeztek. Otthon tanítottak neki mindent. Jól megtanították mindenre. A magánvizsgán pompás ebéd, busás honorárium várta a vizsgáló deputációt, s Béni bácsi mindenünnen szerencsésen meghozta a classis primae[14] bizonyítványt. Még az ügyvédi cenzúrán is átesett, s ha lehet hitelt adni a rágalmazóknak, ővele történt az meg, hogy mikor a királyi személynök kérdezte tőle, mit tud a “Nota Rákóczianá”[15]-ról?, azt felelte neki, hogy “a szövegét nemigen tudom, de elfütyölöm, ha tetszik”.

– “No, hát fütyülje el” – s kapott sufficienst.[16]

(Az anyja akkor is fenn volt vele Pesten, mert anélkül a kardját is bizonyosan a jobb oldalára kötötte volna fel.)

A diplomával együtt aztán a jó asszonyság ismét bepakolta a fiacskáját flanell közé, s vitte haza, ügyelve rá, hogy meg ne fagyjon az úton.

Odahaza pedig, egyszer meglévén a diploma, kijárta az asszonyság a főispánnál, hogy Bénikáját a legközelebbi generális gyűlésen[17] nevezze ki assessornak. Ezzel aztán egész emberré lett téve. Nem is volt oly szorgalmatos látogatója a sedriáknak[18] és congregatióknak[19] több, mint Béni bácsi, kit gyermeki örömmel töltött el az a büszkeség, hogy ősapja ezüstös kardját olyankor felkötheti, s úgy mehet végig az utcán, magamagát jobban megbámulva, mint mások. Tartá pedig magát a zöldasztalnál az arany hallgatás jelmondata mellett.

Vette azt észre a jó öreg asszonyság, hogy milyen nagyszerűen ütött ki a dédelgető nevelés a kisebbik fián; de már nem segíthetett rajta. A biz az ő hibája volt. Hozzászoktatta, hogy semmit ne tegyen mást, mint amit az anyja parancsol, amit az megenged, s nem volt annyi önmagától születő gondolat benne, hogy egy levelet írt volna valakinek, hacsak nem diktálta valaki.

Ezt a hibát helyre akarta hozni az unokájában Jenőyné asszony. Annak a neveléséhez egészen ellenkező rendszert szabott. Utalva is volt a természettől, mely a Kálmán gyereknek nagyon sok önfejűséget adományozott. Ebben már a nagyanyja vére uralkodott. Ez nem tűrte, hogy mondják neki, mit tegyen; megtette magától is, ami az ő dolga volt, ha nem mondták, hogy tegye; de ha mondták, nem tette meg. Lángesze volt, de amihez nem volt kedve, azt, ha elöl-hátul “szamarat” akasztottak is a nyakába, mégsem tanulta meg. Ezt a fiút úgy nevelé nagyanyja, hogy szokjék az élethez. Leküldé Debrecenbe a főiskolába, járjon együtt a többi szegény fiúkkal; tanulja meg, mi a diákélet. Hadd járjon légációkba, prédikáljon, tanulja meg, hogy kell emberekkel bánni; tanulja meg, mit tesz keservesen kenyeret keresni. Hadd utazza be az országot gyalog; hadd lesse el másoktól, mint kell bajos állapotokból kivágni magát az embernek. Pénzt csak annyit adott neki, amennyi szükséges volt. Tudtára adta, hogy amíg ő él, addig nem kap semmit. Ő pedig soká fog élni, az ő halálára ne számítson. Törjön magának pályát az életben. Majd azután, ha nagy ember lesz, ha állást foglal a világban, akkor megkapja nagyanyja gazdag birtokát, s lesz igazi úr. Hanem elébb szolgáljon rá.

S nem volt ez rossz rendszer; sok derék ember vált e világban ezen az úton; aki életrevaló volt, annak nem ártott az, ha minél messzebbre elküldik a rokonok közül.

Csak ez a végzetes baleset ezzel az iskolai botránnyal ne kuszálta volna össze az egész jól indult tervet.

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Béni bácsi éppen kinn pipázik a folyosó alatt egy falócán heverészve, nem azért odakinn, mintha föltette volna magában, hogy a tüzes taplóval felgyújtsa a kendert, amit most az udvaron a leányok tilolnak és gerebenyeznek,[20]  ami könnyen megtörténhetik; hanem azért, mert a mama odabenn a szobában nem tűrheti a pipafüstöt. Aki pipázni akar, annak “ott kinn tágasabb!”

Béni bácsi termete nem magas, különösen kurták a lábai. Hanem amit termetben megvont tőle a természet, ugyan kiadta neki fejben. Az nagy, hosszú és széles. Abban bizony, ami a lokalitást illeti, elférne sok tudomány. Nagy kopasz homloka egész a tarkójáig tart már, de azért védve van jól, télen nyáron jó meleg taplósipkával, ami sohasem szakad le a fejéből, csupán csakhogy a szobában, az édes mama vagy a vendégek iránti tiszteletből, hátrafelé fordított ellenzővel teszi a fejére. Arca valamivel vénebbet mutat, mint amilyen, kicsiny, összehunyorított szemekkel, növésnek indult orral, s a fejétől messze elálló hall-élet-műszerekkel;[21]  széles szája örök mosolygását elősegíti a harcsabajusz, egész szája mentében rövidre nyírva s a végein hosszúra eresztve, s mindezekhez járul kiegészítésül egy hosszú, izmos áll, mely olyan hosszú, hogy mikor a nyakravalóját felkötik, fel kell tartania a fejét az ég felé, hogy az állát oda ne kössék. Mert még most is a mama köti fel a nyakravalóját; amit egyébiránt indokol azon kor divatja, mely azt követelte, hogy kilenc rőf[22] hosszú legyen a nyakravaló, aminek felkötéséhez aztán vagy baráti segítség kellett, vagy aki egyedül volt, az ajtókilincshez kötötte a nyakkendő egyik végét, s aztán messziről nekikezdve úgy forgatta bele a nyakát ebbe a pólyába; aztán a két végét hátul a nyaka csigolyáján kötötték csombókba. Tehát azért ne tessék senkit megítélni.

Midőn pedig legjobban pipáznék Béni bácsi, s semmi egyéb baja sem volna, mint az, hogy ha az a dohány innen a zacskóból ma elfogy, holnap megint másikat kell vágni: lát maga elé jönni egy alakot, akiről úgy tetszik neki, mintha ismerné. Ez az! – De bizony nem az! – Bizony csak az.

Kálmán öccse közeledett felé.

Hát biz az kissé meg volt viselve a hosszú gyaloglástól, aztán másképp is el volt változva az arca; – de azért csak mégis ráismert Béni bácsi, s jólesett az ábrázatjának, hogy valami oka van nyájasan mosolyogni, midőn úröccsét megismeri; fel is kel a padról, elébe megy; s pipáját kivéve szájából, jobbról-balról szolgál neki egy-egy kapadohány-illatú csókkal.

– Hozta Isten. Kedves uramöcsém. Hát már megint ünnepek vannak?

Béni bácsi nem gondolt egyebet, mint hogy a római pápa az ő kedvéért most még egy sátoros ünnepet állított be az esztendőbe. – Annak is azért örült olyan nagyon, mert a mama egy új redingótot csináltatott neki, s azt ígérte, hogy azt a legelső ünnepnapon felveheti; de hamarább nem. Szörnyen örült pedig, hogy ő is kap már egyszer ilyen módi francia ruhát, ami a sarkát veri.

– Nincsenek biz itt semmiféle ünnepek, édes urambátyám – mondta Kálmán –, hanem hazajöttem, mert kitiltottak az iskolából.

Béni bácsi megrettent nagyon. Hol nevetésre, hol komolyságra nyúlt az arca.

– Ah maga tréfál. Ne tréfáljon no! Hallja no. Ugye nem igaz?

– Nagyon igaz biz az, kedves Béni bácsi; különben nem volnék most itthon.

– De hát ez iszonyú szörnyűség! Hát hogyan lehetett az?

– Majd elmondom egyszer. Most csak arra kérem, édes Béni bácsi, menjen be a nagymamához, és készítse elő erre a fátumra, ami velem történt, hogy azután a szeme eleibe kerülhessek.

Béni bácsinak úgy tátva maradt a szája, hogy az állát szinte a mellének támasztotta.

– Már hogy én – menjek be a nagymamához, aztán készítsem elő erre az esetre? Majd mindjárt, kedves öcsémuram; csak egy kicsit hátramegyek.

El is ment aztán olyan nagyon hátra, hogy elő nem került egy hosszú óráig, hanem bevette magát a félszerbe, ahol a leányok gerebeneztek, s nagy stúdiumot fordított annak a kitanulására, hogyan lehet az, hogy a Zsuzsi azzal az ökölre fogott kenderrel egyszer se vágja bele a kezét a gereben hegyes szegeibe.

Dejszen Béni bácsit szép mézeskalács volna, amivel be lehetne csalogatni a nagymama elé, amikor az meg fogja tudni, hogy a Kálmánt kicsapták az iskolából. Az Isten legyen irgalmas kegyelmes minden élő léleknek ennél a háznál, amilyen patália lesz abból! Dejszen a kedves uramöcsém ugyan jól kiválasztotta, hogy kit küldjön maga előtt avantgardának![23] Ugyan támaszkodhatik ő miatta a folyosó oszlopához, amíg ő visszakerül.

Hanem hát Kálmánnak nem sokáig kellett odatámaszkodnia; mert amint nyílt a konyhaajtó, egyszer csak a nyakába borult valaki; átölelte, összecsókolta – és az nem esett neki rosszul.

Aki pedig ezt a merényletet követte el vele, az egy tizenhat esztendős leányka volt, vidám, fürge, tűzrőlpattant teremtés; bogárszemű, fekete hajú; csupa elevenség az egész.

– Hát te megjöttél? – kérdi a bohó gyermek, két tenyere közé fogva Kálmán arcát, hogy jobban megnézhesse.

Kálmán visszacsókolta a leánykát. Gyöngédségükben valami testvéries volt.

– Nem jókedvemből jöttem – súgá Kálmán. – Kitiltottak a kollégiumból.

A leány erre fürge szemeivel széttekintett: nem hallja-e valaki? Pszt! Szája elé tette mutatóujját, azzal bevonta Kálmánt a konyhába, ott nem volt rajta kívül senki. Onnan betuszkolta Kálmánt egy kis oldalbenyilóba, ennek is becsukta az ajtaját, s ott is halkan suttogá:

– Ezt majd én tudatom elébb a nagynénivel; addig maradj itt.

A lyánkának nagynénje az, aki a fiúnak nagyanyja. Cilike árvagyerek, messzi rokonoktól fogadta örökbe Jenőyné. Kedvence az öreg asszonynak.

– Majd én beszélek vele elébb.

– De mit fogsz neki mondani?

– Bizonyosan a más hibája miatt szenvedsz: tudom jól.

– Akkor nem fogsz neki igazat mondani. A magam hibájáért lakolok.

– Hol az írásod, amelyben kitiltanak? Valami okát csak megírták.

– Itt van, olvasd el.

A leány nagy bölcs képpel olvasta végig a kitiltó ítéletet. Egy percig homlokára tette az ujját nagy okosan.

– No látod, már tudom, hogy mit mondok? Csak azt, ami igaz; ami itt van. Meglátod, hogy semmi baj sem lesz. Mármost csak várj addig itten, míg én visszajövök.

– Óh, milyen jó kisleány vagy te, Cilike.

– No, hát csókolj meg szépen.

A lyánka ellebbent a kis oldalszobából, s halkan, óvatosan benyitott a konyháról nyíló ajtón a nagymamához.

Jenőyné éppen ruhatára fölött tartott szemlét.

Óh, nem a piperéhez valót válogatta; hanem gyönyörűségét kereste a maga alkotta múzeumban.[24]

Egy valóságos múzeum volt az ő ruhatára. A régi, ötven év előtti divatok,[25] s amik azután jöttek; a legelső nemzeti ébredéstől kezdve, a legutolsó elszunnyadásig. Mert vannak egyes korszakok a népéletben, amikről az öltözetek beszélnek. S ezek a selyemre hímzett krónikák nála osztályozva voltak mind. Arany skófiummal[26] varrott, virágokkal kihímezett, sujtásos, prémes mindenféle: szoknyák, mik vékony aranyozott sodronyból vannak egészen szőve, csipkék, halhéjas vállak, főkötők tarajjal, rezgőkkel, nyilakkal; – mindezeket nem viseli már senki.

Azután ott vannak egész fiókok tele gyönyörű vászonneműekkel, mikhez a kendert, a lent maga tiloltatta, gerebeneztette, fonatta, szövette, fehéríttette.[27] Gyönyörű sávolyos[28] abroszok: erős, elviselhetetlen, s mégis selyemsima, finom szövetek, minőket boltban sohasem lehetne kapni. Ez is évről évre szaporodik, és sohasem fogy. Hat leányt ki lehetne vele házasítani. Mindennek egy részét Cilike kapja majd, a másikat Kálmán felesége, ha megházasodik.

Ezekben aztán nagy gyönyörűsége van az öreg asszonyságnak. Előszedegeti, újra osztályozza. Elmagyarázza Cilikének, milyen világ volt akkor, mikor ezt a ruhát viselték. Nem olyan foszlány ám ez, mint a mostaniak.

– Aztán ha ruha, hát legyen ruha. A ruha nem arra való, hogy mutogassa, hanem hogy betakarja a termetet. A régi vállfűző úgy illett a derékra, mint egy páncél. Aztán minden ránca a ruhának elállt a testtől, mintha mondaná: ne nyúlj hozzám! Kötény nélkül semmi ruhát sem viseltek. Még a királyné is felveszi a kötényt, mikor magyarba öltözik. Úgy illik ez. Micsoda viseletek ezek a mostaniak, minden feszes, minden nyitva; aztán rongy minden. Cifra szegénység. Egy bálra fölveszik, reggel a zsibárusnak adják.

– Egyrészt a férfiak ennek okai – jegyzé meg mély bölcsességgel Cilike. – Lássa, nénikém, ők mennek minden divatban rossz példával előre.

– Igazad van – mondá Jenőyné. – Igazán igazad van. Ők hozzák be a legfertelmesebb módikat. Már micsoda utálatos hábitus ez a redengó megint. Redengo! Marengo! Kaliko! Pulider! Kalamajka![29] Pogány nevek. Egyik bolondabb, mint a másik. Redengo! A gallérja a füleig mered, a két szárnya meg a bokáját veri az embernek. S ez a Béni gyerek nem hagyott addig békét, addig csivelgett a nyakamon, míg nem csináltattam neki egyet. Egész maskara lesz benne.

– No, de ezt hát így viselik mások – magyarázá Cilike a dolgot, csomagonként adogatva kezébe nagynénjének az asztalra kirakott vászonneműeket. – De hát az már micsoda gondolat volt a professzoroktól, hogy még a diákokkal is levettették a dolmányt, s aztán találtak ki a számukra egy soha nem dívott idegen viseletet. Hosszú szoknya egy férfin, aztán hátul a nyakából egy sarkig lógó lebernyeg, s még a fejére egy háromszögletű kalap. Uram bocsá. Mikor a minap a legátus itt járt, s aztán eszembe jutott szegény Kálmánkánk, majd elfakadtam ríva.

– Az ám. De csúnya szerzet volt. Meg is írtam Kálmánnak, hogy haza ne hozd nekem azt a csuhát, amiben olyanok vagytok, mint egy ágról szakadt jezsuita novicius. A professzorainak meg megírtam, hogy engedjék meg az én Kálmánomnak, hogy legalább mikor kijár a városba, olyankor emberi öltözetet viselhessen.

Cilike itt aztán nagyot sóhajta.

– Hja bizony, kedves nénikém, de nagy baj lett ám abból. Éppen most tudtam meg, hogy Debrecenből sok diákot kicsaptak, azért, mert a tógát levetették.[30]

– Ahhá! Szófia beszéd! Majd azért csapnak ki valakit. Bizonyosan valami nagy vétket követtek el, s a professzoraik nem akarják az igazi bűnüket rájok róni.

Ez az asszonyság veszedelmes nagy psycholog!

– Nem, nem, nagynéni! Bizonyosan nem valami aljas vétségért tiltották ki őket, ha egyszer a mi Kálmánunk is közöttük van.

– Micsoda? – kiáltá Jenőyné, egyszerre az egész halmaz szalvétát a földre dobva, ami a kezében volt. – Kálmán! Az én unokám!

– Közöttük van – monda Cilike.

– Ki mondta ezt neked?

– Olvastam az ítéletüket. Itt van nálam.

És odaadta a Kálmántól átvett ítéletet nagynénjének.

Az szemüveg nélkül tudott még olvasni, dacára hatvanhatodik esztendejének, s arca elszederjesült, mikor végigfutott szemeivel a kezében reszkető papiroson.

– Ki hozta ezt neked?

– Maga Kálmán.

– Hát megjött? Hát csakugyan való? Hol van? Hadd tépem össze.

Kálmán belépett az ajtón.

– Itt vagyok, kedves anyám. Tépjen össze.

A nagyanya indulatosan odarohant hozzá, s mikor aztán odaért, akkor keblére ölelte görcsös erőszakkal; összecsókolta fejét, arcát, homlokát, sírt, érthetlen szavakat fuldokolt: “Dehogy téged! Nem téged! Azokat! De valakit összetépek.”

Csitt! Valaki kopogtat az ajtón!

Cilike sietett a belépőt megelőzni. Csak a postás volt. Francia ember volt. “Très humble serviteurt”[31] mondott, s kilenc krajcárt kért egy most érkezett levélért,[32] azután “je vous souhaite bien le bon jour”-ral odább ment.

– A levél néninek szól Pestről – monda Cilike. – Ismerem az írást. Korcza fiskálistól jön.

– Add ide! – szólt Jenőyné, s felszakítá a levelet. Szemei még jobban égtek, mikor elolvasta.

– Ez is azt mondja. Ez is igazat ad benne. De hisz ez rettenetes dolog! Hiszen varrták volna őket bele inkább abba a lefordított zsákba, ha olyan nagyon hozzátartozik a jó erkölcshöz a férfiszoknya; csukták volna be, verték volna meg; de ne tették volna egész életükre szerencsétlenné ilyen semmiségért. Óh, azért meg fogok nekik fizetni!

– Kedves anyám – szólt közbe Kálmán. – Ne nehezteljen bíráinkra. Mi nagyot hibáztunk.

– Most eredj előlem. Nem kérdem tőled, hogy mit csináljak.

Cilike igyekezett Kálmánt kituszkolni a nagymama szobájából, onnan be az oldalszobácskába, még azt is rázárta. Félt, hogy Kálmán ismert egyeneslelkűségéből még valamit talál magára vallani, hogy nagyanyja haragját tanárairól elvonja, s megint magát áztassa el. Most nem szabad neki addig kijönni, míg az első zivatar el nem múlik.

Héj pedig ugyan megindult!

Az öreg asszonyság kirohant a folyosóra, s elkezdett Béni bácsi után kiabálni.

– Béni te! Béni! Gyere be mindjárt. Béni! Héj Béni!

Hallotta ezt Béni bácsi; de olyan jól eltette magát a méhesben, hogy élve nem lehetett kézre kapni. A szolgálók pedig kitagadták magukat belőle, hogy látták volna mai nap. Szegénynek olyan nagyon pártját fogták a cselédek a nagyasszony ellenében, mikor valami háború volt.

Béni bizony csak nem került elő. Hanem ott fülelt, míg a kiabálás el nem csillapult.

Csak amidőn a delet harangozták, akkor került elő a biztos menedékből; azon erős meggyőződése levén, hogyha tálaláskor ott nem tartja a fejét a terített asztalnál, bizony ebéd nélkül marad. Ennél tovább nem állta ki a blokádot.

Az ebédlőbe felsompolyogván, csakugyan ott találta már édesanyját, Kálmánt és Cilikét. A leves is ki volt merve.

Béni bácsi olyan semmiről sem tudó képet csinált beléptekor, mintha most jönne a szomszéd faluból.

– Ugyan hol a félpokolban jársz már, mikor annyit kereslek!

– Kereszett édesz asszonyanyám? (Mikor az anyjával beszélt, olyankor selypített is Béni bácsi; olyan jól illett neki.) Ott voltam a méheszben.

– Hát nem hallottad, hogy kiabáltalak?

– A méhek nagyon dönögtek.

– Mit? Te? Az én hangomat nem hallottad a méhdöngésen keresztül? Aranyba foglalni való ritka fülek! No hát üljetek le, egyetek.

Béni bácsi, szokás szerint, elébb elmondá az asztaláldást, két kezét a szék támláján összetéve: “jövel Jézus, légy vendégünk, amit adtál, áldd meg kérünk!” de alig fogott hozzá fennhangon, midőn a nagyasszony haragosan az asztalra ütött a tenyerével, s rárivallt:

– Imádkozzál magadban!

Már ez mégis nagy pogányság, valakit az imádsága közepett félbeszakítani!

Béni bácsi aztán szépen behunyta a szemeit, mert úgy szükség az, ha az ember magában imádkozik, s így tett eleget a kegyes megszokásnak.

Azzal mindenki helyet foglalt, s nagy templomi csendességgel hozzákezdtek az evéshez – hárman. A nagyasszony hozzá sem nyúlt az ételhez.

Béni bácsi gyermeteg szerény törleszkedéssel kérdezé:

– Asszonyanyám nem eszik?

– Már én jóllaktam.

Kis idő múlva megint nem állhatá, hogy meg ne kérdezze.

– Valami baja van?

– Van.

A cuspájznál [33] ismét megkísérlé tisztába hozni a feszült helyzetet.

– Haragszik asszonyanyám?

– Haragszom hát!

– Kire haragszik asszonyanyám?

– Minden emberre!

No ez mégis egy kis vigasztalás volt. Így abból őrá kevés jut.

Rettenetes dolog az: egy asszony mellett ebédelni, aki semmiből nem eszik és nem szól semmit.

Béni bácsi olyan arcot mélázott, mint aki el nem bírja találni, mi baja lehet asszonyanyjának.

Talányos is volt a helyzet.

A főbűnös, Kálmán uramöcsém, ott ül mellette túlfelől; nem látszik az arcán semmi levertség, nem lehet kivenni a képéből, hogy ő úszott volna keresztül azon a viharon, melynek Béni bácsi még csak látója, hallója is rettegett lenni. Sőt még az is megtörténik, hogy poszpásznak[34] barátfület hoznak fel (amit csörögének, herőcének, forgácsfánknak, borkorcsolyának s nem tudom még mi mindenfélének is neveznek szerteszét az országban), ami napkeleti virágnyelven azt jelenti, hogy szívesen látott vendég van a háznál. Ezt a tésztaneműt mindenki fölöttébb szeretvén. Szerette azt Béni bácsi is nagyon; s mikor az első tányérral bepakolt belőle: nagyon nagy ösztöne lett volna megkérdeni asszonyanyjátul, hogy “szabad még egyszer ebből vennem?” – de mikor rátekintett, elment tőle minden bátorsága, inkább nem kért barátfület. Sőt inkább nagyon igyekezett mentül hamarább megtörülni a száját, kedves egészségére kívánni sorba mindenkinek, s megköszönni a mamának a vacsorát. (Ezt rendesen összetéveszté, ebédnél vacsorát, vacsoránál ebédet köszöntött.) Majd odakinn elmondja az asztaláldást. – S azzal tolta hátrafelé a székét s iparkodott kiosonni.

De el lett vágva visszavonulási útja.

– Ti többiek menjetek ki! – parancsolá a nagyasszony. Te, Béni, jössz velem az írószobába.

Hej, rosszul érezte Béni bácsi e szóra magát nagyon.

Gyerekkorától fogva ki nem állhatta ezt a fertelmes szót, hogy “írószoba!”

Megfoghatatlan dolog is az, hogy vannak emberek, akik még akkor is, mikor már nem járnak iskolába, mikor már nem kényszerű kötelesség a körmüket koptatni, még akkor is tartanak tintát és kalamust a háznál, s ha valami eszükbe jut, azt leírják! Milyen jó dolga van az olyan ember öt körmének, akinek semmi sem jut az eszébe!

Az írószobába érve, a nagyasszony odahúzta a széket az asztalhoz Béni fia számára, ahol az íróeszközök álltak.

– Ülj le, és írj.

Jaj, de sehogy sem vette a nyaka Béni bácsinak ezt a mulatságot.

– Mit írjak édesz mama?

– Levelet tiszteletes tudós Járai Ézsaiás uramnak Debrecenbe.

– Levelet? – sóhajta keservesen Béni bácsi. – Hosszút?

– Elég rövid lesz. Megírod a tisztes úrnak, hogy minekutána Kálmán unokámat olyan irgalom nélkül kitaszították a kollégiumból: én is jónak látom a kollégium javára tett hatvanezer forintnyi[35] alapítványomat megvonni és áthelyezni a pataki kollégium számára.

De ettől meg éppen borsózott a háta Béni bácsinak. Arra gondolt, hogy amint azt a levelet elolvassa az a főtiszteletes professzor, rögtön felgyűri az övébe a reverendája szárnyát, idefut, kapja a léniát, s olyan “körmöst” ád az írójának az öt körmére, amilyent csak valaha kalligráfiáért osztogattak.

Bátorkodott alázatosan remonstrálni.

– Nem írhatná meg ezt inkább a Kálmán öcéckém?

– Ugyan legyen eszed! Neki ezt nem lehet írni. Sőt nem is szabad neki erről semmit megtudni. Érted-e már?

– Értem igenisz. (Nem értette biz azt.) Hát azt írjam ugye Járai Jeremiász…

– Ézsaiás!

– Ezaiász uramnak, hogy vagy adjanak jó testimoniumot a Kálmán öcémnek, vagy elveszi tőlük asszonyanyám a fundatiot!

– Írod a mennydörgős mennykőt! Nem mondtam én, hogy alkudjál vele. Az alapítványt visszaveszem. Punctum!

– De hátha még helyrehozzák a tiszteletes professzor urak a hibájukat.

– Én nem hozom helyre a magamét. Deliberatum est![36] Akinek nem kell a barátságom, ne kelljen. Soha sem imádkoztam ember előtt.

(“Az bizony nagy hiba!” gondolá magában Béni bácsi.)

Azonban csak mindenképpen szerette volna kikerülni az írásbeli kínszenvedést. Arra a gondolatra vetemedett, hogy kiengesztelje asszonyanyját.

– Ne haragudjék édesz asszonyanyám. Tudja, hogy mit mond a kisz káté:[37] “ne menjen le a nap a te haragoddal.”[38]

– Azt ugyan nem a “kis káté” mondja. Azután mindjárt nem haragszom én, csak ez a levél egyszer a posta kezében legyen. Te légy rajta, hogy naplement előtt nyélbe süssed.

– De ne haragudjék, no, édes asszonyanyám, olyan jó emberek ám azok a professzor urak.

– Jók, jók, hanem azért nem eszel belőlük. Én sem bántom őket. Mehet ki jobbra, ki balra. Én itthon maradok.

– De ne haragudjék édesz asszonyanyám, a consistorium[39] megbánhatja még, amit celekedett. Hiszen látja: “a ló isz megbotlik.”

– Ló! Ló! De egy egész istálló![40] – kiálta most már egészen kihozva sodrából a nagyasszony. – Ne tarts engem itten példabeszédekkel, hanem ülj le és írj.

Béni bácsi erre megszeppenve kuporodott le a székre, s beleütötte a tollat a kalamárisba, amitől a három ujja mindjárt tintás lett; azt beletörülte a sárga nanking[41] pantallonjába; akkor az is tintás lett; azt azután letörülte a fehér zsebkendőjével, mitől az is tintás lett; végre megtörülte a zsebkendőjével az orrát, s az orra is tintás lett. – Akkor aztán nézte a papirost maga előtt, hogy hát azt hogy tintázza be.

– Hát mit írjak, édesz asszonyanyám?

– Legelőször is fogd az ollót, s nyírd körül a papirost; az úgy illik, mikor levelet ír az ember.

Az pedig nagy munka volt; az az ügyetlen olló mindig félremegy, s utoljára is görbére nyiszálja a papiros szélét.

– Tehát mit írjak?

– Majd én diktálom. “Tiszteletes tudós rektor professzor úr!”

Béni bácsi első dolga volt egy akkora disznót cseppenteni a papirosra, mint egy régi poltura.[42]

– Jól van. Ezt már most kerítsd körül, s írd alá, hogy P. H. Pecsét helye. Ez a te címered.

De bizony csak felnyalta azt onnan Béni bácsi. Most aztán a nyelve is tintás lett.

Elkezdte aztán írni a mondottakat, ragasztva egymáshoz az engedetlen betűket, s úgy felment a kezdő sorral, hogy a vége majd a diagonális szegletet érte.

– Ugyan ne menj fel már azzal a sorral oda a padlásra, no.

Béni bácsi aztán másféleképpen fordította a papirosát, s akkor meg az egyensúly kedvéért szépen lelépkedtek a betűi a pincébe. A nagyasszony mondta a tolla alá a szavakat. “Ne ragaszd egymáshoz a két szót! Ne szakítsd meg azt a szót a közepén! Annak a “g”-nek csinálj farkat, senki sem ismer rá, hogy micsoda állat. Nagy betűvel írd az Ézsaiást! Most vége van. Tégy felkiáltó jelt az utolsó szó után. Most jön a dátum. Most add ide a tollat, hadd írom alá a nevemet.”

Hanem elébb még tanácsos volt végigolvasni az egészet, mert itt is kimaradt egy betű, ott is kimaradt egy syllaba; komma, kolon,[43] sehol sem volt; azt mind bele kellett foltozni.

Akkor aztán a nagyasszony aláírta a nevét. Ő is görbe betűket formált nagyon, hanem hát ő csak asszony; nem tartozott nagyon szépen írni. Másban excellált.

Akkor még kópertát kellett csinálni hozzá.

Jaj! Ez ám még a nagy tudomány. Nem árulták akkor azt százszámra a papirosboltban. Elébb az ívpapirost keresztben kellett meglineázni,[44] azután, ahol a két vonal találkozott, olló hegyével keresztülszúrni, azután az ollóval a vonal mentében végignyírni; megint szétvenni, megint vágni rajta, megint összehajtani. Ez nem egy embernek való munka.

Végre annyira haladt a terhes mű, hogy csak le kellett pecsételni. Gyufa nem volt még akkor, kénfonallal gyújtották meg a jó kecskefaggyú gyertyát,[45] amit Erdélyből rendeltek meg.

Akkor aztán Béni bácsi fogta a spanyolviaszkot, meggyújtotta a gyertyánál, először végigcseppentette a gyertyán, másodszor belecseppentette a bal keze tenyerébe; harmadszor aztán a levélborítékra, melyre hatalmas pecsétet mázolt el belőle. Azután megfordítván a levelet, ráírta a címet, diktálás után. Megvan! Azzal fogta a tollat s az asztalhoz verte: amitől aztán a nagyasszony fehér köténye is csupa tinta lett, az is hadd emlegesse meg, hogy itt járt!

Hanem aztán mikor fel akarta venni a levelet, az oda volt ragadva a forró spanyolviaszknál fogva a másik papiroshoz. Nosza megfordítá, hogy lehámozza a pecsétről az odaszegődött papirost. Azalatt meg odaragadt a levél a harmadik papiroshoz a címirat tintájánál fogva. Úgy, hogy mikor azt a nagyasszony végre készen megkapta, nem állhatá meg, hogy ki ne mondja felőle igaz véleményét.

“No még ennél disznóformább paksaméta nem utazott K-ból Debrecenbe.”

Nem is volt azután a nagyasszony haragos többé, amint az a levél fel volt a postára adva.

Mindenkivel úgy tudta éreztetni szeretetét, mikor jó kedve volt. Cseléd, családtag melegedett derült arca napsütésénél. Még a háziállatok is megérezték, hogy most jó kedve van, a kutya lábaihoz feküdt, a macska ölébe ült, a bejáró koca visítva kísérte végig az udvaron, s köténye szélét rángatta, ha szóba állt vele.

Ilyenkor aztán Béni bácsi is boldog gyermeknek érezte magát. Nem hallott egy pörölő szót a mamától; és alhatott késő reggelig, ameddig tetszett neki, amire Kálmán hazajövetele óta kettős oka volt neki: “Az öcsémuram olyan sokat studéroz! Egész éjfélig fenn ül és tanul.” (Egy szobában háltak, s Béni bácsi azt állította, hogy nem tud aludni, míg a gyertya süt. De nem volt igaz.)

“Csak hadd tanuljon – monda a nagyasszony –, neki magánvizsgára kell készülnie. S mentül hamarább leteheti, annál jobb ránézve. Különben ő csendesen tanul, s ha a mi lármánktól tudtál eddig aludni, az is eltart éjfélig.”

Hja, egészen más zaj az! Attul tud Béni bácsi aludni.

Este vacsora után, mikor a konyhai takarításnak vége, begyűlnek a leánycselédek a nagyasszonyhoz: a szakácsné, a tehenesné, a béresné, a két szolgáló; mindenik hozza a maga kerekes rokkáját; hatodik Cilike, hetedik maga a nagyasszony: s kezdődik a rokkakoncert. A szerepek mindenkinek tehetségéhez mérten vannak kiosztva. A legfinomabb fonalat a nagyasszony és Cilike eregetik selyemsima lenből; a kendert a törülközőhöz való vászonnak a cselédek kötik fel a guzsalyra, a durva csepü kócot a lusta Böske rágja zsákvászonnak való fonállá a kuckóban, s mindig bizonyoz, hogy nem alszik ő, csak a szemeit hunyja be.

A hét rokka rokonszenves durmolása közben egyik jó mesélő leánycseléd elkezd valami kedélyes népmondát regélni, arra úgy figyelnek a többiek; néha a nagyasszony maga is mond egy mesét: neki jól illik a tréfa is;[46] a leányok dévaj nevetéssel fogadják, ha csintalan kimenetele van az adomának. A szomszéd szobában nagyon jól alhatik a jó lelkiismeretű ember ezen harmonikus rokkapörgés, mesemondás alatt. Egyszer-egyszer a nagyasszony felhívására Cilike a maga ezüstcsengésű hangjával elénekli az ő kedvenc nótáját.[47]

Ha a nap végső sugárinál

A fák közt gyepágyad megett

Egy mosolygó arc elődbe áll

S feléd nyájasan integet.

Nem más az hű barátodnál,

Ki békés örömmel kínál.

Ez a dal úgy hangzik a szunnyadozónak, mint az álmok tündérországából jövő hangzat, mely még jobban ott marasztja e paradicsomban.

Olyan esték is vannak, mikor maga a nagyasszony is dalol a cselédei társaságában. Valami régi szövegű, régi dallamú népéneket; úgy illik az a szájába rokkakíséret mellett:

Azt mondják, hogy nem illik[48]

A tánc a magyarnak;

Nem, ha neki harisnyát

S fél nadrágot varrnak.

Illik gyöngyös pártához

Kócsagtollas főhöz.

Illik sarkantyús csizmához

Pillangós cipőhöz.

Ilyenkor meg éppen úgy érzi magát az alvó, mintha gyermek volna, bölcsőben feküdnék, s édesanyja ringatná a bölcsőt, s dúdolná fölötte az édes altatódalt.

Mikor aztán a fonók elálmosodnak, mikor már Böske még arra is csak a fél szemét tudja felnyitni, ha “cucát” eregetnek fel az orra előtt; (tudniillik, hogy “cucának”[49] nevezik azt az apró kendergombolyagot, mit a lyányok a hulladékból összegömbölygetnek, a tenyerükön meggyújtanak, ha lángolva elszáll a tenyérből, utána kiáltanak “cu-cu-cu!” – amerre a cuca elszáll, arra viszik el a leányt férjhez a jövő farsangon) – hát akkor aztán nem erőtetik tovább a dolgot; veszi ki-ki a rokkáját, kezet csókolnak a nagyasszonynak, jójcakát kívánnak a kisasszonynak; mennek aludni, végignézve konyhát, kamrát; letakarva a parazsat lábassal, hogy a macska bele ne feküdjék. A bakter nem hiába kiáltja odakinn: “tűzre, vízre vigyázzatok!”

Reggel öt órakor már megint idebenn vannak a rokkáikkal, s fonnak együtt, nagyasszony és cselédek, míg megvirrad. De reggel nem mesélnek, hanem a kisasszony olvas fel az “áhítatosság óráiból”.[50]

Emiatt is alhatik Béni bácsi bizony békével.

Két hétre azután, hogy amaz emlékezetes levelet elküldé Jenőyné a nagytiszteletű úrnak, meg is kapta rá a választ. Este későn jött vele a trezőmbl-szervitőrös posta; de azért a félhomályban is el tudta azt olvasni a nagyasszony.

Ez a levél nagyon borongóssá tette tekintetét.

Járai uram megfelelt a nagyasszonynak. Nem találta rendkívüli esetnek, hogy Jenőyné Kálmán kitiltatása után alapítványát a főiskolától visszavonta. Azt is helyeslé, hogy azt a pataki kollégiumnak kívánta általadni. Tanácsban sem volt szűk, hogy Kálmán úrfi ott tegye majd le a vizsgákat. Ő is sajnálta az ifjút. Hanem egyúttal felvilágosítá a nagyasszonyt a kitiltás igazi okai felől, s kérte nagyon, hogy őrizze meg az unokáját e veszélyes ösvényre való visszatévedéstől.

Hajh, ez a levél nagyon felháborította Jenőyné kedélyét.

Hanem föltette magában, hogy ma nem szól róla senkinek.

Aludni fog rá egyet.

Tegnap este egy mesét kezdett el a fonó lyányoknak, aminek a végére ma este kíváncsiak lesznek. Azt el kell nekik mondani. Senki se sejtse, hogy őneki ma milyen rossz kedve van. Majd holnap.

Rettenetes erő kell ahhoz, hogy így a nehéz indulatait el tudja valaki tenni holnapra!

Az est tehát megint csak olyan kedélyesen folyt le, mint máskor. Ha a mesemondás folytán valami szerelmes história kezdett előfordulni, az öreg asszony közbevágott: “Cilike, Julis te! valami zörög odakinn a konyhában, nézzétek meg, mi az”. – A többiek tapasztalt fehérnép voltak már, azok meghallhatták.

Kárpótlásul aztán megtanította ő maga Cilikét egy bohókás szerelmi dalra, ami az öreg asszonynak is, meg a kisleánynak is olyan jól illett.

Azt szokták szememre vetni,[51]

Kicsiny vagyok még szeretni.

De tudom őket nevetni!

Hiszen a kis csupor

Még hamarább felforr,

Nem csoda hát,

Ha a kis lányt,

Szintúgy tüzeli Ámor!

Hiszen nevetni való tréfa volt az csak.

Azután szokás szerint aludni mentek. Hanem a nagyasszony a szemeit sem hunyta le ez éjjel. Az a végzetes levél ott feküdt a vánkosa alatt. És őneki úgy tetszett, mintha a keblén feküdnék nehéz hegy súlyával.

A reggeli munka is a maga rendén lefolyt; a reggeli után benn marasztá magánál unokáját a nagyasszony.

“– Ide hallgass, édes fiam, mondok neked valamit.[52] Tegnap kaptam Járai uramtól választ azon levelemre, melyben felmondtam a kollégiumnak alapítványomat. Miattad történt. Azt hittem, hogy igazságtalanság történt veled. A nagytiszteletű úr felvilágosított az igazi okokról, amiért te és társaid az iskolából kitiltattatok. Ne szólj közbe! Tudom, te nem hazudtál egy szóval sem előttem. Ítéletedben más ok volt adva, s Cilike volt az, ki mindig megakadályozott, hogy előttem az igazi okot elmondd. Örökre háladatos légy ez iránt a gyermek iránt, mert amit ez tett érted, azóta hogy itthon vagy, ahogy állt közöttem és közötted, azt még az őriző angyalod sem lett volna képes helyetted tenni. El ne felejtsd, hogy ez a leány mindennap hazudott nekem; először életében hazudott: és temiattad tette! Én, meglehet, hogy azért nem fogom őt többé szeretni. De te el ne felejtsd neki soha, hogy teérted veszítette el a hozzá való szeretetemet. Ha azt tudom, amit most tudok, nem fogadtalak volna úgy, ahogy fogadtalak. Én tudom azt, hogy mi az a te vétséged: én! Nagyapád, szegény, boldogult kedvesem, éppen ilyen délceg, büszke eszes ifjú volt, mint te, mikor megismerkedtünk. Rajongása belevitte egy olyan munkába, amilyenbe te keveredtél most. – Azon elátkozott könyvben az ő írására is ráismerhettél volna,[53] ha írását később el nem változtatta volna; hátrafelé döntve a betűket, hogy rá ne ismerjenek. – Mert eljöttek az üldözés napjai, és a kínzó hosszú idő alatt nagyapádból, a bátor, délceg férfiból lett egy reszkető nyomorék; egy világkerülő szerencsétlen. Nézd meg Béni bátyádat,[54] ez annak a szerencsétlen kornak a szülötte. Te is ilyen fogsz lenni, ha tovább mégy ezen az úton. Most még senkid sincs, még egyedül vagy; de ha egyszer lesz, akit szeretsz, nyomorékká bénulsz az alatt az éjjeli-nappali kínzó tudat alatt, hogy üldözve vagy, hogy fejed, vagyonod egy hajszálon áll csak; hogy csak bele kell botlani valakinek egy általad leírt sorba, és el vagy veszve. Ezt a kínt csak asszony bírja kiállni megháborodás nélkül, férfi nem. Én nem adok neked tanácsot, hogy mit tégy. Te tudod azt magad legjobban. Fényes pálya áll még előtted: az lehetsz, ami akarsz. Utánam gazdag fogsz lenni. Ősi vagyonomat megtízszereztem. [55] – De amilyen bizonyos vagyok arról, hogy te semmi kényszerítésnek nem engedsz, olyan bizonyos légy te afelől, hogy én semmi szülői gyöngeségnek nem fogok engedni irányodban, ha te a neked szánt pályáról letérsz. Én nem akarom, hogy ország bolondja légy, egy csavargó Csokonai, egy kigúnyolt Kölcsey, egy ábrándozó Kazinczy. Én azt akarom, hogy okos és tekintélyes ember légy, aki családjának becsületére válik. Mentül magasabbra fogsz hágni, annál magasabbra foglak segíteni. Van hozzá erőm, tehetségem, vagyonom. – Ha pedig leszállsz a porba: otthagylak, s egy ujjamat sem nyújtom a felemelésedre. – Most tedd, amit akarsz; de rá emlékezzél, amit mondtam.”

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Kálmán úgy érzé a lecke után magát, mint aki a földhöz hozzá van szegezve. Az álló, mozdulatlan földhöz.

“Eppur si muove!”

És mégis megmozdul ez a föld!

A theatristák

Őszi megyegyűlésekre szállingóztak be a székvárosba a tekintetes rendek, s erre az utcák kezdtek megelevenülni. Béni bácsi is felkötötte az ezüstös kardját, kiviaszkolta a bajuszát, s örült neki, hogy a cselédek kezet csókolnak őtáblabíróságának, mikor végigmegy a konyhán. Ilyenkor nagy úr is volt, mert két-három óráig tartván a gyűlések, amik nála nélkül meg nem történhettek volna, csak akkor ült ebédhez. A család ugyan nem várt rá odáig, hanem félretették számára az ebédet, s ehetett egyedül egymagában. Ezt tartotta Béni bácsi a legnagyobb uraságnak a világon. “Ha valaha nagy úr leszek, mindig egyedül fogok ebédelni!”

Hát egyszer nagy csörömpölve jön haza Béni bácsi, még mikor a többiek is az asztalnál ültek; szinte keresztülesett a lába alatt kalimpázó ezüstös kardjában. Mi történhetett vele? Ritka eset volt az, hogy őt valaki sietni látta. Mikor már ő a szokott csámpás őgyelgését szaladásra fogta, nagy dolognak kellett akkor történni.

– Itt vannak! Megjöttek! – kiálta izzadságtól ragyogó arccal.

– Kik vannak itt? – kérdé a nagyasszony.

– A theátristák![1] Megérkeztek a theátristák! Most osztották ki a cédulát a generális gyűlésben. Az aztán a direktor! Jaj, de szép ember. Akár egy vicispán.[2] Kardosan, mentésen jött fel a gyűlésbe, s ott publikáltatta[3] a nemesi levelét. Igazi nemes ember! Én is olvastam az armalisát. Aztán cédulát is kaptam. Itt van ni: “Ma felsőbbek engedelmével adatik Béla futása,[4] énekes vitézi színjáték 5 felvonásban; írta Kocze Bue,[5] fordította Napkeleti, muzsikáját szerzette Ruzsicska.”

És addig még a kardját sem tette le az oldaláról Béni bácsi, míg végig nem olvasta a cédulát,[6] minden személyzetével együtt, egész a “vége tíz óra után”-ig.

Kálmán figyelemmel hallgatott oda mindaddig, míg a személyzet neveit olvasá; de miután a sok – “úr” – “ifjasszony” – “leányasszony” sorozata leteltével nem hallotta azt a nevet, amelyet várt, nem ügyelt az egészre tovább. “Borcsay” nevét leste csupán. Az nem volt köztük.

Béni bácsi letette a nagyasszony elé a színlapot, s aztán könyörgésre fogta a dolgot.

– Ugye kedvesz, édesz, jó mamáckám, elmegyünk a teátrumba? Menjünk el a teátrumba! Bizony csak elmenjünk a teátrumba!

Olyan furcsa volt ez a nagy gyerek, azzal a nagy széles karddal az oldalán, amint ilyen kunyorálásba esett át.

– Jól van no. Elmegyünk. Ha szomorújáték van, azt én is szeretem.

Béni bácsi nagyot ugrott örömében.

– Ugye a Cilike isz eljön?

– Bizony nem is hagyjuk ám magában itthon.

– Ugye a Kálmán öcém isz eljön?

– Én nem megyek. Tanulnom kell – válaszolt Kálmán.

– Aj, de kár. Pedig milyen szép darab! Abban isz van egy Kálmán, mégpedig herceg. Az magának druszája.

– No ne búsulj! – mondá az anyja – majd eljátsszák egyszer a te kedvedért a te druszádat is: “Lengyelországi[7] Benjámin vagy a kétgarasos atyafi”.

– Jaj, mamáckám! Ugye, abba is elmegyünk?

– Mindenbe elmegyünk, amíg csak itt lesznek; abonnírozunk[8] három zártszéket.

– Miért nem négyet? Kálmán öcémnek is.

– Ő még fiatal, neki nem kell ülőhely. Mikor neki tetszik, ő is elmehet.

– Nemigen fogok ráérni az idén – mondá Kálmán. Azzal föl is kelt az asztaltól, s ment a szobájába tanulni; otthagyva az örömében enni sem tudó Béni bácsit az asztalnál, kinek egymás után visszahordták a már kivitt tálakat. Azt sem tudta most, hogy mit eszik.

S hogy az öröme tökéletes legyen a nagy gyereknek, még azt is megengedte neki a nagyasszony, hogy az új redingótot fölvehesse, mikor elkíséri őket a színházba.

De alig is várhatta, hogy azt a hetet harangozzák.

Milyen pompásan illett rá ez az új tobákszínű redingót, azokkal a fényes sárga rézgombokkal!

Még az utolsó percben is volt benne annyi rokoni szeretet, hogy Kálmánt meginvitálja az együttmenetelre; de az csak otthon maradt.

Igen jó alkalom volt neki az általános elcsendesülés a háznál a tanulásra.

Késő fél tizenegy óra vetette haza a színházlátogatókat.

Milyen zajjal jöttek! Micsoda triumfussal rontott be Béni bácsi. Ez volt aztán az előadás! Ezek aztán a színészek! Micsoda előadás! Sohasem látott többet ilyet, de nem is fog látni soha K* városa. Milyen pompás öltözetek! Milyen királyok, milyen hercegek!

Béni bácsi exaltálva volt! Le sem akarta vetni azt a sárga gombos redingótot.

De még a nagyasszony is meg volt elégedve.

– Becsületes darabot adtak. Az ilyen darabot szeretem, amiből az ember épül valamit. Nemcsak röhögni megy oda. Aztán igen jeles aktoraik vannak, azt már meg kell adni.

– Kivált az a Bányaváry! Aki Kálmán herceget adta. Az tetszett nekem legjobban – heveskedék Béni bácsi.

– De az igazgató a legjobb színész – monda a nagyasszony.

– Nekem a primadonnájuk tetszett legjobban – szólt Cilike.

Az ugyan Béni bácsinak is legjobban tetszett, de nem merte elárulni.

A színház persze zsúfolva volt (az Aranysas táncterméből átalakítva).

– Ha mindig így fog nekik menni, roppant ájnámokat[9] csinálnak – ez volt Béni bácsi approximatív calculusa.[10] – Kár, hogy Kálmán öcsém nem volt ottan.

Kálmán öcsémnek aztán egész a lefekvésig volt mit hallgatni Béni bácsitól; mi volt a darab tartalma, hogyan kezdődött, mi lett a vége! Milyen dalok jőnek benne elő? Hogy sírt a közönség, mikor rázendíté a társaság azt a szomorú nótát, hogy

Hunnia nyög letiporva,

Sírnak a bús magyarok![11]

Meg is kísérté Béni bácsi, hogy a maga kappanhangjával elénekelje a nagyon megszeretett dalt, mely valósággal igen szép ária; de az a maleficiuma[12]  van, hogy harmadfél oktáván jár fel s alá; minélfogva Béni bácsi, ha fönn kezdte, ott, hogy “Betellett már a magyarnak Búval töltött pohara”: csak a szemöldöke rángatásával bírta jelezni, hogy még ott is van valami hangjegy; ha pedig aztán alant fogta, akkor meg ott, hogy “Puszta a Béla udvara!” csak a legörbített nyakával kereste az elérhetetlen mély hangokat. És végtől végig kiállhatatlan hamis volt minden hangja.

Kálmán nem bírt magának nyugalmat szerezni tőle, pedig az ő feje éppen tele volt a “zálogperek” mindenféle tekervényeivel, amiknek semmi közük az előadó-művészethez.

Szerencséjére Béni bácsi levetkőzéskor azt a gyászos felfedezést tette, hogy a redingótján hátul végigcsepegett a faggyúgyertya; mert éppen kikereste azt a helyet, ahova senki más nem akart állni. Ez aztán nagyon elvette a kedvét. Az újdonatúj redingót!

Kálmán ugyan megvigasztalta, hogy majd reggel kiveszi ő azt mindenféle kémiai szerekkel, hogy meg sem látszik; de csak mégis elmetszette ez az eset Béni bácsi kedvének húrjait, s nagyon lenyomott kedélyben dűlt a párnái közé, s sokáig nem tudott elaludni. Az, hogy “Hunnia nyög letiporva”[13] még magában igen szép dolog, hanem hogy az ő redingótja is faggyúcseppet kapott, ezt a véletlent csakugyan elengedhette volna már a balsors Hunniának.

Legalább békét hagyott Kálmánnak reggelig; amidőn öcsémuram nagy hajnalban fölkelvén, amíg Béni bácsi aludt, szépen kitisztította a foltot a gallérjából úgy, hogy a fölébredő, kinek első dolga volt a redingóthoz kapni, azt hivé, hogy csak álmodta azt a rettenetes álmot, arról a faggyúcseppről a hátán.

A theátristák első föllépésükkel meghódították az egész közönséget. A vármegyegyűlésen nem beszéltek annyit a gravaminákról,[14] a rossz utakról és jogtalan katonai túlkapásokról, mint Varsay színtársulatáról. A társaság kitűnő tagjait egyik előkelő ház a másik kezéből ragadozta ki ebédre, társas mulatságra, s mindezen alkalmakkal kitűnt, hogy a theátristák nem valami szedett-vedett csőcselék, hanem literátus, jól mívelt emberek. A direktorral nem is lehet másról beszélni, mint asztronómiáról vagy históriáról. Azokban úgy otthon van, akár egy professzor. Neje, az első hős szerelmesnő, egész tiszteletet parancsoló alak; s viszont a költői irodalomban jártas; a naivistáné csupa szemérmetesség, s csak az a kár, hogy idegen szavakat szeret beszédébe elegyíteni, amiknek az értelmével nincsen egészen tisztában; a komikus lumpácik[15] személyesítője a legkomolyabb férfiú a világon; bámulja az ember, hogy tudja magát úgy elváltoztatni a színpadon, hogy mindenkit megnevettet; a gonosz vén intrikus a legbecsületesebb fiú, aminőt csak kívánni lehet; sőt még maga a cédulahordó is, a törpe, nagyfejű, széles szájú kis Rák bácsi, egy respektabilis persona, ki, mint tudva van, maga is háziúr Miskolcon, s csak a művészet iránti szeretetből jár együtt a truppal s egyúttal a társaság szabója; de már másodnap minden embert ismer és nevén szólít az utcán, s előre elmondja, mi lesz a mai darabban.

Ami végül a fiatal primo amorozót, Bányaváryt illeti, az egy tökéletes gavallér, s akárhogy elváltoztatta a nevét és alakját, mindenki tudja felőle, hogy ez egy alispánnak a fia vagy Sárosból, vagy Szepesből, vagy Sopronból; de bizonyosan alispánfi!

Játékrendjük is kitűnő; előadják a “Tolvajokat vagy Moor Károlyt[16]” Schillertől, a “Fösvényt” és a “Botcsinálta doktort” Molière-től, “Rómeó és Júliát” Shakespeare-től, Kotzebue “Bak-őzét[17]”, “Zűrzavarát”, “Benyovszky[18] Móricát”, Körner “Zrínyijét”, Goethe “Faustját” színre alkalmazva, operákból “Béla futását[19]”, “Zampát[20]” (óh, milyen Zampa Bányaváry!) az “Arany időt[21]”, a “Harisnyatakács és uszkárnyírót[22]”. Sőt néha annyira megy a nemes buzgalom, hogy eredeti magyar darabot is kerítenek (írja azt valaki; de nem teszi ki a nevét), mint például “Bocskai[23] István” és “Cserni Gyurka”. (Ez utóbbiak természetesen a kockáztatott vállalatok közé tartoznak; – szerző kegyes elnézésért esedezik.) – Súgó pedig nem hallatszik ám az előadás alatt.

Tömve is van mindig a nézőhely. A sedriák alatt sok vidéki uraság van idefenn; kiket a késő estig ülésező törvényszékek sem tartanak vissza, hogy a színházba el ne menjenek.

Hódítás volt az, minden hazafiúi frázis nélkül. Vitte a közönséget – nem gallérjánál fogva – a “hazafiság a nemzetiségnek[24]” –, hanem az, hogy gyönyörűségét találta benne.[25]

Csak Kálmánt nem ragadta magával az általános lelkesedés és kíváncsiság; pedig nagymama és Cilike mindennap elmentek a teátrumba, s vacsoránál a nagyasszony végig elmondott mindent, hogy mi volt a darabban; össze is pörölt ítéletében sokszor Béni bácsival, akinek az otromba komikum tetszett legjobban, amit a nagyasszony ki nem állhatott. Béni bácsi azt szerette volna, hogy bár csak egyszer “Kakambukifornihorgyeminomen herceget[26]” adnák.

“Az már csak pajtába való!” – volt rá a nagyasszony véleménye (ti. olyan színésztársasághoz méltó, mely pajtában üti fel Thalia[27] oltárát).

Kálmánnak pedig minderre semmi gondja sem volt.

Juristai utótanulmányát oly szorgalommal folytatta, hogy már az ötödik hónapban készen állt a magánvizsga letételére, s így félévet megnyert életpályáján; ez volt most minden gondja: mentül hamarabb szabadulhatni az édes otthonból és megkezdhetni a küzdelmet a nagy ellenséggel: a világgal.

Azért neki kisebb gondja is nagyobb volt a színházba menetelnél.

Egy este pedig, már a hétórai harangszó után jócskán, szalad nagy sietve haza Béni bácsi; csak most eresztették el a törvényszékből, hol nagy kriminális eset tárgyalásában volt szükség a votumára. Béni bácsi aztán, amint szabadulhatott, szaladt, a kardját hóna alá kapva; azt hitte volna az ember, hogy megy most valakit levágni.

De bizony az volt a baja, hogy elkésett már a teátrumból; s aztán amíg átöltözött magyarból civilbe, mind azon aggódott, hogy senki sem talál már lenni a kasszánál, akitől bilétet váltson, hogy megy be bilét nélkül?[28]

– Nem jön el ma sem kedves Kálmán öcsém a teátrumba?

Azt hitte, Kálmán majd csak beviszi őtet is valahogy.

– Nem, bátyám, tanulnom kell.

– Ejnye, minek tanul olyan sokat? Még csont nő tőle a fejében. Én ismertem már egy olyan urat, akinek az agyvelejében csont nőtt a sok tanulástól.

De Kálmánt csak ez a fenyegetés sem bírta rá, hogy vele menjen. Utóbb is csak egyedül kellett vállalkoznia.

S csakugyan nem volt már a kasszánál senki. Béni bácsi hiába tébett-lábott alá s fel, hogy valakit elfogjon bilétért, utoljára is rászánta magát, hogy bevetemedik fizetetlenül a nézőhelyre, mert odabenn nagy volt már a nevetés. «Sganarellát[29]» adták.

Hát csak befurakodott; gondolta, a bilétszedőnének majd megmagyarázza e betörés indokait, de az sem volt ott; az is elment már a karzatra a darabot nézni.

Béni bácsi aztán a bűntudat lelki mardosásával húzódott egy oszlop mögé, hogy ő most fizetetlenül lopta be ide magát. Minden pillanatban attól remegett, hogy valaki megfogja a karját, s azt kérdi, hát maga hogy jött ide. Ha valaki ránézett, azt hitte, most mindjárt elő fogja kérni a bilétet. A színpadról Sganarella ha felé fordult, azt várta, hogy rá fog kiáltani: “nini! ott egy ember áll, aki nem fizetett be.”

De föltette magában, hogy ez állapoton segíteni fog, s amint az első felvonás után leeresztették a kurtinát, keresztülfurakodott az embertömegen, a redingótszárnyak merész kockáztatásával egész a proszcéniumlámpákig, s azalatt, míg a cigányok gyantázták a vonót, kivette az ezüsthuszast a zsebéből, s elkezdett vele a súgó félkupoláján bekocogtatni.

– Súgó úr! Súgó úr! Kérem! Húzassa fel egy kicsit megint azt a kurtinát.

A súgó azt hitte, valami megtiszteltetés vár valakire, s jelt adott a függöny felhúzására.

Amint az egy kicsit meglebbent, Béni bácsi nem látva mást a színpadon, mint a történetesen ott álló primadonnát, egyenesen hozzá intézé szavait.

– Ifjasszony. Kérem! Igazgatóné ifjasszony! Jöjjön ide. Kérem alássan. Nézze, nem találtam a kasszánál senkit, hát itt adom meg az ántrét.

S azzal lábaihoz helyezte a húszast, mit az igazgatóné kecses pukkedlivel fel is emelt.

No, hanem támadt erre boltozathámlító kacagás az egész teremben.

Béni bácsi hátrafordult, s el nem tudta gondolni, hogy mit nevetnek. Hiszen ő igen ildomosan cselekedett.

– Áh! Ez nagyszerű! Mányifik![30] – kiálta egy mindenen túlcsengő férfihang a nézők seregéből, mely hang urát mindenki báró Bálvándy[31] név alatt ismeré. – Mányifik! Ez még nem volt soha! Ez túltesz Sganarellán! Ezt kérjük ismételtetni!

Hanem elébb érdemes lesz ennek a báró Bálvándy személyének egy fejezetet kerekítenünk.

Bálvándy

Ez volt amaz emlékezetes úr, akihez a kicsapott diáknak ajánlólevelet adott Csollán Berti, mint “vándorló komédiás direktor”-hoz.

Érdemes lesz őt közelebbről körülnéznünk.

Ez Csollán Bertinek tökéletes ellentéte s mégis kiegészítő része.

Elválhatlanok!

Mindig van valami plánumuk egymás ellen, amivel a régebben kapott tromfot visszafizessék, amivel egymást kegyetlenül feltréfálják. Az ilyen terv néha évekig szövetik, fonatik, míg egyszer kapóra jön a foganatbavétel, amikor aztán tökéletes a mulatság.

Csakhogy ami Csollán Bertinél sordidus,[1] mocskos tréfa, az Bálvándynál raffinírozott,[2] elegáns patvarkodás. Négy vármegye vidám cimborasága bele van vonva e komikus guelf és ghibellin-harcba, s segít hol az egyiknek, hol a másiknak, s nevet mind a kettő rovására.

Bálvándy harminc évet meghaladt férfi, kinek olyan szerencsés arcvonásai vannak, hogy sohasem vénülnek. Barnapiros arcszín, erős római orr, szénfekete sűrű fürtök, bajusz, pofaszakáll és szemöldök; eleven tüzes szemek s mosolyra álló ajkak. Termete középmagas, izmos, kifejlett.

Örökké vidám arc, derült kedély. Az ilyen emberek sohasem vénülnek.[3]

Valami keveréke ez a megcsodálni való jó és rossz tulajdonságainknak, mikről nem tehetünk, mert nemzeti típus; akiben egyesítve van a ragyogó magyar mágnás s a kóbor betyár, a mecénás és a kéjenc; a kalandor és az örökös főúr; a hős és a bohóc.

Ha szegény vagy, ha kérni mégy hozzá, odatartja zsebét, nyúlj bele, végy ki annyit, amennyivel megenyhülhet a bajod; hanem ha tartozik neked valamivel, s azt akarod tőle megkapni, pörre ereszt s brachiummal se veszed meg rajta, azt is visszaveri.

Bejárta a külföldet, mindenütt ismerik fényes kalandjáról, mikkel a magyar sajátságokat ismeretesekké tette; hanem valami komoly vállalatról, melynek élére úr kellene, nem beszélhetsz vele.

Ha jó barátja vagy, tűzbe rohan, megverekszik érted, aláírja a váltódat s kifizeti, ha te elmulasztod; hanem szeretődet, fiatal szép nődet elcsábítja tőled; ha leülsz vele kártyázni, mulatva elnyeri a gyermekeid csizmájára való utolsó forintodat is, s ha összeveszesz vele, hidegvérrel agyonlő, s kifizeti a temetési költségeidet.[4]

Jeges vízárból saját élte kockáztatásával kihozza a szegény asszony bölcsőstül elragadott csecsemőjét; hanem ha történetesen az a gyermek az övé volt, s a szegény asszony kétségbeestében maga dobta a vízbe, veszni hagyja, s fütyülve odábbmegy.

A színészek, az az ő szenvedélye. Ha egy jó színtársaságot megtud, azt messzeföldről elhozatja lakvárosába;[5] s messze földre elkíséri őket vándorlásaikban.[6] Udvarol minden viganónak;[7] ott lakik a színpadon; oktatja a talentumos ifjakat, elviszi őket magával Bécsbe, hogy lássanak az udvari színháznál művészi tanulmány mintaképeket; bedobolja számukra a közönséget, s költ a kiállítás pompájára egész szenvedéllyel.[8]

Ezért aztán meg is vannak az ő előjogai. Bizonyos magaslaton áll a többi fakó publikum fölött. Neki szabadalma van belejátszani a játékba és a közönségbe.

Az előadás alatt a szereplőkkel egész familiariter bánik. Bizonyos helye nincsen, mindenütt jár. Ha elkésett úrhölgy érkezett, kinek már zártszék nem jutott, kerít számára szalmaszéket s leülteti.

Helyeslését nyilvánítja fennhangon: “Bravó! Nagyon jól van! Remekül volt! Nézzék ezt az alakot! Milyen pompásan van ma öltözve a mi primadonnánk! Ezt a Drurylane[9]-ben sem adták különben.”

Ha pedig ellenkezőre van indokolt napirendje, akkor meg éppen fékezhetetlen.

Jön valami szomorújátékban egy rossz színész, ki mindig részeg, s elkezdi: “most jövök” – nem jut eszébe, honnan; – “a korcsmából” – kiált fel rá Bálvándy – s menten vígjáték lesz a szomorújátékból.

Megkorrigálja a naivistánét, mikor az betű szerint kimondja magyarán, hogy “Rikkheli–e–u” – “Riseljő! kisasszony, az Isten áldja meg!”

Odakopogtat a lovagostora gombjával a súgó házikójára: “súgj már annak a huncfutnak jobban, mert mindjárt belereked!”

Meginti a kezdő debutírozót:[10] “Tüzesebben, öcsém! Nagyobb energiával! El ne aludjál.”

Azután figyelmezteti a közönséget, hogy no most odafüleljen minden ember; most jön egy szép jelenet!

Ráförmed a rendezőre, hogy ezt meg amazt minek hagyták ki a darabból.

Mikor pedig operát adnak, a kedvenc áriát együtt énekli a szereplővel, s a szólóból duót, a kvartettből kvintettet improvizál.

Felvonások közben gyakran kiveszi a cigány zenekarmester (az ő teremtménye és zsoldosa) kezéből a hegedűt s a közönség mulattatására valódi virtuozitással csodaszép nemzeti ábrándokat hegedül.

És amellett folyvást udvarol minden szép hölgyarcnak a parterre-en.

És mindez olyan jól illik neki.

Mindez nagy impertinencia; de Bálvándynál szeretetreméltó még az impertinencia is.

Egy nap pedig éppen mit cselekedett? Bocskai Istvánt adták először, az igazgató jutalomjátékául, melyre megjelent maga a főispán is, ki rendesen Bécsben lakott, s igen jó előadásokhoz volt szokva, hát ez pedig kivételképpen igen rossz előadás volt. Nagyon gyarló darab névtelen szerzőtől, ki azóta sem jött magát felfedezni. Aztán senki sem tudta szerepét.[11] Csupa hosszú monológokból állt a história. Akire a sor következett, odaplántálta magát a súgólyuk elé, s onnan el nem mozdult, míg a maga mondókáját ki nem ásta abból a lyukból. Ásított szörnyen a publikum, s a főispán egyre nézegette az óráját, meg a nyílást, amelyen meg lehetne innen szökni. A színészek maguk is sültek, főttek zavarukban; Bányaváry úgy belehúzta magát a keményített gallérjába (ő német vitézt játszott), hogy szinte elveszett benne. Mikor aztán csak nem akart vége lenni az első felvonásnak, elvégre belekiált Bálvándy:

– Ugyan édes direktor úr, hagyják abba azt az unalmas darabot. Nem látják, hogy a főispán úrnak még ma útra kell készülni. Inkább énekeljék el szépen Cserni Gyurkát, aztán eresszenek bennünket haza!

Ez bizony általános tetszéssel találkozott, a közönség tapsolt az indítványnak, a színészeknek is megjött a jó kedvük, félrelökték Bocskai Istvánt, elővették Cserni Gyurkát, az már kedvence volt a közönségnek, s jól mulatott minden ember.

Hanem hát az ilyen tréfa csak Bálvándynak volt megengedve. Még ennél is nagyobb merényletet követett el aztán másszor.

Egy este a mi Kálmán barátunk már azon vette észre magát, hogy fél tizenkettőt vernek az órák a háznál, s az ő családjának színházlátogató ifjai, vénei még most sem jöttek haza. Aggódva a nők miatt, utánuk küldé a tehenesnét, hogy nézze meg, hol vesztek; ámbár kíséretükre velük volt nemcsak Béni bácsi, hanem Böske is, aki többet számít.

A tehenessé azzal jött vissza, hogy még mindig játszanak odabenn.

Elmúlt éjfél is; a tűz elaludt, a szakácsné is elaludt a konyhában, az egész vacsora korommá égett azalatt, s nagy későn, egy óra felé került haza a színházlátogató nép.

Hát az történt a színházban, hogy új darabot adtak, melyet még Bálvándy sem ismert a próbákról, őt is meglepték vele. A közönség pompásan mulatott mindvégig.

Mikor vége volt az előadásnak, s az igazgató szokás szerint előlépett, megköszönni a közönség szíves pártfogását, Bálvándy a közönség nevében felszólalt hozzá.

– No, direktor úr, ez igazán pompás játék volt; ilyet még nem láttam többet. Ezt önöknek el kell még ma egyszer játszani újra![12]

No, még ez nem történt meg, amióta a színházat feltalálták, hogy egy egész színművet elismételtessen a publikum. Az igazgató remonstrált is, hogy a társaság ki van fáradva, a publikum megkapta az egyszeri belépti díjért, ami egy estére illetménye volt; de bevágta a visszavonulás útját Bálvándy azzal, hogy “nem oda Buda: még egyszer befizetjük az entrée-t, s nekünk játsszák el a darabot még egyszer”.

S azzal nekiindult, a kalapjába összeszedni a másodszori belépti díjat a tisztelt publikumtól. Ellentmondani senki sem mert neki. Ki örömest, ki kénytelenül még egyszer fizetett, s akkor aztán a színészeknek sem volt más választásuk, mint elejétől végig eljátszani megint az iménti darabot. – Ez aztán eltartott éjfél után egy óráig.

Hej, hogy szidták az asszonyságok odahaza a bárót, akiknek a vacsorájuk mind kárba ment ezalatt.

Hanem abban a szidalomban is a bámulat adója volt leróva.

A nagyasszony azzal kárpótolta Kálmánt az otthonmaradásért, hogy rendesen vacsora felett elmondta neki a darab tartalmát.

Hanem egy este elmaradt a szokott referáda; a nagymama rosszkedvvel jött haza. Hallgatott az egész vacsora alatt.

Kálmán még a philosophiae professorától[13] hallotta ezt a hármas aranymondást: “1. soha töltött puska csövébe bele ne nézz; 2. ló háta mögött el ne menj; 3. hallgató asszonyt, mikor haragszik, beszédre ne bírj.[14]”

Tartotta magát hozzá.

Ilyenkor még Cilike is csak úgy némán tett-vett az asztalnál; még ő is remegett, ha a nagyasszonyra nézett, ki csak egy-egy hangos “sicc innen!” kiáltással jelzé haragját, mely az alkalmatlankodó macskához volt intézve.

Annál furcsább kedélyállapotban volt pedig Béni bácsi. Azt meg valami állkapcagörcs látszott bántani evés közben, melyet hasztalan iparkodott azáltal leküzdeni, hogy minden falatot olyan keményen megrágott, mintha csontot ropogtatna; mégiscsak ki-kitört belőle az elfojthatlan jó kedv. Egyszer-egyszer nagyot pukkantott a markába a kitörő nevetéstől.

– Hát te mit röhögsz? – rivallt rá a nagyasszony.

Béni bácsi képe már akkor komoly volt.

– Nem én, édesz mama, nem nevetek cak a köhögész jött rám.

De meg-meg elővette valami titkos csiklandás. Majd a szeme dülledt ki a visszafojtott mulatságtól.

– Mit nevetsz megint?

– Nem én, édesz mama, cak a pecenyét fújom.

– Hiszen most is hideg!

Utoljára a nagyasszony felkelt az asztaltól, s otthagyta a vacsorát; azt mondta, lefekszik. Cilike ment vele a szobájába őt levetkőztetni.

Béni bácsinak ez egy kis lelkifurdalást okozott. Ő is sietett nagy hamar az ebédlőből eltűnni, s míg Kálmán leült az asztalhoz a Tripartitumot forgatni, addig ő sebten levetkőzött, s letette magát az ágyba.

De alig foghatott hozzá a dolgához Kálmán, amint egyszer felugrik az ágyból Béni bácsi, s a kitörő szenvedély frenetikus dühével rákezd torkaszakadtából kacagni. Úgy kacagott, hogy az ágy reszketett alatta; a szemei elbújtak a fejében, s a könnyei csorogtak végig az orcáján, az oldalait fogta a tenyereivel.

Kálmán már csak végigvárta, hogy hadd mosolyogja hát ki magát kedvére, míg belefárad, s elkezdi az inge ujjával törülni a szemeit.

– Ugyan, Béni bácsi, mi volt az a jó, amitől olyan derült kedve szottyant?

Béni bácsi kisóhajtotta magát a nevetési fáradságból.

– Jaj, kedves uramöcsém, nagyon mulatságos eset volt az, kár, hogy maga is ott nem volt. Óh, az a Bálvándy! Az a báró Bálvándy, de bolondos egy ember az! Igazán bolondos egy ember. Hát ma, hiszen tudja, Lucretia[15] Borgiát adták, azt a híres méregkeverőnét. Aztán mikor jönnek egyenkint az olasz lovagok, s elmondják neki, hogy kit kinek hínak; az egyik azt mondja: én vagyok Maffio Orsini, a másik azt mondja, én vagyok “Holoferno Vitelezzo”, hanem rosszul hallotta a súgótul, aztán igen furcsát mondott: amire aztán a báró felkiáltott rá, hogy “mi vagy te? Lityipátyi Vityilló?” Uhhahaha! Bruhehehe. Ühühühühü! Jaj de nevetett minden ember! Én még most is nevetek. Még azután sok furcsát mondott az a báró, mindig megnevettette a publikumot. Hanem a mamának nagyon rossz kedve volt. Én nem tudom, a mama nem szereti, ha a teátrumban az emberek nevetnek. Pedig hát ’sz a teátrum arra való. Egyszer aztán a mama rákiáltott a báróra; de fennhangon ám, mint ahogy én most kiáltok. S azt mondta neki: “Hallja az úr! Maradjon veszteg, üljön le a helyére, s ne lármázzon a darabba; mert mi nem azért jöttünk ide, hogy az urat hallgassuk, hanem hogy az előadást hallgassuk.[16]”

– Nos? És Bálvándy?

– Hát; a báró Bálvándy erre odament a mamához, szépen kezet csókolt neki, s aztán, hogy megmutassa, hogy milyen szófogadó, engedelmes ember, elkérte a bilétszedőnétől a kis zsámolyát, azt kitette oda a középre, arra lekutyorodott, s onnan nézte a darabot csendesen. A publikum meg röhögött még jobban.

– Hát Béni bátyám mit csinált?

– Én? Hát én is nevettem nagyon.

– Nevetett! – kiálta Kálmán, nagyot ütve öklével a Tripartitumra.

Béni bácsi eltátotta a száját nagyon.

– Hát mit csináltam volna?

– Hát azt csinálta volna, hogy odamegy ahhoz az úrhoz, megfogja a gallérját, s azt mondja neki: “Ott az úrnak a helye, ahol a zártszéke van, menjen innen, s az én anyámat ne tegye köznevetség tárgyává.”

– Gallérját? – hebegé Béni bácsi. (Ez maradt meg leginkább a fejében.) Nem is nevetett aztán egy garas árát sem többet, hanem lebújt az ágyába, fejére rántotta a dunnáját, bedugta mind a két fülét, s erőhatalommal elaludt; ami különben is nagyon könnyen ment nála.

Másnap Hamletet adták.

Régen híresztelt darab, amire nagy előkészületek tétettek. Bányaváry a címszerepben. Egyúttal az ő jutalomjátéka. Ebédnél Kálmán kifejezé azon óhajtását, hogy ma ő is elmegy a színházba.

A nagymama és Cilike nagyon örültek rajta. Úgyis nagyon sokat töri már magát a tanulással. Csak Béni bácsit bántották homályos sejtelmek, hogy ebből a rögtöni elhatározásból valami rossz lesz még.

S Béni bácsi emberismerete csalhatatlan volt. Ezt a Kálmánt nagyon háborította az, hogy valamiféle teremtés az ő nagyanyját nevetség tárgyává tette. Ha nagy úr, annál rosszabb rá nézve. A nagyurak gondolják meg azt, hogy már az első megjelenésüknél valami indokolt gyanút hoznak magukkal, amiért a nem nagyurak őket rossz elővéleménnyel kísérik, s folyvást policialis felügyelet alatt állanak.

Béni bácsi gonosz dolgokat sejtett.

Ebéd után szokatlan dobogást hallott abban a szobában, ahol Kálmán öcsémet hagyta a Werbőczi mellett. Ilyen dobajjal törvényt tanulni nem szokás.

Odalopózott az udvar felőli ablakhoz, s bekukucskált a függönynyílás alatt: vajon mit mível Kálmán öcsém?

Az bizony eléggé félelmes dolgot mívelt.

A szobában volt egy vaskályha, embermagasságnyi, annak a tetején volt egy vasurna, mintha egy emberfej volna. Kálmán öcsém arra az urnára feltette Béni bácsi egyik taplósipkáját (volt neki nyolc) s aztán kezébe vébe a kivont ezüstös fringiát, végigpróbálta rajta a vívóiskola vágásait, egymás után, alsó-felső, külső-belső vágásokat, a fintákat,[17]  a cselcsapásokat. Olyan tűzzel dolgozott egymagában a kályha ellen, hogy rettenetes volt elnézni. Most az orrát! Most a fülét! Most a nyakát! Volt mit szenvedni a taplósipkának! Persze, a vaskályha nem védelmezte magát.

Itt nagy veszedelem készül, – gondolá magában Béni bácsi. S nem szólt senkinek semmit. Csak mikor a hetet harangozták, lepte meg a színházba készülőket azzal a nyilatkozattal, hogy “én ma nem megyek!”

– Hát mért nem jössz? – kérdé a nagyasszony.

– Nagyon megfájdult a fejem.

– A te fejed? Hol?

– Itten hátul.

– Hát talán nem is vacsorálsz ma?

– De addig talán elmúlik.

Dehogy ment volna el ezen az estén a színházba! Ha mindjárt Kakambukifornihorgyeminomen herceget adták volna is!

Kálmán valósággal gyűlölte ezt a Bálvándyt. Sokszor látta őt már városukban megfordulni, s a gyűlölet alapja volt az irigykedés. A gyermek irigysége a férfira.

“Miért hogy az már férfi, én pedig még csak suhanc? Az mindenütt benn van, én mindenütt kívül maradok. Az szórja a pénzt; én kéztül várok minden garast. Az délceg, hős, izmos termetű, én nyurga, nápic és kákabélű. Az bejárta az egész világot, én még nem ismerek belőle semmit. Az előcsahos a gyűlésteremben, előtáncos a vigalomban, ahova engem még nem is eresztenek. A szép leányhoz én verset írok, s míg azon töprengek, hogyan juttassam azt kezébe, azalatt ez régen el is csábította, ott is hagyta a szép leányt.”

S hozzájárul még a szőke és gesztenyeszín hajú férfi gyűlölete a fekete hajú ellen. Óh, ez a gyűlölet nagyon régi! Talán a francia–német háború[18] elkeseredése is e kútforrásra vezethető vissza. Ez valóságos nemzetiségi gyűlölet!

Kálmán azzal a föltett szándékkal vezette nagyanyját és unokahúgát a színházba, hogy ma ennek az embernek valahogyan, még nem tudja hogyan, de meg fogja mutatni, hogy van nálánál derekabb ember is a világon.

E kemény elhatározással váltott magának állóhelyi jegyet a pénztárnál, míg a hölgyek rá vártak, hogy majd az ácsorgó publikumon keresztül utat tör nekik a zártszékekig.

De mindjárt az első szándékánál felsült kegyetlenül; mert amint jegyet váltott, azalatt Bálvándy, ki mindig ott ténfereg a bejáratnál, meglátva a vele jött két hölgyet, nagy zajjal kiálta a férfiakra: “helyet, uraim, a hölgyeknek!” – s kiáltására, mint Mózes előtt a Veres-tenger,[19] nyílt széjjel a láb alatt lézengő csoport, úgyhogy mire Kálmán visszakerült, a hölgyeket rég zártszékeikhez vezette Bálvándy, a legvilágiasabb udvariassággal hajtva meg magát előttük; s azután egy öreg úrnak látszott valamit súgni, ki éppen a Jenőyné széke mellett ült. Kálmán ráismert ez öreg úrban a főispánra.

A főispán bajusztalan, simára borotvált öreg úr volt; bécsi mintakép: fehér, de göndörített hajjal.

Kálmánnak úgy tetszék, mintha nagyanyja, a főispán és Bálvándy szót váltanának, s aztán mind a hárman ő felé fordítanák arcaikat.

Bálvándy, amint meglátta Kálmánt, egyenesen hozzá sietett.

– Jó estét, Kálmán barátom – monda neki, mintha legrégibb jó pajtások volnának. – Csakhogy egyszer már látjuk. Jöjjön csak velem. Főispán úr őkegyelmessége akarja önt látni.

S ezzel Kálmán csak azon vette észre magát, hogy a félelmes ellenség őt rohammal elfoglalja, lefegyverzi, rabságba ejti, kezét hóna alá szorítja, s viszi magával, ahová akarja.

Hanem hát az nagyon szép megtiszteltetés volt egy fiatal juristára, akit az iskolából kitettek, hogy a főispán úr akarja látni. Vajon mit akar rajta látni?

Bálvándy odavezette őt az öreg úr elé, mire az öreg úr elővette aranyfoglalványos szemüvegét, s elkezdte tetőtől talpig végig nézni az előtte álló fiatal legényt, aki meg volt győződve róla, hogy őtet most nemcsak a főispán, hanem az összes publikum bámulja, s aztán nem tudta hirtelenében kitalálni, hogy hát ő mármost ennyi bámulással szemben mit csináljon.

A főispán pedig csak nézte a szemüveggel, s nem szólt hozzá semmit, hanem az arca valami feszes mosolyra vonult el.

Végre mégis megszólalt őkegyelmessége; de akkor sem őhozzá szólt, hanem a nagyanyjához; rossz, tört magyarsággal.

– Hát ez az a híres krónikaíró gyerek?

A nagyasszony ijedtében azt mondta:

– Kérem alássan.

Hanem erre a szóra Kálmánnak nagyot dobbant a szíve.

“Eppur si muove!”

– Igenis, én vagyok az! – felelt merészen, s rákvörösre gyulladt arcát fölemelte vakmerően.

– Áh! – hallatá a főispán, s aztán letette a szemüvegét, úgy nézte végig még egyszer az ifjút.

Akkor aztán ismét odafordult a nagyasszonyhoz, s annak mondá:

– No majd, ha a gyerek elvégezte a patvariát, odaveszem hozzám jurátusnak, s aztán majd előbbre fog menni a gyerek.

S azzal inte a fejével, hogy elmehet a gyerek.

Bálvándy ismét karon fogta Kálmánt, s vitte magával egy szegletbe.

Kálmán meg volt főve.

– De honnan tudhatja a főispán ezt a dolgot? – kérdé zavarodottan Bálvándytól.

– A palatinustól.

– Hát a palatinus honnan tudja?

– A Pest megyei gyűlésen előfordult ez az ügy, s valaki nagyon befűtött érte a kormányférfiaknak, kik a vaskalaposokra nyomást gyakoroltak.

– Ki hozhatta azt elő?

– Azt biz én tettem.

– Hát ön honnan tudja?

– Hja, én mindent tudok. De most legyünk csendesen, kezdődik a darab, s Hamletet nem szabad megzavarni.

Kálmán csodálatos érzések között találta magát. Megalázva is, felmagasztalva is érezte magát; a közönség előtt egyszerre jó és rossz fénybe lett állítva, biztatást is, fenyegetést is kapott, ellenséget keresett s patrónust talált benne, s ezáltal még jobban érezte, hogy nekik ellenségeknek kell lenniök.

Nem is ügyelt a darabra, saját komédiájával volt elfoglalva; nagyobb kérdés volt most ő rá nézve a “to be, or not to be[20]”, mint Hamletre.

A közönség tapsolt a kilépő Hamletnek; ő bizony rá sem igen nézett. Király, királyné összevissza beszéltek, rájuk sem hallgatott. Csak akkor, mikor Hamlet elkezdé azt a monológját, amelyben így szól: “hiúság, asszony a neved![21]” – akkor kezdett meglepetve odafigyelni. Mentül tovább szónokolt Hamlet, annál jobban bámult reá. Arca önkénytelen mosolyogni kezdett. S midőn a jelenet végén a közönség riadó tapssal vegyíté a “fóra[22] Bányaváry!” megtisztelő kiáltást, Kálmán akadozó találékonysággal kockáztatá ezt az észrevételt Bálvándyhoz fordulva:

– Hiszen ez – Borcsay!

– Hát ön ezt még nem tudta? – mondá Bálvándy. – Talán még nem is beszélt barátjával, amióta ez színésszé lett? Még nem látta eddig?

– Ha tudtam volna, hogy ő van ez álnév alatt.

– No hát majd felviszem önt hozzá, amint vége lesz a felvonásnak. Ámbár baráti találkozóra az ilyen pillanatok a legalkalmatlanabbak. A színész olyankor, mikor nehéz szerepet játszik, fel van izgatva, s senkit sem fogad szívesen; kivált a fiatal, heves művész, ki először mérkőzik meg egy mesterszereppel. Egy király nem büszkébb, mikor audenciát ad, s egy fejfájós hölgy nem kapriciózabb.[23]

Amint az első felvonás végződött, Bálvándy karon ölté Kálmánt, hogy felvezeti a színpadra. Oda bizony kalauz nélkül menni nem lehet.

Mikor a publikumon keresztülfurakodtak, a nagymama előtt is el kellett menni, aki természetesen megkérdezé a bárótól, hogy hová viszi a kisfiát.

Kálmán felvilágosítá felőle, hogy Hamletben régi jó pajtására ismert; ahhoz megy fel a színpadra.

– No, aztán bele ne szeress valamelyik szép színésznőbe!

Ez utasítással bocsátó el Jenőyné unokáját.

Bálvándy ismerte már a szűk ajtócskát, melyen keresztül a nézőtérről a színpadra fel lehetett menni, s bátran bevezeté Kálmánt. Ő már otthon volt a színpadon.

Ott nagyhamar bemutatta a királynak és a királynénak, úgymint az igazgatónak és nejének, kik magas leereszkedéssel fogadák az országukat meglátogatót a dán földön. Azután elindultak keresni Hamletet, akire nem volt nehéz rátalálni, mert éppen pogányul szitkozódott.

Szidta a lelket!

Tudniillik az apjának a lelkét! Hamlet apjának a lelkét.

“A marha! Három bekezdéssel hamarabb elkezdi ordítani, hogy “esküdjetek!”, mint kellett volna! Az egész jelenetemet elrontotta”.

A lélek, ki ezalatt nagy flegmával és egy rongyos törülközővel igyekezett a fehér festéket letörülni ábrázatjáról, valódi túlvilági megboldogult szellemhez illő nyugalommal figyelmezteté a dühöngőt, hogy őneki nem lehet a padlón keresztüllátni; ő a színpad alatt ordít, mikor a súgó jelt ad. A súgó a hibás, minek adott korábban jelt a lábával.

“Megölöm akkor azt a súgót! Megölöm!” – ordíta Hamlet, és valószínűleg meg is tette volna, amit mond, Shakespeare darabjának egészen új fordulatot adva ezáltal, ha először is a kardja már arra a célra nem lett volna preparálva, hogy azzal se szúrni, se vágni ne lehessen, és másodszor ha a súgónak annyi esze nem lett volna, hogy a föld alatt maradjon. Így aztán csak beérte a Hamlet egy cserépkantának[24] földre leverésével.

Hanem azért még akkor is dühös volt, mikor Kálmán odalépett eléje barátságos üdvözletével.

No persze, lehet is barátságos üdvözleteket visszaadni, mikor az ember Hamlet! Kivált mikor először Hamlet életében, aztán a marha “lélek” elrontja a legszebb jelenetét! A kerek nyakfodor sem engedi, hogy az ember összeölelkezzék, a ragasztott bajusz miatt nem lehet összecsókolózni, s a kesztyű nem engedi a kézszorítást.

És aztán, a patvarba is! Az ember királyfi! És művész, s azt sem tudja, hogy a dán király siralmas halálán szomorkodjék-e, vagy a publikumtól kapott koszorúknak örüljön jobban.

Pedig Kálmán nagyon örült, hogy barátját feltalálhatá.

– Szervusz! Szervusz! – fogadá őt Hamlet magas leereszkedéssel, amibe nagy adag izgatottság vegyült. – Szervusz Kálmán. Valahára te is eljöttél.

– Nem tudtam, hogy te vagy az álnév alatt – menté magát Kálmán.

– Nem tudtad? – (Ez egy kis gyönge sértés. Hogy lehet ilyesmit nem tudni?) – Rák! Hol van a Rák! Igazítsa meg a köpönyegemet! Nem látja, hogy kifelé fordult a szalagja! Hol a púderes döböz!

Rák bácsi szaladt a hajporos katulyával. Bányaváry ott hagyta állni a látogatóit, s maga egy fali tükörnek fordult, s elkezdte az arcát befehéríteni.

Bálvándy azt az észrevételt bátorkodott tenni, hogy ne fehérítse már be jobban az arcát, mert úgy fog kinézni, mint egy gipszfigura.

– Eh! mit ért az úr ahhoz!

Ezzel fizeté ki röviden a bárót a művész; pedig az neki nagy pártolója volt; hanem hát szerep közben ne tegyen senki megjegyzéseket a színésznek, ha az élete kedves.

– No majd játék után, barátom. Most sietek. Agyiő!

Azzal kapta a fövegét Hamlet, s otthagyva barátait, indult sebes léptekkel, ha jól tudom, Angolországba.

Bálvándy nagyot nevetett magában, s még azután egypár obligat bókot vetve a naiv Oféliának, vitte vissza a nézőhelyre fiatal Telemachját.[25]

– Ejnye, de hamar visszakerültek – mondá az öreg asszonyság –, mintha csak lekergették volna a színpadról.

– Egészen úgy van – mondá Bálvándy. – A dán királyfi, mielőtt azt a sok embert, ki most a színpadon van, mind sorba leölte volna, senkit sem fogad el. Örültünk, hogy rajtunk nem kezdte el.

– Ah, olyan büszke? – monda a nagyasszony. – A theátrista.

– Éppen azért, mert theatrista – védelmezé őt Bálvándy. – Óh az nagy úr, az a kóbor theatrista! Maga teszi magát azzá, ami lenni akar. Ostrommal foglalja el az országát, s övé az, amíg másikat nem foglal helyette. Nem esedezik diplomáért semmi doctorum collegiumnak.[26] Ott a diploma a szívében, a lelkében, a hangjában. Adófizetője az egész világ, s még akkor is adósa marad, mikor már fizetett neki. Ahányan látják, annyian szerelmesek belé. És ő azt tudja jól. Dicsőséggel él és örök reménnyel. Aranyat eszik! Nem tartozik senkinek barátsággal, még a publikumnak sem. Ha egy helyen nem jól fogadták, odább megy, keres mást. A kritikus nem jár nyomában, mint az udvari színházak művészeinek; neki csak bámulói vannak. Nincs gondja a vagyonszerzéssel, nincs félelme a veszteség miatt. Ünnepelt ember, aki amellett boldog. És megérdemli, hogy az legyen. Olyan munkát végez, amit mindennap nyomban meg kell fizetni a sorsnak; mert utólagos jutalma nincsen. Elhagyja otthonát, nyugalmas pályakörét, hogy egyik városból a másikba menjen hirdetni az igét. És mit hirdet? Érzést, költői igazságtételt, nemes szenvedélyeket; megszeretteti a hazai nyelvet a nagy urakkal, megismerteti a hazai történelmet a köznéppel. Óh, az a vándor komédiás többet tesz egy maga, mint a pap, rektor, bíró, vármegye és a Tudós Társaság[27] együtt. Azért én bolondja vagyok a vándorkomédiásnak, s nagyon meguralom, ahol találkozom vele.

Ez a téma fel szokta lelkesíteni a bárót; nem is vette észre, hogy beszédével mily ragyogást gerjesztett két hallgatója szemében: az egyik Kálmán volt, a másik – Cilike.

Hanem a nagyasszony annál inkább sietett e hatást lehűteni azzal az észrevételével, hogy “az igaz, hogy elég nagy úr a vándorszínész, amíg fiatal és szeretik, – de hát mikor megvénül?”

– De hát nem vénül meg.

– Hát mit csinál, hogy meg ne vénüljön?

– Segít magán. Mikor veszi észre, hogy ereje fogy, s bajai nehezednek, segítségül hí valakit, aki terheit segítsen emelni, s az a valaki a bor.[28] Iszik, ha baja van; ha még több baja van, még többet iszik; míg utoljára annyit iszik, hogy minden bajának vége lesz, s meghal. De megvénülni nem engedi magát. Akkor aztán szépen elmarad valahol, s senki sem alkalmatlankodik neki többé még csak emlékkő-állítással sem, mint más híres embernek, hanem békében hagyják aludni.

Már e szavaknál ismét a tréfás bohó volt Bálvándy, kinek nehéz a komoly szavát a gúnyos közül kiválogatni, s dúdolva fordult a cigány felé, ki a háta mögött állt, hogy kivegye kezéből a hegedűt s a főispán kedvéért megtegye azt a juxot,[29] hogy az “O du lieber Augustin[30]” dallamának tizenhatféle variációját eljátssza rajta, nem törődve azzal, hogy csak egy festett ponyva választja el attól az országtól, melyben most Hamlet köszörüli a kardot, mellyel Poloniust meg fogja gyilkolni, és szidja erősen[31] – most már nem a dán király lelkét, hanem Bálvándy lelkét, hogy mit cincog annyit a felvonás alatt bolond nótákat, mikor ide valami kísérteties szimfónia kellene.

Két arc pedig oly merengve néz maga elé. Kálmán és Cilike. – Vajon miről gondolkoznak?

A sárga violák

E naptól fogva mindennapos vendég lett Bányaváry Jenőyék házánál. (Már csak hagyjuk meg azt a nevet, amit maga választott magának. Abban az időben a társadalmi illem azt hozta magával, hogy aki ily kockáztatott pályára adta magát, idegen nevet vegyen fel; nehogy családját megszégyenítse.)

Az öreg asszonyság őszinte szívességgel fogadta unokája hajdani iskolatársát. Aztán Bányaváry igazán mulatságos fiú volt. Ha ott maraszták ebédre vagy vacsorára, annyi tréfás adomát tudott felhordani, hogy Béni bácsi ki nem jött a nevetésből; még a nagyasszonyt is gyakran megnevetteté. Aztán mennyi szép verset tudott elszavalni! S milyen szépen énekelt gitár mellett! Egész öröm volt vele lenni. Ha pedig komolyan beszélt, s előadta a nehéz küzdelmeket, miket diadalmasan legyőzött pályája kezdetén; s utána a rögtöni szédítő sikert: hogyan lett egyszerre a közönség kegyencévé; mint törpültek el mellette versenytársai! Hogy húzták meg tiszteletére a harangokat Vásárhelyen, s hogy ágyúztak eléje Szegeden! Hogy fogadták egész szekérsorral meg bandériummal, mikor Miskolcra ment; hogy lett egy nap “per tu” tizenkét mágnással; már annak ha fele igaz volt is, sok volt.

A nagyasszony a szívesen látott vendég kedveért nehányszor az egész színésztársaságot meginvitálta asztalához; sőt egyszer szó volt arról is Béni bácsi részéről, hogy báró Bálvándyt is meghívják velük együtt, mivel olyan nagyon szereti a színészeket; de ez az indítvány mégis a nagyasszony skrupulusai miatt elvettetett.

Jenőyné e három osztályból nem fogadott el senkit a házánál: “katonatiszt, pap és mágnás.”

Azt tartotta, hogy egy köznemesi házban, ahol eladó leány van, csak olyan embernek lehet bejárása, akiről fel lehet tenni, hogy házasodni akar.

Hát a színész?

No, az egészen más! Az csak eltűrt nemzetiség. Afelől mindenki tudja, hogy csak gráciából fogadtatik el, s maga is érzi a megközelíthetlen magasságot. Az csak olyan, mint a klavirmester. Nem jön férfiszámba.

Pedig Cilike számára csakugyan érdemes lett volna zongora- és énektanítót járatni a házhoz, mert olyan szép hangja volt, hogy ritkította párját. De hát minek az? Az ő férje nem lesz orgonista.

Egyszer, mikor éppen a színésztársaság ott volt ebéden, Béni bácsi kiszalasztván a szót a száján, hogy Cilike milyen szépen énekel, a vendég asszonyságok addig könyörögtek neki, míg rávették, hogy énekeljen el egyet azokból a szép nótákból, amiket tud.

A lyánka irult-pirult, vonakodott: “de hát melyiket?”

Béni bácsi olyan jó volt, hogy választott neki.

– Azt, hogy: “Von der Alpe tönt das Horn.[1]”

– Azt én nem tudom.

– Dehogynem. Bányaváry úrral a múltkor énekelte. Majd kísérni fogja Bányaváry úr.

Bányaváry aztán vette a gitárt, s elkezdé a német dalt; Cilike is csak belejött aztán, s amint egyszer nekibátorodott, oly gyönyörűen, annyi érzéssel, annyi bájjal énekelt, hogy az egész társaság tapsokban tört ki a dal után.

– Kisasszony – monda az igazgató –, nem merek szólani, mert olyan nagy magasztalást találnék mondani, hogy megbántanám vele.

A nagyasszony pedig büszke volt e sikerre.

– Ugyebár, mink is tudunk valamit, aminek még önök is tapsolhatnak?!

Hanem hát, szép Cilike, azért nem kell olyan nagyon elszomorodni, hogy “a havasról szól a kürt!”

…Egyszer aztán eljött az idő, hogy a színtársulat bevégezte játékkörét, s készült az ország másik szögletébe, új hódításokat tenni.

Az utolsó előadás volt hirdetve; az igazgatóné jutalomjátéka.

Legjobban sóhajtozott ennek Béni bácsi, ki a szép igazgatóné iránt plátói ábrándokat érzett. Mármost ő azt sohasem fogja többé látni.

S csak legalább nyár volna, hogy a kertből valami szép virágcsokrot lehetne szedni, mellyel jutalom- és búcsúelőadásán legalább virágnyelven kifejezhetné szíve alluvialis rétegeiben elrejtett hódolatát; de íme, tél van.[2]

Voltak azonban a nagyasszonynak hírhedett szép sárga violái, mikért az egész város irigykedett rá. Gyönyörű szép teljes sárga violák, rózsaszínű szegéllyel, mik éppen ez időben nyíltak legjavában; tele volt velök minden ablak, az ott járók bámulatára és irigyletére. Mert a nagyasszony soha senkinek, semmi barátságért, semmi könyörgésre nem adott azokból a féltett violákból; egyedül neki volt szabad azokkal tündökölni az egész városban.

Béni bácsi arra a vakmerő gondolatra vetemedett, hogy e sérthetetlen családi klenodiumot fogja megrabolni, abból köt bukétot, azt ajándékozza az igazgatónénak.

Ki is főzte az egész házbetöréssel járó tervet. Mikor a színházba fognak menni együtt, Béni bácsi akkor fogja észrevenni, hogy otthon feledte a zsebkendőjét, anélkül pedig ő szerencsétlenné van téve; a mama tehát oda fogja adni a szobakulcsot, amit magával vitt; ő visszatér, a sok cserép sárga viola közül mindegyikről lecsippent egy-egy virágot. A csonkított részt az utca felé fordítja, a mama nem fogja észrevehetni a kárt. Azzal aztán egyenesen a színpadra megy. A bukétot átadja, s csak így tér vissza a mamához.

Ez így volt kicsinálva.

Aznap pedig még egy búcsúebédre voltak a színészek előbbkelő tagjai a nagyasszonyhoz híva.

A direktor magas pátosszal köszöné meg mindnyájuk nevében a szíves vendéglátást, mire a nagyasszony biztosítá őket, hogy bármikor jöjjenek is, a házát mindenkor úgy tekintsék, mint otthonukat.

Cilike is olyan jó volt, hogy búcsúdalt énekelt nekik: “Isten hozzád, te csendes ház![3]”

A dal végén mindenkinek a szeme könnyes volt. Cilike úgy énekelt, mintha ő érezné azt legjobban, amiről az a dal emlékezik.

Azután búcsút vettek és elmentek.

Kálmán egész lakásáig kísérte barátját, Bányaváryt, s Cilike és a nagyasszony az utcaajtóból utánuk néztek, amíg láthatták őket. Béni bácsi pedig egy tükröt tett az ablakba, abból leskelődött a távozók után.

És azután minden úgy történt, ahogy ő kicsinálta.

A zsebkendő-otthonfeledés, az orozva hazatérés, az orgyilkos viráglevagdalás, a bűnnyomok eltakarása, s a rablott virágcsokor orgazdai elhelyezése az imádat tárgyánál, ki azt forró szavakban köszönte meg, s egy meleg kézszorítással jutalmazá.

Jaj, de még ha csak a forró szavaknál és a meleg kézszorításnál maradt volna!

De annál többet is tett. Amit már Béni bácsi sem kívánt tőle.

Azt tette, hogy mikor a színpadra kilépett, a szép sárga violacsokor oda volt tűzve keblére.

“Hüh, lelkem ifjasszony! – mondá magában Béni bácsi. – Mit csinált! Nem azért adtam én magának a sárga violabukétot, hogy kihozza ide a pikétre![4] A mama meglátja s menten ráismer, hogy az az ő violáiból való, mert másnak az egész városban nincs olyan. Már szemügyre vette! Jaj, csak közel ne lépne a lámpásokhoz, hogy észre ne vehetné! Bárcsak letenné már azt a bukétot.”

Hanem az bizony végigjátszotta a sárga violabukéttal az egész felvonást. Nem is értett abból a felvonásból semmit Béni bácsi; mert mind a nagy veszedelmen járt az esze, mely most mindjárt ki fog tudódni, s hogy miként vágja ki abból magát.

Aminthogy az első felvonás után oda is furakodott a mamája mellé kémlelődni, hogy sejt-e az valamit; s miután mindenki elmondá a maga észrevételeit az eddig tapasztaltak felől, ő is közrebocsátá a magáét:

– De milyen természetes formájú csinált virágbukétokat viselnek ezek a színésznők!

S nagy szíve könnyebbségére szolgált látnia az elbámulást mamája arcán, ki sehogy sem bírta felfogni, hogy ilyen kritikát is lehessen mondani egy új darabról.

Nem vett észre a mama semmit!

Az utolsó felvonás is véget ért azonban, mely után az összes színtársulat, dalkart képezve eléneklé búcsúdal gyanánt a “jer vidám csónakos”-t, ami a közönségnek olyan kedvenc dala volt már, hogy a vége felé az egész publikum együtt éneklé velük a “Fidelim, Lillám![5]” refraine-jét. Végül pedig az igazgató, teljes magyar vitézi ornátusban, tartott egy beszédet a távozni készülő közönséghez, melyben megköszöné az eddigi szíves pártolást, szívébe eltemetni vállalkozott minden jelenlevőt, s mely kétségtelenül igen szép beszéd volt, csakhogy kissé hosszú volt; úgyhogy a közönség szépen hazatakarodott, s a szónok még mindig beszélt;[6] a színészek is levetkőztek már, az igazgató egyedül maradt a színpadon, de az epilógnak mégsem volt vége; míg a művészi önkívületből Rák bácsinak ily prózai szava nem rántá le a földre: “aztán direktor úr, ha elvégezte, itt lesz a kulcs, zárja be a szálát; mert már én is hazamegyek.”

Ily fényes diadallal végződött a játékkör K* városában abbonnement suspenduvel[7] ).

Az utcán minden ember “Fidelim, Lillám”-at énekelte. Béni bácsi olyan furcsát érzett a szíve körül. Boldog volt! Az ő bukétja a végdalnál ismét szerepelt, s a mama nem látszott ráismerni a violákra; “Fidelim, Lillám!” – csengett a fülébe az egész vacsora alatt. Még a szolgálók is azt énekelték odakinn a konyhában. Sőt mikor már lefeküdt, akkor is felébreszté egy-egy kocsmából hazatérő polgártárs éneke “Fidelim, Lillám!” Már azt várta, hogy a bakter is azt fogja az éneke végén a “dicsértessék a Jézus Krisztus!” helyett fohászkodni, hogy “Fidelim, Lillám!” S aztán igen szépeket álmodott. És igen későre ébredett fel.

Még tán akkor sem ébredt volna fel, ha a nagyasszony hangját nem hallotta volna.

Hanem ez már nem a “Fidelim, Lillám”-at énekelte! De nem ám.

– Isten átkozta nyomorult komédiásai! Veszett volna el a mélységes poklokra az egész rongyhad!

No! most rájöttek a sárga viola tolvajlásra. Gondolá Béni bácsi, s bebújt dunnája alá, mint valami erősségbe.

A nagyasszony jött nagy fúriával a szobába, messze kicsapva maga előtt az ajtót.

De nagy meglepetéssel vevé észre Béni bácsi, hogy a félelmesen dobogó léptek nem az ő ágyához közelítenek, hanem Kálmán öcsém íróasztalához, ki ott már reggel óta studérozik, kockáztatva, hogy csont nő az agyvelejében.

S amint aztán Béni bácsi félve kikukkantott az ágyfő felett, úgy látta, hogy a mama nem egy virágcserepet tart a kezében, hanem egy felbontott levelet. A nagyasszony arca, mely rendesen piros volt, most szederjes színt váltott a haragtól.[8]

– Olvasd! Olvasd ezt! – rivallt Kálmánra, eléje vetve a nyitott levelet.

Kálmán elolvasta azt, s szomorúan csüggeszté le fejét.

Búcsúlevél volt az – Cilikétől.

A kedvenc leány elment a theatristákkal, színpadi princesznek, színész mátkájának, művészet mártírjának, családja száműzöttének. Azt írta meg nagynénjének abban a levélben.

Senkinek sem szólt. Semmit sem vitt el magával, mint a rajta való ruháját, úgy szökött a háztól.

Ha utána gondolt a nagyasszony, lehetetlen volt, hogy sírva ne fakadjon, hogy zokogva ne vesse magát a bőrpamlagra.

– Meg vagyok gyalázva! Világ csúfjává téve. Meg vagyok ölve, el vagyok temetve! –

Béni bácsi erre megijedt nagyon; felugrott az ágyból, hosszú fehér alsóruháiban, mint egy napvilágra kiszorult kísértet, odarohant mamájához.

– Mama! Édesz mama! Az Isztenért. Ne haljon meg! Cilike! Hozza frisszen az opodeldokot![9]

– Eredj a gutába az opodeldokoddal! – kiálta rá a nagyasszony, a nagy sírásból még nagyobb méregbe hozva. – Ne ordíts a Cili után. Nem tudod még, hogy megszökött a komédiásokkal.

Ettől a szótól megint úgy megijedt aztán Béni bácsi, hogy rögtön elkezdett öltözködni, s mindent visszájáról szedett fel magára.

Kálmán elmélázott mélyen. Olyan nagyon fájt neki valami, még maga sem tudta, mi? Az-e, hogy az a leány, ki gyermekjátszótársa volt, kit úgy szeretett látni, ily szótlanul itt hagyta a házat? Az-e, hogy a jó barát csábította őt el? Az-e, hogy minő viharteljes élet fog várni a leányra most? Vagy talán az, hogy amire bátorsága volt a gyönge teremtésnek: odavetni magát a nemzeti művészet első égő áldozatai közé; ahhoz neki, a költőnek még elég szíve nincsen? Az már választott; ő pedig még habozik, és készül magas állású úrnak!

A nagyasszony ráütött kezével az asztalon kiterített törvénykönyvre!

– Hallod-e te! Van-e ebben a könyvben valami paragrafus, mely az ilyen megsértésért bosszút áll, igazságot szolgáltat?

– Nincs – felelt Kálmán.

– No, hát a mennydörgő mennykő csapjon az ilyen törvénykönyvbe.

S minthogy a mennydörgő mennykő nem volt elég serény e feladat teljesítésében, felkapá a nagyasszony maga azt a könyvet, s úgy vágta a földhöz, hogy a fenntisztelt magas úr sem tette volna különben.

Kálmán lehajolt a földre, hogy széthullott könyve leveleit összeszedegesse.

Erre a nagyasszony odarohant Béni bácsihoz, kinek ma a csizma éppen nagyon nehezen akart fölmenni a lábára.

– Te! Te már ember vagy. Vármegye tisztviselője vagy. Ott ülsz a törvényszéknél. – Neked kötelességed utánuk menni és visszahozni őket!

– Nekem! – hebegé Béni bácsi; s aztán csakhogy megkaphatta a taplósipkáját, a félig felhúzott csizmával kotródott menten kifelé a hátulsó ajtón a szobából.

A rémületet arc még soha jobban ki nem fejezte.

A nagyasszony elkezdett kacagni rajta. Két öklét összeszorítva, fenyegetőzött és kacagott; majd a szíve szakadt meg, úgy kacagott.

Azután elült a pamlagra, s elcsendesíté magát. Hallgatott sokáig és bámult maga elé mereven.

Kálmán azzal foglalkozott, hogy a széthullott könyv lapjait ismét rendbeszedegesse. Nagyanyja félretekintett rá nehányszor.

– Összeszedted már a könyvedet? – kérdé aztán egyszer.

– Igen.

– Soká kell még készülnöd belőle?

– Már készen vagyok.

– Mikor indulsz a vizsgát letenni?

– Holnap, ha akarod.

– Jól van. Ezt szeretem. Ne légy már itthon. Ha a vizsgát letetted, elmégy patvariára Korczához; ha azt elvégezted, jurátusnak a főispánhoz. Azután leteszed az ügyvédi vizsgát, s Pesten maradsz. Haza nem szükség jönnöd többé. Ha én látni akarlak, majd fölkereslek. Azután választhatsz pályát magadnak, amilyet akarsz. Lehetsz úr, lehetsz lump. Adok pénzt az egyikhez úgy, mint a másikhoz. Csak kettő nem lehetsz az én akaratommal: komédiás vagy poéta. Nem beszélek róluk többet: sem a leányról, sem csábítójáról. El vannak nálam felejtve.[10] Ha a neveiket hallom, azt mondom rá: ki volt az? Nem hallottam hírét! Nekem semmi közöm hozzájuk többé. Élhetnek, halhatnak miattam. De neked megtiltom, hogy velük, akár a hímével, akár a nőstényével valaha szóba állj. Pedig koldulni fognak egykor. De ha én megtudom, hogy te valamelyiket, mikor az éhhalállal kínlódik, attól egy alamizsna falattal megváltottad, vagy egy beteg porontyát megszántad a bölcsőben, vagy egy elejtett szóval védelmére keltél, ahol gyalázni hallottad, ki vagy tiltva a házamból örökre. Nézz szét. Amim van, kilenc tizedrészét magam kerestem. Uraság, gazdagság, amit rád hagyok. Szegény ügyefogyott Béni bátyádnak nem adsz belőle egyebet, mint holtig való ellátást. Ha tekintélyes, világra való ember leszesz, éltemben kezedre adom minden vagyonomat, s ha korhely leszesz, ha elprédálod öröködet, hagyom azt tenni; bírói zár alá nem tétetlek; hanem ha lealázod magadat azokhoz az emberekhez valaha: eltaszítlak és elhagylak veszni, ha éhen, hát éhen! Én adott szavadat, fogadásodat nem kérem, én nem esküdtetlek. De te tudod jól, hogy amit én fogadok, azt megtartom. Erre emlékezzél!

Kálmán odament nagyanyjához, annak kezét ajkához emelé s megcsókolá, s azután e szókat suttogá:

– Még ma elmegyek…

Amit a patvaristák tanulnak

Egy hét múlva már ott volt Kálmán Korcza úrnak tintaszagtól keserű-savanyú irodájában.[1]

A legelső, aki megérkeztekor agyba-főbe ölelte, Biróczy volt. Mondta neki, hogy már várták; a principális kapta nemcsak az ő ajánlkozó levelét, hanem a nagymamáét is, amely pedig ugyancsak meg volt bélelve; száz forint volt benne.

Még nem beszélhették ki magukat, amidőn Korcza úr is megérkezett. Az aztán még jobban örült Kálmán megérkeztének.

– Hahá, domine fráter! – kiálta, mind a két kezével vállára veregetve: hát megérkezett? Megérkezett? Letette az exament?

Kálmán sietett a kivívott testimoniumot előadni zsebéből.

– Tudom, tudom: «eminens ex omnibus[2]». Mintha látnám. Pataki bizonyítvány?

– Igenis.

– Volt ott?

Kálmán szörnyű sértett arcot csinált erre. Ez mégis nagy megbántás mind Patakra, mind őrá nézve.

Korcza kinevette a neheztelésével.

– Jól van jól, domine fráter[3] (ez már nem “audiat”), nem kell mindjárt megapprehendálni. Patvaristának semmiért sem szabad megapprehendálni. Mindegy az nekem, akárhogy tanult; akármennyit tud: nálam semmi egyéb dolga nem lesz, mint reggel addig aludni, ameddig tetszik; a haját szépen felfriziroztatni, délben az ebédhez rendesen compareálni,[4] délután elmenni biliárdozni; este teátrumba vagy a Nagy Gárdistához, lesz külön szoba, külön kapukulcs; csak hogy éjjel ne danoljon, mikor hazajön, s a fejét be ne veresse, ha a mészáros legényekkel összeverekszik. A pénze itt áll nálam; csak parancsoljon vele, s diktálja fel, hogy mire kellett. A nagymama küld, amennyi kell. Aztán ha megkíván valami írásfélét, csak szóljon, majd keresek ki valamit; ha pedig meg találja únni, csak adja oda az “audiat”-nak, az majd lekörmöli helyette. A hajdúm fogja kiszolgálni: hanem azt már kérem, hogy le ne itassa mindennap.

Kálmán hagyta ezt a szép instrukciót mind a fejére kiöntetni, s nem tett ellenészrevételeket: ismerte már a principálisa furcsa szokásait.

Hanem aztán ő is megismertette azt a maga szokásaival.

Először is ő volt legelső felkelni a háznál, s mire a hajdú felébredt, ruháját, szobáját maga kitakarította; s mire a principális az irodába került, ő már régen ott ült az íróasztalnál és dolgozott. Nem is járt se mulatni, se korhelykedni; ült egész nap otthon.

Élvezte az egyedüllételt.

Ez az első foka az uraságnak, mikor az ember kivívta az életben, hogy saját szobája legyen.

A második aztán az, mikor saját kenyere van.

Végre elérte Kálmán azt a boldogságot, ami után oly régen vágyott, hogy van egy kis félreeső odúja, kertre néző ablakkal; ahol senki sem gondoz rá, nem lesi, nem becézi, ahol átadhatja magát annak a gyönyörnek, amit gazdag kedélyeknek az egyedüllét nyújt.

Mikor üres ideje van, mikor az irodai munka elfogyott: ő hátramehet kis szobájába; bezárkózhatik; előveheti ládája fenekéről rejtegetett kincseit, az átokkal tiltott verseket; elolvashatja őket fennhangon; deklamálhat, lelkesülhet, könnyezhetik: senki sem látja meg. Írhat újat. Drámát, vígjátékot. Mennydöröghet magas pátosz hangján; kacaghat a humoros helyzeteknél; nem leskelődik utána senki, aki azt kérdené: megbolondultál-e?

Majd megint, mikor a művészi vágyak veszik elő: rajzónja, festékei jelennek meg az asztalon.[5] És fest ábrándos tájképeket, szörnyű jeleneteket saját drámáihoz, fantasztikus alakokat: miket nagyon szégyenlene, ha valaki meglátná. El is titkolja jól. Mikor szobája nyitva van, semmi nyoma festéknek, képnek, írásnak; a kard is a maga helyén, mintha nem is harcolt volna azelőtt egy órával Csák Máté kezében Róbert Károly ellen!

Senki sem sejti az ő titkos gyönyöreit!

Az irodában oly prózai szorgalommal másolja az okiratokat, mint egy gép. Teszi magát, mintha azok a pörök őt nagyon érdekelnék. Eljár Korcza úrral, ki nagy uradalomnak jogigazgatója, az urbarialis[6] törvényszékekre, s oly szorgalommal vezeti azoknak jegyzőkönyveit, mintha őt érdekelnék legjobban azok az aprólékos nagy bajai az egymás közt veszekedő két parasztnak, amiknek a vége rendesen az, hogy egy se kap semmit. Vannak azután megint másforma perek, amikben mind a két paraszt kap valamit: – mogyorót – a fáját.

Az ilyen pereket nemigen szerette Kálmán; mert neki kellett rendesen a deresnél jelen lenni és számlálni a kiszolgáltatott adagokat; ami nem az ő kedélyéhez való mulatság volt.[7] [8]

Egyszer megsokallta az igazságszolgáltatásnak e nemét Kálmán, s mikor az úritörvényszéken a krimináliákra[9] került a sor, megmondá Korcza úrnak, hogy ő már hazamegy, s majd elküldi maga helyett Biróczyt. Hanem akkor éppen nagy szükség volt rá, mert jegyzőkönyvet senki sem tudott olyan jól fogalmazni, mint ő. Korcza úr tehát azzal biztatá, hogy ne menjen el, holnap érkezik haza a tiszttartónak a leánya, aki egy olyan gyönyörű teremtés, aminőt még sohasem látott; aztán mindennap a tiszttartónál szoktak ebédelni, vacsorálni. Erre a kecsegtetésre hát csak ott maradt még egy nap, s csinált jegyzőkönyvet estétől reggelig, s dirigálta a streichterzettet, vocal-solo kísérettel[10] reggeltől délig; – hanem a szép tiszttartó leány nem érkezett meg.

S ezzel a biztatással még nehány napig ott tartották: a szép tiszttartó leány még akkor sem érkezett meg; valószínűleg nem is volt a világon; hanem aztán Korcza úr jutalmul az ötödik napon egy papírba tekert csomagot nyújta át titokban a dominus fraternek, mint “diurnumot”, mit az szerénykedett elvenni; de a principális csak a markába nyomta: “megérdemlette domine frater, azért a közrend és törvény érdekében elnyűtt sok mogyorófáért.”

Mikor aztán Kálmán megnézte, hogy mi van a papirosban, talált benne öt szem mogyorót. Tehát öt napi hivatalos fáradságaért kapott öt szem mogyorót, meg egy biztatást, hogy majd látni fog egy szép leányt. Mai világban azt a diurnumot kevesellnék.

De hiszen Kálmán nem volt szorulva az accidentiákra. Korcza úrnál ott hevert az első hónapra küldött száz forintja. S még egy húszast sem kért ki belőle. Korcza úr gondolá: még hazulról van neki pénze, s jól tud vele gazdálkodni.

Hanem egyszer egy jogi perben hirtelen sok pöriratot kellett lemásolni, melyre az illető fél rászánt húsz bankóforintokat, csakhogy másnap reggelig meglegyen. Korcza úr elmondá e körülményt patvaristáinak, s azt ajánlá nekik, hogy majd a királyi táblától ideszólít egypár irnokot, hogy segítsenek a leírásban. Nagyon meglepte azután, mikor Kálmántól azt hallá, hogy majd leírják azt ők maguk ketten Sándorral; nem kell osztozó. Le is írták az okmányokat reggelig, s a húsz forinton megosztoztak.

Ekkor kezdte a joggyakornokát közelebbről ismerni Korcza úr.

Mindjárt közölte tapasztalatát a nagyasszonnyal.

Minek következtében azután nemsokára kapott Kálmán hazulról egy ötpecsétes levelet, melyben volt száz forint, meg ezek a sorok:

“Te kevély Kámbizes![11]

Csak nem akarsz ahhoz a pénzhez nyúlni, amit Korczának küldtem számodra, hogy ne kelljen kérned, számot adnod róla és megköszönnöd. No, hát itt küldöm most egyenesen a kezedbe. Ne adj róla számot; ne köszönd meg.

Alázatos szegény nagyanyád

Erzsébet.”

Kálmán mit csinált ezzel a pénzzel?

Nagyanyjának csak a virágoskertjében volt még öröme.[12] Tavasszal már kezdődött a tulipánidény, az ő büszkesége eddig. De tavaly óta, hogy a főispán kertében meglátta a szép Wellingtonokat,[13] azokat a magasra növő tulipánokat, miknek szirma rózsaszínű, zöld szegéllyel s sötét csokoládészín és sárga csíkokkal, azóta egészen elromlott a kedve. Azokat pedig csak Harlemből lehet kapni, s darabja öt forint. Ily tömérdek pénzt a nagyasszony a maga gyönyörűségére ki nem ád.

Kálmán meg akarta lepni nagyanyját. Hogy a meglepetés annál tökéletesebb legyen, a megszerzett húsz darab tulipánhagymát Béni bácsinak küldé, azzal az utasítással, hogy a Wellingtonokat titokban ültesse el a mama tulipános virágágyába.

Béni bácsi értette az ilyen tréfát, hiszen olyan jó gyerek volt szegény. Egyszer, mikor nagy eső volt, nem félhetett, hogy a mama meglepi a kertben; maga lement oda, s húsz régi, egyszerű tulipánhagymát kiásott az ágyból, s helyébe kaparta a Wellingtonokat. S nehogy a kiszedett hagymákról rájöjjenek a kegyes csalásra, kenyeret szelt le hozzá s megette őket kenyérrel a becsületes jó ember. Egy kis német hast[14] kapott tőle, hanem elmúlt az magától.

Milyen nagy volt aztán a mulatsága, mikor egyszer csak látta a nagyasszony az idegen pompás Wellingtonokat kinyílni, amikről semmi tudomása nem volt.

Persze Béni bácsi csak kacagott és táncolt, mikor vallatóra fogták, hogy mint kerültek ezek oda.

A legközelebbi havi pénzét aztán következő sorok kíséretében kapta Kálmán:

“Te csúf ember!

Azt gondolod, nem kitaláltam, hogy ez is a te mesterséged volt? (Ide egyiptomi hieroglyphképpen egy gondosan megszáraztatott és lenyomtatott tulipánszirom volt közberagasztva a Wellington kelyhéből.) Hej, de kevély vagy! Az apádtól maradt rád. Az meg tőlem örökölte. Hanem azért haragszom rád, – szerető nagyanyád, Erzsébet.”

A haragos levelek aztán sohasem maradtak el; telve büszkeséggel, telve szeretettel, megtömve gorombasággal és pénzzel. Kálmán válaszai pedig annál rövidebbek voltak. Egyszerű köszönet. Nen tudott hízelkedni.

S valami titkolnivalója volt.

Minden gondos szülő, ki a nagyvárosba ereszti fiát, gondosan lelkére szokta kötni, hogy óvja magát a csábító szép hölgyektől. Hány óvja magát aztán? Bizonyos, hogy egy sem vallja meg.

Kálmánt pedig mindennap meglátogatták a legcsábítóbbak, a legveszélyesebbek a hölgyek között, s éjfeleken túl élveztették vele az olympi gyönyört, melyet nem jó megismerni emberi idegeknek: – a múzsák.

Kálmán lázadó volt nagyanyja parancsai ellen. Ezt titokban kellett tartania. Még principálisa is csak úgy véletlenül jött rá egyszer-másszor a poétázásra. Szorgalma az irodában példányszerű volt. Hanem ügyességéről a pörös dolgok elintézésében nem lehetett hasonlót mondani. Korcza úr föltette magában, hogy majd ebbe is beleoktatja. – Amint Biróczynak a gyakornoki ideje letelt, s feljebb szállt királyi táblai jegyzőnek, Korcza úr annak a teendőit is Kálmánra bízta. Az ő dolga volt azontúl a látogató klienseket elfogadni, azoknak pöreik mibenlétéről fölvilágosításokat adni, következőleg pöreiket tanulmányozni, kívánságaikat kihallgatni s azokról főnökét értesíteni; az átadott pénzeket átvenni, nyugtatványozni; azokról naplót vezetni, ami fiatalemberre nézve a legveszedelmesebb próba. Azután versírás és számadás, az két különböző dolog. Nappal prókátor, este poéta? Ez nem megy. Valamelyiknek meg kell bukni.

Egy reggel Korcza úrnak személyes információra kellett menni valamennyi septemvirhez;[15] délig megtartott a munka, annálfogva a teendők egész sorozatát elszámlálta eléje, miket Kálmán sorba följegyzett naplójába.

– Igaz! – szólt Korcza úr, még egyszer visszatérve az ajtóból. – Majd elfeledtem. Ha az a molnár el talál jönni, Tóthnak hívják, akiről már beszéltem, hogy valami erőszakoskodási esete van Decséry gróf ellenében; hát már kiegyeztem vele a gróf nevében. Tóth fizet húsz forintot, én pedig csapatok rá huszonötöt, s azzal kvittek vagyunk. Hát ha idejön azalatt, csak absolválja, domine frater. A hajdú lássa el az embert oda hátul a fakamarában; de maga ott legyen, mert különben megteszi a paraszt, hogy egy üres zsákot fog maga helyett püföltetni, s ő jajgat hozzá. Hanem addig el ne eressze, míg meg nem fizet; ha le nem teszi a bírságot, tartsa csukva a fakamrában, míg hazajövök. Ha pedig fizet, adjon neki a pénzről nyugtatványt; viszont a huszonöt botokról Tóth adjon nyugtatványt, hogy megkapta. Értette? De aztán valami poétaság ne jöjjön ki belőle.

Korcza úrnál ez volt a megbántás legmagasabb mértéke, ha valamire azt mondta, hogy poétaság!

Alig ment el Korcza úr hazulról, Kálmán még jóformán hozzá sem fogott a napi munkához, midőn a kettős ajtó külsőjén elkezd valaki kocogtatni, azután a két ajtó között nagy cihelődés támad, valaki erősen zsúrolja a talpát, köhécsel, mint mikor az alázatos paraszt készül bekopogtatni, s nagy ceremóniát csinál hozzá.

– Szabad már, no! – kiált eléje Kálmán türelmetlenül.

Azzal lassan felnyílik az ajtó; egy halaványkék posztóruhás alak, fontos talpú csizmában, fején a szürkés hosszú haj nagy görbe fésűvel hátrafelé simítva, oldalán posztószél tarisznya, megkísérti, hogyan lehetne felényi ajtónyitáson beférni, mint amekkorát a termete elfoglal, míg végre csakugyan megengedi magának, hogy átfeszüljön a megnagyobbított nyíláson, s akkor aztán elkezd hálálkodni, mindenféle jó reggeleket kívánva a nemzetes ifjú úrnak, míg végre kisüti, hogy itthon van-e a tekintetes fiskális úr.

– Nincs itthon. Mi tetszik?

A kopott dolmányú alaknak olyan hamis alázatossággal mosolygó képe van, mintha mindig valami tréfán törné a fejét, amiről maga semmit sem akar tudni. Ott megáll az ajtóban, s nagy jámborul elkezdi:

– Hát kérem alássan, én vagyok az a Tóth.[16]

– Áh! tudom. Contra Decséry.[17] Fizetni jött?

– Igen is, fizetni jöttem.

– Meg kapni valamit?

– Igen is, kapok valamit.

– Hát hallja, kedves földim, engem az egész dolog elintézésével megbízott a főnököm. Kendnek huszonöt botot kellene kapni.

– Huszonöt botot, ugye? Kérem alássan. Óh! köszönöm alássan.

– No, az egyezség szerint. Hanem hát én azt abszurdumnak találom kiszolgáltatni, s elégnek tartom: ha kend nyugtatványozza előttem, hogy megkapta.

– Hogy megkaptam a nehéz botokat? Értem, igenis. És hát nem kell megkapnom? Óh! milyen kegyes a nemzetes patvarista úr.

– No, hát itt a kész nyugtatvány! Tud kend írni?

– Valami keveset.

– Hát csak firkantsa alá frissen. Mert ha haza talál jőni a főnököm, az nem fogja ilyen simán elereszteni.

– Ejnye, hát ugyan siessünk vele.

A kopott ember odament az íróasztalhoz, s igen szép gömbölyű betűkkel aláírta a nevét annak a nyugtatványnak, melyben elismeri, hogy mai napon az egyezményes mogyorósújtásokat fogyatkozás nélkül a szó minden értelmében felvette.

– No, ezen átesett kend. Mármost csak fizesse kend még le azt a kis pénzt; aztán elmehet Isten hírével.

A kopott ember csak ravaszul mosolygott az állát simogatva.

– De már azzal a kis pénzzel majd csak megvárom a fiskális urat.

Kálmán mérgesen csapta le a tollat kezéből, amivel éppen nyugtatványt akart írni arról a 20 forintról. Ez mégis nagy parasztság. Húsz forintot nem merni az ő kezébe letenni.

– No, hát ha meg akarja kend várni a fiskális urat, akkor menjen kend ki, a hajdú majd be fogja zárni a fakamarába, míg a fiskális úr hazajön; ez a parancsolat. Ott várhat kend délig.

– Köszönöm kegyes jóakaratát.

Kálmán csengetett a hajdúnak; az elvezette a kopott embert a kapott utasítás szerint. Mármost hadd izzadjon ott a fakamarában délig, ha olyan pimasz.

Hanem Korcza úr jóval hamarább hazajött délnél, valami szükséges iratokért.

Kálmán jelenté neki, hogy itt volt a Tóth; megkapta, ami neki dukált, itt a nyugtatvány róla.

Korcza úr bele sem nézett az írásba, azt mondta: jól van.

– Hanem a pénzt nem akarta másnak lefizetni, mint a fiskális úrnak. Annálfogva becsukattam addig a fakamarába, míg haza tetszik jönni.

– Nagyon jól tette. Hát csak hozassa elő a hajdúval frissen, mert még vissza kell sietnem. Várnak őméltóságaik. Azokat egy rossz paraszt miatt nem várakoztathatom.

A hajdú nagy hirtelen előtermett a kopott emberrel, ki ismét csak oly mosolyogva és alázatosan lépett be a szobába; de akinek láttára Korcza úr ijedtében felrúgta a háta mögött őgyelgő karszéket.

– Ezt csapatta meg, domine frater! Tyűh! Kutya-kutyánszki! Hisz ez nem Tóth, a molnár, hanem Tóth, a hódmezővásárhelyi compossessor![18]

Korcza úr az üstökéhez kapkodott, s fél lábon táncolt dühében, ijedtében.

– Kutya-kutyánszki! Lába-labánszki!

S végre kiterjesztett karokkal rohant Tóth uram nyakába, azt kérlelgetve ölelvén összevissza: “Ne haragudjék, kedves, édes Tóth uram. Lássa! (szólt szörnyű megvetéssel mutatva Kálmánra.) – Ilyen a poéta.”

Tóth uram csak mosolygott. Kálmán pedig igen okosan képzelte magát védelmezni, ha fölfedezi, hogy hiszen nem csapatta ő meg Tóth uramat, csak éppen nyugtatványt vett az “elvben” kiszolgáltatott botokról.

– Micsoda? – kiálta Korcza úr, mérgesen csapva a botnyugtatványra. – Hisz ez a védelem rosszabb a vádnál! Eszerint ez a nyugtatvány egy falsum! Domine frater eszerint bevallja, hogy egyhuzomban hamisított, csempészett, és egy kézre játszott az ellenféllel.

Kálmánnak csak nyitva maradt szeme, szája; ennyi kriminális bűnt fedezve fel magában.

Hanem akkor már közbelépett Tóth uram.

– Ne tessék zsörtölődni – monda, Korcza úr kezét megfogva. – A nyugtatvány igazat mond. Itt a bizonyság; szóljon a hajdú. Megkaptam-e a huszonötöt?

– Igenis meg – bizonyítá a hajdú. – Mikor kijött nemzetes Tóth uram, azt mondá nekem: “Jöjjön kend velem a fakamrába, János, s hozza a pálcáját. Én most odabenn aláírtam egy nyugtatványt huszonöt botról; ha én azt meg nem kapom, vagy nekem lesz miatta bajom, vagy annak a becsületes patvarista úrnak. Hát csak adja kend ki; de ne üssön kend nagyon,[19] mert ha felkelek, olyan olvasatlan huszonötöt verek kendre a saját botjával, hogy ötvenről adhat quietánciát.[20]” Ekképpen történt.

Korcza úr elkezdett kínjában fütyülni, s a tarkóját meg a tomporát ütögette a tenyereivel.

– Jajajajajajajaj! S még becsukatja a fakamarába! Tóth Máté uramat Tóth Mátyás helyett! Tudja-e domine frater, hogy ez a leggazdagabb úr egész Csongrád vármegyében?

Kálmán meg akarta mutatni, hogy a szóbeli perlekedésre is készült, s előadá védelmét.

– Én kérdeztem az illustrissimétől, mikor bejött, hogy gróf Decséryvel való ügyben jött-e? Azt mondta: “igen”. Fizetni jött-e? Azt mondta: “igen”. Kapnia kell-e valamit? Azt mondta: “igen”. Kérdeztem, huszonötöt kell-e kapnia  Azt mondta: “köszöni szépen”.

Erre mind a hárman nevetni kezdtek: kliens, principális és hajdú.

Tökéletes igaza volt a poétának.

Korcza úr diákra fordította a szidást; úgy tett, mintha Kálmánt szidná.

– Sed bene ipsi contigit. Quare portat tales braccas cucuricinas? Vellem, quod accepisset quinquaginta solidos![21]

Ami magyarul annyit tesz, hogy: úgy kell neki, bár ötvenet kapott volna keményül, minek jár kukorica nadrágban![22]

Aztán folytatta magyarul.

– Persze, hogy a gróf Decséry-féle ügyben jött Tóth uram; persze, hogy fizetni jött; persze hogy kapni jött valamit. Üljön le, domine frater az asztalhoz, s segítsen a pénzt megszámlálni. Tessék, Tóth uram.

Tóth uram tehát előbbre lépett, s mosolygó hunyorgással vont elő a szeredásából[23] egy szatyinggal[24] átkötött nagy csomagot, odahelyezve azt Kálmán elé.

– Ennek kétezer darab ötforintosnak kell lenni.

– Számlálja meg domine frater.

Kálmán sorba rakogatta a bankókat egymás hátára. Milyen nagy határ pénz. Megvan! A principális átvette, s ő is megszámlálta újra.

Ekkor Tóth uram egy másik csomagot vett elő a posztószél tarisznyából.

– Ennek meg ezer darab tízforintosnak kell lenni.

Az is hasonló mustrán[25] ment keresztül.

Aztán még egy harmadik, meg egy negyedik, megint ötödik és így tovább következő csomag került elő a zsíros iszákból, megannyi tízezer forintok egy felmarkolásra. Mikor már a tizedik csomót számlálta Kálmán, aggódva tekintett a bűvös szeredásra, vajon adja-e még. – De már lappadni kezd.

A következő csomagot ezzel a szóval kotorászta elő a kopott ember.

– Itt van pedig ötszáz darab százas.

Ötvenezer forint.

Kálmán izzadt a pénzszámlálásban. Újonc embernek nagy hőséget okoz az, mikor nagy bankjegyek futnak végig az ujja hegyén.

Ez is megvolt. No, az excellenciás urak[26] ugyan várhattak Korcza úr visszatértére.

– No, még ez a kevés. Ez már az utolsó csomó. Harminc darab ezeres.

Attól izzadt még csak Kálmánnak az üstöke.

S mekkora volt a diadala, mikor kétszer is végigszámlálva a veszedelmes nagy bankókat, a felfedező hevreka hangján kiálthatá:

– Ez nem harminc, hanem harmincegy darab!

Tóth uram nem hogy meg lett volna lepetve e felkiáltás által, sőt inkább ravasz, előre kigondolt mosolygással mondá rá:

– Igenis. Tudom. Annak a fölösleges ezeresnek van valami története. Ha nem sajnálja a tekintetes úr meghallgatni, elmondom. Én ezen lefizetett summáért megvettem gróf Decséry úr őkegyelmességének azon pusztáját, mely az én másik két pusztám között feküdt, hogy onnan könnyebben gazdálkodhassam az egész birtokom fölött. Annálfogva az ottani lakásba szándékozom beleköltözködni. – Hanem hát megvallom, hogy egy dolgot nem vettem észre, csak mikor a feleségemmel megvizsgáltuk a vett birtokot. Hiába: az asszonynak csak hamisabb szeme van; mindjárt meglátta. Hát a lakás kapujával szemben van egy domb, azon a dombon egy négyszegletű kerítés, annak a közepében egy márványkő feszület, amelyet a Decséry grófok állíttattak oda. Tetszik tudni: én kálvinista vagyok. Engem ugyan nem bánt a más vallása s én a plébánusnak is köszönni szoktam az utcán. Hanem hát tetszik tudni, hogy az asszonyféle milyen portéka. Annak nem lehet befogni a száját. Amint az asszonyom meglátta ott a feszületet, elkezdett darálni, hogy az őneki oda nem kell! És mindenféléket beszélt. Tetszik tudni, nagyon szabad szája van az asszonynak. A feszületet úgy híja, hogy «a fanyelű szent», ami elég csúnyaság tőle. Elégszer megszidtam érte, de nem fog rajta. Már most találja ezt egyszer valami idegen meghallani, még feladnak, még becsuknak érte mind a kettőnket, s aztán ülhetünk a tömlöcben nagy méltán. Hát én arra könyörögném a tekintetes fiskális úrnak, venné rá az eladó gróf urakat, vinnék el a jószágomról a maguk jószágára azt a tiszteletre méltó szentképet. Jobb lenne az mind a hármunkra nézve.

– Hja! kedves nagyuram, Tóth uram! – monda Korcza úr –, ez nehéz állapot lesz. Az servitus.[27] Az együtt jár a jószággal. Azt bizony nem tudom, hogyan lehetne onnan elmozdítani. Ahhoz nagyhéten búcsújárók szoktak seregleni, meg búzaszenteléskor, aztán körösztjáró héten[28]…

– Még processio is! – szörnyedt el Tóth uram.

– Aztán az az egész domb szentelt föld. Ha a keresztet el akarják vinni onnan, a dombot is el kell hordatni. S hol van az eladott jószághoz a Decséry uradalom? Négy napi járó föld. Hisz ez pogány pénzbe kerülne a grófnak!

– Hát hisz arra való ez a harmincegyedik ezeres! – szólt hunyorgatva Tóth uram. – Ezer forintból csak kikerül a költség. Ennyivel fizetek többet a vételáron kívül, ha a gróf urak olyan kegyesek lesznek a maguk körösztjét elvitetni tőlem. Elég köröszt már énnekem az a nyelves asszony.

– No, jól van. Én megpróbálom. – Monda Korcza úr fontoskodó képpel – De az nehéz dolog, nagyon nehéz dolog: nem ígérhetek semmi bizonyosat.

– No, csak tegye meg a tekintetes úr. Nem leszek ám érte háladatlan.

– Megpróbálom. Tessék ma estére visszajönni. Addig is, domine frater Kálmán, fogalmazzon egy ügyvédi meghatalmazást e tárgyban, s Tóth uram írja alá. Én pedig megírom a nyugtatványt erről a kis pénzről.

Ez volt tehát az a “kis pénz”, amit Kálmán nyugtájára nem akart átadni Tóth uram. Tóth uramnak igaza volt. A fiskális nyugtáját aztán megköszönte.

Kálmánnak is motyogott valami köszönetfélét, de ez nem is nézett felé. Restellte az egész történetet.

Tóth uram aztán nagy hálálkodások után odábbállt; Korcza úr a pénzcsomagokat elzárta egy vasas ládába, aminek a nagy kulcsai egy szarvasbőr zacskóban álltak, azokat megint elzárta a szekrényébe, a szekrénye kulcsát aztán végre bedugta az íróasztala nyitott fiókjába. Ilyenformán aztán, mintha el se zárta volna a pénzt. Csak környezetének folytonos becsületessége őrizte, hogy mindennap ki nem rabolták.

Akkor aztán szaladt a félbehagyott információt folytatni.

Amint principálisa eltávozott, akkor kezdett csak Kálmán papirosaiból felnézni. A legelső tárgy, ami szemét megszúrta, egy papirosba takart valami volt az asztalán. Valami lapos gömbölyű, amilyen a pénz szokott lenni. Ezt bizonyosan Tóth uram tette ide a nagy hálálkodás közben, mint fáradsági díjt a patvarista számára.

Kálmán felbontá, mi az. Egy kétgarasos volt.

Hogy felugrott a helyéből mérgesen!

Hiszen az is nagy bosszúság, ha az embernek egy tallért ajándékoznak, mikor nem hajlandó azt elfogadni, de pláne egy kétgarasost! Egy vastag veres rézpénzt!

Hogy nem ütheti a hátához!

Tréfálni akart a gazdag paraszt, vagy igazán két garasra becsülte Kálmán hivatalos karakterét?

Ez már mégis nagy bosszúság!

Most már hova szaladjon utána?

Hanem hiszen majd visszajön estére! Addig hadd álljon ott a kétgarasos.

Amint efölötti rossz kedvében nagy mérgesen lépdel végig a kis szobában, egyszer csak halk kopogást hall az ajtón.

“Szabad!”

A kopogtatás ismétlődik.

“Szabad már!”

Meg újra kopogtatnak

– Ejnye, ki az már?

Odasiet, feltárja az ajtót. Ki az, aki nem tud bejönni?

Egy alázatos, összetöpörödött öreg emberke áll az ajtóban; egész termetét egy hajdan kék, most már fakó, hétgallérú köpönyeg fedi. Kalapját jó előre levette és a kezében tartja. Kopasz fejének haja szálai hátulról előre húzva takargatják mostohául a deficitet. Arcának soványsága azt látszik hirdetni, hogy íme egy ember, aki mások irgalomkenyerén éldegél. Alázatos modora mindenben megegyez külső megjelenésével. Még a bajusza is oly kurtára van nyírva, s csak az orra előtt van egy kis darabon, mintha az is bocsánatot kérne, hogy bajusznak bátorkodott születni.

Az alázatos kis emberke szerény meghunyászkodással monda:

– Alázatos szegény szolgája az úrnak.

Kálmán okulva a legközelebbi felsülésén, gondoskodott róla, hogy ezentúl minden kopott külsejű látogatóval a legnyájasabban bánjék, s annálfogva még annál is szerényebben viszonza:

– Legalázatosabb szegény szolgája uraságodnak! Mit tetszik parancsolni?

A szerény emberke fél tenyerét ajkáig emelve, suttogá szemérmetesen:

– Lehetne-e szerencsém a tekintetes fiskális úrhoz?

Kálmán pedig mind a két tenyerét mentegető mozdulatra emelve, suttogá még szerényebben;

– Nagyon sajnálom, de most nincsen idehaza.

A szerény látogató erre valódi ínséges szupplikáló[29] hangon[30] könyörge:

– S mikor lehetnék szerencsés itthon találhatni, kérem alázatossággal?

– Bizony nem tudom az idejét megmondani, kérem alázatossággal.

A kis kopott ember azalatt folyvást a kezében tartá a kalapját, s a nyitott ajtó küszöbén állt.

– Egyébiránt mit kíván uraságod a principálisomtól? – kérdé tőle Kálmán, mert már be szerette volna csukni az ajtót.

A szerény emberke alázatosan félregörbítve nyakát, s két tenyerét egymás fölött simogatva, nyögé ki:

– Egy kis pénzecskét, kérem alázatossággal.

No, biz ezt Kálmán hamarább is kitalálhatta volna. Az első rátekintésre kivehette, hogy ez is egyike azoknak a kóbor kéregetőknek, akik mindennap benyitogatnak Korcza úr irodájába, először munkát kérve, s minthogy az nincs, egy kis segítségért esedezve, s akiket Korcza vagy kikerget, vagy kielégít egypár krajcárral, ahogy éppen kedvében találják.

Nosza eszébe jutott az elkárhozott kétgarasos.

Menten sietett az íróasztalához, s aztán nagylelkű pártfogói arccal jött vissza az öreg úrhoz.

– No, hát itt van egy kis pénz, öreg uracskám, – szólt markába nyomva a két garast, mármost az Isten áldja meg békével.

Az öreg úr nagy háladatossággal fogadta az emberbaráti adományt.

– Köszönöm alázatossággal a tekintetes ifjú úr gráciáját. Az Isten adjon érte ezer annyit; magamat kegyes jóakaratába ajánlom. Alázatos szegény szolgája.

Még a becsukott ajtón kívül is hálálkodott. Kálmán utánanézett az ablakon. Az öreg úr még az utcán is levette a kalapját előtte, mikor az ablakban megpillantá.

Kálmán azután leült a hivatalos munkáját folytatni.

Egy óra múlva visszakerült Korcza úr; még a folyosón elkezdett kiabálni a hajdúnak, hogy tudassa a szakácsnéval, hogy ma úri vendég lesz itt ebéden.

– Nem keresett valaki azalatt? – kérdezé azután Kálmántól, amint benyitott.

– Valami kéregető. Elutasítottam. – Felelt Kálmán, fel sem nézve az írásból.

Korcza úr át sem öltözött, mikor hazaérkezett, sőt még a kopott bőrsipkája helyett is a hímzettet nyomta a fejébe.

Kis idő múlva megint hangzott az a gyanús kopogtatás az ajtón, háromszor egymás után, s a sok “szabad! tessék! herein!” biztatásra végre ki is nyílt az ajtó, s nagy alázatosan tolakodott be rajta az iménti kopott öreg úr.

Kálmán bosszúsan csapta le a tollát, s már a nyelve hegyén volt, hogy azt kiáltsa Korcza úrszak: “már megint itt van!” – de Korcza úr átváltozása elég jókor elvágta az útját.

A mindig pökhendi arc, mellyel Korcza a világot fogadta, egyszerre udvariassá változott a belépő láttára, ugrott a székéről, futott az érkező elé, útközben bókokat csapva kurta mazurka lépésben.

– Áh! Alázatos szolgája excellenciádnak!

Excellenciádnak!

Kálmánnak elakadt a lélegzete.

Ő ezt az excellenciás urat éppen most expediálta ki az ajtón egy sustákkal![31]

Az excellenciás úr pedig minden bókot kétszeresen visszaadott; egyszer Korcza úrnak, másszor Kálmánnak hajtva meg magát, finom, de mindig alázatos nyájassággal.

– Frissen, domine frater! – kiálta Korcza úr –, segítsen levetni őexcellenciája köpenyegét.

– Óh kérem alássan, meg nem engedhetem – tiltakozék az excellencia. – S nem engedte, hogy valaki szolgálatot tegyen körülötte. Maga leölté a köpenyét, azt összehajtva letette egy székre, s maradt egy szál kabátban, mely szinte olyan kék volt, mint a köpönyeg, szinte olyan kopott és bársonygallérú, állig begombolva; úgyhogy a gyémánt keresztnek, melyet nyakában viselt, csak a felső hegye látszott ki rajta.

– Méltóztassék ide a pamlagra leülni excellenciádnak! Kálmán fráter; adjon egy zsámolyt őexcellenciája lába alá.

– Óh köszönöm alássan; meg nem engedhetem. Egészen jól van így. Csak hadd folytassa a munkáját a generose domine Kálmán.[32]

Kálmán szeretett volna kiszaladni a szobából; de nem lehetett. Korcza úr inte neki, hogy maradjon; szükség lesz rá.

Mintha tövisekre ültették volna le!

– Vártam már excellenciádra – monda Korcza úr. – Lesz szerencsém ebéden itt tisztelhetni.

– Óh, enyém lesz a szerencse.

– Tóth Máté elhozta a pénzt. Pontos volt. Méltóztassék azt rögtön átvenni.

Tóth Máté! Akkor ez hát Decséry gróf!

Most szerette volna már aztán Kálmán a fejét a falba verni! Hisz ez a kopott öreg úr, akinek ő két garast ajándékozott, az apja annak a főispánnak, akihez őneki majd jurátusnak kell menni. No ez szép első találkozás volt. Égett még a füle hegye is.

S őexcellenciája mindezt nem látszott észrevenni.

Korcza úr előadta az átvett pénzt; a gróf összeszámlálta azt, s azután még negyven darab ezerest tett hozzá, úgy adta vissza az ügyvédnek, ő is egy jószágot vásárolt azon, melynek rögtön le kellett tenni az árát.

Ez volt az a “kis pénz”, amiért az ügyvéd urat kereste.

Kálmán az ökle hegyével kommantgatá[33] a homlokát, s mondogatta magának: “Óh, te poéta! Óh, te bukfejes! Nem volt elég egy nap egy bakot lőnöd, még rá is kellett dupláznod?”

A pénzszámlálás, a nyugták és ellennyugták kicserélése délig elfoglalták az időt; akkor aztán Korcza úr félreinté Kálmánt, s suttogva adá neki az utasításokat, hogy patvaristai kötelességéhez képest minő, hová eldugott palackokat hozzon fel ez alkalommal a pincéből. Maga nyitogassa fel, és szedegesse ki a dugóit.

Kálmán ugyancsak haragudott magára. Kedve lett volna ma nem adni magának ebédet. Alig akart előkerülni a pincéből.

Aztán azt a nagy hirkust[34] még csak jóvá sem lehet tenni semmiképpen!

Mire visszakerült a palackokkal, már akkor a két úr az ebédnél ült: a levest el is költötték. Az ajtón keresztül hallhatá, hogy nagyon kacagnak valamin.

Amint belépett az ajtón, egyszerre elhagyták a kacagást.

Világos, hogy a két garasnak nevettek.

A gróf ugyan egyszerre oly komoly szelídségbe hozta arcvonásait, hogy azokon semmi gúnyt nem fedezhetett fel; hanem Korcza úrnak idő kellett hozzá, ha egyszer az nevetésre kuszálta képe ráncait, míg azokat megint más configuratióba[35] bírja összerendezni.

Az egész ebéd fölött valahányszor Korcza úr rápillantott Kálmánra, minden tekintetéből kiolvashatta a “két garas” fatális esetét.

Alig várta, hogy vége legyen az ebédnek, s aztán osonhasson valamerre.

De pedig nem adatott meg neki az elosonhatás; amint felkeltek az asztaltól, Korcza úr megfogta Kálmánt fejénél fogva, ez volt nála a bevezetési formaság, s odaállítá őexcellenciája elé, e szavakkal mutatva őt be:

– A főispán úr őexcellenciájának leendő jurátusa.

– Van szerencsém – mondá őexcellenciája. Sok jót hallottam uramöcsém felől beszéltetni. Szép készültségű, jó erkölcsű ifjú. Nagyon örülök, hogy a fiamhoz jő jurátusnak. Nekem is volt már szerencsém egyszer találkozni. (No most!) Jó szívéről akkor is meggyőződtem. Hanem azt jegyzem meg uramöcsémnek, hogyha minden koldusnak két garasával fogja osztogatni a pénzt, akkor ön sohasem lesz gazdag ember.

Korcza úr röhögött, mint valami erdei manó: őexcellenciája is mosolygott nagy szelíden. Hanem azért a két garast csak nem adta vissza.

Ebéd után rendesen minden ember más ember, mint ebéd előtt. Ezt a százesztendős naptár is bizonyítja. A terített asztal kiegyenlíti az emberek között a rang-, kor- és pártkülönbségeket.

Ebéd után a patvaristának szabad a principálisa anekdotáin nevetni. Ha jó nevető publikumot szolgáltat magában, még kedves embernek is fogják mondani.

A nyájas, alázatos excellenciás úr is kivetkőzik az eddigi feszes hernyóbáb hüvelyéből, s a feketekávé és pipa mellett átalakul a régiekre visszaszállongó lepkévé.

Diákul beszélnek.

Decséry gróf Tacitus válogatott nyelvén; Korcza úr annál keresetlenebb konyhalatinsággal.

Óh! milyen jól esik mind a kettőnek, hogy kibeszélheti magát az édes anyanyelvén.[36] Azon a nyelven, amelyben nevelkedett; amelyen gondolkozik, amelyen éjjel álmában beszél, amelyen az Úristent megszólítja és viszont megérti; amely a királynak és a nemesembernek a nyelve; amely megkülönbözteti az urat a paraszttól, a férfit az asszonytól; amely a “Corpus Juris[37]” és a privilégiumok nyelve; a holtak és az örökké élők nyelve: a világnyelv, mely előtt minden nemzet meghajol, s a “senki” nyelve, mely senkit meg nem aláz.

Korcza úr csak akkor volt beszédes, akkor volt közlékeny, ha diákul beszélhetett, s Decséry gróf tündökölt, ékesen szóló lett, úr volt, ha latinra fordult a beszéd; magyarul csak alázatosan tudott megszólalni. Ha latinul szól hozzá Kálmán első találkozásukkor, bizonyosan nem kerül a két garasra a sor.

No, de miután ez a tréfa olyan jó hangulatba hozta az urakat, Kálmán is engedelmet kért, hogy szinte latin idiómában előadja azt az előzményt, mely a fatális két garast az asztalára hozta.

Kiderült, hogy ebéd után őneki is sokkal jobb előadása van, mint ebéd előtt.

Őexcellenciája nem győzte tarka zsebkendőjével törülgetni a szemeit, oly pompás derültségben tartá az a tréfás quiproquo, amibe Tóth Máté uram Kálmán félreértése folytán került.

– Ad vocem! – monda a gróf, kiverve pipáját. – Azzal a Tóth Mátéval még énnekem valami végeznivalóm volna.

– Parancsoljon velem excellenciád – monda Korcza úr; ismét nyújtva a dohánydöbözt az illatos véki dohánnyal.[38]

– A neki eladott jószágomon van valami tárgy, amit szeretnék tőle visszanyerni.

Korcza úr futott fidibuszért. Kálmán látta, hogy irónnal a vékony papírszeletre valamit firkant a principális a gróf háta mögött.

– Kálmán fráter! gyújtsa meg őexcellenciája pipáját.

Kálmán a neki nyújtott fidibuszon e szót olvasá: “taceat!” (hallgasson!)

– Mi legyen az a tárgy? – kérdezé Korcza úr.

– Egy kőfeszület.

– Egy kőfeszület? – Korcza úr úgy tett, mintha hasonló tárgynak hírét sem hallotta volna.

– Igen; egy fogadási emlékkereszt, melyet nagyatyám állíttatott oda, midőn a pusztát donatióba kapta. Én bizony egészen megfeledkeztem róla, mert már húsz éve nem voltam azon a pusztán; hanem nőm, a hercegnő, annál jobban emlékezik rá, s most egészen fel van háborodva miatta, hogy a családi szent ereklye a jószággal együtt egy schismaticus paraszt birtokába került; és semmiképpen meg nem akarja engedni, hogy az a kereszt kálvinista kézen maradjon.

Korcza úr nagy füstfellegeket fújt a pipájából, s nézett a maga alkotta ködbe.

– Hja! Ez pedig nehéz dolog! – monda farizeus képpel. – A szerződésben minden ingatlan át van adva; a keresztet pedig sem lábas, sem ingó-bingó jószágnak nem lehet nevezni; az oda van építve.

Kálmán kezdte érteni Korcza urat; az meg akarja menteni Tóth Máté számára annak az ezer forintját. – Dehogy értette! A poéta!

– De talán ideadná azt Tóth Máté uram szép szerével? Hisz ő semmi hasznát sem veszi.

– De igenis veszi hasznát. Azon szent ereklye egyúttal búcsújáróhely; a pusztán levő csapszéknek főfőconsumensei éppen a búcsújárók. A kereszt eltávolítása által Tóth Máté a regálejában fog nagy csorbulást szenvedni.

– Hát tudja mit, fiskális úr: egyezzék ki azzal a becsületes emberrel. Én nem merek a hercegasszony szeme elé kerülni a nélkül a kereszt nélkül. Tudja, hogy e tekintetben milyen szigorú nézetei vannak; s megszoktam már, hogy minden kedvét teljesítsem. Átadok önnek e célra egyezer forintot. Talán ennyivel megelégszik?

– Már nem tudom. Meg fogom kísérteni – monda Korcza úr; otthagyva heverni az asztalon az előkerült ezerest. – Hanem egytől óvom excellenciádat; nehogy személyesen érintkezzék ezzel a paraszttal; mert a paraszt nagyon furfangos! Ha észreveszi, hogy excellenciád micsoda pretium affectionist helyez abban az ereklyében, hogy a kegyelmes asszony azt minden áron vissza akarja szerezni, majd tízszerannyival sem elégszik meg. Óh, azt csak én tudom, milyen furfangos a paraszt!

A gróf tehát ráhagyta Korcza úrra, hogy kerülje körül azt a furfangos parasztot, s ígérte, hogy kedvező siker esetén ő sem lesz háladatlan e nagy szívességeért.

Kálmán most már többet kezdett érteni.

A discursust és negociatiót félbeszakítá azon jelenet, hogy az ajtón benyitott Tóth Máté uram. Most már minden bejelentés és alázatos kocogtatás nélkül. Hja, ő is ebéd után volt már, s olyankor Tóth Máté uram is más ember.

Szemei ragyogtak, s fél bajusza ki volt pödörve, a másik fél csurgóra állt.

– Jelentem alássan, megjöttem.

Őexcellenciája fel is kerekedett mindjárt, s igyekezett mentől távolabbra retirálni Tóth Máté uram elől; nehogy abba a kellemetlen helyzetbe jusson, hogy valami szót kelljen váltani személyesen azzal az emberrel, akinek a jószágát eladta. Háttal ment kifelé a pipázó szobából az irodába, ahová Kálmán kikísérte. Korcza urat nem engedte maga után jőni; csak maradjon, végezzen azzal a furfangos paraszttal! Őexcellenciáját az irodában szépen felöltözteté Kálmán a hétgallérú köpönyegbe; az ócska redőnyös hintó a vén szürke négyessel már ott várt a kapu előtt; őexcellenciája hetvennégy éve dacára könnyedén szökött fel a magas hintóba, s még egyszer biztosítá Kálmánt afelől, hogy alázatos szegény szolgája marad.

Mire Kálmán visszatért az irodába, már akkorra Korcza úr készen is volt az egyezményi irattal, melynek értelmében a kérdéses kőkeresztet Tóth Máté uram Decséry grófnak visszaadja; az pedig saját költségén elhordatja azt onnan.

– Nehéz dolog volt ezt kicsinálni! – monda Korcza úr, vállára veregetve az örömtől tündöklő Tóth Máté uramnak.

– De meg is szolgálom az úrnak – monda a boldoggá tett férfiú –, mihelyt hazamegyek. Küldök az úrnak egy süldő malacot.

S azzal ő is sietett a fakó szekerére felkapni, melyet három szilaj mén vitt hegyen-völgyön odább.

Mikor aztán Korcza úr és patvaristája egyedül maradtak, az ügyvéd így szólt patvaristájához:

– No, domine frater! Vegye elő naplóját, s írja be sub rubro “sportulák, accidentiák”:[39] “a szent kereszt ügyeért Decséry gróftól 1000 forint, Tóth Mátétól 1000 frt”.[40]

Kálmán összeharapta az ajkait; Korcza úr észrevette nemtetszését.

– Hát maga mit tenne ez esetben?

– Én? Visszaadnám az egyiknek is az ezer forintját, a másiknak is az ezer forintját, s kívánnám tőlük a honoráriumot.

– S akkor aztán kapna a paraszttól egy süldő malacot; a gróftól pedig azt a kétgarasost, amit a patvaristája adott neki. Óh, maga poéta!

Biz úgy volt az. Tóth Máté uram megküldé a malacot; de biz az is csak olyan nyársra való malac volt. A gróf pedig oly módon fejezé ki Korcza úr fáradozásáért való háladatosságát, hogy a hercegnő sajátkezű köszönő levelét küldé el neki, sajátkezűleg címezett borítékban; – hanem a két garas nem volt hozzá mellékelve. A levelet pedig el sem olvasta Korcza úr, mert németül volt írva, s valahányszor német levelet kellett neki elolvasni, mindig úgy érezte magát, mintha új, szűk csizmát kellene kijárnia.

A persiettető

Korcza úr a legközelebbi törvényszünet első napján így szólt patvaristájához:

– Domine frater! Én holnap elutazom Bécsbe, a hajdún kívül senkit sem viszek magammal; mához két hétre pontosan visszajövök. Azalatt magára marad a háztartás minden gondja. Itt a két hétre való konyhapénz; csak úgy kell főzetni, mintha itthon volnék. Ha ezalatt jőnek a kliensek, fogadja el őket, hallgassa ki, s vezessen a dolgaikról diáriumot. Hogy pedig a hosszú idő alatt meg ne unja magát, itt a pertár kulcsai, vegye elő sorba a percsomagokat, s olvasgassa azokat végig. Az egyik szekrényben vannak a polgári perek, másikban a bűnvádi perek; a harmadik szekrény kulcsát még nem adom oda, abban vannak a válóperek. Vegye ön sorba a csomagokat, s csináljon belőlük magának kivonatot, olyformán, mintha referálni akarna a törvényszéknél. Amelyik még folyamatban van, ahhoz írja meg saját belátása szerint a következő replikát,[1] duplikát vagy triplikát. S mindezeket nekem, ha majd visszajövök, terjessze elő.

Az ilyen megbízások Korcza úr főfő tréfái közé tartoztak; oda szokta ő adni a pertára kulcsait, mikor maga törvényszünet alatt kéjutazásra rándult, mindig a patvaristájának, mert sokszor megesett, hogy az ellenfél ügyvéde követelte azoknak kiadatását; hanem tíz közül kilenc esetben az történt, hogy a patvarista azt mondta magában erre a nagy megtiszteltetésre, hogy “Dehogy nem! Majd én itt neked beleülök a te dohos aktáidba, s csinálom a kivonatot a nagy bolond processzusokból, s kanyarítok replikákat, amikre az ördög se kért! De alig várom, hogy kihúzd a lábadat az ajtón! Kereshet aztán, aki meg akar találni, a ,Hét Választónál’[2] a biliárd mellett!”

Tíz közül kilenc bizony ezt mondta magában, s ha mondta, bizony meg is tette.

Hanem néha akadt egy olyan tizedik fajta ember is, aki belefeküdt a rábízott periratokba, mint az új fűszeresinas a mandulába és mazsolaszőlőbe, s aki aztán Korcza urat hazatértekor egész halom kivonattal és replikatöredékkel örvendeztette meg. Azokat a munkálatokat ugyan Korcza úr mind egy betűig hallatlan hiábavalóságoknak nyilatkoztatta rendesen; hanem magáért a tényért erősen felmagasztalá az audiatot. “Magából lesz prókátor; látszik, hogy van kedve hozzá!”

Az ilyen ritka species[3] azután mindig kedvence maradt; azt jurátusnak is olyan helyekre ajánlotta be, ahol legtöbb gyakorlata lehetett. S amint ügyvédnek felesküdött, az apróbb pereit ráruházta; úgy vezette bele a magasztos pályába.

Kálmán is ehhez a tizedik fajtához tartozott.

Amint főnöke eltávozott a háztól, bezárkózott annak irodájába, s onnan azután csak enni és aludni jött elő. Egész nap a pöriratokban búvárkodott.

Hanem ezek a pörök őbelőle nem csináltak prókátort.

Érdekelte bennök a lélektani szemlélet, az emberismeret tanulmánya; a magánviszonyok; a históriai bonyolulat; de ezek mind azt taníták neki, hogy őbelőle nem lesz jó ügyvéd.

A költő missziója mindig az igazságot védelmezni; az ügyvéd kötelessége a bűnöst, az igaztalant védelmezni – ha ez a védence; oly melegen, oly eréllyel, oly furfanggal, mint ahogy az védelmezné magát; mert ő a bűnös “alter ego”-ja, s erre esküje, hivatása kötelezi, s ez is becsületes, szent hivatás. Hanem a költői igazságszolgáltatásnak meg kell halni benne.

Aztán minő lélektani tanulmányok ezek az óriási perek.

Testvérek veszekesznek azon a vagyonon, amit jámbor szülők azért kuporgattak össze, hogy gyermekeik boldogok legyenek. Átkot hagytak nekik.

Nagy urak pörlekednek szegény emberek ellen, kik éhezve, nyomorogva költik a pörre utolsó szántóföldecskéik árát.

Szegény árvákat ravasz rokonok kiforgatnak minden vagyonukból.

Világos követelések elnyújtatnak két emberöltő időn keresztül.

A pörbe fogott fillér megnő tallérrá a végén.

Furfangos szerződések kétséges pontjai miatt nagy urakból koldusok lesznek.

Vagy pedig saját hihetetlen bolondságaik miatt lesznek azokká.

Jőnek emberek, akiknek elemük a veszekedés; s nem élhetnek anélkül, hogy minden velük érintkező halandó ügye bíró elé ne kerüljön.

Határvillongások százesztendős folyamának bíró nem bírja végét vetni.

Márkális,[4] urbáriális perekben torlatot képez a hatalmasabb sérelme a gyöngébbek fölött.

És végül “plus valet favor in judice, quam lex in codice”. (Többet ér a bíró kegye, mint a törvény hegye.)

Hát még a bűnvádi perek! Mily iszonyú tanulmány! Mily sötét országa a földalatti világnak! A hamisítások, végrendelet-sikkasztások, másvilágra küldések bonyolult tragédiái, mik a magasabb mívelt körök selyemfüggönyös ablakai mögött játszattak le: alacsony birtokhajhászvágyak rémeseményei.

És aztán az a nyelv, amin a prókátorok maguk beszélnek egymásról – ott a papíron! Mikor már kifogytak egymás klienseinek földig való ócsárlásában, akkor nekiesnek egymásnak kölcsönösen, mint két gladiátor, aki egymást szétmarcangolja bérért. Méregbe mártott tollal szurkálnak egymás májába. Elmondják, ki mi rosszat tud az ellenfél ügyvédéről. Nem maradhat olyan pici kis bűne titokban, amit valaha gyermekkorában elkövetett, hogy szemére ne vetnék. Ha kisdiák korában szilvát lopott: rásütik, hogy tolvaj; ha egy közönyös levelét megkapták, melyben a dátum ki volt igazítva: rámondják, hogy hamisító; ha szüleit sokat keserítette: kiderítik, hogy apagyilkos; ha a mészárszékben a szolgálójának egy hamis húszast adtak vissza: hamispénzverő a neve; ha liberális nézetei vannak, akkor rebellis; ha a kormányhoz szít, akkor hazaáruló; ha templomba jár, akkor farizeus; ha nem jár, akkor ateista; ha kártyázik, akkor “spiller[5]”; ha nem kártyázik, akkor “schnorrer[6]”; ha van felesége, akkor “hahnrei[7]”; ha nincs felesége, akkor nőcsábító; ha van pénze, akkor uzsorás; ha nincs pénze, akkor csirkefogó; ha szép ember, akkor festi magát; ha nem szép, akkor madárijesztő; ha a kéménye kigyulladt, akkor gyújtogató; ha az orra veres, akkor részeges; s jaj annak, amelyiket egyszer valaha valami iskolából kicsaptak! Bizonyos lehet róla, hogy mindenik ellenfele azon fogja kezdeni a replikáját, hogy ámbár köztudomású dolog, miszerint az ellenfél érdemes ügyvédjét az iskolából kicsapták stb. – Néha aztán annyira megy a kölcsönös nyájaskodás, hogy a bíró nem állhatja tovább a dolgot, s veszi a veres plajbászt s “bíróilag” kitörli a gorombáskodásokat; sőt némelykor odáig megy a dolog, hogy egyik félnek “emendát” (nyelvváltságot) kell fizetni; de legtöbbször kölcsönbe esik.

Kálmán mindent megkísértett, amit főnöke rábízott. Csinálta a kivonatokat a hosszú perekből; de azért mégis azon vette észre magát, hogy mikor este, a hosszú napi munka után lefekszik, nem bír aludni; valami nyugtalan vágy, valami határozatlan érzet felkölti: nincs kielégítve, nincs kifáradva; gyönyörei követelnek; s újra papírt, tollat vesz kezébe, és amikből nappal kivonatokat írt, a csodaperekből, éjjel regény- és drámatöredékeket teremt.

Mert ez gyönyör!

Sokszor kérdezik a költőtől: hogy tudsz dolgozni olyan sokat?

“Hiszen nem dolgozom: – élvezek!”

Miért dolgozol éjjel-nappal?

“Hiszen ha nem teszem ezt, meghalok!”

Csak egy hiányzott neki még. Az ideál.

Kálmán nem tudta még, hogy mi az az asszony?!

Van egy betegség, amiben a szenvedő semmi tárgynak sem látja a színét. Minden fehér és fekete előtte.

Azt hiszem, Ádám apánk lehetett az első ebben a nyavalyában, mielőtt Éva alkotva volt.

Az ember csak akkor tudja meg, hogy milyen színe van a világnak. A nő a szivárvány napja. Azért nem lehet a nő költő. A napból nem látják a szivárványt.

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Egy délelőtt hatalmas kopogtatásra riadt fel Kálmán szétterített aktái közül az irodában, s midőn sietett a szokásos “szabad” jelszót elkiáltani, azzal egyidejűleg, egy kategorikus csizmaorr-rúgás az ajtón, kényszeríté az utóbbit gyors felnyílásra, s az iratai közül felmerülő ifjú előtt ott állt egy martiális[8] alak; zöld huszárdolmányban, karmazsin nadrágban, kardosan, kifent bajuszosan és mérgesen.

Mi már ismerjük ezt az alakot. Ez Sátory őrnagy, Csollán Berti sógora – hanem Kálmán még csak ezután fogja megismerni.

A hatalmas férfiú zengő sarkantyús dobbanásokkal járult a fiatalember elé, s mikor odáig ért, hátravetve lószőr kravátlijában nyakát s kardja hegyével megdobbantva a tintapettyes földet, mennydörgé:

– Itthon van-e a fiskális?

Kálmán hivatalos készséggel s amellett egész udvarias mérséklettel viszonza, hogy: “Biz az nincs itthon.”

– Hát hol csavarog ilyenkor? – mennydörgé a kardos úr. – Mikor megírtam neki, hogy ma jövök. Mért nem tartja itthon az orrát? Mit hagyja nekem idehaza maga helyett az íródeákját? Ezt a mamlaszt.

Kálmán erélyesen remonstrálni készült e kifejezés ellen.

– Jól van, jól, öcsém! Kiabálhatsz nekem! – némítá el a nagy vitéz. – Olyan süket vagyok én, mint a föld! Akárcsak a kalamárisod lyukára tennéd a szájadat, s abba kiabálnál bele. Beszélhetsz énmiattam, amit akarsz. Akár az apám lelkét szidod, akár válogatott hízelkedésekkel traktálsz, az énnekem mindegy. Én nem hallom. Hanem amit én mondok neked, azt te meghallod. No, hát azt mondom neked, hogy a te principálisod egy gézengúz pernyújtó gazember. Te pedig annak a bimbója vagy, s éppen olyan akasztófa virága lesz belőled, mint amilyen a principálisod.

Kálmán kővé volt meredve erre a csodálatos megtiszteltetésre, s nem tudta, hogy mit feleljen rá.

A süket úr pedig folytatá nagy hangon:

– Beszélj! Beszélj! Tátogathatod énmiattam a szádat, akárcsak a csizmám talpának beszélnél. Már most én itt leülök a kanapéra, s megvárom, míg a principálisod hazajön. Azt pedig kifordítom akkor a bőréből.

Azzal a kegyetlen úr szétcsapott a pamlagra kiterített pörös okmányok között, s miután rohammal elfoglalt egy pozíciót, abban megerősítette magát, s bal lábát a jobb térdére, arra meg a kardját vetve, várta az ellenséget, aki őtet e pivotbul[9] ki fogja mozdítani.

Kálmán most érzé még csak magát megakadva. Mit csináljon egy ilyen hatalmas emberrel szemben; akinek az az előnye van, hogy huszonnégy fontos gorombaságokkal[10] lövöldöz, míg saját füleit négyhüvelykes vaspáncéllal vértezte fel minden ellenséges löveg ellen.

S még azzal biztat, hogy meg fogja várni, míg a principális hazajön: az pedig Bécsben van, s csak egy hét múlva jön haza.

Kálmán arra a bölcs expediensre jött rá, hogy a süket úrral a maga rendes útján, tudniillik írásban fog correspondálni.

E szándéka kiviteléhez leült íróasztala mellé, s elkezdett egy válaszfeliratot szerkeszteni a betörő jövevényhez, melyben előadta neki mind a tényállást, mind az abból következő corollariumokat;[11] végezendő levén azt egy erélyes tiltakozással minden hasonlatos törvénysértések ellenében.

De nem készülhetett el vele.

Mert alig járt a közepe táján, midőn új ajtónyitást hall, s erre felugrik a pamlagon ülő mérges úr, s elordítja magát.

– Ahán! Itt jön a kópé valahára! Szervusz fiskus![12]

Kálmán kíváncsian tekinte hátra, vajon ki lesz az a szerencsétlen, akit a harcias látogató Korcza úr helyett elfogott. S nagyot bámult, mikor meglátta, hogy az bizony Korcza úr maga. – Ő érkezett meg hamarább a kitűzött időnél, egész úti készületestül.

Hanem Korcza úr ismerte már a vendégét.

Csúnya intrikus képet csinált, mikor végignézett rajta, s aztán elkezdte köpönyegét, esernyőjét lerakni egy szegletbe.

A vitéz úr azonban ráment egyenesen, s kravátlimásliját helyreigazítva s mereven hátrafelé egyenesedve, mutatá be magát.

– Én vagyok Sátory főstrázsamester, uram!

Kálmán megtudta hát, hogy ki ez az úr.

Most következett, hogy azt is megtudja, hogy hát Korcza úr kicsoda.[13]

A kis vézna fiskális e szóra egész szorosan odaférkőzve a haragos úrhoz, fölemelkedék lábujjhegyein hozzá, úgy, hogy a fülét a szájához tarthatá, s azt mondá neki:

“Hán?

A vitéz úr hátrahajtotta a derekát s elbámult.

– Azt mondom, hogy én vagyok Sátory főstrázsamester! Major[14] a huszároknál.

Korcza úr most már egész hozzákészülést engedve magának, hajtá hangtölcsérül alkalmazott tenyerét a bal füléhez s bal szemét összehunyorítva s a szája bal szegletét csúnyául felhúzva, kérdezé:

“Micsoda?”

Az őrnagy elszörnyedt e természetkívüli tüneményen. Hogy még egy második ember is lehessen a világon rajta kívül, aki nem hall semmit.

Odatartá aztán a száját a fiskális füléhez, s két tenyerét kétoldalt tartva, hogy a hang másfelé ne illanhasson, ordítá bele a fülébe, ahogy csak a torkán kifért:

– Sátory major vagyok! Ördög bújjék a süket füledbe.

Korcza úrnak még csak a szempillája sem mozdult.

A vállát vonogatta, s a szétterjesztett tenyereivel mutogatá, hogy az neki még mind kevés.

A vitéz úr kétségbeesve tekingete széjjel. Micsoda fegyver nemével ölje meg mármost ezt az embert?

Megtalálta!

Egy nagy darab kréta hevert az asztalon. Azt felkapta, az ajtóhoz sietett vele, mely barna színűre levén festve, hatalmas nagy betűkkel ezt a kérdést írta fel rá.[15]

– Süket az úr?

Korcza úr aztán kivette a kezéből a krétát, s ugyanazon fegyver nemével ezt lőtte vissza:

– Kissé nagyot hallok.

Az őrnagy kivette a krétát a fiskális kezéből, s írta a kollokvium folytatását az ajtóra.

– Pervesztő úr! Mit csinál Csollánné pere?

Korcza úr előkeresett egy másik darab krétát a fiókból, hogy ne kéregessék el minduntalan ugyanazt a darabot egymástól. Írta aztán a választ.

– Azt, amit májor úr: nyugszik.

Kérdezett ismét a major.

– Mért nyújtjátok ezt a pert olyan nagyon?

Felelt rá Korcza:

– Mert nyúlik.

Az őrnagy mérgesen firkantott az ajtóra:

– Az alperesi ügyvéd éppen olyan gazember, mint te vagy.

Korcza úr replikázott:

– Magadra mondd, goromba.

Az őrnagy krétagorombasága így folytatódott.

– Egy kézre játszotok mind a ketten.

Korcza úr moderálta magát.

– De nem az úr kezére.

Az őrnagy krétája így fogott.

– Tolvajok, rablók; mikor akarjátok a pert elvégezni?

Még rettenetesebb volt rá a válasz.

– Majd ha az úr meghalt.

És mindez teljes hallgatás mellett mondatott így egymás után krétanyelven. A kérdések és feleletek lassankint megtöltötték az egész ajtót hosszában, úgyhogy az utolsó párbeszédnél már a vitatkozó félnek le kellett térdelni a padlóra, hogy az ajtó aljára írhassa a folytatását a hallatlan csúnya nagy gorombaságoknak. Kálmán, ki a néma veszekedésnek szótlan tanúja volt, minden percben azt várta, hogy amint az egyik ott térdel, s írja a sort az ajtó aljára, a másik egyszer csak felkapja a nádpálcát onnan a szegletből, s olyan sort ver az egyiknek legmagasabban álló részére, ami ilyen helyzetben éppen nem a feje, hogy azt süketen is meghallja. Az őrnagy guggolt éppen az emléktábla előtt, írván:

– Gyilkosok! Méregkeverők! Meg akartok ölni?

Korcza úr nem maradt adós.

– Aki fél a megöletéstől, akassza fel magát.

Az őrnagy dühösen hasalt neki még egyszer a táblának.

– Én titeket összeaprítalak kuty – (de már ez nem fért oda).

Minthogy pedig több sor nem fért már az ajtóra, Korcza úr fogta a krétát s keresztülírta az előbbeni sort a maga palimpsestjével:[16]

– Eb fél az úr rozsdás fringiájától.

Az őrnagy kitalálta a módját a diskurzus folytatásának. Meglelte a nyúllábat az asztalon, letörülte vele az ajtó felső részéről a már elmondottakat, s olyan magasan kezdé, hogy nagyon is magasan.

– Én föladlak benneteket a császárnak!

Korcza úr sem volt rest.

– Nem félek én a császártól sem.

De már erre a mondásra megszűnt a némasága a vitéz huszárnak. Földhöz csapta a krétát, s ráütött tenyerével kardjára.

– Micsoda! – ordíta rettentő sebzett oroszlán hangján. – A császárról merte ezt írni! A császárról! Megyek! Sietek! Megyek a generálishoz, megyek a vicispánhoz! Hozom a profuszt![17] Le ne törölje addig onnan az úr azt a blasphemiát. Le ne merje törülni, míg újra visszajövök. Aztán ott maradjon! Aztán el ne tagadja, hogy az úr írta! Egyszeribe itt leszek a patrollal![18] De el ne szökjék addig. Jövök a patrollal mindjárt.

S azzal nagy csörömpölve kivágta az ajtót s vágtatott kifelé, folyvást fenyegetőzve generálissal, auditorral, profusszal, patrollal, Kriegsgerichttel,[19]  míg csak ki nem ért az utcára; hanem aztán amint az utcán végigment, csak mégis meggondolta a dolgot, hogy hát hiszen tulajdonképpen miért is félne valaki a császártól, hiszen nem ijesztget az senkit; meg aztán, hogy akkorra, mire komolyan menne a dolog, régen letörülnék arról az ajtóról azt az írást; azért hát csak nem ment se generálishoz, se vicispánhoz; hanem hazacsörtetett szépen a vendégfogadóba, ott előhívatta hű trombitását, Csuka Ferit: “gyere fiam, tedd a trombitádat a fülemre, s fújd el nekem rajta azt a nótát, hogy ne szomorkodj, légy víg; nem lesz az mindég így[20]!”

Azzal aztán végigfeküdt a pamlagon, s hagyta a fülébe trombitáltatni ezt az egyedül vigasztaló hangot.

Korcza úr pedig diadalmas kézdörzsöléssel járta a pulykatáncot[21] a megtartott csatatéren.

– Lássa, domine frater – monda Kálmánnak –, az ilyent is meg kell szokni a prókátorembernek.

Kálmán csodálkozva rázta fejét.

– Nem értem ezt az egész dolgot.

– Hja, biz ez furfangos eset. Egyike azoknak a furcsa bonyodalmaknak, amikben mindenik félnek igaza van.

– Tehát az őrnagynak igaza van?

– Tökéletes igaza van.

– És nekünk?

– Nekünk is igazunk van.

– Az lehetetlen.

– Majd megmagyarázom ezt önnek egyszer, s akkor meg fogja érteni. De most még nem látom idejét. Sietek vissza. Gyorsparasztokkal jöttem, s azok csak éppen lovat váltanak; sietek vissza a “Fehér Farkas[22]”-hoz. Látom, hogy ön szorgalmasan tanulmányozgatja a percsomagokat. No, majd ha hazajövök, megnézem, hogy mit dolgozott. Most csak azért szaladtam haza, hogy önnek kiadjak egy pert abból a szekrényből, amit zár alatt hagytam: mert kitelik ettől a hóbortos embertől, hogy az ellenfél ügyvédét is megrohanja e perért, s az engem kompromittálna, ha a pert bírói parancs adatná elő velem. Itt van, átadom önnek, ha érte jönnek, térítvény mellett szolgáltassa ki. Ez a Csollán–Sátory-féle válóper.[23] Tudja ön, válópereket zárva szoktunk tartani. Azokban olyan családi titkok foglaltatnak, miket a hallgatás pecsétje őriz. Ilyeneket egy ügyvéd sem ád gyakornokai kezébe. Én oda merem azt önnek adni: ön komoly ember. Ha akarja, elolvashatja, ha nem olvassa el, még jobban teszi. De ha hozzáfog ön az olvasásához, akkor azt a tanácsot adom: ne olvassa azzal a kíváncsisággal, amivel egy fiatal ember egy szép asszony dolgait megtudni hevül, hanem a jogtudós hidegvérével, ki egy kétséges ügyben az igazságot fürkészi; s ha kedve talál önnek támadni, hogy véleményt mondjon benne: nem bánom, kísértse meg akár az alpörös, akár a felpörös védelmi állását elfoglalni. Írjon benne tetszés szerint védbeszédet. De akkor ismét azt tanácsolom: ne a lobbanékony ifjú fantáziájától engedje magát elragadtatni; hanem vezesse tollát az óvatos ügyvéd paragrafusismerete. Itt szabad rabulistának is lenni. Majd meglátom, a két ügyvéd intenciójából rájön-e a dolog velejére.

– Nem fogok belenézni – monda Kálmán.

– No ezt legjobban teszi. Ámbátor Tamás vagyok benne

Korcza úr nem is időzött tovább. Sietnie kellett vissza Bécsbe, hol nagy perek megújítása, s bonyolult kancelláriai ügyek kívánták jelenlétét. A bérkocsi ott várta már az ajtó előtt, mely Budára átvigye a Fehér Farkashoz.

Kálmán ismét egyedül maradt a háznál.

De a szép asszony perével csak nem mert egy szobában megmaradni. Azt bezárta az irodába, s maga elvonult kis kerti szobájába, ott elővette félbenmaradt költeményeit: jertek múzsák, jertek ti szűz szellemek, oltalmazzatok meg!

Másnap korán reggel bezárkózott az irodába Kálmán azzal a feltett szándékkal, hogy ma sokat fog dolgozni. Az iroda egyik ajtaja a folyosóra nyílt, a másik a többi lakosztályhoz vezetett, melyeken át egész a konyháig fenn volt tartva a szabad közlekedés, azon célból, hogy mikor Jutka asszonynak valami jelentenivalója van, azt megtehesse.

Jutka asszony volt a szakácsné.

Jutka asszony nem tudott sem írni, sem olvasni; sem a számok összeadásához nem értett.

Minden reggel kapott Jutka asszony konyhapénzre két húszast, ha a principális úr és a hajdú is otthon voltak; ha pedig maga volt a patvarista, akkor kapott egy húszast. Boldog világ volt az. Korcza úr abban a hitben élt, hogy Jutka asszony ebből az egy húszasból nemcsak elegendő húst, tojást és zöldséget vásárol be, hanem félre is dug belőle. Ennek ellenőrzése végett Jutka asszonynak minden reggel, mikor a piacról hazaérkezett, a patvarista előtt élőszóval el kellett számolni, mit vett és minő áron, abból az egy és illetőleg két húszasból; mennyit hozott belőle haza. Azt nem cselekedte soha, hogy visszahozzon belőle, – és hogy meg ne károsodjék, gondja volt rá minden fogyasztási cikknek egypár krajcárral feljebb tenni a tarifáját; úgyhogy mikor a patvarista összeszámította a sorozatot, rendesen az jött ki belőle, hogy Jutka asszony az egy húszasból, mely áll 50 váltókrajcárból, képes volt 55 váltókrajcárt kiadni. Ezen aztán mind a ketten elcsodálkoztak egy kicsit – s azután csak megnyugodtak benne.

Mikor tehát Kálmán a benyíló ajtó felől nagy papucscsattogást hall közeledni, már tudja, hogy most Jutka asszonytól kap hivatalos vizitet.

Ezúttal azonban Jutka asszony nem lép be az ajtón, csak a fejét dugja be, meg az egyik kezét, azzal integet nagy titkosan, hogy jöjjön csak hamar.

– Mi baj, mi kell?

– Csak jöjjön hamar – suttog Jutka asszony. – Egy szép asszonyság van itten.

– Hol?

– Hát hol? Itt a vizitszobában.

– Hogy jött oda?

– Én eresztettem be.

– De hát minek eresztette be?

– Hát hiszen ismerem; sokat jár ide. Gazdag kliens!

– Miért nem mondta neki, hogy nincs itthon Korcza úr?

– Mondtam neki. Hogy csak az ifjú úr van itthon. Arra azt mondta, hogy az mindegy. Beszélni akar valami dologban sürgetősen.

– Ejnye! – évelődék Kálmán –, hogy mármost félbe kell hagynia a dolgot. – Mindjárt megyek.

Egy kicsit körülnézte magát a tükörben (valljuk meg, a fiatal ember egy kicsit hiú), aztán ment a díszterembe, az asszonysággal értekezni.

Mekkorát dobbant a szíve, amint a hívatlan látogatót megpillantá.

Katinka volt. A szép asszony, azokkal az igéző szemekkel.

Annak a rejtélyes pörnek a védencnője, amire még eddig igazán rá sem mert nézni: sem a pörre, sem a védencnőre.

– Ah! ön a fiskális patvaristája? – szólt a delnő, kacagó hangon, amint Kálmánt meglátta. – Ejh, nem is mondta az öreg úr, hogy ön itt van. Nem szép öntől, hogy nem látogatott meg azóta.

Kálmán vörös lett, mint a rák, a nagyon kegyes megemlékezés miatt.

– Nálam minden héten van táncestély, s ott a fiatal táncosokat mindig szívesen látjuk.

Ez egy kicsit lehűtötte. Mint táncost! Hiszen csak hivatalos funkciókról van szó. Valami olyat mondott rá, hogy ha megengedtetik, hát majd él szabadságával.

– Önt most is dolgában háborítottam? Megbocsásson. – Valamit meg akartam tudni a peremből.

Azzal a hölgy odaült az asztal mellé egy karszékre, s lekönyökölt, és maga elé bámult.

Kálmán most volt még csak kegyetlenül megakadva. Talán még másféle pere is van őnagyságának.

– Miféle perét méltóztatott érteni nagyságod?

A hölgy erre a kérdésre vidáman felveté fejét.

– Hála Istennek, csak egyféle perem van a világon. A válóperem.

No ez szép kelepce.

Kálmán elhatározta magát, hogy valami kegyes csalásban fog keresni kibújó ajtót.

– Én úgy tudom – szólt szemeit lesütve –, hogy ez a főnökömnél el szokott zárva lenni.

A hölgy egymásba csapta a két keze tíz ujját, s elkezdett dévajul kacagni.

– Hahaha! milyen rosszul tud ön füllenteni! Hisz az ellenfelem ügyvédétől tudom, hogy a pert Korcza úr kinn hagyta a gyakornokánál, attól elvétetheti. De ugyan mondja meg, miért akart ön most nekem hazudni.

Kálmán erre nagyobb zavarba jött. Ezek a kacagó szemek megverték, mint egy gyermeket vesszővel.

– Igaz – vallá meg –, a per kezemben van; de főnököm azt bizonyos utasítások között bízta rám, s ez utasítások között nincsen az, hogy nagysádnak megmutassam e pert.

– Hogyan? Ön maga olvashatja, ami engem érdekel, én pedig nem?

– Én bele sem pillantottam abba.

– Azt nekem hiába mondja, mert nem hiszen. No, ne is esküdjék rá, mert nem hiszem. Ön olvasta, tudja már, mi van benne. És én is meg akarom tudni!

– Becsületemre mondom, nem olvastam belőle semmit.

– Annál jobb, akkor együtt fogjuk azt olvasni. No, én akarom! – A hölgy dacosan dobbantott lábával. – Az én lelkemre megy ez a játék. Akarom tudni, hogyan játsszák!

Olyan jól illett neki a parancsolás.

– Menjen no, hozza ide azt a pert!

Kálmán úgy érezte, hogy az a bűvalak szédítve lódítja őt maga körül; ámolyogva ment parancsára a végzetes perért.

Katinka nyugtalan mohósággal kapta azt el tőle, s sietve oldá fel a percsomagot őrző hurkokat; kitárva az asztalon a mindenféle alakú irományt, s asszonyi szokás szerint hátulján kezdve az olvasást.

Azaz, hogy az olvasásból nem lett semmi.

Durcásan csapta össze az egész paksamétát.

– Hisz ez diákul van.

Kálmán megnyertnek vélte a játszmát.

– Hát persze diákul van.

– De hát én ebből most hogy értek meg valamit?

– Azt én nem tudom.

A hölgy bosszúsan csettentett nyelvével.

– Ön nem is tud semmit.

Azután megkísérté, hogy hátha megtudna belőle mégis valamit, tán egyes szavakat? Nem ment semmire.

Akkor összetette a kezeit s olyan bánatos hangon könyörgött Kálmánnak.

– De lássa ön, legyen olyan jó, fordítsa le nekem, olvassa el magyarul csak a vád- és védiratot. Hiszen nekem fog az fájni, nem önnek.

– Én nem merem magamra vállalni a felelősséget érte.

A hölgy suttogva monda neki, s megfogta kezét:

– Én nem fogom soha senkinek megmondani azt, hogy ön nekem felolvasott belőle.

Kálmán úgy érzé, hogy ez a hölgy képes lesz őt rábeszélni, hogy most menjenek el valahova valakit megölni, azt titokban elásni, sohasem fogja őt elárulni. Most mindjárt bűntársa lesz.

Van benne valami csábító: egy szép hölgy bűntársa lenni.

Kálmánnak valami ravaszság jutott eszébe. Hiszen okos embernek arra való e tudománya, hogy amíg latinból magyarra valamit lefordít, azalatt ne csak ruhát, de kezet, lábat is mást adjon a történetnek. Hiszen teheti ő azt, hogy megkímélje a szép delnőt az arcpirulástól.

Előkereste tehát legelőször is a felperesi vádlevelet, s elkezdett annak tartalmán keresztülbukdácsolni. Igazán bukdácsolt. A sok botrányos kifejezés közül alig tudott száraz lábbal kimenekülni.

A delnő figyelve hallgatá az ellene felhozott vádakat, fél lábát az asztal zsámolyára nyugtatá s két kezét fölemelt térde körül kulcsolá. Egyszer csak felpattant.

– Ah, ön engem csal! Ön nem azt olvassa magyarul, ami diákul ott van. Azzal odalépett Kálmán mögé s vállán keresztülhajolva, kísérte finom rózsás ujjával az olvasott sort: Mit tesz ez a szó? Hát ez a másik mit tesz? Hát itt egy név van; amit ön el sem mondott. Mi van ezzel összeköttetésben?

Utoljára Kálmán megbosszankodott; azt mondta, hogy: tessék hát leülni a karszékbe, majd elolvas mindent úgy, ahogy írva van.

Pedig azután kegyetlen dolgok voltak írva. Kálmán érzé, hogy arca ég, midőn azokat olvassa: a vádlott előtt, az angyalarcú szép hölgy[24] előtt.

Hát a szép hölgy mit csinált, mikor a vádat végighallgatta? Nagyot ásított. Ásított, mint egy szép tigris, liliomfehér két fogsorát mutatva.

Kálmán csodálkozva és remegve tekinte a szép ásító nőre, ki unja magát, mikor azt hallja, hogy mily szörnyen rágalmazzák.

Neki keblét szoríták össze a titkok, miket a vádirat feltárt előtte, s megtudta azokból, hogy a bűbájos nő férjét odahagyta a menyegző éjszakáján; s ki volt mondva a gyanú, hogy a hűtlen megszökés oka báró Bálvándy volt.

Kálmánnak a szíve arcába kergette a vért e név hallatára, s a hölgy – hangosan ásított.

A felolvasó letette maga elé a vádiratot, s kérdőleg nézett a hölgyre. Tán véleményét várta.

– Unalmas és ostoba beszédek – kiálta az fel, hirtelen felvillanyozva. – Olvassa ön fel, mit felelt mindezekre Korcza úr. Hogy védelmezett?

Óh, Korcza úr replikája remeke volt az ügyvédi művészetnek; szándékosan mondtam művészetet, nem tudományt; mert törvénytudós lehet sok ember, de aki e tudományt plasztikai alakításra tudja használni, aki azzal festeni tud, aki abból architectonicai remeket tud építeni, az már művész; s aki éppen hegedülni is tud rajta, az már virtuóz!

Száraz volt az a replika és unalmas az elaltatásig; de amellett oly furfangos, oly bonyodalmas, hogy mire annak az elejétől a végeig ért az olvasó, nem tudta, merre van dél, merre észak. Elővette az elkövetett formahibákat, mik okot adnak a per leszállítására, megtette a kifogásokat, az ellenfél tanúi ellen; belekötött azoknak erkölcsi múltjába, a vádlóhoz való viszonyába, érdekeltségébe, nem józan állapotjába. Kívánt ellentanúkat előidéztetni, kiknek tartózkodási helyét kitudni ötvenkét vármegyének[25] dolgot ád; szembeállította az egymást megcáfoló nyilatkozatokat; bebizonyította, hogy ami reggel volt, az este volt, s ami nappal volt, az éjjel volt. Kiderítette a lehetetlenségeket, a világos alibit, excipiált[26] a testimonium contra pudicitiam[27] ellen; megragadt makacsul egy teljesen sötétségben maradott egy órai időközt, melyről semmi tanúbizonyság nem szólt, s abban megfészkelve magát, onnan szétrombolá az ostromló fél minden ütegeit; elővette az összes környezetet, mely bele volt keveredve e pörbe, azt oly kegyetlenül megfésülte, hogy egy jó szál hajat nem hagyott rajtuk. Végre meghurcolta az olvasót a Corpus Juris minden valamiképpen idevonatkozó paragrafusain keresztül úgy, hogy az teljesen meg lehetett nyugodva afelől, hogy ezeken kívül a Tripartitumban nem maradt semmi.

Hanem…

Két dolgot szorgalmasan kikerült a replika: a nő jellemének a védelmét, s a férj jellemének a vádolását.

Pedig négy egész sűrűen teleírt ívre terjedt Korcza úr védirata.

A hosszú felolvasásnak az a hatása lett a szép védencnőre, hogy türelmetlenül fölkelt ülhelyéből, s elkezdett alá s fel járkálni a szobában, kezeit összetéve háta mögött.

– Nincs több hozzá? – kérdezé aztán, mikor Kálmán elvégezte a felolvasást.

– Eddig van.

Katinka odalépett az ifjú elé, s kezét azon szék támlájára nyugtatva, amelyen Kálmán ült, szemébe mélyeszté mély tűzű szemeit.

– Mit szól ön ehhez a védirathoz?

Kálmán zavarodottan felelt:

– Főnököm műve.

– De azért szabad önnek véleményt mondani felőle. Mondja meg, hogy tetszik önnek! Titokban fogom tartani, amit mond.

Kálmán úgy találta, hogy a tortúrázó szép szemek szent inkvizíciója előtt vallani kell bűnös fejének. Ki kell mondania a haeresisben találtatást.

– Megvallom, hogy én nélkülözök benne valamit.

– Mit?

– Ami életet ád embernek és betűnek, a melegséget.

– Ugyebár?

A hölgy szemei úgy ragyogtak e kérdésnél, hogy a szegény élő parázson pirított lélek még többet is vallott tőle.

– Aki szeretni és gyűlölni tud, az másként írna e tárgyról.

A delnő kitalálta, hogy van valaki, aki másként tudna írni erről a tárgyról. Gyöngéden érinté Kálmán vállát ujjai hegyével, és suttogva mondá:

– Írjon ön egy másik védiratot nekem. Olyant, aminőt ön gondol; hogy élet van benne és meleg. Senki sem tudja meg kívülem soha.

– Óh! semmi okom sincs a titkolózásra – mondá Kálmán. – Főnököm azon bizalommal van irántam, hogy a legbonyodalmasabb ügyekben kísérleteket tesz velem, minő védiratot tudnék szerkeszteni; ezen perben is rámhagyta, hogy írjam meg az adatokból akár a vád-, akár a védiratot.

– S ön nem választotta a vádiratot?

– Még nem olvastam a pert.

– Oly közönyös volt iránta?

– Csak tegnap kaptam rendelkezésemre.

– S tegnap óta nem volt rá ideje?

– Nagysád kegyetlen vallató bíró. Kényszerít kivallanom, hogy rettegtem azt elolvasni.

– Mitől rettegett?

– Rettegtem attól a gondolattól, hogy mocskot lássak szóratni egy olyan alakra, kit előttem csak fény vett eddig körül.

– És most, miután ezen átesett?

– Meg fogom írni a védiratot.

– És megmutatja azt nekem?

– Elébb közölni fogom főnökömmel.

– Köszönöm – szólt a szép hölgy, shawlját[28] szorosabban húzva karcsú termete körül, s aztán levetett fél kesztyűjét vonta fel piciny finom kezére, mint ki indulni készül. – Majd meglátom, milyen ügyvédem fog ön lenni! Aztán ha valami felvilágosításra szüksége lesz: keressen föl.

A szép hölgy távozott. Kálmán a főajtón bocsátá ki, s az utcaajtóig kísérte. Jutka asszony a konyhaajtóból leskelődött utána.

– Hejh! – nyelveskedék –, ugyancsak sokáig elinformációzott a téns úr odabenn azzal a szép asszonysággal!

Kálmán sértett érzékenységgel tekinte végig a nyelves cseléden.

– Jobb lesz, ha a konyhapénzről számolunk.

Erre aztán Jutka asszonynak is elment a nyelvelési kedve. Azt hitte már, hogy afölötti örömében már eszébe sem jut az úrfinak megkérdezni, hogy mi az ára a sóskának.

Kálmánnak minden gondolatját lefoglalta ez a jelenet.

Megálmodta már az asszonyt; de még nem ébredt föl rá, hogy mi az.

Úgy akarta képzeletből kitalálni ezt az isteni rejtélyt. Mintha lehetne az! Látni kell azt és érezni és idvezülni és szenvedni érte.

Foglalt magának egy magas álláspontot, amely ifjú kedélyeknek, mikről az ábrándok szűz hamva még nincs letörülve, oly kedvenc régiója: a magasztos, lovagias, angyali felfogást.

Ezt a nőt, ki oly szép, oly kedélyes, oly gyermeteg: méltatlanul rágalmazzák; vádlói undok, ördögi méregkeverők; a bűnök, miket szemére vetnek, csalóka látszat káprázatai; amit véteknek mondanak, az csak szeszély; a botrányok: jogos önvédelme egy üldözöttnek.

Kálmán kifőzte, mint védené ő e hölgyet, ha ügyvéde volna. Fel volt szólítva rá, két oldalról is, hogy tegye azt. Hiszen csak jogászi tanulmány volt.

Elővette azt a pert, végigolvasá nagy figyelemmel. Mikor elkezdte olvasni, akkor reszketett és fázott, mikor végigment rajta, izzadt és égett. Valóságos forróláz volt rá nézve ez a per.

Azután hozzáfogott a védirat készítéséhez. Mikor belekezdett, reszketett és félt, mikor elvégezte, lángolt és kihívta harcra az egész világot.

Ha színbíráló kezébe adták volna védiratát, s azt mondták volna a kritikusnak, hogy ez monológ egy nagyobbszerű drámából, azt mondta volna rá, hogy remekmű! Lehetetlen, hogy ha ezt meleg hangon, érző kedéllyel, hevülő arccal egy művész előadandja, az egész közönség együtt ne hevüljön, ne sírjon vele, s végül tapsaiban ne fejezze ki rokonszenvét; s ha mégis akad oly intrikus színész, ki mint színpadi bíró a vádlottat ennek dacára is el meri ítélni: bizonyos lehet felőle, hogy a házigazdája rögtön felmondja neki a szállást.

Élénk képzelemmel volt abban rajzolva egy hölgynek szívvilága, ki tele ifjúkori ábrándokkal, gyöngéd érzelmekkel, oktalan szülői intézkedés folytán egy olyan jellemhez köttetik, mely mindennek ellentéte, ami szeretetreméltó. A nő helyzete ékes dialektikával volt feltüntetve, midőn mindenütt szennyet talál, ahol fényt keres; durva bántalmat szerelem helyett, ott, hol maga a szerelem is a legdurvább bántalom. Ellentétbe állítva egy belső világ a környező külvilággal. A nő tapasztalatlansága, elhagyottsága, a hozzá legközelebb állók ravaszságával, szándékos gonoszságával. Minden hibának, botlásnak kútfeje egyedül a férj. Kiszámított, előre készített cselszövény maga a nő megszökése a háztól. A férjet terheli a szándékosság gyanúja: több mint gyanú, a következményekből eredő tapasztalat. Ő maga is örülni látszik annak, hogy neje megszökött tőle. Az indok minderre teljesen világos. És a nő gazdag hozománya. Ekörül fordul meg az egész ördögi cselszövény. A férj az ördög, a nő az angyal.

Kálmán egészen meg volt elégedve védiratával. Alig várhatta Korcza úr hazajövetelét. Nem ment ő azalatt Katinkához értesítéseket hozni magának. Mit kérdezősködött volna tőle? Jobban látott ő ily magasból mindent, mint az saját maga.

(Pedig, barátom, az asszony egyedül az, ami nem alkalmas madártávlati panorámának!)

Korcza úr végre hazaérkezett. Elmondatott magának mindent Kálmánnal, ami távollétében az ügyeket érdeklő történt.

– Hát a Csollánné peréért nem jöttek el?

Kálmán kikerülte, hogy Katinka látogatásáról beszéljen neki, ha nem kérdezi tőle egyenesen. Csak annyit felelt, hogy a per még itt van.

– Olvasta ön?

– Elolvastam.

– No, azt előre mondtam. Hát aztán csinált benne valamit?

– Egy replikát.

– Persze a vádlott mellett?

– Igenis.

– No, azt is előre tudhattam. No, majd vacsora után elolvassuk.

Este volt az idő, Jutka asszony már hívogatta az urakat vacsorálni.

Kálmánt nagyon kezdte bántani a lelkiismeret, mikor a szakácsné behozta a levest; bánta már, hogy elhallgatott valamit a principálisa előtt. Jutka asszony ki fogja azt pletykázni mindjárt.

Persze hogy kipletykázta.

Alig várta, hogy letegye a tálat az asztalra, már kifúrta az oldalát a titok.

– Ugyan sokat vesztett a ténsúr, hogy nem volt idehaza. Ugyan volt ám szép látogatója: a Csollánné nagyságos asszony. Peres dologban jött a ténsúrhoz, aztán én beeresztettem a vizitszobába. No, csak tudom tán, hogy mi az emberség. Aztán behívtam hozzá az ifjú ténsurat. Annak mondta el, amit mondott. Legalább másfél óráig itt volt. Nem tudom én, mit beszélhetett olyan sokat.

Korcza úr nevetett.

– No, majd megtudom én mindjárt a replikából, hogy mit beszélhetett!

Kálmán a forró levesre fogta, hogy úgy elveresedett, s magában a Sz. Gellért[29] tetejére kívánta annak a megfőzőjét.

Korcza úr aztán az egész vacsora alatt válogatott grimaszokkal tekingetett Kálmánra, anélkül, hogy egy szóval magyarázta volna, hogy mit fintorgatja annyit az ábrázatját.

Még csak azt sem tette, hogy megkérdezze, mi hozta hát ide a szép kliensnőt. Amivel Kálmán ugyan meg is lett volna akadva.

Arra nem számított, hogy egy maliciózus tanú még az óranegyedeket is kiszámította, melyeken át e találkozás tartott.

Amint a vacsorától fölkeltek, Korcza úr megtömte selmeci pipáját a jó véki dohánnyal, mit Bécsben olyan súlyosan nélkülözött s azzal bőrpamlagján végigheveredve, monda Kálmánnak:

– No, domine frater, hozza azt a védiratot, s olvassa fel előttem.

Kálmán végigolvasta azt s gyakran nézegetett principálisa arcára, mintha mondaná neki: “ugye, ez nem olyan taplóból faragott száraz történet, mint amilyen a te replikád abban a perben!”

A principális nyugodtan pöfékelve hallgatá.

Mikor aztán vége volt a felolvasásnak, kifújta a pipájából a tüzet, kizavarta belőle a pipaszurkálóval a hamut, kicsavarta a szárából a szopókáját, megfordította a végén a tillanglét,[30] csak azután, hogy mindezzel készen volt, simítá végig Kálmán fejét, visszafelé borzolva a haját, s azt mondá neki:

– Óh maga poéta!

Kálmán ingerelve volt azáltal, hogy legjobb tulajdonságát gúnyra emlegették, s elszánta magát, hogy azt védelmezni fogja.

– De hát mi vétke az én védiratonmak az, hogy poéta vagyok?

– Igen nagy vétke –, felelt Korcza úr, házi sipkáját homlokára húzva. – Hiszen ha ön ilyen replikát ád be a védencnője mellett, akkor azt a férjétől menten elválasztják.

Kálmán egyik bámulatból a másikba esett.

– Hát nem az a válóper feladata, hogy a feleket elválasszák?

– Hohohó! De nem ám. Az a feladata alperesi és felperesi ügyvédnek, hogy klienseiket a törvényszék el ne válassza.

– Soha?

– Egy bizonyos ideig. Addig az ideig semmi esetre se! Akárhogy kívánná maga a férj vagy a nő, hogy fel legyen oldva a házasság kötelékei alul, az alperesi fiskálisnak éppen úgy, mint a felperesinek, a maga védence érdekében folyton azon kell fáradoznia, hogy a törvényszék elhatározását megnehezítse, a tárgyalást messzenyújtsa, a kibonyolítást lehetetlenné tegye.

Kálmán rázta a fejét, mint aki nem bírja felfogni a dolgot.

– Gondolkozzék ön a körülményeken egy kicsit – mondá Korcza úr, ravaszul behunyva egyik szemét. – Nem rég tanúja volt domine frater annak a heccnek, mit azzal a huszár őrnaggyal ketten elkövettünk itten. – Nem jött ön azóta arra a gondolatra, hogy itt a két perlekedő félen kívül még egy harmadik titkos peres fél is van, akinek érdekében áll, hogy ez a per mentül előbb be legyen fejezve? S ez a harmadik mind a kettőnek közös ellensége.

Kálmán még most sem értett a dologból semmit.

Korcza úr új pipára gyújtott.

– Tehát, domine frater, tudja meg legelébb is azt, amit hogy még eddig nem tudott, az nem a maga hibája. Az ön védencnője egy “praefecta[31]”. Ön tudja, hogy mi az? Egy családnak egyetlen gyermeke; ki, hogy a család neve fennmaradjon, atyja által, királyi kegyelem útján, s az ország beleegyezésével mindazon jogokban részesíttetett, amiket törvényeink szerint egy férfi élvez. Jószágainak önálló birtokosa; nevét a férje neve előtt viseli, s gyermekei mind a két nevet örökölik. Sátory Katinka már gyermekkorában tudta azt, hogy ő családjának leendő feje; a törvény előtt férfi; akárki lesz férje, arra nézve és az egész világra nézve, úr! Nem úrnő, de úr! Így nevelték. Atyja közel rokon, jó barát és szomszéd birtokos volt Csollán Berti atyjával. Mind a két úr nagy birtokszerző, földéhes, gazdaságban telhetetlen uraság. Egynek-egynek a birtoka rámegy negyvenezer holdra. Ez a két úr, hogy roppant birtokaik még nagyobbak legyenek, azt csinálta ki egymás között, hogy gyermekeiket eljegyzette egymással. Akkor Csollán Berti huszonöt éves volt, Katinka pedig ötéves, Berti délceg, hetyke legény, Katinka vidám, csevegő gyermek. Azt persze senki sem mondta meg előre a családapáknak, hogy tizenöt év múlva Berti egy piszkos, cinikus cimborává fog vénülni, Katinka pedig egy minden gyönyörűségre termett amazon lesz. – No, úgy tíz év múltával már kezdett valamit sejteni az öreg Sátory István abból, hogy ezek a nyughatatlan szemek, amiket semmi gouvernante nem képes ellenőrizni, még elronthatják az ő jószágegyesítő plánumát. S ebben a tekintetben uralkodói kérlelhetetlenséggel járt el. Ahogy egy princesszt feláldoznak országos tekinteteknek, összekötve ifjat vénnel, tüzet a jéggel, azért, hogy két országból egy legyen, oly makacsul ragaszkodott az apa a megkötött családi frigyhez, s erőtette mindenképpen a dolgot. Katinkának igen fiatal korában meg volt mondva, hogy máshoz nem mehet nőül, mint Bertihez, ahhoz pedig okvetlen hozzá kell mennie. Katinka pedig ki nem állhatta Bertit soha; amit nem is lehet neki rossz néven venni. Ez volt az oka, hogy a szép leány – dacára heves véralkatának – húszéves koráig nem akart férjhez menni. Pedig őrzése ugyancsak sok bajba került. Mikor az atyja haldoklott, odahívatta magához a leányát, s még egyszer tudatta vele, hogy ha ő meghal is, Bertit kell férjül választania.

Megmutatta neki végrendeletét. Az akként volt szerkesztve, hogy Katinka akkor lépjen minden birtokának független rendelkezési jogába, amikor Csollán Bertalan úrral megesküszik. Csollán Bertalan úrhoz menyasszonyi hozományul roppant mennyiségű ezüstöt, készpénzt, gulyákat, méneseket, kondákat, juhnyájakat visz a fiú-leány. – De még jobban meg volt kötve a csomó. – Az öreg úr tudta azt, hogy van Erdélyben, Zsibón egy kis ház egy hold kerttel; amely kis ház arról nevezetes, hogy minden esztendőben más gazdája van, illetőleg minden esztendőben visszakerül egyszer az eredeti gazdájához. Az új vevő sohasem lakik benne tovább hat hétnél. Ennek a háznak pedig nem az a titka, hogy kísértetek huhognak benne, hanem az, hogy az erdélyi törvények szerint hat hét alatt minden protestáns házasfelet elválasztanak; hanem ez idő alatt erdélyi lakosnak vagy birtokosnak kell a váló félnek lenni. Tehát aki komolyan el akar válni, nem kezdi a perét a magyarországi törvényszékek előtt, hanem megveszi a zsibói kis házat, benne ül hat hétig; s mikor elválasztották, a régi gazda visszaveszi tőle egy kis veszteséggel; míg ismét jön egy másik, aki megveszi hat hétre jó nyereséggel. Ezt a zsibói ház[32] történetét Sátory is jól ismerte, s azért azt a megkötést tette végrendeletében, hogy ha netalán valamikor Katinka és Berti törvényesen elválnának, egész szerzemény birtoka szálljon azonnal János testvérére, a huszárőrnagyra;[33] a praefectának maradván csupán az elhagyományozhatlan ősi birtok, tízezer forintnyi jövedelemmel: Berti pedig tartozzék az egész hozományt visszaadni szinte az őrnagynak. – Mármost, frater, kezébe kapta ön a gubancnak a fonalát, ugyebár? A házastársak, azon a napon, amelyen megesküdtek, el is váltak. Az okokat már tudhatja ön a per adataiból. Szabad vitázni afelől pro és contra, a kettő közül melyik volt a hibásabb, melyik a bűnös. De eközben itt jön a fejünkre a harmadik. A legjobban érdekelt fél. Az őrnagy nagybátya ősi vagyonrészét még gárdista korában elprédálta, s most egész kravátlija széléig úszik az adóságban. Hitelezői mindenünnen szorongatják. S neki, mint Tantalusnak[34] úszkál a szája előtt a gazdagság, a kincs, a dynastai nagybirtok. Csak a válópernek lenne vége. Úgy de a két prókátor,[35] a férjnek és az asszonynak a prókátora, olyan furfangos két ravasz csont, hogy nem engedi a pört eldöntésre kerülni, amíg az őrnagy el nem határozza rá magát, hogy meghaljon. Amíg a praefecta el nincs törvényesen választva, addig az őrnagy a praefecta ellen pört nem indíthat a neki testált vagyon végett, s ha meghal az őrnagy, a birtokjog róla megint a praefectára száll vissza. Ebben a circulus vitiosusban keringelünk előre hátra. Mi válni nem sietünk, az őrnagy meg halni nem siet. Ezért aztán az őrnagy szid bennünket, mint két tolvajt, s fenyeget emberöléssel és császár haragjával; ami rajtunk mind nem fog. Érti ön mármost a dolgot gyökeresen?

– Értem.

– Hogy az őrnagynak is igaza van meg nekünk is?

– Nekünk nincs.

– Nincs? Hadd halljam még egyszer!

– Nekem egészen más felfogásom van erről.

– Igazán?

– Én most is azt állítom, hogy az én védiratom jobb, mint a főnökömé.

– Kutyánszki!

– Én ott kezdeném a pert, hogy megvenném azt a zsibói házat.

– S elválasztatná a dominát[36] hat hét alatt a dominusától s hat hónap alatt a dominiumától?

– Visszaadnám neki boldogságát.

– Hahhaha! – nevetett térdeit verve tenyereivel Korcza úr –, no ez szép prókátornak indult, mondhatom. Hm, hm! No, hát hogy annál sikeresebb legyen a replika, itt adok még önnek egy dokumentumot hozzá. Használja fel ezt is. Döntő hatása lesz, mondhatom.

Korcza úr erre előkeresett egy levelet iratai közül. Kálmán a Csollán Berti által Katinkának írt levélre ismert benne. Most már elolvashatá. Őróla volt benne szó. A férjet terhelé az a levél.

Kálmán ismét lesütötte szemeit, s visszagondolt az első találkozásra.

– No és aztán, ha készen lesz önnek a replikája: vigye el domine frater, s mutassa meg a szép özvegynek. S ha az azt fogja rá mondani, hogy ez az ön replikája jobban tetszik neki, mint az enyim, kiveszem a perből a magam replikáját; helyébe teszem a magáét. Becsületemre mondom.

A cáfolat

Kálmán még nem volt húszéves, midőn első replikáját megírta. Két napja hiányzott a huszadik évből.

Óh, visszahozhatatlan boldogságú napjai a XX-as szám betelésének!

Az öröm, mely büszkeséggé válik; a remény, mely valóvá kezd lenni; az álom, mely ébrenlétté alakul; midőn azt mondja a férfi: “ma vagyok először húszéves!”

(Kivált ha úgy élte világát, hogy nem sietett elébb harmincéves lenni, mielőtt húszévessé lett volna.)

Kálmán ismeretlen vágyaktól hevülve tisztázta le védiratát, melyet a legmagasztosabb eszméről írt: egy megtámadott nőről, aki szép, aki szenved.

Hogy szép, azt látta; hogy szenved, azt szíve mondá.

Mily reszkető kíváncsisággal indult meg hazulról, mikor a kész védiratot a szép hölgynek elvitte. Vajon mit fog rá mondani?

Elszánta magát, hogy a szemei közé fog nézni, és megtudja belőlük, minő hatással voltak indokai. – Nagy elszántság kellett ahhoz!

Katinka még mindig ott lakott, hol legelőször fölkereste Kálmán.

A vállzsinóros inas most már nem fogadta azzal a gyanús szemmel, amivel első megjelenésekor. Most már divaturacs volt, nem kopott diák.

Sőt az eléje siető komornyik ismerős mosolygással tudatá vele, hogy úrnője itthon van számára; csak lépjen be a terembe bejelentéstelen.

Kálmán kissé feszengett: talán mégis zavarni találja az úrnőt?

– Ne féljen semmit, csak menjen bátran. Ha egyszer a komornyik felelősséget vállal érte.

A szép védencnő a boudoirban fogadta a fiatal jogtudóst. Délelőtti látogatáshoz volt öltözve, fehér mousseline köntösben, melynek széles hímzett szegélyei egymásra hajlottak; fején csipke főkötő, mely alul angolos fürtök omlottak vállaira szeszélyesen.

A bájos szalmaözvegy sajátságos mulatsággal volt elfoglalva; boudoirja valódi állatsereglet volt. Ott volt egy szürke papagáj, vörös kormánytollakkal; egy rózsaszínű kakadu,[1] piros bóbitával; egy búzavirágszín kanárimadár; egy pitypalatty, egy fehér gerlicepár; azután az emlősök osztályából: egy házi menyét, egy csapat fehér egér, egy pár tengerimalac, egy fekete, egy szürke, meg egy veres mókus, egy bolognai selyemszőrű öleb,[2] egy tüskés sül, meg egy kapucinusmajom, azután egy ezüstkígyó, meg egy geometra tekenős béka, meg egy levelibéka,[3] és nagyszámú aranyhalak.

A delnő egész paradicsommal vette körül magát, mint hajdan Éva anyánk a bűneset előtt. Azokat az állatjait tanítá és etette. A szürke papagáj kapott tejeskávét, a kakadu gyümölcsöt, a kanári hámozott zabot, a pitypalatty búzát, a gerlice tejben főtt kendermagot, a fülemile hangyatojást, reszelt sárgarépával s vagdalt kemény tojással, a menyét mogyorót, az egérkék főtt tengerit, a szürke mókus gesztenyét, a veres mókus almát, a majom evett mindenből, amit a többieknek adtak, az öleb válogatós volt, fitymált mindent, a sül pedig tejet ivott, s a kígyóval és tekenőccel vitatkozott kedvenc étele fölött; a levelibékának legyeket kellett hordani: az ezzel élt.

A papagáj tanult emberi szavakat mondani, a fürj énekelni, a menyét fonni, a kis kutya szolgálni, a mókus játszani, a sül és a teknönc viaskodni, a béka időt jósolni, a majom tudott mindent.

És ez a sok fenevad mind szabadon járt, kelt, mászott, repült a szobában. A szép asszonyt mulattatta ez nagyon.

– Ah! – kiálta, midőn a belépőt meglátta, eléje szaladva vidáman; mintha csak ez az egy hiányzott volna még a paradicsomból. – Valahára eljött!

Madár, barom erre az egy percre szétfutott a szoba minden szegletébe.

– El voltam ez ideig foglalva a védirattal – menté magát Kálmán.

– Talán már készen is van? – szólt csodálkozástól összecsapva kezeit a szép hölgy.

– Elhoztam, hogy nagyságod bírálata alá bocsássam művemet.

– Ah! az nagyon szép. Az is diákul van?

– Nem. Ezt magyarul írtam.

– Jó, jó. Úgyis megértem.

(Az “úgyis” magyarázatául fel kell fedeznünk, hogy Katinka és Kálmán között a társalgás rendesen németül folyt. A magyar nyelvet az úrhölgyek azon időben csak a paraszt cselédek irányában használák; a szalonok nyelve német volt általánosan, s egy magyar úrnőt magyarul szólítani meg, egyértelmű lett volna azzal, mintha valaki az úrasszonyt szolgálónak nézné el, s a legdurvább gorombaságok közé számíttatott.)

Hanem hát, ha kénytelen lesz vele, magyarul is csak megérti.

Katinka helyet mutatott Kálmánnak a mozaikkal kirakott asztal mellett, melyet óriási virágcserép díszített, s maga letelepedett hozzá a kerevetre.

Kálmán egy költő ihletével s egy jogtudós komolyságával bontá ki a védiratot, s hozzáfogott annak előadásához.

No, szép kis előadás volt!

A gerlicepár belekukurúzott, a fürj közbe pitypalattyolt; a kanári annál jobban visított, mentől nagyobb hangot hallott. A majom mogyoróhéjakat hajigált az iratára; a két mókus az egyik pantalonszárán felszaladt, a másikon leszaladt; a menyét nekiállt az egyik topánka szalagjának s azt kezdte kioldozgatni;[4] a sül meg a teknönc bukfencet hánytak a szőnyegen; s utoljára a szürke papagáj odarepült a karszéke támlájára, s nagy bölcsen mondogatá az ő magasröptű költői frázisaira a maga észrevételeit:

“Schau, schau!”

De hisz így lehetetlen kívánni, hogy hatása legyen a felolvasott replikának, ha még olyan szép és remek is az egész.

A delnő hasztalan akart rendet tartani a paradicsomkertben; ha egyik konfidenskedőt elkergette, jött a másik, s mikor azt akarta mutatni, hogy mindjárt megharagszik rájuk, azt nyerte vele, hogy még a bologneser[5] is elkezdett ugatni.

Másként kellett segíteni a dolgon.

– Ugyan jöjjön, üljön ide mellém a pamlagra.

Akkor aztán, hogy mellette ült Kálmán, jobban meg tudta őt óvni az alkalmatlankodóktól; elfogdosta egyenkint a rákapaszkodó állatocskákat, s mind összeszedte az ölébe. A szürke kajdacsot[6] is elfogta lábánál fogva, s odahelyezte a vállára.

A papagáj azonban föltette magában, hogy ezt a pöresetet alaposan fogja tanulmányozni, s miután több rendbeli közbeszólásokkal nem sikerült a felolvasót félbeszakítania, végre gyöngéd, könyörgő hangon szólítá meg: “Kálmán!”

A fiatalember megdöbbenve tekinte fel, mikor ez a szárnyasállat nevén szólítá.[7]

A szép hölgy naiv zavarral csitítá a görbe orrú lidércet, ráütve finom mutatóujjával annak ostoba csőrére.

– Hallgat, maga szemtelen!

Persze, a madár a szemtelen.

A papagáj aztán megneheztelt, s elrepült az ablakfüggönyfára.

Legalább Kálmán elolvashatta háborítlanul a replikája végét.

Ez volt a java.

Itt írta le a bírák tudomására védencnője jellemét, szívvilágát, ártatlan kedélyét, szenvedéseit. Itt volt igazi költő.

A szép asszony, hogy jobban érthesse a felolvasottakat, odahajolt föléje; tán hogy az írásba láthasson; karját Kálmán háta mögé tette a kerevet támlájára. Kálmán érzé az arcára hulló fürtök villanyos érintését, s vállával hallotta a hölgy szívének dobogását.

A fölolvasás végén egészen elragadta a Pegazus. Annyira érzette, amit írt, hogy maga is könnyezett bele. Remekelt.

A szép hölgy karja még mindig ott volt a válla körül.

Ekkor aztán feltekinte rá, s a szemébe nézett, hogy megtudja tőle a bírálatot.

Katinka szemei is őrajta függtek: a vétkező szép szemek!

A kérdés ez volt: “nos, mit szólsz hozzá, hogy ily tisztának, ily ártatlannak, ily angyalnak írtalak le?”

– Ez igen szép, nagyon szép, gyönyörű mind; – hanem…

Következett a cáfolat.

A cáfolatot ajk mondta ajknak.

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Kálmán ezen a napon lett húszéves. Mikor az álom ébrenlétté válik.

Főnökével csak ebéd fölött találkozott. Nagyon gondolkozónak tűnt fel.

Korcza úr pedig a szokottnál is szatirikusabb kedvében volt.

– Nos? Hát? Mit szólt a szép asszony a replikához? – kérdezé Kálmántól, ki maga nem hozta elő a tárgyat.

Kálmán nagyon el volt foglalva azzal, hogy valami húsfélét igen apróra eldaraboljon, amit aztán nem evett meg.

– Azt mondta, hogy igen szép…

– No, az természetes. És egyebet semmit sem mondott a – replikára?

– Azt mondta rá, hogy nagyon szép.

Korcza úr, fél szemét behunyva, gonoszul sandított a másikkal Kálmánra.

– Én pedig tudom, hogy mondott még rá valamit.

Kálmán úgy tett, mint akinek semmi sem fekszik most annyira a szívén, mint a hónapos retket meghámozni.

Korcza úr magában nevetett.

– Én is le szoktam a reteknek a zöldjét vágni a héjával, hanem én nem eszem meg a zöld levelét – szurdalódék tovább.

Kálmán pedig nem akarta magát engedni, hogy a szórakozottságot kiderítsék felőle. Merész volt, mint egy vallatott rab.

– Én a zöldjét szeretem.

– Jó is az – monda Korcza úr –, jó hűsítő. Én ide szoktam ragasztani a halántékomra, úgy kiszíja a forróságot.

Azzal két reteknek a zöldjét, a levágott héj lapjával a két halántékához ragasztotta; olyan volt velük, mint egy kis ördög, akinek zöld leveles szarvai vannak.

– Hát azt mondom én magának, Kálmán öcsém, hogy az a szép asszony mondott még valamit arra a replikára. Azt mondta magának, hogy: mind az igen szép, hanem – hanem – – “nem igaz!”

Kálmán földre ejté a villáját, ami igen jó alkalom volt rá nézve egy percre az asztal alá eltűnhetni. Mire felszínre került, merész volt, mint egy vallatott rab.

– Nem mondta azt.

– Nem mondta? – ismétlé Korcza úr, különös hangsúlyt adva az utóbbi szónak. – Azért nem szükség borssal enni a paradicsommártást.

– Én így szeretem.

– Hát jól van.

A következő ételig békét hagyott a fiatalembernek. Sietve ettek mind a ketten, mintha egymást kergetnék. Kálmán szaladt elöl. De Korcza úr mégis utolérte, mikor inni akart.

– Kérem, ez az én poharam!

Korcza urat pokoli kedvre deríté az, hogy Kálmán a saját poharát sem ismeri már.

– No hát, domine frater! – szólt, fogpiszkálóját fogai közé dugva –, eszerint az ön replikáját fogjuk az enyim helyett betenni a perbe.

Kálmán most már ijedten tekinte fel rá.

– Ahán! – monda Korcza úr, egyet intve homlokával, s odakönyökölt az asztalra, azzal a két zöld levelű szarvval mintegy syllogismus cornutusba[8] szorítva a frátert, míg a fogpiszkálóval, mint való kígyófullánkkal fenyegette.

– Ahán! No, mármost lássuk, melyik vergődik önben túlsúlyra, a prókátor-e, vagy a poéta?

– Nem értem a kérdést.

– Dehogynem. A poéta azt mondja: én védelmezem ez ügyet, mert meg vagyok felőle győződve, hogy a vádlott ártatlan; védelmem tüzes, ragyogó, meggyőző lesz. Ekkor jön a prókátor, s ez azt mondja: a poétának nincs igaza; én tudom jól, hogy a vádlott nem az, kinek ő bemutatja; de mert a védelem a védencre nézve célszerű, mert igen szép és ragyogó; tehát én beiktatom azt, amit a poéta szerkesztett. Ezt mondja a prókátor. Mármost hát mit mond maga, domine frater?

Kálmán igen könnyűszerrel akarta magát kivágni a dilemmából.

– Ejh! hisz az egész csak jogászi stílusgyakorlat volt tőlem, semmi egyéb.

– Áh! – kiálta Korcza úr – csak jogászi stílusgyakorlat? Csak scriptoristica?[9] No, már ezt szeretem! Tehát csak stúdium volt. Csak exercitium.[10] Az már más. No lássa, az ilyen igyekező fiatalembert szeretem, aki a kötelességén túl is stúdiumot fordít a maga szakmájára. – Mármost legyen olyan jó, trancsírozza el azt a kappant.[11]

Amíg a kappant szétszeldelte Kálmán, addig csak békét hagyott neki Korcza úr – a kappan érdekében; hanem amint azzal elkészült, nem volt számára többé irgalom.

– Hát lássa! Ez magától igen szép igyekezet, hogy ilyesmiben gyakorolja magát. Mármost én azt tanácsolnám magának, hogy a stúdium tökéletesítése tekintetéből, most állítsa magát az ellenkező szempontra, s írja meg a vádló ügyvéd replikáját.

– Nos, miért ne? – szólt hetvenkedő készséggel Kálmán. – Azt is megkísérthetem.

– Mert az ilyenekben élesedik az ügyvédnek az elméje. Ez éppen olyan tanulmány, mint a sakkjáték. A jó játékosnak nemcsak a saját tervét kell átgondolnia, hanem ugyanakkor azt is ki kell főznie, hogy mit csinálna most, ha az ellenfél volna.

Kálmán már azt hitte, hogy egészen absztrakt térre vonul át az értekezés, ott aztán tág a tér: lehet futni.

– Majd megkísértem.

– No, és hogy annál nagyobb erővel foghasson hozzá: majd szolgáltatok én az ön kezébe egy hatalmas okiratot, ami az ellenfél ügyvéde kezében kegyetlen fegyver volna. Én, természetesen nem adom oda neki; hanem ön használja fel azt a maga jogászi stílusgyakorlatához. Majd meglátom, mit tud akkor, amikor nem lehet poétázni, nem lehet idealizálni, hanem egy szép asszonyt kegyelem nélkül convincálni a feladat.

Kálmán kíváncsivá volt téve.

Ebéd végeztével elkísérte főnökét az irodába. Ott Korcza úr szekrénye zárt fiókjából előkeresett egy levelet, s odanyújtá neki.

Kálmán a levél külsejéről ráismert arra. Ugyanazon levél volt az, melyet Katinka Kálmán által küldött Korcza úrnak.

– Íme, ez Csollánné asszony levele[12] – szólt Korcza úr –, most vesse ön egybe azt a kettőt. Azt, amelyet Csollán Berti küldött ön által a nejének, s aztán ezt a másikat, amit a nő küldött ön által nekem. Akkor aztán megtalálja ön a punctum salienst.

Gondolt-e arra Korcza úr, hogy mit cselekszik, mikor Katinka levelét, Csollán Berti levelével összeolvasásra Kálmán kezébe adja? Tréfának vette-e a dolgot, amely által utoljára is a fiatalemberrel nem történik valami szerencsétlenség? (Elég ideje van még rá, hogy a feje lágya benőjön.) Próbára akart-e vele tenni? Vagy valami ravasz messzenéző szándéka volt vele? Valamit közbe akart ejteni, ami a nevezetes pör bonyodalmait nevelje? Ezekre felelni mostan korán volna. Hanem azt mindjárt előre megmondhatjuk, hogy Kálmán nemcsak az ellenfél ügyvédi akcióját nem készítette el, sőt e napon túl Korcza úrnak más dolgait sem végezte; – az körmölhetett maga; ha pedig egyszer, kívánságból bekaphatta Kálmánt az irodába, hogy valamit lemásoltasson vele, az oly hibásan lett elvégezve, hogy Korcza úr írhatta újra maga.

Az első intés

Régi monda, hogy egy sokleányos apának az volt az első kérdése a kérőbe jövő ifjúhoz: “volt-e már uram-öcsém korhely?” Ha e furcsa interpellációra az illető neheztelő visszautasítással viszonza: “dehogy voltam!” – az apa így szólt: “akkor ezután lesz ön korhely!” – s nem adta neki a leányát. Hanem ha a fiatal kérő egészen őszintén vállat vont, s bevallá, hogy biz ő élte világát, akkor szóba állt vele, s engedte a házasságról beszélni.

Az a hit, hogy minden embernek ki kell járni egyszer a bolondját. Aki nem végzi el hajasan, arra majd rákerül a sor kopaszan.

Ez a nézete volt Jenőyné öregasszonyságnak is. Restellte nagyon, hogy a Béni negyvenöt esztendős koráig ilyen alamuszi;[1] bizonyosan az ötvenes években jön rá a szeleburdiság korszaka. Szinte örült neki, mikor tudomására jött, hogy Kálmán unokája elkezd egy idő óta korhely lenni.

Ha Korcza úr meg nem írta volna is, megírta az egymás után jelentkező sok apró hitelező.

Most már nem lehetett Kálmán ellen panasza.

Nem poétázott többé, nem komédiázott, nem pajtáskodott rongyos emberekkel, gavallér lett. A dolgot hagyta másnak, mintha kicserélték volna. Naphosszant a szép asszony után volt, azt kísérte a táncvigalmakba, estélyekre, azt őrizte a színházban. (Csak német színház[2] volt a világon.)

Ha írt nagyanyjának, most már nem volt olyan kevés szavú, beszédes lett; leírta, minő mulatságokon, minő előkelő uraságokkal ismerkedett meg, minő fényes úrhölgyekkel mulatott. Ez az igazi út a magasra! Többet ér a nagy befolyású urakkal pertu lenni, a magas úrhölgyek által pártfogoltatni, mint az egész bibliotékát a fejébe szedni.

Az öreg asszonyság a legjobb kedvvel fizeté ki Kálmán adósságait. Jobb most, mint később.

Azt is megtudta, hogy Kálmán egy szép hölgynek udvarol. Szerencse, hogy nem veheti el. Így majd elmúlik az magától.

Korcza úr is hagyta a fiatalságot a szelek mentében repülni, s egy idő óta nem bízott rá olyan dolgot, minél múlhatatlanul megkívántatott az, hogy el ne legyen felejtve. Szerencsére nyári időszak volt, s olyankor kevés az irodai teendő. Ha úriszékre kellett is eltávozni a városból, egyedül ment a hajdúval. Ilyenkor aztán a gazdasszonynak volt drága dolga, mert Kálmánt napestig nem látta; azt tehette a konyhapénzzel, amit akart.

Kálmán holdjává szegődött a ragyogó csillagnak;[3] az volt az ő Vénusa.[4]  Tőle kölcsönözte világosságát; ha az elfordult tőle, sötéten maradt.

Úgy őrzötte, úgy féltette titkát, és amellett olyan vak volt, hogy nem vette észre, hogy azt a titkot csak az nem tudja, aki kettőjüket sohasem látta.

Bálban sohasem táncolt vele, színházban soha nem mutatta magát Katinka páholyában; hanem aztán oda volt hozzá láncolva szemének örök visszasugárzásával; tán ha egy férfi kettőjük között elhaladt, éreznie kellett a villanyütést, melyet a megszakított villanyfolyam okozott, s szükségképpen észrevennie az eleven Volta-oszlopot.[5]

És midőn közelében lehetett, nem féltve titkát a világ szemétől; minő forró napjai az első örömnek! Az ifjúi remegés, hogy hátha megsérti őt imádatával! A bocsánatkérő boldogság. Mint aki a sorstól egy mérhetetlen kincset kapott, s aztán nem meri azt egyszerre elfogadni, csak fillérenkint kéreget ki belőle.

Mikor a szép hölgy, kerevetén végignyúlva, ő pedig lábainál ülve egy arasznyi magas furcsa kis karszékben, abban az olympi[6] gyönyörben részesíték egymást, hogy Kálmán regényt olvasott Katinka előtt, az pedig hallgatta.

Persze, német regényt. Hol vette volna a magyart? Talán “Erbiát[7]”. – Csokonai, Gvadányi csak férfiaknak való olvasmányok.

Tehát Kálmán áldotta a németeket, amiért módot szolgáltatnak egy fiatal ábrándozónak, hogy a világ végeig mindennap olvashasson fel valamit a maga hölgyének.

S eközben tapasztalá, hogy a hölgy jobban szereti őt még a papagájánál is. – Különben e papagáj iránt csak hálát kellett éreznie, mert az mindennap ezzel a szóval fogadta: “Kedves Kálmán!” – amire nem taníthatta őt más, mint Katinka maga. Ez vigyázatlanság! Hátha megtudja az ellenfél? A Szentszék be fogja követelni a papagájt, s annak a tanúvallomását protocollumba veszi! (Amint hogy ez eset meg is történt valami huszonöt évvel később a haditörvényszéken, mely egy papagájt forma szerint kivallatott a gazdája ellen; s csak a papagáj makacs hallgatásán múlt, hogy vallomása gazdájának fejébe nem került.)

Hanem az az örökös félelem, tartózkodás; az a féltése a lopott kincseknek, elviselhetetlen kezd lenni utoljára.

Kálmánnak annyiszor nyelve hegyén volt már, hogy elmondja Katinkának azt a zsibói ház történetét. De nem érzett elég erőt soha, hogy így szóljon neki:

“Vesd el magadtól ezt a pompás házat; nézd: itt az én szívem ahelyett, lakjál abban!”

Pedig abban a sok jeles regényben, amiket előtte felolvas, akárhány eset fordul elő ehhez hasonló.

Hogy az ember megvásárolja a boldogságát a vagyonával.

Aztán nem kincs-e maga a férfi, aki azt mondja?

Az egész világ az övé: annyit foglalhat el belőle, amennyit akar. Nőhet olyan nagyra, ameddig az ég tart. – S prózában olvasva is bír elég beccsel. Van egy gazdag nagyanyja, akitől örökölni fog.

Elég buzdító oka lehetne rá, hogy az eladó ház történetét ott Zsibón megmagyarázza neki.

És aztán ne legyen többé okunk félni a boldogságtól.

Hanem amíg egyik napról a másikra halogatta e merész felvilágosítást, egyszer a szép hölgy lepte meg őt ezzel a szóval:

– Tudja ön, mit gondoltam? Mához egy hétre elutazom Ostendebe,[8]  fürdőkbe.

Kálmán úgy érezte, mintha a fejét beléütötte volna a plafondba.

– Milyen szép volna ha ön is elkísérne oda – szólt a hölgy, lágy bársony kezével Kálmán mutatóujját megszorítva. Távol minden ismerős arctól; nem kísérve leskelődő tekintetektől, szabadon járhatnánk az ég alatt, a tengerparton, kar karba öltve, s úsznánk ugyanabban a hullámban.

Kálmán már úszott.

– Én elmegyek önnel Ostendebe.

Ugyebár? Óh be kedves! – kacagott Katinka, és nyakába borult. – Együtt fogunk utazni. Én már kigondoltam, ön mint titkárom jön velem.

Itt már ismét Kálmán büszkesége volt érintve.

– Nem, asszonyom, ha első találkozásunkkor nem fogadtam el ezt az állást: ma sem fogadom el. Én mint egyenrangú ember akarom magamat tekintetni.

Katinka kacagott. Ez tetszett neki.

– De hisz az nagyon sok pénzbe kerül.

– Az az én gondom.

A kevély ördög!

A szép hölgy hagyta futni a vadat ezzel az oldalába lőtt nyíllal.

Kálmán ki volt forgatva minden szférájából.

A legutolsó cseppecskéjét józan eszének is elmosta az a hullám, melyben együtt úsznak a szirének és a vízbe fúló szerelmesek.

Legelső bolondsága volt: Katinkának megírni levélben a zsibói ház történetét.

Második meg az volt, hogy elhatározta rá magát, hogy azon eszközhöz fog folyamodni, amit rajta kívül sok mások elég jól ismernek és használnak már. Felkeresi Kalendert.[9]

Ez a Kalender pedig nem valami százesztendős naptár, melyben igen bölcs gazdasági tanácsok s beteljesülő időjóslatok foglaltatnak, hanem egy jeles tőzsér, aki előkelő családok ifjait (és véneit is) ki szokta segíteni a bajból. Hogy miként? Azt mindjárt meglátjuk.

Kalender urat milliomosnak nevezik.

Hogyan lesz az ember milliomossá?

Annál nincs egyszerűbb mesterség a világon.

Ha azt én mondanám, mindenki kinevetne vele. Úgyde nem én mondtam, hanem Széchenyi István, az a csodálatos ember, aki egy pisztolylövéstől nem halt meg, hanem feltámadt, s örökkön él.

Tehát Széchenyi István mondta azt, hogy semmi sem könnyebb mesterség, mint milliomossá lenni. Nem kell hozzá egyéb, mint – három szoba.

A középső szobában ül az a valaki, akiről predestinálva van, hogy milliomossá legyen. Mikor a jobb oldali szobába kihívják: ott vár reá egy hollandi vagy belgiumi bankár. Panaszkodik neki, hogy nem tudja a pénzét hova elhelyezni. Az otthoni bankok két percentet fizetnek. Így nem lehet megélni. A mi emberünk száraz képet fintorít a panaszokhoz. Biz itt Magyarországon pedig nehéz a pénzt elhelyezni. Bizonytalanok a birtokviszonyok, a pörlekedés nehéz, szigorú törvények meghatározzák a 6 százalékos kamatlábat, végre nagy számítások után megegyezik a hollandussal, hogy egypár milliót elfogad tőle négy percentnyi kamatfizetéssel. Azt viszi a közép szobájába. Ekkor kocogtatnak a bal oldali szobaajtón. Jön egy magyar földesúr. Hüh, be izzad az üstöke. Harminc lépésnyiről meglátszik az arcán, hogy meg van szorulva. – Elmondja: hogy pénz kellene neki – igen rövid időre. – Tízszeres biztosítékot nyújt. Előnyös szerzemény kínálkozik számára. Vagy pedig építésbe fogott. Vagy a jószágát akarja felszerelni. Az igazi helyét a pénznek dehogy mondaná meg. Azt pedig a mi emberünk hogyne tudná. A mi emberünk begombolja magát, fanyalogva válaszol, hogy a pénz most igen szűk s igen nagy az ára. Óh, azt a földesúr igen jól tudja, kész is valamivel nagyobb kamatot fizetni a törvényesnél: az igen természetes dolog. Végre aztán megegyeznek tisztességes harminc percentes kamatban. A mi emberünk átmegy a középső szobájába, kihozza a pénzt, megírják a szerződést, s minden rendben van.

Így lesz az ember milliomossá.

Eddig a nagy ember adomája.

Hanem fennmarad ám egy nehézség! Azt természetesen nem lehet kiírni a kötelezvénybe, hogy 30-as kamat fizettetik utána, mert azáltal a hitelező a tőkéjét veszítené el; ezen csak úgy lehet segíteni, hogy a kötelezvénybe akkora tőkét írnak be, mely a kölcsönadottat ötszörösen meghaladja. Ez igen egyszerű kalkulus. A kötelezvényeken azonban két tanúnak is kell lenni (még akkor váltótörvény nem volt Magyarországon), s azoknak hittel be kell bizonyítani, hogy látták a pénz lefizetését a kötelezvényben megírt magasságig. Ez hogy megyen végbe?

Mindjárt meglátjuk.

A bal oldali szoba ajtaján kocogtatnak. Gavallér jő Kalender úrhoz.

– Ah Jenőy úr, hozta Isten!

Óh Kalender úr ismer minden főt, mely az aranyozott ifjúság gőzkörében egyszer megjelent. Pontos tudomásai vannak minden fiatal embernek szenvedélyeiről, bohóságairól, remélt örökségéről; mikor látja őket lovagolni, kocsikázni az utcán: ő tudja, hova vágtatnak?

El tudná előre mondani Kálmánnak, miért jött. Mennyi pénz kell neki? Mire akarja elprédálni? Mit gondol a visszafizetésről?

Kálmán szorongva foglal helyet a tőzsérrel szemben.

Nagy munka az első ezer forintot kölcsönkérni! – Ezer forintot, mikor még az ember ezer krajcárt sem tud munkával keresni.

– Uram! – szól vízbehaló hangon. – Nekem szükségem volna pénzre.

– Sok pénzre?

– Nagyon sokra. Kellene ezer forint.

– Az nem sok – szólt Kalender úr egész atyai biztató hangon.

– Annyira volna szükségem – folytatá Kálmán, nekibátorodva –, őszinte fogok lenni. Nekem ez a pénz utazásra kellene. Nagyanyám gazdag; de e célra nem ád. Nem érti, hogy mi szüksége van egy fiatal embernek a külföldet megismerni.

– Én értem – monda Kalender úr, s még nem is mosolygott hozzá, pedig ő már tudta, hogy mi szüksége van Kálmánnak a külföldön tapasztalatokat szerezni.

– Én még csak húszéves vagyok; négy év múlva leszek teljes korú. Addig semmivel nem rendelkezem. Akkor megfizetek, hamarább nem. Ön felszámíthatja nekem, mit kockáztat nálam, ha addig meg találok halni. De ha élve maradok, bizonyosan megfizetek.

– Jól van – monda Kalender úr. – Én szoktam ilyen kockáztatásokba vágni. Én merek önnek arra a szakállára kölcsönözni, ami még csak azután fog kinőni. Nem is ezer forintot; hanem tízezeret.

Kálmán maga is megijedt ettől a szótól.

– De uram, én nem kívánok olyan sokat.

– Én pedig nem adok kevesebbet. Én ismerem önnek a viszonyait. Van nálam tízezer forintig hitele. Több nincs. Előre megmondom. Nem akarom, hogy ön tízszer jöjjön hozzám; egyszerre ki akarom adni, amennyivel megemberelem. S aztán énrám többet ne járjon.

Kálmán furcsa tréfás embernek találta Kalender urat. A sok pénz biztatása elszédítette fejét.

– Hát jól van – monda, de a fogai vacogtak, s tagadták, hogy jól van –, fölveszem a tízezer forintot.

– Átadjam mindjárt?

– Nem bánom.

Kalender úr átment a középső szobájába, s onnan egy nagy acéllakatra járó tárcával tért vissza.

– Tehát legelőbb is leszámlálom ön elé az összeget; azután megírjuk a kötelezvényt; hatos kamattal. Én többet nem veszek. Az írnokom és könyvvivőm előttemezik mint tanúk, akik előtt ön az összeget még egyszer meg fogja számlálni, hogy élő szemmel lássák.

Kálmánnak a szemei kápráztak, mikor azokat a rekeszeket meglátta nyílni a záros tárcában, mik a mesés kincseket rejték magukban. Kalender úr három nagy csomagot lökött ki belőlük, közönyösen.

– Ez a csomag itt ezer forintot tesz ötforintos bankjegyekben.

– Ha ön megszámlálta, én megnyugszom benne – szólt Kálmán gavalléros nagylelkűséggel.

– De kérem: megszámláljuk. Pénzt olvasatlan nem szabad elfogadni.

Kalender úr kényszeríté Kálmánt, hogy egyenkint szedje sorba reszkető kezekkel mind a kétszáz darab bankjegyet. Kálmánnak megizzadt a homloka ebben a munkában.

– Ez a második csomag szinte ezer forint – sorsjegyekben.

– Sorsjegyekben? Hát mit csináljak én sorsjegyekkel. Soha életemben sem lutriztam.

– Az igen egyszerű dolog. Elviszi ön a legelső pénzváltóhoz; s az igen csekély rabattért beváltja önnek készpénzre. Tessék megszámlálni.

– Sohase számlálom én – szólt Kálmán bosszúsan; most már jól értve, hogy a második ezer forinton legalább húsz százalékot kell vesztenie.

Kalender úr hát nem is erőtette.

Felmarkolta a harmadik csomagot.

– És itt van azután további nyolcezer forint.

– Hát ezek micsodák? – kérdé rámeresztve a szemeit Kálmán.

– “Értékpapírok” – biztosítá őt. – Hadik-féle partiálisok.[10]

Kálmán mérgében elnevette magát.

– Uram, ne tartson engem bolonddá. Magam is akták között nevekedtem! Tudom, mik azok a Hadik-partiálisok. A nagy uradalom, melyre ki voltak bocsátva, csőd alá került; ötven esztendeig nem lesz a pörnek vége, s a részvényeket senki sem váltja be. Ön ezeket a drága értékpapírokat valahol fontszámra vette meg egy antikváriusnál.[11] Ez a nyolcezer forint megér nyolc garast, többet nem.

Kalender úr is nevetett. Csúnya fekete fogú nevetés volt.

– Ön elmés fiatalember! De hát arra nem gondolt ön, hogy ennek a valóságos kétezer forintnak ráadás is kell. “Cuvág[12]”, mint a mészárosok mondják. Egy kis csont és mócsing a húshoz, hogy kiüsse a fontot.

Most értette már Kálmán a dolgot. Kalender úrnak a szobája csakugyan tele volt olyan kárba veszett értékpapírokkal, miket tized, huszad árban, papirosértékben elkótyavetyéltek. Ezeket aztán arra szokta használni, hogy mikor jött valami tékozló fiú pénzt felvenni, négyötöd részben szolgált neki ilyen jó “mócsing”-gal; a két tanú, ki a kötelezvényt aláírta, egész jó lélekkel bizonyíthatá, hogy az átvett összeg annyi volt; a hitelező is megesküdhetett rá, s még maga az adós sem tagadhatta.

Kálmán szépen vette a kalapját, s azt mondta, hogy köszöni alássan a barátságot.

– Mondtam, uram, hogy ezer forintot kérek. “Ezt” a tízezer forintot nem használhatom.

Kalender úr ismét nevetett; nem volt megsértve, visszahányta a nagy tárcába a csomagait.

– Tehát ezúttal nem egyezhettünk meg; szólt szívélyes nyájassággal a távozóhoz. Egyébiránt mindenkor szolgálatjára állok.

– Köszönöm.

Kálmán bizony nagyon kedvetlenül ment el a tőzsértől. Olyan naiv volt, hogy még neheztelnivalót is talált az ajánlatban.

Föltenni róla, hogy ő ilyen könnyelmű ember! Tékozló fiú!

Valami tervet főzött ki agyában. Ami vágyait is kielégítse, az eszközöket is megszerezze hozzá.

Csak két nővel kellene boldogulnia: Katinkával és az öreganyjával.

Óh, te nagy poéta!

Az egy tőzsérrel nem bírtál boldogulni, s majd, azt hiszed, hogy két asszonyon kifogsz.

Egyenesen Katinkához ment. Már fél nap óta nem látta. Nagy idő!

Szabad bejárata volt már hozzá minden időben; számára sohasem volt a delnő se beteg, se távol, se piperénél. Nem is szokta már kérdezni az inast, hogy bemehet-e.

Hanem amint a lovagvesszejét az előszobában letette az asztalra, úgy látta, hogy ott már fekszik valami. Egy másik lovagvessző.

“Hm. Ez bizony egy lovagvessző – monda magában. – No, hát legyen kettő!”

S azzal a magáét keresztbe tette rája.

Már a szalonba áthallotta csengeni Katinka kacagását. Olyan gyönyörteljes hang volt az, mint a fülemile csattogása! – Magában senki sem kacag.

Mikor benyitott a szobájába, Katinka a kereveten ült, két kezét feje fölé téve, s úgy kacagott, karjaira hajtva fürtös szép fejét; a lábainál pedig, a furcsa kis rokokó székben ült báró Bálvándy.

Ugyanabban a kis furcsa székben, amelyben Kálmán szokott mindennap felolvasni a szép hölgy előtt.

A báró valami tréfás világi eseményt regélhetett az úrhölgynek, aminek az olyan nagyon kacagott.

Kálmán eddig azt hitte, hogy a szép hölgy csak olyankor tud ilyen szépen kacagni, mikor ő mesél neki valamit.

Amint őt meglátták, a szép hölgy azért nem szakította félbe kacagását, hanem Bálvándy felugrott helyéről s baráti öleléssel szaladt Kálmán elé.

“Szervusz pajtás!”

Kálmán ezt egy kicsit furcsának találta. Mi szükség és mi illem egy idegen helyen egy harmadik embernek egy vendégül belépőt ily familiariter fogadni?

Hát még azután mi szükség annak a harmadik embernek abba a kis guggolóba visszaülni, amelyben ez az idegen ember szokott otthon lenni?

A harmadik ember észrevette, hogy ez a második ember nagyon szeretné megtudni, hogy az első ember min nevetett olyan nagyot.

Mindjárt bocsátott közre egy vidám anekdotát.[13]

– Éppen most mesélem őnagyságának a legutóbbi látogatásunkat, a mi közös barátunknál, Bertók úrnál. A legutóbbi tréfa óta úgy megharagudott minden jó pajtására, hogy bezárkózott a kastélyába, senkinek ki nem nyitotta az ajtót, sőt még az ablakait is berakatta téglával félig. Mi aztán valami tíz vidám cimborával elmentünk hozzá látogatni. Hogy csaljuk ki az odújából? Éppen délutáni álmát alhatta. A kastélya fölött van egy domb, azon van egy szélmalom. Láthattad, Kálmán, mikor ott jártál. A malom előtt volt egy felállított új malomkő, eléje téve egy gerenda, hogy le ne guruljon; mi a malomkövet szépen nekiirányoztuk a kastélynak, s aztán elvettük a gerendát. Nosza, az elszabadult malomkő rohant alá, mint a lavina, s olyat ütött a kastély oldalán, hogy annak minden porcikája megmozdult. Berti azt hitte, hogy a föld esett ki a sarkából, s hajadonfőtt szaladt ki az udvarra. Akkor aztán szép nyájasan eléje mentünk levett kalappal: “alázatos szolgája! Csak egy kicsit be akartunk kopogtatni, hogy itthon van-e a gazda?”

Kálmán Katinka arcára figyelt. Nevetett biz az elhagyott férje anekdotáin is, de csak nem olyan nevetés volt az, mint az elébbeni.

A fiatal jogtudós irigységből valami komoly tárgyra akarta átvinni a beszédet. Észrevette, hogy Bálvándy fekete kesztyűt visel.

– Kit gyászolsz? Valakid meghalt?

E tragikus kérdéssel vélte az általános jókedvet elronthatni.

Azzal járta csak meg.

Interpellációjára Bálvándy arca egyszerre komoly vonásokra nyúlt meg, szájszegleteit lehúzta, szemeivel siránk pillogatást mutatott, azután elővette fehér zsebkendőjét, s annak szegleteivel megtörülgetve szemét, reszkető gyászhangon rebegé.

– Szegény nagynéném halt meg. Rám hagyta a kordicai uradalmát; Isten nyugosztalja meg szegényt.

Katinka felkacagott e paródián. Most már aztán úgy nevetett, mint az imént. – Oly bohókás is volt ez a Bálvándy, mikor a gyermekes szepegést mímelte.

– Éppen arra kértem most őnagyságát, hogy mához egy hétre a boldogultnak rekviemén több régi tisztelőivel együtt a franciscanusok templomában megjelenni kegyeskedjék.

Kálmán kérdőleg tekinte Katinkára. Mához egy hétre már Ostendeben kellene lenni. A hölgy nem felelt semmit.

– Mához két hétre pedig – folytatá ugyanazon gyászos hangból Bálvándy – a kordicai statutio[14] fog végbemenni; a megboldogult hagyományába ünnepélyesen be fognak iktatni; egybekötve hajtóvadászattal, teátrális előadásokkal és templomszenteléssel. Ez ünnepélyre is reménykedem nagysádat meghívhatni alázatos audiencián élőszóval. Kálmán barátomat majd nagy pecsétes levéllel fogom meginvitálni.

“Híjad, híjad!” – mondá magában Kálmán; – “hol leszünk mi már akkor?”

Katinka egy megtagadó szót sem ejtett, ellenkezőleg igen érdekesnek találta bővebben megtudni mindent a statutio részletei felől.

– Hát aztán mi van azon a jószágon?

– Húsz rongyos falu; meg egy pompás új templom, mit a megboldogult építtetett.

– Hát aztán hova szállásolja ön el a vendégeket?

– Nagyszerű sátorok lesznek építve az erdőben deszkából.

– Hát a színészek hol fognak játszani?

– Nagyszerű teátrum lesz a számukra építve deszkából.

– Hát a bált hol tartják meg?

– Nagyszerű redoute lesz deszkából.

– Hahaha! Deszka nagyszerűség!

– No, majd meglássa nagysád, hogy olyan pompát, olyan mulatságot nem látott a világ, amióta József császár az erdőben mulatott. Majd megmutatom én, hogyan lehet az erdő közepén mulatni.

Katinka egy szóval sem mondta, hogy nem fogja meglátni.

Kálmánt bosszantotta az, hogy Katinka olyan nagyon érdeklődik, hogy úgy el tudja magát foglalni Bálvándyval. Eszébe jutottak mindazok a rágalmak, amiket a válóperben olvasott Katinka és Bálvándy személyeire vonatkozólag.

És őhozzá egy szava sincsen mostan Katinkának. Még csak meg sem kínálja, hogy üljön hát le.

Elkeseredésében odament a papagájhoz. Az legalább meg szokta őt mindig szólítani, gyöngéd hízelkedő szóval.

Most is megszólította. – Azt mondta neki: “te szamár!”

Kálmán föltette magában, hogy addig nem megy el innen, míg Bálvándy nem távozik. Akkor pedig egy percig sem fog tovább itt maradni; hanem együtt távozik vele.

Az a terve, amit az elébb kigondolt, össze volt morzsolva és a szegletbe vetve. Érezte szívében nőni a dacot. Polip volt az.

Katinka megelőzte mind a kettőjüket. Kiadta nekik az utat.

– No, már most menjenek. Készülnöm kell a színházba.

A hősök kalapjaik után nyúltak.

Katinka egyszerre nyújtá mind a kettőnek kezeit a csókolásra.

Kálmán érezé a gyöngéd szorítást kezén; s arra gondolt, vajon a másikét is nem szorította-e meg?

Mikor az utcán elvált Bálvándytól, a báró fölényt gyakorló szívélyességgel monda Kálmánnak:

– Aztán holnap találkozunk a szép asszonynál, s két hét múlva a kordicai vadászaton.

Kálmán egy rózsaszínű álom közepett járt, s a rózsaszínben az árnyék mindenben vér. Két egymásnak ellenmondó szín, két egymással rokon ellentét.

Most már a féltést is meg kellett ismernie. Attól aztán egészen elbódult, mint aki kétféle bort ivott: édeset meg keserűt.

Teljes jogot érzett hozzá, hogy ezt a másik férfit gyűlölje. Mint jogtudós föltehette volna magának azt a kérdést, hogy miből áll ez a teljes jog a gyűlölködésre. Ketten vitatkoznak egy tárgy fölött. De ha jogos szerzeményről van szó, akkor Bálvándy a primus acquisitor,[15] ő pedig csak usurpator. Ez nem helyes jogcím. Két tolvaj gyűlölsége az, aki egy lopott tárgyon összeveszett.

Ez bizony “exlex” állapot!

Ilyen esetben félredobják a peres felek a törvényt, s maguk csinálnak maguknak törvényszéket.

Kálmán folytatta a rózsaszínű álmot véres árnyaival.

Úgy lesz.

Holnap ismét találkoznak a szép asszonynál, ott azt fogja mondani Bálvándynak:

“Uram! Nem megyünk mi a Kárpátokba vadászni. Annál én egy szebb vadászatot tudok, ahol csak ketten leszünk, én és te. Mind a ketten vadász és vad egyszerre. Amelyikünk aztán a “hallali”-ra trombitál, az vigye a diadal-díjat, amerre akarja: én Ostendebe, te a Kárpátok közé.”

Igen bizony; de Ostendehez pénz kell, s megint itt vagyunk az akadálynál. A rózsaszínű álom álmodója repülni szeretne, aztán nem bírja a lábait emelni. Ólomból vannak.

Az agya meg lángolt.

Azon vette észre magát, hogy egyszer csak Kalender úr szobájában van.

Az ember sokszor álmodik ilyet: egyik hely a másikra átváltozik. A vidék jött helyébe.

– Ah, Jenőy úr, ismét látjuk egymást! – üdvözlé őt Kalender úr, kezeit dörzsölgetve. – Miben lehetek szolgálatjára?

Kálmán egy ideig nézett, nézett abba a mély kútba, melyből saját elváltozott arca tekinte rá vissza. Egyszer aztán csak beleugrott.

– Felveszem azt a pénzt, – rebegé fuldokolva.

– Rendelkezésére áll most is – szólt a bankár, előhúzva fiókjából a tárcát. Még el sem zárta azt helyére. Tudta, hogy visszajönnek érte. – Tetszik még egyszer megszámlálni?

– Elég, ha az imént megszámláltuk.

– Hm, hm. No jó. Tehát aláírja ön a kötelezvényt?

– Aláírom.

Kalender úr csengetett, mire az ügyletszobából egy kopott ruhás fiatalember jelent meg, szájában keresztülfogott tollal.

– Mauler! – szólt a tőzsér – híja ön át Pacsnikot is, s aztán számlálják le ezt az összeget a nagyságos úrnak, s előttemezzék a kötelezvényét.

Mauler és Pacsnik urak ügyleti komolysággal odaszámlálták az asztalra a tízezer forintot. Megvan. Négyötöd része értékpapír. Hogy miféle értékpapír? Ahhoz a tanúknak semmi köze.

Azok, végezve dolgukat, megint visszavonulnak; hanem azt észreveheti Kálmán, hogy az iroda üvegajtajának függönyén át folyton figyelve leskelődik valaki. No, hogyha netalántán egyszer egy kétségbeesett kölcsönkérőnek eszébe jutna egy hatalmas ökölcsapással Kalender úr fejére kvittelni le a tartozását, s aztán odábbállani a záros tárcával. Lám a minap is megtörtént vele, hogy egy fiatal adósa kikapta a kezéből a kötelezvényét, s mielőtt megakadályozhatta volna, megrágta azt és lenyelte.

– No hát, ez megvolna – szólt Kalender úr, kezét az összekötött pénzcsomagokra téve. – Hanem most még egy kicsiny kis formalitás van hátra. Mint mondom, csak formalitás.

– Mi legyen az? Essünk át rajta.

– Uraságod még nem nagykorú, mint maga is mondá, de magam is látom. Törvényeinkből mind a ketten tudjuk, hogy a kiskorúságában fölvett adósságát az ember a nagykorúság előtt revocálhatja. Szabad neki megbánni tettét. Ő megbánhatja, hogy pénzt vett fel, s akkor aztán a hitelező bánja meg, hogy adott; mert nem kap semmit. Erre szoktunk egy bizonyos praeservativát használni. Tessék ide leülni mellém. Tréfaság az egész. A kiskorú adós azon atyja, anyja vagy nagynénje nevében, kitől örökségét várja, egy levelet ír hozzám, melyben biztosíttatom, hogy a fölvett összeg az illető által nekem meg fog téríttetni.

Kálmán ijedten ugrott fel Kalender úr mellől. Alig talált kifejezéseket arra, amit mondjon.

– Mit? Én? Nagyanyám nevére levelet hamisítsak?

– No, csak ne fortyanjon ön fel. Semmi baj sincs belőle. Ezt így szokta mindenki. És még soha nem volt eset rá, hogy valami baj lett volna miatta. Ez nagyon természetes. A fiatalember, mikor nagykorúvá lesz, tehetné azt, hogy tőlem vett tartozását törvényesen megsemmisítse; de sohasem teszi, mert akkor kényszerítene engem, hogy viszont a jótálló levéllel jelenjek meg, s azt már nem nézi el a kiskorúaknak a törvény; tehát inkább beváltja nálam a tartozását, s akkor visszakapja a kényes természetű levelet is.

Kálmán csak elszörnyedt.

– Eszerint mindaz a fiatalember, aki öntől pénzt kapott, önnek a házából már úgy jött ki, mint hamisító.

– Nono, csak ne heveskedjék ön.

Kálmán nem is heveskedett, csak a zsebébe dugta a kötelezvényét, s azzal azt mondta, hogy “alásszolgája”.

– Még egyszer vissza fog ön hozzám jönni.

– Soha ide! – mondá Kálmán, s kalapot ragadva sietett ki az ajtón.

Lázat kapott attól a gondolattól, hogy valaki képes lehessen őróla akkora fokát a süllyedésnek föltehetni.

Pedig hát mégiscsak vissza kellett egyszer még térnie.

Amire az volt oka, hogy csak a tornácban vette észre, hogy a saját kalapja helyett a tőzsérét kapta fel, s az nyakig esett a fejébe, amint föltette.[16] Már ezért mégiscsak vissza kellett térnie.

A bankár nevetve fogadta.

– Mondtam ugye, hogy visszajön ön még egyszer?

– A kalapomért – szólt röviden Kálmán.

Azután nagyon meg volt lepetve, amint a kalapjában benne találta a számára rendelt összecsomagolt pénzt.

– Hát mi ez?

– Az ön pénze. No, ne haragudjék hát. Csak próbára akartam önt tenni. Mert kétféle gentlemanek vannak a világon. Olyanok, akiknek a szájokban van a becsületszó, s olyanok, akiknek a szívükben van. Most már ismerem önt. Nem kívánok öntől olyan levelet. Itt a pénze.

Kálmán megdicsérve érezte magát. Még büszke akart lenni.

– Ez már más szó!

Most tehát ő is elővonta zsebéből a visszavett kötelezvényt, s átnyújtá azt Kalender úrnak.

Kalender úr pedig azt tette a kötelezvénnyel, hogy a mindig égő szeszlámpánál meggyújtotta az egyik sarkát, s az égő papírt bevetette a kandallóba.

– Így! uram. Ön olyan kevély a becsületére. Az derék dolog. Én elégettem önnek a kötelezvényét; ezáltal önnek az adóssága becsületbeli tartozássá vált. Most már biztosítva vagyok. Jöhetne önnek úri kedve a kötelezvényét törvényesen visszavonni; de nem jöhet kedve a becsületszavára kapott tőkét megtagadni. Mármost alásszolgája.

Kálmán most már igazán felmagasztalva érzé magát.

Íme azon fennkölt jellemek sorába számíttatik, akiknek meg van engedve, hogy egy lekötött becsületszóra vagyonukat tönkretegyék, s fizessenek a lekötött szóért vagy pénzzel, vagy a fejükön keresztül röpített golyóval.

Szédítő magaslat ez egy fiatal főnek!

És mármost itt a kezében a hatalom szenvedélyét, büszkeségét diadalra vezethetni. – Versenyezhet most már azzal a másik “úrral”.

Természetesen legelébb is hazasietett, hogy a kapott pénzt biztos helyre elzárja. A sorsjegyek átváltásával ráér majd – azután.

Amint hazaért, már a folyosón várta Jutka asszony.

– No csak siessen! Ugyan régen várja már itt valaki a kerti szobában.

– Kicsoda? – kérdé Kálmán.

– Ejh, hát ki no? – szólt gonoszkodva a szakácsné. – Egy gyönyörűséges szép asszony.

Kálmánnak nagyot dobbant a szíve. Talán “ő?” Talán utána jött, hogy megengesztelje. Kitelik tőle az.

No, de ugyan szépen rá hagyta magát szedni. Mikor nagy szívdobogással nyitná a kis hálószobája ajtaját, szemközt jön rá sánta Biróczy.

Ez volt az a gyönyörűséges szép asszonyság.

Kálmán bizony örült is, nem is, hogy ezt a rég látott bajtársát most újra láthatja. Éppenséggel nem őróla gondolkozott most. Biróczy pedig faunarcának egész nyájasságával igyekezett kifejezni azt az örömet, amit magával hozott. Úgy megszorongatta barátja kezét, úgy dörzsölgette, alig akarta elereszteni.

– Örvendetes hírt hoztam neked.

– No, mi az?

– Decséry főispán izenetével jövök. A főispán hazamegy uradalmába a törvényszünet alatt, s téged óhajt ezalatt magához venni.

– No, és mi örvendetes van rám nézve ebben?

– Hát hogyne volna ez rád nézve örvendetes hír? Te kívántál jurátus lenni mellette.

– De nem falun kezdeni a jurateriát.[17]

– Te! Ott nagyon jól mulatnak. Válogatott társaság jön össze. Pompás vidék, kastély és angolkert.

– De miután én se kertész nem vagyok, se vadász, mit csináljak én azzal az egész kerttel?

– Hát itt Pesten mit csinálsz az egész holt idény alatt, ha csak mindennap a Kerepesi úti “állatheccbe” nem mégy, s vasárnaponkint a “Nagy Gárdistánál” a mészároslegényekkel nem akarsz verekedni, vagy a “Saukopfnál[18]” feketerigókat fogni.

– Nem szeretek falun, no!

– Egyébiránt pompás könyvtára is van a grófnak, ritka kéziratgyűjteménnyel, amiből te becses dolgokat tudnál kikeresni.

– Nem kánikulára való mulatság.

– De hallod-e, lesz ott egyéb mulatság is. Az öreg hercegnő éppen most hozza haza Bécsből, az apácáktól az unokáját. Valami angyali arc. Láttam az arcképét elefántcsontra festve.[19] És nekünk alkalmunk lesz együtt utazni velük; egy hintóban. A hercegnő maga óhajtja, hogy vele menjünk, akkor nem fél úgy az alföldi pusztán keresztülutazni. Te bizonyosan a szép comtesse-szel ülnél vis-à-vis.

No, ez meg már éppen olyan dolog volt, mint mikor a gyomorfájós embernek drága jó ételekről beszélnek. Hiszen most is egy szép arcnak a betege.

– Nem is mehetnék ily hirtelen. Korcza úrnál nem hagyhatom itt a dolgot; nem vehetek egyszerre búcsút a kapufélfájától.

– Korcza úr ugyan holnap délre itthon lesz, s akkor elbúcsúzhatol az ő szépséges orcájától. Helyetted pedig már naponkint jár az irodájába egy kancellista, aki a dolgokat végzi: csodálom, hogy két hét óta nem találkoztál vele.

Kálmán most már haragba jött.

– No, de hagyj nekem békét a te főispánoddal, hercegasszonyoddal és comtesse-eddel. Én most nem utazom velük, még a mennyországba sem.

– No jól van. Ma látom, hogy bal lábbal keltél fel az ágyból. Tehát aludjál rá egyet. Holnap estére megint eljövök hozzád. Azok várnak három napig.

– Szívesen látlak, ha itthon kaphatsz. De kár az excellenciás úrhölgyeknek a rám való várakozásban csak egy szemernyit is elnyelni a pesti porból; mert én most nem utazhatom.

– Beteg vagy?

– Igenis: beteg vagyok.

– No, majd holnap meglátogatlak; talán akkorra meggyógyulsz. Talán a szép comtesse-nek az arcával fogsz álmodni.

Kálmán bezárta az ajtaját, amint Biróczy magára hagyta, s ki nem jött a szobájából aznap.

Elővette a leveleket, miket a szép asszony írt hozzá, újra meg újra elolvasta azokat. Szítta magába cseppenkint azt a mámorító mérget, mely a lelket az élő emberben különválasztja a testtől. Kereste bennük a vigasztalást, s ha azt megtalálta, kereste az elkeseredést, s egyiktől jobban megrészegült, mint a másiktól.

Késő volt már az éj, mikor aludni ment.

Az a reménye volt, hogy őróla fog álmodni.

S nem az ismeretlen comtesse-szel, akiről Biróczy beszélt.

Az álom pedig olyan tündér, akinek a szeszélyeit nem lehet előre kitalálni.

Megjelent Jenőy álmaiban egy női arc; de az nem volt sem az ismerős, sem az ismeretlen.

Ki volt hát?

Egy arc, olyan fényes, mintha Isten volna; – olyan nagyszerű, mintha ország volna; – mosolygása olyan meleg, mintha a nap volna; – könnyhullása olyan forró, mintha vér volna; – ha szemeit lehunyja, mintha a meghalás volna; – ha ismét fölnyitja: mintha a föltámadás volna; – némasága, mintha beszéd volna; – ránézése, mintha hívás volna; gyászfátyola, mintha az örök éjszaka volna; – két szemcsillaga, mintha két világ volna; megjelenése oly véghetetlen, elmúlása oly elviselhetetlen; egész alakja oly kínzó, oly vonzó, oly keblére záró! – Az egész álom, mintha nyolcszáz év története volna.

Vajon kinek a képe lehet az?[20]

Kálmán nehéz verítékből izzadtan ébredt fel. És még azután is, még ébren is, még felöltözötten is sokáig nyomta a keblét ez a megnevezhetlen látás. Alig bírta azt elszórni magáról.

Eh mit? Álom!

Álom azt jelenti, hogy aludtunk.

Jenőy úr föltette magában, hogy haladni fog azon az úton, amelyen megindult. Ne adjon őneki tanácsot senki. Se ébrenlétében, se álmában.

Pedig még mindig álmodott.

Folytatta a rózsaszínű álmot a vérszínű árnyékokkal.

Jenőy úr azzal a föltett szándékkal hagyta el lakását, hogy ahol találkozni fog Bálvándyval, ott összevész vele. Ez lesz a legelső dolga.

Találkozott is vele nagy hamar; de nem veszhetett belé. Bálvándy lóháton jött rá szemközt.

Sajátságos megalázó helyzet az életben! Lovon járó emberrel találkozni gyalog járó embernek. Azt mindenki meglátja; szemével kíséri; annak már a lova kopogása az ablakhoz csalja a szép hölgyet, az féltesttel kiválik az egész nép közül. Skandalum!

Miután lovas embert gyalog elfogni képtelenség, megint csak hazament. Ott várt rá egy másik lovas ember. Egy huszár. De az csak gyalog érkezett.

Jenőy úr alig ismert rá a gimbes-gombos nyalka vitézben régi jó pajtására, Csuka Ferkóra.

Hanem azért Csuka Ferkó most is pertu volt régi pajtásával s nem nézte azt, hogy ő huszár, az pedig csak “diga[21]” (ez a “civil” címe a katonáknál), s hogy ő már maga keresi a kenyerét, ez pedig még csak puffra él, s hogy ő már valami, mert első waldhornista[22] az ezrednél, ez pedig még csak úrfi s egyéb semmi.

Ugyan összevissza szorongatta Jenőy úrnak a kezeit.

No, Jenőy úr is örült egy kicsit, hogy a régi bajtárst újra láthatja. Megtudta tőle, hogy most szabadsággal utazik haza, s Pestet útjába ejté.

De annak még tovább is ragyogott az arca. Egyéb örülnivalója is volt, mint az első viszontlátás.

– Olvastad-e már a Tudományos Gyűjteményt?[23] – kérdezé Jenőy úrtól.

Jenőy úr magas bámulással nézett a szemébe. Tudományos Gyűjtemény? Mikor éppen azon gondolkozik, hogy lovat vegyen.

– Hát hogy jutsz te a Tudományos Gyűjteményhez?

– Óh, nekem megvan. Praenumerálok rá. Telik a lénungból. Délutánonkint összejön a cúg[24] körülöttem a rajtsulban,[25] s én felolvasok nekik belőle.

– Hisz én is járatom – monda Jenőy.

(Észre sem vette, hogy már hazudni is tud. Az ember kicsiben kezdi.)

– Hát akkor olvastad a legutolsó számát.

– Nem. Még nem vágtam fel.

– Nem vágtad fel? – szólt elbámulva a trombitás; – no az enyim itt van felvágva: olvasd el belőle.

– Mit?

– Hát azt a nekünk szóló levelet.

– Nekünk szóló levelet?

– Hisz a címlapon is fel van már jegyezve.

– Úgy, igaz!

– Valld meg, Kálmán, nem is láttad te azt a Tudományos Gyűjteményt.

Jenőy úr elvörösödött. Haragudott érte, hogy így rajtakapták. Aztán mi köze őneki az egész unalmas irkafirkához?

– Látod, pedig azt a levelet jó lesz elolvasnod; mert azt utazó barátunk írja hozzánk, Barkó Pali, a kirgizek sivatagából; régi krónikaíró pajtásainak. Tudod még, mikor azt a krónikát írtuk?

Kálmán lelkében egyszerre elborult; mint mikor a nap elé tavaszi felhőt kerget a szél.

– Itt hagyom nálad; olvasd el – szólt Csuka Feri –, s majd délután visszajövök érte, ha nem találnálak, majd küldd el Biróczyhoz, annál vagyok szállva; az osztja meg velem az ágyát, mint hajdan a puszta kunyhóban, az üres kád alatt. Tudod, te is ott voltál.

A trombitás letette Kálmán asztalára a gondosan papírba takargatott füzetet, s azután még egyszer jól megszorongatva kezét, eltávozott, kemény, verbungos sarkantyúpengős léptekkel mérve végig a folyosót.

Kálmán úrfi érzelmeiben valami zűrhang maradt vissza. Röstellte azt, hogy íme, ez a lószagú katona figyelemmel kíséri azt, amivel már ő nem is törődik; ez megvonja szájától a falatot, az édes pipát, hogy sovány lénungjából az egyetlen tudományos folyóiratot megszerezhesse; ez fáradságos katonai munkája után, mikor a lovát megtisztította, mikor a zenekarból megszabadult, még összegyűjti pajtásait, s olvas fel nekik abból, amit a magyar tudomány adhat. És ő, akinek elő kellene járni, mert nála van a láng, mely világít, most a legutolsónak a háta mögött veszi fel azt, amit az neki kölcsön, használat végett itt hagyott.

Tehát csak fölvette azt és elolvasta.

Egy fiatal magyar tudós levelei voltak azok, itthon maradt barátaihoz címezve; miket a Tudományos Gyűjtemény szerkesztősége közrebocsátott.

És azután, amint Kálmán beletévedt ebbe a rengetegbe, el is veszté benne magát egészen.

Amit olvasott, egész lelkét foglyul ejté.

Egy merész, vasakaratú ifjú férfinak élményei voltak azok, ki egyedül, segélytelenül, utasítatlanul nekiindult a kietlen világnak, melyet európai utazó be nem járt soha, hogy nemzete hátrahagyott nyomdokait kövesse, hogy népét oly szerzeményekkel gazdagítsa, miről azt a nagy világ majd megemlegeti.[26]

Hős az! Oroszlánszívű Richárd;[27]  annak a szívével, annak a kardja nélkül; az argonauták[28] társa, az aranygyapjú díja nélkül. Kolumbus vágyával, karthágói Hanno[29] tűzlelkével, Mózes ki rabnépének a szabadság Kánaánját keresi; egy őrült, kinek tébolyodása tudomány; egy próféta, kit az Úr kettős tüzes nyelvei[30] megszálltak.

Minő egyszerűség, minő igazság a leírásokban. Semmi frázis, semmi pátosz: a meggyőző, szemmel látott való.

Ha leírja, hogy a kopár földön hált: nem mondja, hogy az kemény volt; ha hófuvat eltemette, nem mondja, hogy hideg volt; ha nap nap után nem talált emberi hajlékot, nem mondja, hogy éhezett; ha vad rablónépek megüldözék, nem mondja, hogy félt; ha sebeket kapott, ha megkötözték, ha megsütögették, nem mondja, hogy fájt; ha nem találta azt, amit elérni akart, nem mondja, hogy csalatkozott; ha a fáradságtól, a vészektől, az akadályoktól legyőzve, összeroskadt, nem mondja, hogy kétségbeesett; – újra fölveszi magát, s halad mélyebben az ismeretlen világba. És amit leír, az csak a tudomány. A vendégszeretetlen szikláról, a homoksivatagról csak a geolog beszél; a sok hallatlan nevű vad nép szidalmaiból a philolog alkot összehasonlító tanulmányt. – Így beszélnek a dzungárok,[31] így a burjätek,[32] így a vogulok. Mikor lázt kapott közöttük, tanulmányozta ősi szokásaikat, hogyan gyógyítanak! Volt hely, ahol megszerették, kínálták édes otthonnal, édesebb szerelemmel; nem maradt ott, ment tovább, merre küldve volt. Átvándorolt lehetlen hegyláncokon, s leírta az embernyomtalan havasok flóráját. Szolgált tatár úrnál rabszolgaként, s vágott ólmot a Koliván-tónál[33] mint elfogott szökevény rab; hált menekülő zsiványokkal együtt a fehér skorpiók barlangjában, s leírta mint természettudós a bányát, a skorpiót s a zsiványt; kiböjtölte egy faodúba elbújva az altaji medvét, s lerajzolta a medvét. Belevesztette a viharlepte tóba minden öltözetét, de megmentette táskájában minden iratait. És amikor a legelső civilizált emberrel összeakadt; az egy orosz volt.[34] S a barbár orosz megtudva, minő kincseket gyűjtött a vándor hosszú útjában, kétezer rubelt kínált neki érte, ha ezeket átadja a szentpétervári tudományos akadémia etnográfiai osztályának. S a még barbárabb magyar nem adta azt az orosznak; hanem megkérte a barbár oroszt, hogy keressen ki a mappán délnyugat felé egy kicsiny várost, aminek a neve Pest, annak van egy kicsiny tudományos lapja: küldje el ezeket a leveleket annak ingyen. S a barbár orosz elküldte azokat Pestre. A barbár magyar nem vette el értük a kétezer rubelt, s a barbár orosz nem tartotta meg azokat ingyen. Így kerültek a levelek haza.

Mi vitte az írójukat tova, mi hozta a leveleket haza? Óh, ha azt nem értenéd meg!

Az a véghetetlen szerelem, aminek számára nincsen név a földön! Amiről énekelnek a zsoltárok a babiloni vizek mellett;[35] amitől elhervad az izlandi lakó a szárazföldön; amitől lángra gyullad a hideg német, s a forró francia megőrül; – s csak te nem éreznéd meg?

Csak te nem tudnád, hogy ki az az imádandó hölgy, aki álmodban megjelen; arca olyan fényes, mintha Isten volna; olyan nagyszerű, mintha ország volna; mosolygása olyan meleg, mintha a nap volna; könnyhullása olyan forró, mintha vér volna; ha szemeit lehunyja, mintha meghalás volna; ha ismét felnyitja, mintha föltámadás volna; némasága, mintha beszéd volna; ránézése, mintha hívás volna; gyászfátyola, mintha örök éjszaka volna; két szemcsillaga, mintha két világ volna; megjelenése oly véghetetlen, elmúlása oly elviselhetetlen; egész alakja oly kínzó, oly vonzó, oly keblére záró!

Csak te nem tudnád, hogy “ki az?” Te! A költő![36]

Az elefántcsontra festett kép

Kálmánnak első dolga volt Kalender úrra rajtarontani, annak a tegnap kapott csomagot pénz és nempénz tartalommal markába nyomorítani: “itt van, tessék; a becsületszavamat pedig viszem vissza” – s aztán nem várni, hogy az érdemes úr mit felel rá, hanem szaladni a sárkány barlangjából, mint akit a lidérc kerget.

Onnan azután sietett Biróczyhoz. Úgy esett be hozzá, mint aki most úszta át a Dunát, s maga is örül neki, hogy nem veszett bele.

– No, itt vagyok! Parancsolj velem. Vigy, ahová akarsz.

Biróczy igazi örömmel szorítá barátját kebelére. Ő tudta, hogy honnan menekült az most meg.

Aközben megérkezett a trombitás is. Hát még az hogy örült a viszonttalálkozásnak! Nem titkolá előtte, hogy “egészen más vagy most, mint reggel voltál!”

Ismét a régi vagy!

Délben a három fiú együtt ebédelt a Griffben,[1]  Kálmánt nem bocsáták el többé kezeik közül. Délután pedig egyenesen Korcza úrnak szolgáltatták ki. Nem lehetett neki többé elveszni. Korcza úr pedig, amint megérté Biróczytól a helyzetet, rögtön gálába csapta magát, s vitte Kálmánt a hercegnőhöz, hogy bemutassa őt neki; egyúttal, mint a Decséry család jószágigazgatójának, magának is volt közlendője a hercegjóasszonnyal.

– Én leszek a dominus frater tolmácsa; dominus frater pedig az enyim, s ha valahol belerekedek a német szóba, rántson ki.

A német diskursus Korcza úrnak gyönge oldala volt; Decséryéknél pedig az a családi idióma, a gondolatoknak egymással való közlésére. Magyarul csak a nagyapa beszél: a főispán is vagdal hozzá,[2] ha rászorul; de erősen idegen kiejtéssel s törve a szót. Az ifjabb családtagok éppen nem ismerősek a magyar nyelvvel.[3]

A Decséry-palota Pest városnak azon részében épült, ahol még akkor csak kertészlakok álltak; kettős szárnyú egyemeletes épület; nyílt, vasrácsos udvarral, s hátul nagy kerttel. Még akkor nagyon poros út vezetett odáig. S aki nem bérkocsin ment – (pedig hát arra ki pazarolná a pénzét?) –, annak a kapuhoz érve, elő kellett vennie a zsebkendőjét s leverni a csizmáiról a port. A sárga csizmát már nem viselték; a fénymáz[4] fel volt találva, s a csizmát bizony le kellett porolni, mielőtt a kastély keményfa lépcsőin felhaladt volna az ember.

A hercegnő kevés cselédet hordott magával; nagyon takarékos volt. Mikor pesti kastélyában megszállt, a házmester feleségét rendelé fel szobaleányul; egyetlen inasa volt az előszobában, ebből állt az egész cselédség. Azonkívül rendelkezésére állt a jurátus, kinek egy földszinti szobában volt a lakhelye.

Korcza urat és védencét nagy várakoztatás nélkül bebocsátá az inas a hercegnőhöz, ki gazdálkodásból egyetlen szobát tartott elfoglalva keresztülutaztában. Többet fűteni költségbe került volna; pedig a vastag, nyirkos falazatú kastély termei, örökké csukott redőnyeikkel, csak derék nyáron melegesznek be maguktól.

Itt a kis szobában fogadta el a tisztelgőket a hercegasszony. Korcza urat régen ismeré már, s Jenőyt hallotta emlegetni. Nem voltak előtte ismeretlenek. Ott volt az unokája is, kit szinte bemutatott.

A hercegnő kövér, elhízott asszonyság volt, erősen fehér arcszínnel, s csigákba szedett szürke hajfürtökkel. Tekintete méltóságot és jóságot sugárzott, meglátszott rajta a vágy, mindig jót tehetni, csak pénzbe ne kerüljön. Minden szónál nagy nehéz lélegzetet szokott venni, úgyhogy az ember megsajnálta, mikor beszélt: azt kellett hinni, hogy az neki igen nagy fáradságba kerül.

A hercegnő csókolásra nyújtá az uraknak félkesztyűbe álcázott kezét, s könnyű kézmozdulattal inte unokája felé: “Dorothea grófnő”, hogy annak is meghajtsák magukat.

Valóban hercegi bátorság kell hozzá, hogy valaki a leányát Magyarországon Dorottyának merje kereszteltetni,[5] ahol Csokonai gúnyhőskölteménye e nevet oly csihéssé[6] tette; ámde híhatnák a grófnőt akár Medusának vagy Hecaténak,[7] azért ő ezzel a névvel is bámulatra méltó szépség volna.

Mintha elefántcsontra volna festve; halavány arc, alig látszó incarnattal,[8] körülfogva aranyfényű, dúsgazdag hajfürtökkel, miknek pompáját az egyszerű fonadék csak neveli. Szemöldei és szempillái csaknem feketék; alattuk nagy kék szemek: nem azok az unalmas búzavirágszín kékek, hanem a mély tengerszem kékségéből valók.[9]

Hát az ajkak? Azok a parányi, rózsaszínű csigák. Vajon mire használja őket? Vajon azok a madonnaarcok[10] szoktak-e enni? Vagy ajkaikon át is csak égi malaszttal élnek?

De bizony beszélni is használja e finom ajkakat, s midőn Kálmán azt kérdi tőle:

– Comtesse, wie lange werden Sie in Pesth verbleiben?[11]

Szelíd mosolygással felel:

– Morgen reisen wir ensemble![12]

“Ensemble!” Milyen bűbájos szó! Lehet-e ennél gyönyörteljesebb szó a világon?

Erről azután rájött a beszéd arra a tárgyra, hogy nem fél-e a grófnő az alföldi pusztákon utazni, nem tartja-e kellemetlennek a hosszú út fáradalmait? És erre mind az volt a válasz, hogy hiszen “ensemble” utazunk; ott lesz az, aki bennünket véd és ápol.

Kálmán el volt ragadtatva e csodaszép ajkak minden szavától, mely gyönyörében csak Korcza úr háborította meg koronkint, ki is a hercegnővel folytatott párbeszédben minden lépten belerekedt, s akkor aztán egy “wie heiszt man?”[13] interpellációval fordult Kálmánhoz segélyért. Nagy munka volt az neki! A hercegnő ama bizonyos kereszt ügyében akart ügyvédétől utasításokat nyerni, s nagy önuralkodásába került nem kacagni a szeme közé, mikor ilyeneket mond neki Korcza úr egész komolysággal: “man musz dasz Kruczifix neu versakramentiren lassen” (értsd: “újra beszenteltetni” .[14]

Mikor aztán a hercegnő felkeléssel jelt ád a továbbmehetésre, Korcza úr olyan jól érzi magát, mint a rossz diák, aki az examenből megszabadult; Kálmán pedig egészen fel van magasztalva.

Ez az “ensemble” szó ezekről a szép ajkakról egy új világot nyitott meg előtte. Mint ahogy a szegény bűnös lélek előtt, az angyal hívására megnyílik a mennyország.

Mikor a lépcsőkön lehaladva, Korcza úrtól búcsút vett, kétszer is megcsókolta principálisa arcáját; pedig biz az nem arra való volt. Könnyei hullottak, mikor megköszöné neki iránta tanúsított szívességeit; aminek azután Korcza úr úgy nevetett, hogy neki is csupa könny lett tőle a szeme.

– Jó fiú volt, fráter! – monda, megölelgetve Kálmánt –. Nagyon szerettem frátert. Csak a főispánnak is kedvében járjon. Az nagyon sokat fog tehetni önért. Eddig is nagyon szeretik. No, csak haladjon előre. Ha legközelebb találkozunk, én legyek az, aki önnek alázatosan fog könyörögni kegyes gráciájáért.

A fiskális aztán átadta Kálmánt Biróczy kezeibe. A kis sánta meg a trombitás egész éjjel nem hagyták őt magára. De pedig már fölösleges volt a strázsálás. Fogva volt ő jobban minden börtönnél, bilincsnél, egy kimondott szónak varázsával, elmerülve, elsüllyedve tengerszem kékségű szép szemek örvényében.

Az a másik asszony el volt feledve nála!

Másnap korán hajnalban előjárt a nagy utazó batárd, mely elé négy postalovat fogott be a császári egyenruhás postakocsis; a jurátusoknak segíteni illett a felmálházásnál. Az ódivatú ablakos hintónak hátulja, teteje felcsatolt bőröndökkel, dobozokkal lett megrakva; olyan volt az, mint egy bárka, mely az özönvizet megúszni készül.

Reggel négy óra volt, mikor a hercegnő és Dorothea a kastély emeletéből alájöttek. Az inas cepelte utánuk útitáskáikat. Kálmán és Biróczy a hintó ajtajánál vártak reájuk. Kálmán fringia kardját tartotta kezében, Biróczy nagy ostentatioval[15] engedett felöltönye zsebéből két pisztolyagyat előtolakodni. Bíztató előkészületek egy alföldi utazáshoz azokban az időkben.

A hercegnő jó reggelt kívánt nekik; megkérdé, hogy reggeliztek-e már; nem bánta akármit felelnek rá. Kálmán serényen nyújtá eléje kezét, hogy a hintóba felsegítse a kettős lépcsőfokon; azután a comtesse lebbent fel, a hátulsó ülésben nagyanyja mellett helyet foglalva. Következett Biróczy, szemközt jutva a hercegnővel az első ülésben, míg Kálmánnak a negyedik üres hely kínálkozott, ahol térd térdet ért Dorothea grófnővel.

Az inas becsapta az üveges ajtót; a postakocsis belefújt a trombitába s a nehéz bárka megindult a város sorompója felé, kegyetleneket zökkenve a primitív alkotású kövezeten.

Szép tájai vannak a szívnek! Csakhogy változik bennök a világítás. Egyszer a hold ábrándos ezüstje dereng fölöttük, másszor az éjjeli égés tűzfénye, néha az életadó meleg nap.

A rózsaszínű álomnak vége volt. Kálmán nem érzé többé sem a szenvedélyt, sem a féltést, sem a gyönyör emlékét, sem a kínt: álom volt ránézve az egész. Gonosz álom, amelyre azt mondjuk: jó, hogy csak álom volt!

Ami szívének világát bearanyozta most, az volt a nap. Maga az életadó nap, egy szűzi halovány arc!

Milyen boldogság egy ilyen bárkában utazni, mely mindenkit olyan közel hoz egymáshoz; naphosszant kényszerülve vannak szemközt ülni: minden új tárgya az útnak alkalmat ad új beszédet kezdeni. Kálmán magában azt kívángatta, hogy bárcsak valami regényes, kalandos veszedelem támadna valahonnan, amiből ő vitézül kiszabadíthatná útitársnőit. Fájdalom, a sors oly mostoha volt, hogy ezt a kívánságát teljesítetlen hagyta. Nem támadták meg rablók a hintót; nem ragadták el szilaj paripák; nem borult föl vele a tiszarévi komp; s így nem adatott meg neki az alkalom, hogy vitézlő harcban megvívhasson, s habok árjában megúszhasson bámulatának tárgya előtt. Annál több alkalma akadt kitüntethetni szolgálatkészségét az állomásoknál, midőn az előfogatot[16] kellett kisarkallni, bírákkal, kocsisokkal perlekedni, vendéglősöket tiszta szobák, tiszta víz s más egyéb lehetetlenségek előállítására kényszeríteni. Ezekben Kálmán szokatlan erélyt fejtett ki: Biróczy nagy bámulatára.

– Sohasem hittem volna, hogy te pörölni is tudsz! Hja, mihez nem tud az ember, ha a nap rásüt?

Délután egy végtelen sík, unalmas rónán döcögött végig a bárka. Az idő meleg volt. Kálmán egy ideig magyarázta a comtesse-nek a délibáb tengerében úszó szigeteket, tündérmeséket gondolva ki hozzá, egyszer aztán azt vette észre, hogy az elefántcsontra festett szentkép a tündérmeséken elaludt.

A hercegnő régen tette azt. Az egész úton mindig szunyókált.

Egyszer aztán Dorothea is hátrahajtá szép fejét a hintó puha támlányára s elszenderült.

Kálmán ott maradt “egyedül”, néma bámulatát az átszellemülésig kielégíteni.

Belenézhetett a napba!

Most látta még csak, minő földöntúli tüneménnyel van találkozása. A halvány tündérarc ragyogni látszott a körüle ömlő glóriától. Egy elszabadult hajfürt nehány szála csiklandani látszott arcáját: óh, hogy azon segíteni nem volt szabad! A parányi nyitva feledt ajk valamit látszott suttogni álmában: óh, hogy azt meghallani nem lehetett!

A hintó gördült a szikfüves pázsiton, lekerülve a döcögős országútról a gyepesült kerékvágásba, az előfogat csengettyűje egykedvűen csilingelt; a távolban a bölömbika búgása hangzott a nádasokból. A két hölgy aludt, a két jurátus pedig ébren volt.

– Vigilasne? – szólalt meg Biróczy.

– Non. Mortuus sum.

– Sub spe resurrectionis…

(Ez a párbeszéd magyarul így hangzik: “Ébren vagy-e?” – “Nem. Meghaltam.” – “A feltámadás reményében…”)

Miért beszéltek latinul?

Azért, hogyha a hölgyek mégis nem találnának aludni!

Talán olyasmi volt a tárgya beszélgetésüknek, amit a hölgyeknek nem kellett megérteni?

Körülbelül.

Biróczy folytatá latinul.

– Boldog konstelláció a tied.

– Perihelium. (Napközel.)

– Az enyim ecclipsis. (Mikor a hold eltakarja a napot.)

Ezen mosolyogtak egy kicsit.

Kálmán folytatta bámulatát az “alvó nap” iránt.

– Quanta species!…[17] sóhajtá fel Biróczy.

Ezért aztán kapott Jenőy könyökétől egy oldaldöfést.

Amit mondott, az Phaedrusnak egy meséjében van; annyit tesz, hogy “minő szépség!” – hanem azután következik még egy mondás, ami már gorombaság: “…sed cerebrum non habet.” (De nincs veleje.) Kálmán emlékezett a folytatásra, s ezért a megtorló könyöktaszítás Birócry bordái közé.

Biróczy tréfásan mentegetőzék.

– Azért mondám, mert nem tud magyarul.

– Majd megtanul.

– Ki tanítja meg?

– Én!

– Magasan áll.

– Nőni fogok, míg elérem.

Hanem e vakmerő mondásnál egyszerre elakadt a szó Kálmán ajkán. Elhűlt egy látománytól. Az pedig nem volt valami ijesztő látás. – Amint e szót kimondá, az elefántcsontra festett szentkép arcáin könnyű pír hajnallott által. Talán hallá? Talán érté? Tán attól pirult el? – Ha úgy volna?

Kálmánt megnémítá e bűvös-bájos látvány; csábultan inte Biróczynak, hogy ne beszéljen tovább; a figyelmeztetésre nem is volt több szükség, mert egy zökkenése a bárkának egy árkon keresztülugortában, egyszerre fölébreszté mind a két hölgyet; a hercegnő uram Jézust kiáltott ijedtében, Dorothea pedig felnyitá a szemeit és mosolygott. Mint ahogy mosolyognak, akik valami kedves álomból ébrednek föl. Kálmánnak olyan jólesett, hogy ő mosolyog. S a szép szemek aztán ismét lecsukódtak, mintha hívnák vissza a félbeszakadt álmot.

Hanem a hercegnő nem hagyott többé semmi ilynemű tündéreknek való élvezeteket meghonosulni a közös bárkában. Elkezdett beszédes lenni, s minden szavát Kálmánhoz intézte. Meg akarta tőle tudni a távol és közel látszó tornyok városainak neveit; az útfélen elmaradozó kórók neveit, a légben elrepülő madarak neveit; megismertette magát családjával; s miután kikérdezte az ifjút a földrajzból, a természetrajzból és heraldikából, sorba vette a bölcsészetet, a történelmet, a magasabb államtudományokat s azokból úgy megegzaminálta, akár egy professzor. Kálmánnak volt egyéb dolga, mint az elefántcsontra festett szentképre áhítatoskodni.

S ez aztán így tartott, míg csak a decséri kastély kapuján be nem hajtattak. Kálmánnak az volt a kötelessége, ami a malomnak, mikor a zsilipet felnyitják mögötte: őrölt.

A kastély udvarán már cseléd- és tisztviselősereg fogadta az érkezőket. Alkonyat volt. A főispán maga a tornácig lejött anyját és leányát elfogadni. Volt egy feszes szava Kálmán számára is; utasító, hogy majd a kulcsár el fogja vezetni szobájába. Egy széles márványlépcsőn eltűnt Kálmán elől az idáig bámult tünemény, őt pedig Biróczyval együtt a kulcsár felvezeté egy mellék csigalépcsőn a jurátusok lakosztályába, mely egy roppant teremből, három kis szobára volt vékony keresztfalakkal felosztva; a szobák ablakai egy rengeteg parkra nyíltak, melynek százados hársfái éppen akkor rakva voltak virággal, mintha aranyból volnának lombjaik; s a nyitott ablakokon át beszűrődő esti lég mintha mézzel volna terhes.

– Nos, hát megbántad-e, hogy idejöttél? – kérdi Biróczy barátjától.

Egy hosszú, forró kézszorítás volt rá a felelet.

Ezen az estén nem látta többé Kálmán a grófnőt. A hölgyek fáradtak voltak, a fiatal jurátusoknak szobájokba szolgáltatta fel a szakács az úri estebédet.

Ah, ez aztán más állapot volt, mint Korcza úrnál patvaristának lenni. Decséry főispán jurátusai már úgy élnek, mint gróf úrfiak. A cselédség is szokva van hozzá, hogy azokat az ifjakat, akik ily jogapródi minőségben a házhoz kerülnek, úgy tekintse, mint akikből évek múlva mind nagyságos és méltóságos s ki tudja, tán még excellenciás urak is lesznek.

Kálmán úgy aludta át első álmát ebben a kastélyban, mint aki az igazi boldogság küszöbén belépett.

Másnap a reggelihez már áthívták a jurátusokat a grófi étterembe. Tíz órakor reggeliztek, ősmagyar szokás szerint, melyet az akkori francia divat véletlenül utolért. Jelen volt az öreg gróf is; most is ugyanazon kék kabátban, s alázatos fejhajtással üdvözlé Kálmán barátunkat; ki nem bírt arcának parancsolni, hogy el ne vörösödjék, mikor az a fatális “két garas” eszébe jut. Szinte jólesett neki, hogy annál az első találkozásnál Dorothea nem volt ott; az ő szemei nem láthatták ügyetlen elpirulását. Később pedig nagyon szerette volna megtudni, miért nincs ő is itt. Talán rosszul lett? De nem lehetett kérdezősködnie.

A reggeli után a főispán szépen kezet csókolt a hercegnőnek. Ugyanazt tette az öreg gróf is és az öreg jószágigazgató,[18] s azután a két ifjú is. Az látnivaló volt, hogy ennél a háznál a hercegnő parancsol.

Kálmán ugyan hozzá volt szokva, hogy olyan asszonyságot lásson, aki parancsolni tud; hanem ez még a nagymamánál is jobban ért hozzá. A hercegnő parancsolatja nem zajos, nem heveskedő; egy tekintet elég tőle, hogy a halandó tudja: álljon-e vagy menjen?

– Direktor úr – monda az öreg gróf –, ha a hercegnőnek úgy tetszenék, hogy ma a családi gyűlésben elnököljön, szíveskedjék uraságod az iratokat előkészíteni.

– Már az archívum asztalán állnak – felelt az igazgató.

– Meg voltam felőle győződve – mondá az öreg gróf nagy tisztességgel.

Azzal ismét a hercegnőhöz fordult:

– Kit kíván a hercegnő a két juratus tabulae regiae notarius[19] közül a családi tanácskozmányhoz vonni mint jegyzőt? A másik ifjú úr hadd menne addig sétálni a parkba. Talán Biróczy urat?

– Nem – szólt a hercegnő –, Jenőy úr jön velünk.

Nagy kitüntetés volt.

Az étteremből átmentek az archívumba, melynek ódon faragványú tölgyfa szekrényei az ős család levéltárát őrzék, s ott egy hosszú zöld posztóval bevont asztal mellett helyet foglaltak. A hercegnő elnökölt, s balfelől helyet mutatott Kálmánnak.

A direktor kibontá az iratcsomagot, s egy dokumentumot kihúzva belőle, elkezdé azt fennhangon olvasni. Latin okmány volt.

Kálmán nem hallgatta azt az okmányt, hanem rettegésteljesen tekinte a hercegnő arcára: “vajon érti ez ezt?”

Mikor az okmány fel volt olvasva, a hercegnő inte, hogy ő akar beszélni.

És aztán megszólalt a legválasztékosabb klasszikus latinsággal, amilyenen csak valaha férfiak beszéltek, szólt a tárgyhoz nagy bölcsességgel és éles felfogással.

Kálmán azt érzé, hogy forog vele az egész hosszú asztal körös-körül. Szeretett volna elsüllyedni a föld mélységes kebelébe.

Azonban ezúttal a föld alá elsüllyedni Kálmánnak nemcsak nem lehetett, de nem is volt szabad; éppen olyan tárgy forogván a családi tanácskozmány szőnyegén, amelynek előzményeit éppen ő ismeré legjobban; az a bizonyos revindikált kereszt.

Hazakerült már, fel is volt állítva; tiszteletére egy kápolna emelve, mindkettő ünnepélyes beszenteltetésre vár. Elébb azonban tanácsot kell tartani afölött, hogy biztosítva van-e kellő törvényes eljárással az utókor számára e visszavívott ereklye; nehogy a hitetlenek beleköthessenek, s e tárgyban Kálmánhoz többrendbeli kérdés intéztetett, mikre meg kellett felelnie.

Mindenki latinul beszélt hozzá.

E tekintetben csak a főispán tett kivételt, kinek igen rossz előadása volt; s ha elkezdett latinul beszélni, mikor elakadt, ott átcsapott a németbe, s folytatta németül, míg abban is elakadt, s aztán ismét visszament a diákba.

Kálmán pedig átkozta magába még azt is, aki legelőször diák grammatikát árult Magyarországon.

Még csak az az egy menedékgondolatja volt, hogy talán mégis aludtak a hölgyek akkor, mikor ő a hintóban Biróczyval beszélgetett, s nem hallották, miről volt szó. Mert ha meghallották, akkor meg is értették.

Ettől a menedékétől is meg lett hát fosztva.

Mikor a családi tanácskozmánynak vége volt, a hercegnő feloszlatá a gyűlést. Kálmánnak pedig inte, hogy maradjon ott.

Kálmán titkolni akarta remegését; de arca elárulá. Nem bírta szemeit a hercegnőhöz fölemelni.

Mikor aztán a férfiak eltávoztak, a hercegnő lassú nyomatékos hangon mondá latinul Kálmánnak.

– Non semper, qui oculos clausos habent, dormitant. (Nem mindig alusznak, akiknek szemük hunyva van.)

Kálmán arca lángba borult e szóra.

Erre a hercegnő azt mondta neki:

“Jól van.”

És aztán nem beszélt hozzá többé latinul.

– Jól van. Legyen úgy, ahogy ön mondta. “Fel akarok hozzá nőni!” Tehát nőjön ön! Ez olyan devise,[20] amit az ír a címere fölé, akinek ereje van hozzá.

Most azután fel merte emelni szemeit Kálmán.

– Lássa ön; én az olyan embereket, akiknek erős akaratuk van, szeretem. A merészség nemesség. Elmondok önnek egy történetet, amit talán hallott is már. A mostani kancellár,[21] fiatal köznemes korában nagybátyja házánál volt, mikor ahhoz úri vendégek érkeztek, s nagybátyja éppen vásárra akart utazni. A vendégek sajnálták, hogy visszatartják a háziurat a szándékolt útból, s az ifjú unokaöcs ajánlkozott, hogy majd ő lesz házigazda nagybátyja helyett; mire az öreg úr magas méltósággal mondá: “ohó, öcsém, addig még sokat kell nőnöd, amíg az én vendégeimet elfogadni érdemes leendsz”. Az ifjonc pedig azt felelte: “éspedig lesz idő, amikor a király vendégeit is én fogadom el.” És felnőtt odáig, ahol ezt elérte. Most Magyarország kancellárja, s minden zászlósúr meghajolva lép be hozzá. – Látja ön maga előtt ezt az utat? Nyitva van mindenki előtt. Csak szív kell hozzá és ész. Önről sokat beszéltek már nekem. Beszéltessen ön magáról még többet. Én figyelni fogok önre. Amennyit nyer ön a világ előtt, annyit nyer énelőttem. Én csak kétféle embert látok meg: urat és szolgát. Önön van, hogy milyen alakban tegye magát előttem láthatóvá. Minden más alakban láthatatlan lesz ön előttem. Ebben a légkörben nem játszanak regényt; senkinek sincs alkalma hozzá. Itt csak fényleni szabad: vagy egyenruha, vagy az ész sikere által. Önben van ész, akarat és erő; használja fel. Gondoljon ön arra, hogy én emlékezem önnek szavaira, s tán tapasztalni fogja, midőn nagy lépcsők előtt áll, hogy egy látatlan kéz önnek karja alá nyúl és emelkedni segíti.[22]

Kálmán annyira meg volt hatva, hogy megcsókolta a hercegnő kezét, pedig talán etikett ellen is volt.

Felelni nem tudott semmit annyi jóságra. Nem is volt szükség, mert a hercegnő még tovább is elhalmozá kegyeivel.

– Önök egymás közt beszélve hibául számíták be Dorotheának, hogy magyarul nem tud. Ennek az oka egészen a viszonyokban van. Miért tanulta volna ezt a nyelvet? Hogy megértse, amit a parasztok egymás közt beszélnek. Erre semmi szüksége, mert velük nem érintkezik. Tanácstermeinkben csak a latin nyelvet hallja. Társaságban, közéletben, az udvarnál németül beszélnek. A külföldön francia a társalgás. Énekelni olaszul tanult. Ha olvasni akar, német, angol, francia könyvtár áll előtte. Mire használja a magyar nyelvet? Nincs semmi, amit megtudjon általa. Csokonai eroticumait nem adhatom a leányom[23] kezébe.[24] Amit eddig magyar költők írtak, az mind férfiaknak való. Leányokra nem számítottak. – De hát én mégis igazat adok önnek. A leányokból egyszer nők lesznek, s egy magyar férjre nézve orcapirító az, ha neje nem tudja az ő nyelvét. S meglehet, hogy Dorothea magyar férj neje lesz. – Ön azt mondta, hogy meg fogja őt tanítani magyarul. Nem bánom. Adjon neki naponkint egy órai oktatást a magyar nyelvtanból.

Kálmán azt hitte, hogy az üdvösség kapuja előtt áll. Nagy önuralkodásra volt szüksége, hogy el ne árulja e percben azt a gyönyört, ami szívét betölti. Némán meghajtá magát, s miután a hercegnő inte neki, szótlanul eltávozott.

Szobájába érkezve, szerencsének vette, hogy Biróczyval nem találkozott. Ez érzelemmámorban egyedül akart maradni. Ezer fennhéjázó terv született agyában, s valamennyinek a végén, mint a Jákob lajtorjája[25] magasán, ott ragyogott az az elefántcsontra festett drága szentkép, akit el kell érnie, ha még olyan magasan van is.

Fényes ábrándjaiból csak az ebédre hívás zavarta fel.

Most már egész biztossággal lépett be a főúri terembe. Azt hitte, otthon van abban.

A grófi ebédterem nagy társaság számára volt alkalmazva. A főispán megszoká, hogy mindig hosszú asztal legyen előtte, körülülve vendégektől vagy családtagoktól; kevesedmagával nem szeretett ebédelni. Ha mást nem, vándorszínészeket, utazó diákokat fogatott el az úton, azokkal pótolta ki az üres helyeket, s egy írnokának állandó hadkészletben kelle magát tartania, hogyha történetesen az asztalnál tizenhárman ülnek, a fatális számot tizennégyre emelni segítsen.

Maga a család és hozzátartozandói is nagy számot adtak ki.

Az asztalfőt elfoglalta a hercegnő; mellette ült az öreg úr jobbról, balról a főispán, az öreg úr mellett Dorothea grófnő, az ő kegyence, amellett Zuzanne kisasszony, a hercegnő társalkodónéja; a főispánon túl a három kis grófocska: tíz, nyolc és hat éves úrfiak; mellettük pater Demsus, a fölkent fejű nevelő, azokkal szemben azután a két jurátus, Kálmán Zuzanne mellett, az asztal végén pedig monsieur Henry: a francia táncmester. Ezúttal éppen tizenketten voltak.

Ez a monsieur Henry pedig szerecsen volt.

A legtökéletesebb néger arc, lapos orral, vastag ajkkal, eleven szemekkel, kondor gyapjúhajjal.

Hanem azért ő volt a társaságnak a lelke.

Amint pater Demsus elmondá az asztaláldást, melyet a többi családtagok állva és kezeiket összetéve hallgatának végig, monsieur Henry vágta a legájtatosabb képet, s oly nagyot fohászkodott, amilyent csak egy igazi francia igazhivő fohászkodhatik, s amint az ámen kimondatott, olyan jókedvvel vágta le magát a karszékbe s kapott a kanálhoz, amilyenre csak egy igazi francia képes.

Kálmán is utánamondta az áment. S úgy tetszék, mintha azon a hosszú fényes Jákob lajtorjáján ez lett volna az első hágcsófok. – Még sohasem imádkozott életében latinul.[26] Most először.

Akkor aztán megeredt mr. Henry esprit-je, s tartotta élcekkel és adomákkal mindvégig a társaságot.

Kálmánnak pedig nem voltak fülei a táncmester élcei számára, csupán szemei: Dorotheát lopva bámulgatni; aki viszont fel nem emelé a szemeit soha a tányéráról, s fejét félre nem fordítá az egész ebéd alatt.

Mr. Henry pedig több ízben intézé szavait «monsieur Clamant»-hoz, ahogy ő Kálmánt címezte; (soh’se tudta senkinek a nevét megtanulni), de attól feleletet nem kapott. Kálmán arisztokrata volt már. – Ebéd után pedig Biróczyval kisétálván a parkba, a sánta Asmodeus[27] ilyen észrevételekkel gazdagítá Kálmán ismereteit:

– Hallod-e, én már ezt az egész házat kiismertem. Itt a legnagyobb úr, akié minden, az öreg Decséry; de az senkinek sem parancsol. Ennek parancsol a fia, a főispán. A hercegnő, az parancsol mind a kettőnek. A hercegnőnek parancsol föltétlenül pater Demsus, a nevelő. Őnevelőségére nagy befolyást látszik gyakorolni Zuzanne kisasszony; – s viszont Zuzanne kisasszony ennek a franciába ojtott négernek a praestigiuma[28] alatt látszik állani. Azért, ha ennél a háznál előre akarsz menni, azt tanácsolom, hogy járj a kedvébe ennek a szerecsennek.

Kálmán azt felelte neki rá, hogy «nagy bolond vagy!», s hátba ütötte jól ezért a bolond tanácsadásért.

A messzelátó család

Könnyű a regényírónak, mert ez azt írhatja, ami neki tetszik;[1] de nehéz a történetírónak, mert ennek azt kell írnia, ami igaz. A mai realisticus korban pedig már azzal sem elégszenek meg, ha valamit hiteles okiratokkal megerősítve bizonyítunk, hogy valósággal megtörtént; még azt is megkívánják, hogy felvilágosítást adjunk róla, miszerint az a mechanika, kémia és elektromagnetizmus szabályai szerint lehetséges is volt, hogy megtörtént legyen.

A régimódi spiritus familiarisok nem segítenek ki többé. A “véletlen” nem fogadtatik el a forgalomban, s a “szerelem” megengedtetik ugyan, de a genezisére nézve alapos indokolást vár.

Az a kérdés, hogy mi oka lehetett a Decséry családnak a “véletlen” és a “szerelem” csillagképleteinek a maga egét megnyitni.

Hogy Kálmán gazdag család örököse, az nem elég indok. A Decséryek mégis ötszörte gazdagabbak és rangjuk magasabb.

Kezdjünk az analízishez.

A Decséry grófok egy “messzelátó” családot képeztek.[2]

A “messzelátás” ezúttal magasabb értelme a spekulációnak.

A messzelátás, vagy mondjuk, hogy spekuláció, saját bennszületett ösztönt és tehetségeket kíván. Akibe ez beleszületett, az annak minden körülményben hasznát veszi.

A Decséry családnak minden tagja: örege, kicsinye ilyen messzelátási tehetséggel van megáldva (talán még Dorotheát vegyük ki).

Már a kicsi grófoknál is megvan az. A majoresco igen ájtatos, imádkozni szerető fiú, ki mindennap ott ministrál a családi kápolnában, mikor pater Demsus misézik, és áhítattal viseli a csipkés choral inget[3] a veres zubbony felett. A másodszülött gyönge félénk gyermek, ki megijed a puskalövéstől, s kit a legkisebb szülött is megtépász, mihelyt a nevelő szeme nincsen rajta; a legkisebb gróf egy mérges verekedő kis myrmidon,[4] ki mind a két bátyjánál vitézebb, s tűzzel és késsel játszik.

Hanem azért mind a hárman tudják már és előre beszélik, hogy a legkisebb, amelyik olyan mérges és vitéz: az lesz pap. Lesz belőle püspök. A másodszülött, az a félénk: az lesz katona. Lesz belőle generális. A legelső, az az ájtatoskodó pedig: a jövendő főispán. Már ilyen kicsiny korukban tudnak a hajlamaik ellen való pályákra spekulálni.

Az öreg apa nevezetes acquisitor.[5] Ő uradalmakra spekulál. Óriási vagyont szerzett össze ezen az úton. Elád, cserél, újra vásárol, zálogba vesz, aukciót ád, virtualitásokat[6] vásárol, impetrál,[7] kiváltogat, commassál,[8] ismeri az egész országban létező nagy földbirtokosok helyzeteit, előre kiszámítja, mikor kerül egyik-másik nagy domínium kéz alatti eladásra, subhastatióra;[9] előre készen tartja a pénzt, hogy mindenkit megelőzhessen.

A főispán messzelátása aztán egészen más irányú. Neki magasabb spekulációi vannak; nem domíniumokra, de egész országra terjednek ki: s ebben anyja, a hercegnő a vezetője.

Van egy magyar szó: “nexus”.

Ez a “nexus” az egyedül nagyhatalom a világon. Uralkodók sainte alliance[10]-a, pártok, hivatalnoksereg, titkos társulatok, ligák, jezsuiták, szabadkőműves páholyok, mind elhalványulnak e hatalmas szó előtt: “nexus”.

Ott ül az a bírói székben, ott szavaz az urnánál, ott suttog a boudoirban, ott szónokol a hordó tetején, ott tanácskozik a zöldasztalnál, ott lovagol a hadsereg előtt, ott nyitja az audienciatermek ajtajait, ott informál a minisztereknél, ott táncol az udvari bálokban, ott vezeti a menyasszonyt az oltár elé; szerez mindent, amit ember vágya kíván: pénzt, rangot, hivatalt, szerelmet, érdemjeleket, kedvező ítéletet, népszerűséget; s kisegít minden bajból; – ez a “nexus”.

Ennek a nexuscsinálásnak a titkával bírt a hercegnő s őutána fia, a főispán.

Összeköttetéseik hálózata magában foglalt minden számításba vehető kört; a császári és nádori udvartól kezdve a megyei zöldasztalokig.

Egyik intézménye a nexuscsinálásnak volt a családnál a jurátusi rendszer.

A “jurátus” valami mitológiai személy volt, akinek a létezését még majd utoljára el sem hiszik.[11]

A húszéves fiatal jogtudós gyereket egyszerre megteszik olyan nagy úrrá, akinek szabad volt kardot viselni az utcán, szabad volt belépni a királyi kúria titkos tanácskozásainak zárt ajtaján, s feljegyezni az előadottakat; aki leülhetett a királyi személynök[12] asztalához, s táncolt az udvari bálok grófnőivel; akinek bizonyságtétele egymagában annyit ért a törvény előtt, mint a szolgabíróé és esküdté együtt, akinek joga volt pecsétes levéllel berontani a nemesi udvarra, s annak birtokosát evocálni, megcitálni, admoneálni, inhibeálni, s szükség esetén a pecsétes levelet annak a kapujára hivatalosan kiszegezni; sőt akinek még az 1723-dik 50. t. c. országos fizetést is rendelt;[13] s akinek mindezekért kemény esküvést kellett letennie, hogy méltóságát híven viselendi, s a nagy titkokat, miket megtud, el nem árulandja.

Ez így tartott egy esztendeig.

Akkor aztán letette a cenzúrát, megkapta a diplomát, s azzal vége volt a dicsőségnek, letetették a kardját, becsapták az orra előtt a kúria tanácstermének ajtaját, eltették a székét a királyi személynök asztalától, megszűnt a méltóság, a fizetés és a dicsőség, s mehetett vissza megint szegény ördögnek, akinek ugyan szépen kell könyörögnie, hogy az emberekkel sűrűn benőtt világban neki is szorítsanak egy kis helyet.

Tehát ilyen ideiglenes nagyságokat szokott maga mellé szedni Decséry főispán kettőt, hármat, néha többet is; akiket aztán másik évben megint mások váltottak fel.

Neki mint főispánnak ugyan szokásosabb lett volna a sok jurátus helyett egy titkárt tartani, s alacsony gondolkodású emberek azzal rágalmazták, hogy azért követi ezt a rendszert, mert a titkárnak fizetést kellene adni, a jurátusnak pedig csak ellátás kell; hanem ez tévedés volt. A főispánban és az egész családjában volt ugyan nagy adag takarékosság; de a jurátusi rendszer őnála messzebb látó terv volt.

Ő kiszemelte magának az ország fiatalai közül azokat, akik ész vagy birtok szerint nagy reményekre jogosítottak, s azokkal úri házában úgy bánt, mint saját gyermekeivel. Nem! Jobban, mint emezekkel. S az ifjú kedély háládatos. A legelső benyomások örökké megmaradnak benne.

Mikor az év beteltén egy jurátus megvált a grófi háztól, öntudatlanul vitte magával azt a láthatlan, de elszakíthatlan fonalat, amely őt kötve tartja hozzá.

Aztán a főispán jurátusai nem mentek vissza szegény ördögöknek, kik könyörögnek egy kis helyért a világban. Tapasztalhatták, hogy amint kiléptek a világba, mindjárt találtak ott valami üres helyet a maguk számára, s az a hely egyre tágult, emelkedett.

Ilyenformán lassankint minden körbe elhatoltak a láthatlan fonalak, mik a Decséry háznál folynak össze: az ő pártfogoltjai, lekötelezettjei mindenütt jelen voltak; befolyása alá és fölfelé mindenüvé elterjedt, s ha Decséry hercegnő valamire azt mondta: ennek így kell lenni, az bizonyosan úgy is történt meg.

Ekkor keletkezett valami, ami még eddig nem volt. Valami új, egészen névtelen dolog.

Nincs is a szótárban mi az.

Hát például mi az: hogy mikor a csendes megyei gyűlésen a főispán szépen kihirdetteti a pátenst, egyszer csak az asztal túlsó végén feláll valaki, s azt mondja, hogy a pátenst kihirdetni törvény szerint nem szabad?

Vagy hát az micsoda, hogy mikor a főispán a megye határán megjelen holmi ujoncozás és adóügy végett, ott egy marcona alakokból álló deputáció várja, az első alak így mutatja be magát: “én Varjú vagyok”, a második így szól: “én Farkas vagyok”, a harmadik azt mondja: “én Medve vagyok”, s hasztalan szabódik a megrettent főúr, hogy “kérem, én emberekhez jöttem, nem vadállatokhoz”; azok tartanak neki egy olyan értekezést törvényességről és alkotmányosságról, hogy a főúr a kannibálok között szeretne inkább lenni.

És hát az micsoda, mikor fiatal, pelyhes állú ifjoncok elkezdenek titkos gyülekezeteket tartani, s vajúdásba hozzák merész, teremtő lélekkel a megvénült világot?

Valami mozog a porban… a Spitzbergák[14]  “élő iszapja” dagad, s új alkotásra készül.

A világ olyanná alakul, amilyenné a fiatalságot nevelik.

Húsz esztendő elég egy metamorfózisra, mely egy egész országot átváltoztat. De hátha ez a szív, mely az ifjú kebel adománya, kitör a fölötte terülő tengeren keresztül, s egy új világot tol fel a hullámok közül, Neptun dacára?

Jenőy Kálmán vezérfénye volt az akkori fiatalságnak.

Ez oldja meg a Decséry házhoz jutását, ez az első fogadtatást.

Ha engedi magát vezettetni a magasra, vezetni fogják odáig, ahol a cél ragyog, ha nem engedi, eldobják, s ott hagyják fekünni a földön.

Meglássuk hát, el lehet-e fogni a meteort egy lepkefogóval.

Ha Kálmán az egekben képzelte, úgy Biróczy nagyon is a földön érezte magát ennél a háznál. Talált olyasmire, ami egy kezdő jogtudósra nézve megbecsülhetetlen, két veszekedő társra. Az egyik volt pater Demsus, a másik monsieur Henry.

Monsieur Henrynak délelőtt volt üres az ideje, amikor pater Demsus a kis grófokat mindenféle tudományokban oktatta; pater Demsus pedig egészen facér volt az esti órákban, amik monsieur Henryt foglalták el a tánctanítással, délelőtt tehát a szerecsen, délután a nevelő jelent meg a kertre nyíló szobában Biróczyval disputálni. A szerecsen veszekedett vele a nemzetisége miatt, a pap a vallása miatt: az egyik szidta a magyart, a másik a kálvinistát. Volt pedig egy órája a délutánnak, amikor a nevelő is felszabadult, meg a táncmester is; amidőn a kis grófokat a lovászmester elvitte lovagolni; éppen azon órában ment Kálmán is Dorothea grófnőnek a magyar nyelvtant előadni; ekkor aztán mind a két úr egyesülten rajtarontott az egyedül maradt szkíta hitetlenre, s akkor aztán veszekedtek kedvükre mind a hárman, hogy mikor Kálmán visszaérkezett hozzájuk, csak úgy csorgott az izzadság a homlokukon. És ezt egész gyönyörrel folytatták így mindennap.

A téma mindennap újból ajánlkozott.

A decséri palota valódi úrlak volt. Volt annak pompás könyvtára, régiségmúzeuma, képgyűjteménye, miket a gróf főispán maga szokott minden vendégének megmutogatni, s néha olyan kedvében volt, hogy behívta a gyermekeket, nevelőikkel, a jurátusokat, s magára vevén a múzeumőri szerepet, sorba magyarázgató a becses gyűjtemények ritkaságait.

Könyvtára egy egész termet foglalt el, melynek felső részét körülfutó karzaton lehetett végigtekinteni. Mind drága bőrbe kötött könyvek voltak a tudományok minden ágából, minden élő és holt nemzet nyelvén, a legrégibb literatúrától a legújabbig. Pompás díszkiadások, miknek ára ezerekbe megy; csupán fejedelmi könyvtárak számára való ritkaságok; szem elől rejtegetett magányos művek; óriási kötegek rézkapcsos sarkakkal; hírhedett térképgyűjtemények; és mindezek szépen rendezve, gyönyörű szembeötlő osztályozással; a barna bőr, ezüstnyomású sarokkal a vallási tartalmú könyvek; a fehér disznóbőr, aranynyomással a régi klasszikusok, a sárga borjúbőr, veres címsarokkal a történelmi és jogi könyvek, a veres maroquin a szépliteratúra. Egy osztály a kínai és japáni könyvek számára, alatta a török és arab vegyest, csillagászat, történelem és regék.

Mikor mindezeket végigmutogatta a gróf a bámuló ifjúságnak, monsieur Henry azt a maliciózus kérdést ejté el:

– Hát a magyar literatúra osztálya melyik?

A gróf odamutatott egy szekrényre, melyben hosszú sor kötegek álltak egymás mellett; felől a szekrényre írva: “Hungarica[15]”.

– Ah, hisz ez mind latinul van! Hát igazi magyar nyelven írott könyvek nincsenek?

A gróf odamutatott egy szegletre; a karzatra felvezető lépcső alatt volt egy zug; abba volt becsomoszolva egy nyaláb mindenféle nyomtatvány, be sem kötve, fel sem vágva. Az volt minden.

Ezen a napon Kálmán mikor visszatért a magyar leckéről, teljes veszekedésben találta monsieur Henryt Biróczyval.

A szerecsen azt mondta:

“A magyar csak kalendáriumot csinálni való.”

Biróczy azt kívánta Kálmántól, hogy ezért a blasphemiáért segítsen megdöngetni a monsieurt; Kálmán ehelyett nyugodtan azt mondá:

– Vous avez raison, monsieur.[16] Még ahhoz is mástól kérjük[17] a csillagászi kiszámítást.

Máskor megint a régiségtárát mutatta meg nekik a gróf. Az is pompás gyűjtemény volt: egész kincshalmaz; mű- és szakértelemmel osztályozva, fegyverek, ékszerek, poharak, edények, régi pénzek, ó emlékek. A gróf nagy archaeolog volt. Minden tárgynak ismerte a korát, a készítőjét, a lelhelyét s egykori tulajdonosát.

Monsieur Henry aztán egyre ostromolta a grófot ilyenforma kérdésekkel:

“Magyar munka ez a Bethlen[18] Kata nyaklánca?”

“Nem; ez velencei mű.”

“Hát ez a csüngős ékszer, amit Dusán[19] menyasszonya viselt?”

“Ez pedig szerb munka. A cifrázatai mutatják.”

“Hát ezek az abrudbányai[20] kőfaragványok.”

“Ezek római emlékek.”

“De ez a cifra buzogány csak magyar termény?”

“Nem, ez cseh maradvány.”

“Ezeknek a huszárkardoknak a készítője csak magyar volt?”

“Nem; rajta a neve: Fringia[21].”

“Ezt a szép hólyagos billikomot ki készítette Báthorynak?”

“Brassói szász.”

“Ezek a Tiszában talált rézkardok a magyarok fegyverei voltak?”

“Nem. A kvádok[22] harcoltak azokkal.”

“De legalább ezek a kőbalták.”

“Azok a kőkor ismeretlen bennszülötteinek emlékei.”

“Nincs a régi érmek között a híres Rákóczi fejedelemnek egy emlékpénze?”

“Itt van egy, rézből.”

“De hisz erre is latinul van írva: pro libertate.”

Ezen a napon aztán volt Kálmánnak mit hallgatni a nagy kakasviadalon monsieur Henry és Biróczy között.

“A magyar nem való másra, mint gubát és kulacsot készíteni.”

Kálmán ezért a szóért sem hasította ketté a szerecsent, hanem szomorún mondta:

“Vous avez raison, monsieur: ezen a földön marad emléke a szarmatának,[23] a kvádnak, marahánnak,[24] a rómainak, az avarnak, a csehnek, a németnek; de annak a népnek, mely ezt a földet oly nagyon szerette, semmi emléke nem marad itt.”

Megint másik nap a képtár miatt vesztek össze az antagonisták: a szerecsen azt állította, hogy a magyar piktor csak tulipántos ládát festeni való.

A decsériek istállóiban gyűjteménye állt az angol, arab, normann paripáknak. Henry magyar ló után is hiába tudakozódott.

“Magyar ló csak forspontnak való.”

Az egész gazdaságot cseh és szász gazdatisztek kezelték; a néger-francia hiába kérdezősködött egy magyar ispán után.

“A magyar csak úrnak vagy parasztnak való.”

Gyakran ellátogattak a decséri kastélyba a szomszédban állomásozó ezredek főtisztei, vidám, mulatságos férfiak. Monsieur Henry hamar ismeretséget kötött velök. Tudakolá, itt születtek-e. – Jamais![25]

“A magyar vitéz csak közkatonának való.”

És mindezekért a nyilatkozataiért Kálmán nem sietett a szerecsent mosdatni; hanem ráhagyta, hogy “vous avez raison”. Eddig úgy van.

“Csupán egy dolgotok van, magyaroknak – monda egy este a néger, mikor már Biróczy is elnémult a nibelungi harcban[26] –, s ezt az egyet úgy elhanyagoljátok, pedig az egész világot meghódíthatnátok vele. Ez a minden szépet és nagyszerűt magában egyesítő, eszményi, elragadó – magyar magántánc.”

Biróczy féktelenül felkacagott rá.

“Szénégetőnek tőkén a szeme!”

– De én komolyan beszélek.

– No, hát taníts meg engem a magyar szólóra, szerecsen; hadd hódítom meg vele a világot – hencegett a kis sánta.

– Óh, önt is igen szívesen: s ami a hódítást illeti, az tökéletes lesz, mert a komikumnak is van hódító ereje. Hanem akit önnél szívesebben tanítanék meg rá, az monsieur Zseni (így szokta kiejteni Jenőy nevét). Önnél nem veszne kárba a fáradságom. – No, gondolja meg, monsieur Clamant, naponkint egy órát adhatok ilyenkor, mikor üres időm van, a grófok lovagolnak. Nem kell érte fizetés. Majd ha ön nagy úr lesz, akkor meghálálja azt nekem. Mert higgye el ön, hogy amit minden iskolában tanult, nem fogja annyira hasznát venni, mint annak a magyar eszményi magántáncnak, amire én megtanítom. A feje nem fogja önt olyan magasra felvinni, mint a két lába hegyei; ha énreám bízza azokat.

Kálmán tenyerébe csapott a szerecsennek.

– Jó. Én megtanulom öntől a magyar magántáncot.

Biróczy maliciózus vigyorgással súgá Kálmán fülébe:

– Te pajtás, nagyon is jól megtaláltad fogadni az én bolond tanácsomat.

Monsieur Henry kész volt az órát is meghatározni, amikor Kálmánnak e nagy tudományt be fogja tanítani: délután négytől ötig.

– Ah, nem lehet, akkor éppen én adok órát a magyar nyelvből a grófnőnek.

– Eh, mit tanulnak azon? Csak galuskásszájú parasztok beszélik.[27] Hagyjon ön fel ezzel a vesződséggel.

Kálmán olyat nézett erre a szóra a szerecsenre, hogy az megértheté ebből a tekintetből a választ: “hát egy egész mennyországért tele olyan fekete angyalokkal, mint te vagy!”

A négerfrancia nevetett s aztán azt mondá:

– No, hát tanuljunk este, mikor mindenki lefeküdt a háznál, a kerti pavilon termében.

Így jó lesz.

De nem vesztett volna el egyet is azokból a drága magyar nyelvtani órákból Kálmán!

De még csak egy másodpercet sem. Mikor felment a hercegnő szobájába leckét adni, az órája rendesen korábban járt, mint a kastély órái, s mikor vége volt a leckének, bizonyozott, hogy azok mind nagyon sietnek.

Óh az olympi gyönyörűség volt.

Egymás mellett ülhetni a bálványozott gyermekkel; egy könyvbe nézhetni vele és mondani ugyanazon szavakat.

Lesni ajkain a megszülető igét, tanítni ez ajkakat miként idomuljanak, hogy a határozott magyar magánhangzókat[28] helyesen kiejtsék. Kényszeríteni a lesütött szép szemeket, hogy szemébe nézzenek, s találják ki gondolatait.

És aztán látni az elpiruló mosolyt, midőn hibát követett el az ajk, s az elégült ragyogást, midőn helyesen talált.

Kálmán úgy érezte, midőn a grófkisasszony szeretetreméltó írásgyakorlataiban kiigazította az imádandó hibákat, midőn egy kifeledt betűt közébe szúrhatott az ő betűinek, mintha ez is a gyönyörteljes érintkezések egyike volna, mikben a – nap és hold találkozik.

Hát az nem volt-e valódi diadal, midőn a tanítvány a feladott penzumot egy szó hiba nélkül dicsekedve mondta fel? A tantárgy vagy a tanító diadala? Hogy figyelmeztetéseit emlékében tartotta? Hogy azt a hibát, amiért egyszer megigazította, úgy igyekezett többé el nem követni? Hogy úgy engedelmeskedett? Hogy úgy óhajtott még többet megtudni? Hogy olyan szépnek találta mindazt, amit tanult? Hogy később nem volt már neki elég, amit tanítója bízott rá; hévvel sietett volna előbbre, már magától érteni, már szavalni akart, már kényszerítene magát, hogy az új nyelven beszéljen tanítójával? Már meglepetésekre készült.

Nem egy neme-e ez a szerelemvallomásnak?

Kálmán pedig szerelmes volt a tantárgyba is, meg a tanítványba is.

A legkomolyabb illem határai között folytak le a tanórák. A kis íróasztallal szemközt ült a hercegnő maga az egész lecke alatt, és kötött.

Rettenetesek a nők, amint ez a négy öklelő szurony egyre vacog a kezeik között, s aztán máshová vigyáznak. Ez a legéberebb előőrs. Ha a franciák minden táboruk szélére egy kötő asszonyt ültettek volna, sohasem lepték volna meg őket a németek.[29]

Semmi gyanús szó nem mondatott és nem íratott le. Kálmán száját már egyszer megégette az a tapasztalás, hogy a nők mindent kitalálnak. De bárgyúság is lett volna szavakkal beszélni ott, ahol a lelkek suttogása hallik.

Valóban szerelem volt az!

Talán ez magyarázza meg azt is, hogy Kálmán oly igyekezettel tanulta viszont a maga részéről éjfelekig a kerti pavilonban, egyedül bezárkózva a négerrel, a magyar magántáncot.

De az valóban eszményi szép tánc volt.[30] Tűz és méltóság; nemes mozdulatok és délceg plasztika, erő és kellem egyesült benne: művészet és rászületett hivatás kellett hozzá. Ah, akik azt most a színpadról látják, fogalmuk sincsen felőle, az úri termekből pedig eltűnt egészen. Még én emlékszem a korra, amelyben hódított. Az utolsó magántáncot a komáromi főispáni beiktatás ünnepi táncvigalmán láttam, s aki azt a fényes úri néptől bámulva, pompás nemzeti viseletében, egyes-egyedül kilépve a sima parkettre, oly óriási taps mellett járta, az akkori ifjúság büszkesége volt, Pázmándy[31] Dénes, tíz évvel később Magyarország első képviselőházának elnöke, születésére: úr, Istenétől: ész , magától: jellem. – Az ilyen látványban csak nagyurak rendezte országos ünnepélyek részesültek valaha. Most már el vannak feledve.

Monsieur Henry el volt ragadtatva Kálmán előmenetelétől.

– Született táncos! Valódi zseni! Az ilyen tánccal tavernicussá[32] lesz az ember. Ne legyek becsületes ember, ha a jövő farsangon monsieur Clamant nem fog az udvari bálban táncolni, s ha nem mint kamarás jön onnan vissza.

Kálmán maga is érezte azt. A délceg tánclépés nagy előny! Szegény tudós ember, akinek feje egy egész könyvtár, de táncolni nem tanították, mikor felöltőzik abba a magyar díszruhába, hogy a méltóságos és fenséges urak előtt megjelenjék, milyen mizerábilis figura az ottan, hogy botlik el a saját lábában, hogy görbül meg a nyaka, hátul hagyva a messze elálló aranyos prémgallért, hogy botorkál, hogy ütközik mindenkibe, hogy reszket az ina, hogy csuklanak el térdei, hogy felejti el mindazt, amit tud, hogy némul meg és hebeg ostobaságokat, mikor megszólítják, és mindezt azért, mert a lábait elmulasztotta kiképezni; míg az a másik délceg alak, kinek minden mozdulata festői minta: jön, lát és hódít, és okosan beszél; mert helyén van a lába.

Kálmán kezdte lenézni Biróczyt, mióta ilyen magasra tanult emelkedni (ti. lábujjhegyeire). Biróczy észrevette a lenézést, s azzal állt bosszút Kálmánon, hogy megmutatta neki, miszerint ő a két sánta lábával mindazokat a mesterséges figurákat el tudja járni, mikkel Kálmán olyan nagyra van, s eljárta a szokott délutáni társaság előtt a “harangot”, a “bokázót” a “kígyózót” a “hegyezőt” – a “topogót”, meg ki tudná valamennyinek a nevét, s még magasabbra fel bírta hányni a lábait, mint Kálmán a “harang”-ban, hogy a talpát meg tudta csókolni; utánozta a délceg megállásokat, hogy az megveszni való mulatság volt. Képzeljünk egy majmot Apolló mozdulataival.

Kálmán ilyenkor veres volt, mint a pulyka. Haragudott a tréfáért. Ha a versét ócsárolták, azt megbocsátó; de ha a táncát paródiázták, azért dühös volt.[33] Elnyögte, ha gúnyolta előtte a néger a magyarnak minden jó tulajdonságát; de aki már még a magyar magántáncot is gúny tárgyává képes volt tenni: az ellen felforrott nemes haragja.

Az első “te”

Pater Demsus nagyon kedveskedni vélt a családi tanácsban azzal a kegyes indítvánnyal, hogy a keresztszentelési szertartás Péter-Pál-napjára tétessék, amidőn az öreg gróf neve napja tartatik. Mint már tudjuk, a Decséry család igen buzgó katolikus volt. Hanem azért ez az indítvány mégsem talált pártolásra. A hercegnő kimondta kereken: “amikor az én Pálomnak a névünnepe van, akkor senkinek másnak ünnepe nem lehet, akkor egyedül az én Pálomnak van neve napja.”

A családiasság még a buzgóság fölött is uralkodott; ez még a spekulációnál is erősebb volt a Decséryek közt.

Minden ismerősük tudta felőlük jól, hogy vendéget az év minden napjain szívesen látnak – csak a családi névnapokon nem: akkor zárvák a kapuk, s a portás azt mondja az érkező idegennek, hogy senki sincs itthon. Akkor egyedül szeretnek lenni: éppen csak azoknak a társaságában, akikkel mindennap együtt élnek.

És ez igen megmagyarázható különösség. A családi ünnepélyen nem grófok, hercegnők az emberek, hanem apa, anya és gyermekek. Az öreg excellenciák csakúgy szereznek szabad folyást engedni örömkönnyeiknek, mint a közönséges emberek, s a kis grófok csakúgy belesülnek a köszöntőbe, s csakúgy összekapnak az ajándékon, mint a szegény ember fiai, s akik egymást szeretik, csakúgy megcsókolják ilyenkor egymást, mint más jámbor ember.

S mindez nem úri dolog; nem idegenek számára való látvány. A névnap a grófi kastélyban zárt kapuk mögötti nap.

Azért azon a napon még a püspököt sem fogadják vendégül. A keresztszentelés marad István király nagy ünnepére.

A Pál-napi ünnepély kezdődik egy ájtatos misén a kastély kápolnájában, a hercegnő maga adja elő az orgonán Haydn gyönyörű szent hangzatait.

A kápolnából egyenesen az öreg apa termébe vonul a család, a hercegnő megcsókolja férjét, a főispán és az unokák sorba kezet csókolnak neki, s azután magára hagyják. Az öreg úr egy óra hosszat imádkozik egyedül. Akkor kinyitja szobáját és szabad bejönni.

Elébb a hercegnő és a főispán röviden és halkan sok számos évet kívántak az öreg úrnak, azután jött pater Demsus a három növendékével.

A legnagyobb gróffiú római tibicennek[1] volt öltöztetve, nagy karikára hajtott aranyozott kürttel a vállán, a középső schweici Sennerbubnak,[2] aranyozott kaszával, a legkisebbik velencei gondolierenek, aranyozott evezővel a kezében.

A tibicen római nyelven tartott hexameter szónoklatot nagyatyájához, melyből pater Demsus súgásának segélyével közbámulatra szerencsésen partra is jutott. Ugyanazon szónoklatot írásban is átnyújtotta a pater familiasnak.[3] De sem római szóval, sem írásban nem adta okát, hogy mért van a nyakában az a nagy kürt.

A schweicer[4] elmondá németül a kétségkívül igen szép verseket, amikből egy szót sem lehetett hallani, a nagy elérzékenyedés miatt. Az átnyújtott irat bővebb felvilágosítást adott. Hanem afelől az sem mondott semmit, hogy minek az a kasza a kezében.

A gondoliere azonban annál hatalmasabban elpattogtató a maga verseit Petrarca klasszikus nyelvén, még az evezővel is hadonázott hozzá; hogy csupa megenni való volt. Hogy minek nála az evező, majd megtudjuk talán később.

Az öreg gróf nagyapói gyönyörűséggel fogadó mind a három felköszöntést. A tibicennek azt mondá: “ago gratias dilectissime domine[5]”; – a schweicinak: “danke für die Güte, mein Herr[6]”, – a gondolierenek pedig: “bravissimo, signore[7]”.

Ekkor a hercegnő eléje vezette Dorotheát. Ez már nagy volt arra, hogy verseket szavaljon névnapi köszöntőül, nem hozott magával semmi papirost. Fehérbe volt öltözve, elöl gyöngysorokkal kifűzött vállderék simult pálmatermetéhez, s két tömött hajfonadéka, rózsaszínű szalagok közé fűzve volt hosszan leeresztve hátul. A szép halavány arc mosolygott.

Az öreg úr két keze közé fogta szép unokája karcsú derekát, úgy nézett az arcába; azután megfordítá, s gyönyörködött hosszú hajtekercseiben, még a piros szalagot[8] is megnézte. Tetszett neki az nagyon.

– No, hát te mit tudsz?[9] – kérdezé ezután tőle a család szokott nyelvén németül.

Arra aztán a fehér liliomszál odaborult a keblére, s már nem mosolygott, de ahelyett elpirult, mintha ahhoz, amit mondani fog, szín is egészen más illenék, s szép csengő hangon mondá nagyapjának magyarul:

“A jó isten tartsa meg nagyapámat sok esztendőig minekünk, és szeressen minket, ahogy mi szeretjük.”

Az öreg gróf ajka és szeme nyitva maradt a bámulattól; a meglepetés hihetetlen volt előtte. Elébb nevetni készült, aztán a könny kicsordult szeméből, utoljára mindkét karjával odaszorítá keblére szép unokáját, s szőke fejét összecsókolgatva rebegé:

– Az isten áldjon meg “Tégedet” kedves kis leányom.

A hercegnő tapsolt örömében, a kis gróffiúk bámultak, a szerecsen táncmester azt súgá Biróczynak, hogy így persze sokkal szebben hangzik ez a nyelv, mintha a béresektől hallja az ember. Az öreg gróf pedig azután is csak fogva tartó Dorotheát, s kezdett vele beszélgetni, a lyánka felelt neki mindenre magyarul, okosan, meggondoltan, s amíg magyarul beszélt, folyvást piros volt. (Aminek különben természetes okai vannak.)

A főispán közbeszólt.

– Bizony jobban beszéli a magyarul, mint a nálamnál.[10]

Az öreg gróf ránézett a fiára, s azt mondá:

– Tapasztalom.

A főispán híres vadász volt a nyelvtani bakok meglövésében.

– Hát aztán ki tanított meg “téged” magyarul? – tudakozá unokájától Pál gróf.

Erre a piros arcú szűz még jobban elpirult, s alig hallhatón suttogá:

– Jenőy úr.

Pál gróf szemei kerekre felnyíltak e névnél.

– Jenőy úr? – szólt Kálmánra szegezve szemeit, s e pillanatban a nagylelkűségnek egy erős rohama támadta meg keblét. Egy szép antik óra volt a zsebében, azt kivonta oly tekintettel, mintha azzal rögtön meg akarná ajándékozni Kálmánt. De miután Kálmán nem mozdult a helyéből, csak ő is meggondolta magát: megnézte az óráján, mennyi az idő s visszadugta azt a zsebébe. – No, Jenőy úr, ezt én önnek nagyon köszönöm.

Kálmán nem is kívánt többet.

És ezentúl Pál gróf mindig tegezte unokáját.[11] Első eset volt nála az életben, hogy valakit “te”-nek szólítson.

Mindenkinek titulusa volt előtte: nejét “a hercegnőnek”, fiát “a főispánnak” nevezte, ha beszélt velük; kis unokáit “dominusoknak” titulálta; a parasztnak is azt mondta “uram”, a tisztviselőnek “tekintetes úr”, a cselédségnek “monsieur” és “madame” volt a neve, és soha senkit olyan közel nem eresztett magához, ahonnan azt lehet neki mondani: Te! – Még a hercegnő mopszlijának is azt mondta: “Herr von Kutya”.[12]

És most akadt a világon egy emberi lélek, akit az Istennel egyenlőn szólít meg: “te”.

Dorothea ezzel a mai nappal sokat nyert a világban. Arról már biztos lehet, hogy őt nem fogják zárda-fejedelemnővé tenni, csak azért, hogy az öccseinek több jusson a vagyonból. És mindez miért? Egy bagatellért.

Kálmán büszke önelégültséggel gondolt rá, hogy íme ezt a mai örömjelenetet mégis csak az ő ellesett diskurzusa ott a hintóban idézte elő: neki volt érdeme, neki volt igaza. Ezt másoknak is kell tudniok. S ha van igazság a földön, ez nem maradhat el jutalom nélkül.

Lám, hogy ragad a messzelátás ennél a háznál még az idegenre is.

Péter-Pál-napja késő estig a kellemes meglepetések napja volt. Mindenki hosszú előkészülettel tervezte e napra, mivel örvendeztesse meg az öreg urat, a főispántól elkezdve a szakácsig, s viszont azután mindenki megkapta a megfelelő ajándékot, aminek osztályozásához éppen annyi leleményesség kellett.

Persze, hogy mindennek a hercegnő volt a rendezője, ő adta mindenkinek az eszmét, mivel lepje meg az ünnepeltet; valamint hogy ő gondoskodott a viszonajándékokról is, mik Pál gróf nevében kiosztattak. Mert az köztudomású adat volt, hogy Pál gróf soha senkinek ajándékot nem ád. Fizet, amivel tartozik, pontosan; de ajándék, borravaló az ő markát el nem hagyta még soha. A névnapi viszonajándékok a hercegnő gondoskodásából jőnek.

Este hangverseny fejezé be az ünnepélyt. A hercegnő és a társalkodónő zongoráztak. Pater Demsus szépen tudott fuvolázni s monsieur Henry hegedült; Dorothea grófnő énekelt.

Azután következett a tabló: az eleven rébusz, fényes lámpavilágítás mellett, melyet képviselt a három férfi unoka.

S ekkor derült aztán ki, hogy kinél mi célra valók a jelvényes eszközök.

A legnagyobb unoka a kerek kürttel egy nagy P betűt képezett; a középső a kaszára támaszkodva egy Á-t, a legkisebb egy gondola végén állva, egy “L” betűt. Együtt hárman a nagyapa nevét.

Pál gróf nagyon meg volt elégedve a hercegnő gyöngéd ötletével. A hercegnő még most is olyan gyöngéd és szeretetteljes Pál grófhoz, mint volt ötvenkét év előtt. És az nagyon szép.

Pál gróf sokáig gyönyörködött az eleven rébuszban, s végül külön megköszönte mind a három úrnak, hogy szíveskedtek az ő nevét képviselni, kinek-kinek a maga választott nyelvén.

Ez lett volna zárjelenete a családi ünnepélynek; de mielőtt a magas uraságok felkeltek volna álhelyeikről, előlépett monsieur Henry, a hegedűvel és nyirettyűvel[13] a kezében, s megkérte az úri társaságot, hogy még nehány percet áldozzanak fel annak a meglepetésnek, amellyel ő fog kedveskedni.

És erről már a hercegnő sem tudott semmit.

Monsieur Henry az állához szorította a hegedűt, neki akasztotta a nyirettyűt s egy előjátékkal jelzé a magyar magántánc dallamát.

A kíváncsian szétbámuló társaság valahonnan a háttérből Kálmánt látta előlépni. Az ifjú ember testre öntött nyalka nemzeti ruhát viselt, balkeze csípőjére volt téve, jobbjával egyet pödrött bajusza hegyén, s a hegedű jelszavára elkezdé délcegen, büszkén lejteni azt az úrnak való táncot.

Elragadó szép volt, mikor ezt a nemes táncot lejté. Gyönyör volt nézni délceg mozdulatait. Mint a zeneművészről mondják, hogy “érzi”, amit játszik, ő is érzé, amit táncolt. Minden léptében kifejezés volt.

Az öreg gróf arcán egyszerre két szokatlan tüzű piros folt kezdett kigyulladni; a feje kiemelkedett vállai közül; fehér haját elöl felborzoló kezével; azután felállt a székről, mellét kifeszíté, fölegyenesedett, szemei villogtak, elkezdte a taktust ütni a tánchoz tenyereivel, ő is utána lejtett a fél vállával a táncolónak, s dobbantott a lábával, mikor büszkén dobbantani kellett, s pengőtlen sarkantyúit, maga sem vette észre, hogy össze kezdé veregetni sarkaival.

Általános tapsolás rekeszté be a végzett táncot.

Most már Pál gróf maga ment helyébe a pirulva visszavonuló ifjúnak. Megveregeté a vállát, aztán az orcáját.

És azután azt mondta neki, folyvást ragyogó orcával:

– Éppen ezt táncoltam én ezelőtt ötvenkét esztendővel felséges királynénk, Mária Theresia előtt az udvari bálban. – Ön látta azt hercegnő ugyebár?

A hercegnő érzékenyülten inte szempilláival. Talán éppen akkor, talán éppen ezért a táncáért szerette meg Decséry Pált. – Veszedelmes egy tánc az.

– Mikor azt a táncot eljártam – folytató Pál gróf – őfensége a királyné férje odajött hozzám; fiatal szép gyerek voltam; megveregette az orcámat, azzal kivonta zsebéből ezt a gyöngyökkel rakott órát, s azt mondá nekem: “viselje ön – ennek a táncnak emlékeül.” – Hát most én mondom önnek: “viselje ön ezt ennek a táncnak az emlékeül.”

Kálmán, ha a bécsi Szent István tornyának az óráját nyomták volna a markába, nem érezte volna azt nehezebbnek, mint ezt, amit most kezébe adtak.

Mindenki oda volt a bámulattól, s e bámulat okát ő maga tudta legjobban megmérni.

Decséry Pál gróf, aki soha senkinek ajándékot nem adott, még csak egy pálcalovat sem vett a tulajdon unokáinak, most megajándékozza ez idekerült fiatalembert családi ereklyéinek legkedvesebbikével; a hármas értékű emlékkel, melyet ő maga is fenséges kezekből kapott, kedves emlékezetű ifjúkori délceg táncáért. S most odaadja azt ennek az ifjúnak, aki éppen olyan deli most, mint ő volt akkor.

És egy pár szem éppen oly rejtett ragyogással tekint rá e percben, mint akkor Pál grófra.

Kit ne szédítene el az ilyen diadal?

Mikor szétoszlott a társaság, a néger azt mondá Kálmánnak: “Nos, uram, hát mivel megy ön magasra, a fejével-e vagy a lábával?”

Biróczy pedig kicsúfolá.

“Bajtárs: neked csak az óráját adta oda az öreg úr; de ha engem meglátott volna táncolni, nekem idadta volna magát a tornyot!”

Az irigység beszélt belőle.

Kálmán könnyen álmodhatott arról, hogy hármat már megnyert a partie-ből; az öreg grófot, a hercegnőt és a szépek szépét. Még a főispán hátravan.

De elkövetkezett az idő, hogy a legnagyobb lépést a családi kegyben mégiscsak – feje segítségével tegye meg.

Marcalis ülés[14] közelgett. A főispán behívatá magához Kálmánt, s akkor elmondá neki, hogy ő bizony nincsen szokva ahhoz, hogy beszédeket fogalmazzon, különösen az előtte nemigen tört útú magyar nyelven; azért rábízza Kálmánra, hogy készítsen valami megnyitó beszédet a számára, amihez egypár eszmét szolgáltat neki. A beszéd érthető legyen és ne nagyon cifra. Valami furcsa szavak ne legyenek benne: nehogy úgy járjon az ember, mint a múlt megyegyűlésen, amikor az levén a szájába adva, hogy “nagyon kecsegtetem magam”, ezt úgy ejté ki, hogy “nagy kecseget etem magam”; erre pedig egy kortes felkiáltott: “kedves egészségére váljék!” A felzendülő bruhahában a főispán aztán kérdezé mellette ülő sógorától: “was hab i gesagt?[15]” – “Du hast gsagt, dasz du an groszen Stierl allein gegessen hast.”

Ez aztán a legkényesebb megbízatás, s a titkok legdrágábbika.

Beszédet készíteni egy nagy főfő uraságnak, ami annak eszméit kifejezze, ami annak belső énjét mutassa a világ előtt; éspedig úgy, hogy azt a világ soha ki ne találja, hogy ez nem annak az igazi énje.

Ez valóban a legnagyobb bizalmat föltételezi. Bűntársi részvét egy Istennek és embereknek tetsző munkában.

Kálmán oly gonddal és figyelemmel felelt meg a feladatnak, mely sokoldalú tehetségéről tanúskodék. Ez a legnehezebb munka, amire költői kedély vállalkozhatik. Beszédet készíteni másnak, olyat, melyben sok szó legyen, és kevés eszme, virágok nélkül, gondolatok nélkül, szárazon, diplomatikus tárgykerülgetéssel, üres bombasztokkal és hivatalos applombbal. Ezt is meg tudta csinálni. Kínjába került ugyan; de mit meg nem tesz az embernek az édes esze a zsarnok szívéért?

Az elkészített beszéd megnyerte a főispán tetszését; a megyegyűlésen megéljenezték érte. A sógor azt súgta neki: “Mi bajod van ma? Kezdesz okosan beszélni.”

Kálmán barátunk a főispánnál is kegybe jutott.

Otthon volt már egészen.[16]

Ariadne[1]

Katinka egész nap várta, hogy Kálmán meglátogatja, s hogy délelőtt nem jött el hozzá, türelmetlen lett, kikocsizott, elhajtatott a kávéház előtt, ahol az aranyos fiatalság ácsorogni szokott, de ott nem látta meg Kálmánt; délután kihajtatott a Városligetbe, összejárta a csalitok ösmerős útjait, a csendes kis szigetbe leszállt, ahol együtt szoktak négylevelű lóherét keresni s fűszálakat összekötözni: lesz-e koszorú belőle; de ezúttal se négylevelű lóherét nem talált, se a koszorú ki nem jött, se Kálmánt nem lelte sehol.

Este elment a német színházba, volt dolga a látcsövének, hogy fölfedezze akit keres, de ott sem látta, mint szoká, páholyával szemközt támaszkodni elválhatlanját.

Akkor aztán haragosan hazament, s megtudva, hogy Kálmán egész nap nem kereste, levelet írt neki, s azt elküldte inasától Kálmán lakására.

Az inas visszajött azzal a szóval, hogy a tensúr ma délután elköltözött Korcza úrtól gróf Decséryék palotájába, s azokkal holnap reggel utazni fog falusi jószágukra.

Katinka összetépte a visszahozott levelet, s kivitette maga elől a vacsorát. Azt mondta, hogy verjék a szakácsnak a fejéhez; rossz minden.

Azok nem verték a szakácsnak a fejéhez az ételeket, hanem elköltötték szépen, s nevettek nagyot az úrasszonyukon.

Óh, azt Katinka nagyon jól tudta, hogy őrajta mindenki nevet. Imádói, védőügyvédje és cselédei mind nevetik.

Föltette magában, hogy majd csinál ő mind valamennyinek egy olyan jó tréfát, amin nem fognak nevetni.

Bezárkózott a szobájába, s ott virradt meg felöltözötten a pamlagán.

Lakásának ablakai keletre nyíltak, azokból éppen a Decséry-palota kertjébe lehetett látni, melynek erre az utcára egy magas falkerítése volt, alacsony kijáró ajtóval. A kerten túl volt az udvar, melyre szintén be lehetett látni a szomszéd ház emeletéből.

Katinka, amint a hajnalsugár derengett a redőnyökön át, odaült az ablakához, s a szomszéd ház udvarát leste.

Látta, amint a cselédek előhúzzák a kocsiszínből a hintót, amint felpakolják a bőröndöket, azután eléje fogják a lovakat, a kocsis felül.

Ekkor aztán elővette távcsövét.

A kastélyból lejönnek az utazandók. Egy nehéz termetű asszonyság, egy lepkejárású fiatal lyánka, egy sánta ember meg egy karcsú ifjú; óh, erre ráismert minden mozdulatáról.

Először felül a hintóba a termetes úrhölgy, azután leányka, azután a sánta ember, utoljára “ő”. Tehát szemközt jut a leánnyal.

A kocsiajtót becsapják; a kocsis kiereszti az ostorát, a hintó kigördül az udvarról.

Katinka sírt keservesen.

Most már megtanulta, hogy a féltékenység olyan gyógyszer, amit, ha a szerelmesnek szép okosan kanalankint adogatnak be, attól még betegebb lesz; de ha egyszerre bolond fővel mind az egész orvosságos üveggel fel találja hajtani – hát meggyógyul tőle.

De hisz ő nem akarta Kálmánt meggyógyítani.

Márpedig itt az ellenméreg jelenlételéről is meggyőződhetett.

Ettől azután nagyon fájt benne valami. Tán a szív? Nem: csak a hiúság.

Az, hogy őtet most kinevetik. Mit gondol Korcza, aki mindent tudott, és Bálvándy, aki büszke lesz rá, hogy puszta megjelenésével így elkergetett egy nálánál kedvesebbet.

Ez a bosszúság bizarr tanácsokat suttogott fülébe.

Aznapra kiadta a rendeletet, hogy senki számára nincsen otthon: beteg.

Pedig azért sem volt beteg; hanem levelet írt; mikor készen volt vele, háromszoros sűrű fátyolt vetett a kalapjára, hogy senki meg ne ismerje az utcán, s maga felvitte a levelet a postára, maga adta fel. Azt ugyan senki ki nem találja, hogy kinek írt ő most levelet.

Három nap nem eresztett senkit a színe elé. Mindig beteg. Bálvándy pedig mindennap kétszer hagyta ott az előszobájában látogatójegyeit.

A negyedik napon aztán csoda módra meggyógyult, s megengedé, hogy látogatóit bebocsássák.

A legelső volt természetesen Bálvándy.

– Ah, asszonyom! – kiálta a báró –, az égre! Ne ijeszgesse ön a világot betegsége hírével. Három nap alatt egyebet sem tettem, mint egyik orvost a másik után húztam ki a házából, követelve tőlük, hogy mit csináltak önnel; mi baja van; – míg valamelyiktől megtudtam, hogy veszélyes “febris acolomannicus[2]”-ban szenved. Az Istenért: gyógyíttassa magát.

– Köszönöm, már meggyógyultam – viszonza mosolyogva a hölgy.

– Allopathice vagy homoeopathice?[3]

– Csak parasztkúrával.

– Tehát sympathetice.[4]

– Nem olyan cifra ennek a neve. Valóságos parasztkúra.

– No, arra kíváncsi vagyok.

– Hát megismertethetem vele. Negyednapja írtam a férjemnek, hogy jöjjön fel Pestre.

– Ah! Kegyed kívánja őt látni?

– Nemcsak látni kívánom, hanem ki akarok vele békülni.

– Mi célból?

– Hát mi egyéb célból, mint azért, hogy azután együtt éljünk, mint tisztességes házastársakhoz illik.

– Mint tisztességes házastársakhoz illik! Ez remek. Kegyed megy őhozzá haza? Vagy ő jön kegyedhez haza?

– Azon majd megegyezünk.

– Ah, ez mennyei tréfa. Katinka nagysámat a gödénylaki birkateleltető szalonban képzelni; minden fantáziát fölülmúl.

– Tudni fogom azt lakhatóvá átidomítani.

– És a gazdáját is?

– Simulni fogunk egymáshoz.

– Megfésüli és megmosdatja minden szombaton este?

– Kérem tisztelettel beszélni róla: ő nekem férjem.

– Hja, azt nem tudtam.

– Még többet is mondok. És én neki neje vagyok.

– Áh! Ezt meg még Berti sem tudta.

– No, önök meg fogják látni. Mi mind a ketten hibáztunk, s mi mind a ketten megbocsátunk egymásnak, s azontúl úgy fogunk élni, mint…

– Mint Philemon és Baucis.[5] Kegyedről fölteszek mindent, az asszonyok mindenre képesek. Még arra is, hogy a férjükbe beleszeressenek. De Bertiről nem teszem föl ezt a lehetőséget. Az nem áll kötélnek.

– S hátha már meg is tette volna?

– Micsoda?

– Ma kaptam még a válaszát, melyben örömmel fogadja meghívásomat; holnapután itt lesz.

– Ha ugyan tizenhat ökörrel keresztül tudja magát vontattatni a poroszlói töltésen.[6]

– Várok rá, míg megjön.

– Én is.

Akkor aztán egy kicsit elnevette magát Katinka; de egyszerre megint komoly, haragos képet öltött.

– Ne haragudjék nagysád – monda Bálvándy –, én egészen beletalálom magamat kegyednek a kedélyébe. Hiszen nem hiába tanulmányoztam e kimeríthetetlen tudományt annyi hódolattal. Ariadne azt mondja magában: no ha Theseust elvitte a tenger, én mármost a többit is utána dobálom; ezt a bolond Bálvándyt, akire azért haragszom, mert olyan jó fiú, meg a válópört, amiért majd Korcza úrnak lesz a képe egyszerre hosszú, aztán meg a kedves nagybátyának, a huszárőrnagynak, akik mind agyon lesznek rettenve, ha én a férjemmel kibékülök; tehát jövel Bacchus!

– Kérem, az én férjemet ne csúfolja Bacchusnak.

– Hiszen az isten volt; azért, hogy szerette a bort. No, de én meg Neptunus leszek, aki Theseust visszahozza Naxosra.

– Már akkor Csollán úr itthon lesz.

– Dehogy lesz! Nem eresztem én azt be Pestre. Eleibe küldök egy csoport Angyal[7] Bandit, visszaszalajtom Gödénylakra, vagy felgyújtom Pesten a “Két Kecskét[8]” s akkor ő nem tud hová szállni s visszafordul.

– Óh, nem fog a “Két Kecskébe” szállni. Már én gondoskodtam neki szállásról másutt.

– Hol?

– Azt nem mondom meg önnek.

Katinka csakugyan nem hagyta magából kivallatni, hogy hová fogja elrejteni Csollán urat. Hanem hát Pest még most sem London; azon időkben pedig még csak Párizs sem volt. – Könnyű a vendégfogadókat ellenőrzés alatt tartani.

Van az Úri utca torkolata előtt egy ház, mely azt gondolta magában, hogy ő bizony kikönyököl az utcára; s ha gondolta, hát meg is tette. Ez a “Fehér Hajó[9]”. – Mai nap már senkinek sem megy a fejébe, mi oka lehetett annak a háznak a szegletével keresztbefordulni a világgal szemközt; hanem történetünk korszaka világosan kimagyarázza azt. Ez a ház vendégfogadó, tárt kapuja egyenesen elnyeli a szemközt jövő utcát; mondván az utazónak: Hova mennél tovább? Itt az utolsó ház, ide térj be.” S a Fehér Hajónak azon időben igaza volt. Túl rajta csak a német színház[9] van még, nagyobb messzeségben a Marokkáner-ház,[11] meg a Mocsonyi-palota.[12] A Wurm-udvar[13] helyén náddal felvert mocsár terül s a távolból háborítatlanul sárgul a ködökön át a “Neugebäude[14] ” vigasztalan tömege.

Tehát a Fehér Hajó a szélső vendéglő a város közepén.

Ide bérelt ki szállást Katinka az ő kedves férjének, mit az el is fogadott, ámbár hajlamai inkább vonzották a “Griff[15]”-hez, vagy a “Vörös Ökörhöz[16]”. De hát csak megtette az asszony kedveért, hogy végighajtatott az egész városon a lókészségével.

Bizony megnézni való útiszerszám volt, amin megtette a parádét.[17] A hintón a sok kovácsigazítástól több már a vaspánt, mint a fanemű, s a fedelén több a lyuk, mint a bőr; az egyik első kereke eltörvén az úton, annak a helyébe kölcsönkért parasztszekér hasonló alkatrésze van rekvirálva. A sárhágója valahol elmaradt az úton s az ajtaja be van kötözve madzaggal, hogy ki ne nyíljék. De mind nem tesz az semmit; mindegy volna annak, ha új volna is, azért akkor is be volna fecskendve tenyérnyi vastag sárral. A fekete sár Poroszlónál ragadt rá, a sárga sár Hatvan körül, a zöld sarat Cinkota alatt szedte fel s a veres sarat itt a pesti határban szerezte.

Hanem a négy ló, az már kitett magáért.[18] A rudas egy tizenhat markos gémnyakú szörnyeteg, aki nem szégyenli a zsiráffejét még magasabbra is emelgetni; no, ha ő nem szégyenli, hát szégyenli a nyerges, akit bántani látszik az a gondolat, hogy ő másfél marokkal[19] alacsonyabb a barátjánál, s azért le is sunyja a fejét a két konya fülével csúnyául. Ámbár Csollán Berci véleménye szerint az rendes szabály, hogy a nyerges mindig alacsonyabb legyen valamivel, mint a rudas. A gémnyakú rézderes, a konyafülű[21] pedig szürke volt addig, amíg ki nem verte a szeplő. Hanem mind a kettőnek kitűnő tulajdonságai vannak. A konyafülű szürke rendesen, amint észreveszi, hogy a kocsis fel akar ülni a bakra, nem várja meg, hanem nekiiramodik, majd kikapja alóla a szekeret, s ha az szerencsésen felszökhetett, s nem törte ki a lábát, viszi a szürke árkon-bokron keresztül a bárkát, mentül jobban húzzák a száját, annál jobban harapja a zablát, ragadja a szekeret; az első állomáson aztán kifárad, akkor ugyan elereszti fülit-farkát, nem bánja, akárhogy biztatják az ostorral; azt mondja a másik lónak, no, már most húzz te!

Ekkor következik a gémnyakú mulatsága. Ennek meg az a jó tulajdonsága van, hogy amint rámarad a húzás sorja, megköti magát, megáll egy helyben, nem akar indítani. Üthetik azt mindenféle ütőeszközzel, akkor meg éppen hátrálni kezd, meg felrugdal, s ha a kocsis nem akarja a fogát kirúgatni vagy a kocsit az árokba faroltatni, hát kénytelen utoljára is leszállani az ülésből, s zablájánál fogva vezetni a lovat, amíg megindul. S miután ezt a mulatságot tízszer-tizenötször ismételte, akkor aztán belemelegszik a gémnyakú s kocog előre pompásan, nagyon jó ló aztán; csakhogy bele kell vezetni. Ilyenformán délig húzza a kocsit a szürke, délután a deres, ami legszebb munkafelosztás.

A gyeplüs, az nem húz semmit; az csak táncol. Igen vidám gondolatjai lehetnek az egész úton, mindig táncol, sohasem jár a szerszámban. Nyilván újonc hátasló lehet, akit most fogtak be először. Különben igen szép állat; nemes félvér. Talán abbeli büszkeségből hagyja rá az ostorhegyesre, hogy az húzza az egész kisafát; amit az meg is tesz becsülettel, levén ő szegény hosszú sörényű, hosszú farkú mokány paripa;[22] akivel hogy milyen mostohául bánnak, bizonyítják a szőrébe csimpajkozott bogácsok és koldusdiók.[21]  [23]

Hanem csengettyű, az van mind a négynek a nyakában, úgyhogy előtte utána megáll bámulatára a nép, mikor végigvágtat a Hatvani, meg az Úri utcán, be egyenesen a Fehér Hajó tátott torkába;[24] ahol olyan szerencsésen viszi neki az ügyes kocsis a hátulsó tengelyével a szegletkőnek, hogy Csollán Berti nem is ugrik, de repül ki a hintóból, s úgy mázoltatik a falhoz, hogy lemegy a képéről valami.[25] Talán a bőr? Nem biz a, csak egy kis piszok.

Berti meg se ütődik ezen. Megmondja a kocsisnak, hogy micsoda véleménye van a Krisztusról meg a szentekről, s azzal rendben van minden. Az egyetmást a hausknecht[26] viszi utána a kocsiról a készen tartott szobába; aki után nyomban megjelenik a pincér, kinek a fél szeme be van kötve, alkalmasint a vasárnapi bálban megütötték, s kérdezi, hogy nem tetszik-e valamit parancsolni.

Bertinek persze az volna a legelső kötelessége, hogy borbélyért küldjön s emberi formába igazíttassa magát, hogy még ma este felkereshesse a feleségét, aki finnyás úrhölgy. Hanem hát ez marad holnapra.

– Micsoda megnéznivaló van itt most Pesten? – Ez az első kérdése a pincérhez.

– Kabale und Liebe von Schiller,[27] a színházban.

– Nem kell nekem. Nem értek én németül többet, mint azt a szót, hogy “bezahl[28]”; azt is csak ritkán értem. A Schillert[29] pedig csak úgy veszem be, ha bor.

– Azután itt van egy optisches theater.[30]

– Hát az micsoda? Kutyakomédia?

– De az is van. A Kerepesi úton,[31] a Stocker-udvarban van ma is nagy hecc, amit az uraságok nagyon látogatnak.

– Miféle hecc, te félszemű Cupido![32]

– Hát kutyák meg bikák és bivalyok verekesznek egymással.

– No a kell nekem! Van ott entrée?

– Persze hogy van. Egy tízes a belépés.

– De már oda elmegyek.

Berti rögtön csapta a hóna alá a fokosát, megtömte a dohányzacskóját, s azon sárosan, szurtosan megindult a heccet megnézni, ráijesztgetve a kellnerre,[33] hogy valami el ne vesszen a szobájából, mert akkor azt a másik szemét is kiüti.

Az ajtó küszöbén szemközt találkozott felesége házikisasszonyával, ki annál gazdasszonyi szerepet viselt; e csinos hölgynek csak fél szeme volt, a másikat, mit himlőben vesztett el, egy homlokáról lecsüggő hajfürttel szokta elmaszkírozni.

Ezen kisasszony már várt itt a nagyságos úrra, s kényes természetű izenettel volt megbízva úrnőjétől, amiért is Bertók urat elfogván az ajtóban, bizalmas suttogással monda neki.

– Kérem nagyságos úr, négyszem között akarnék önnel beszélni.

Dehogy engedte volna el Csollán Berti, ha egyszer valami bolond jutott az eszébe, hogy azt el ne mondja. – Észrevette a küldött hölgy fennemlített fogyatkozását.

– Te, kellner! – kiálta a messze futott pincér után –, gyere csak vissza, hozd ide azt a félszemedet, ez a kisasszony négyszem között akar velem beszélni, aztán kettőnknek nincs több háromnál.

A sértett hölgy erre dühbe jött, azt mondta neki: “maga goromba, maga!” S azzal bevágta orra előtt az ajtót, s re infecta,[34] izenete elmondása nélkül visszament az úrnőjéhez. Képzelhetni, hogy miket fog otthon referálni.

Bertók tehát nem ment Katinkához megérkezése estéjén, hanem ment a heccbe.

A hecc[1]

Hát bizony a kevésbé mívelt közönség mulatságáról is csak kell gondoskodni. Nem minden ember áll a kultúra azon tökélyén, hogy a német színházat látogathassa, mely a magyar nemesi felkelő hadsereg pénztárából építtetett fenséges nádorunk alatt.[2]

A Kerepesi úton még nagy a sivatag. A hírhedett Zrínyi[3] kávéházon túl a nagy messzeségre kitolt Rókus-kórház tömör alakjáig nem látni egyebet, mint nehány kisvárosi csárdát, amik világért sem kérkednek oly magas nevekkel, mint “Magyar Király[4]”, “Angol Királynő[5]”, “Pannónia[6]”, “Európa”, beérik ők mindenféle jámbor állatok neveivel; egyik «Vörös Ökör», másik «Fehér Ló[7]», harmadik «Griff»; a környezetök is mind olyan földszinti falusi hajlék, csak az egy Beleznay-kastély zavarja a szép összhangzatot.[8] Az út maga sokkal sárosabb és gödrösebb, mint az országút maga, mert az országút a vármegyéé, az utca pedig a városé. A Grassalkovich-telken, mely még félszázad előtt temető volt, palánkkal körülvett kert van, melyben fejős kecskék legelésznek. Valami nagy úr mellbeteg, annak a számára telelnek a kecskék.

Ami bolt csak az utcára nyílik, abban mind paprikás szalonnát árulnak vagy változatosság kedvéért pálinkát. [9]

Ha aztán az ember a járdátlan úton bokáig érő sárban eljutott addig a magas kőfalig, mely egy három utcára szolgáló szöglettelket vesz körül, ottan megtudja, részint a falra felkapaszkodó vakmerő suhancsereg vihogásáról, részint a belülről kihangzó, jobb ügyhöz méltó kitartással püfölt öreg dobnak pufogásáról, hogy itt valami van!

Hanem dolgot ád megtalálni a bejárást. Van annak a kerítésnek ajtaja három is, de az mind be van szegezve; hanem mindig akad, aki útba igazítja az idegent (az itt lakó úgy is tudja a járást), hogy a szomszéd földszinti házból kell a teátrumba bekerülni; az udvaron meg egy kocsiszínen keresztül, ahol aztán egy élemedett hölgy elfogja az embert, s megfizetteti tíz kemény krajcárig, s akkor aztán beléphet a paradicsomba.

Az ott úri kert volt valaha. Hogy hova lett belőle a kastély? azt nem tudja senki. Talán nem is volt. – Most egy kerek deszkaemelvény, mint egy amfiteátrum foglalja el a közepét, melyen gyalulatlan deszkákból rögtönzött padok vannak a quiritesek[10] számára összeütve, az első padot úgy hívják, hogy első hely, az a méltóságos katonatiszt urak s a nagyságos nemesség számára van fenntartva. – Egypár ákácfa, mely beleesett a színkörbe, meg van hagyva azon módon; a korlátokat hozzászegezték. A színkör homokjától ölnyi magas mellvéd választja el a nézőhelyet, mely körös-körül erős kapukkal bezárható. Egyik kapu fölött aztán van még magasabb emelvény, azon egy színpadforma ponyvaalkotmány, telefestve csataképekkel; abban van az opticum theatrum. Előtte egy trikóba öltözött vadember üti az öreg dobot, s fújja a klarinétot egyszerre, alatta pedig van a rekesz, melyben a heccre való állatok tartatnak; a csaholás és rekedt bömbölés odabenn sejteti, hogy most alkalmasint a szerepüket tanulják.

A közönség igen válogatott. Az első sort jól táplált arcok foglalják el: hentes, mészáros, tímár legények és azoknak kackiás úrhölgyei, kik a hátulsó padokon másznak keresztül; közbevegyül egy-egy duzmadt szalonnakereskedő a szomszéd mezővárosokból; ripők magaviseletű jurátus; hetyke nyíri pajkos,[11] csizmadia legény, fiatal diák, nyárspolgár, s mindenféle szemenszedett nép. Ki hova letelepszik, ugyan körülnézi magát, ki mellé jutott, s őrzi a két zsebét, hogy ki ne vegyenek belőle valamit. A teátrum mellett egy elzárt rekeszték az úri lózsé, ahol lovas katonatisztek, gavallérok, s magasabb rangú kártyások szoktak bebocsáttatni, – akik nem a színlap szerint fizetnek. – De bizony még a főtisztelendő urak[12] is bevetődnek ide, nagy egyházi gyűlések alkalmával. Az egész teátrumról éppen egy ilyen tudós úr krónikája nyomán van szerencsém tudomással bírni. Végül a karzat szélén ott látni egy szál poroszlót is, ki a mindenütt éber szemmmel őrködő világi hatóságot képviseli; ugyanazzal a fegyverzettel, amit jelenlegi utódai viselnek.

Az előadás már megkezdődött: a dob elhallgatott, helyet adva a kintornának, mely akkori időben újság volt e földön; s minthogy a dob elhallgatott, annál fogva Csollán Berti sem tudhatta a Kerepesi úton, hogy hol van az az olympi látvány, amelybe ő be akar menni?

Szerencsére jött rá szemközt egy bús hazafi, kopott tetejű kalap hazafi, a fején, s kurta gallérú kék köpenyeg[13] a vállán; minthogy a köpönyeg alól két pár fejelés csizma látszik elő, nem nagy bátorság kell hozzá, hogy ráfogjuk, miként ez a derék ember csizmadia.[14]

– Ugyan hallja kend, majszter – szólítá meg Csollán Berti –, nem tudná nekem megmutatni, merre van az a “hecc?”

A kurtaköpönyeges megállt, végignézett a kérdezőn; meggondolá, hogy mit mondjon, és aszerint felelt meg neki.

– A bikahecc és a kutyahecc olyatén mulatságok lévén, amikbe lelkes eszű minőség testi állapotját megjelentetni nem szokta, annál fogva én a nemzetes úrnak ezen elmebeli kívánságának hiányosságát tapasztalataim értelmében be nem tölthetem;[15] hanem gyorsítsa a nemzetes úr lépéseinek nyomdokait előre, amottan leng egy úri ember, kurírstiblik[16] hüvelyébe rekesztett lábakkal, az nyilván egy célra törekszik; attól megnyerheti a kellő felvilágosodást.

Bertók nagyot nézett a szónok szeme közé. Még ilyen kikanyarított stílusban nem hallott beszélni. Aztán pedig követve a figyelmeztetést, azt se mondta neki, hogy “ülj fel a hátamra”, hanem elkezdett ugyancsak szaladni az előtte haladó kurírstiblis úr után.

A mester pedig megállt és utána nézett, s mély meggyőződés hangján monda:

“Aztán ne legyen földindulás?”

Bertit pedig az indítá e gyorsított haladásra, hogy az előtte menő alakban felismerte Bálvándyt. Kívánkozott már utána régen. Azért is sietett, hogy utolérje, s miután Bálvándynak egy gömbölyű jockey-sipka volt a fején, amint utolérte, jót ütött a sipkájára a tömött bőrdohányzacskóval: “szervusz, német!” Bálvándy pedig a kezében levő kutyakorbáccsal abban a nyomban visszacsapott az üdvözlő lábszáraira: “szervusz, kozák![17]” Arra aztán úgy tettek mind a ketten, mintha egymásra ismernének, s rettenetesen örültek a találkozásnak.

Bálvándy is éppen a heccbe igyekezett, azért volt a kurírcsizma és a korbács, mert abba a publikum is beleszól néha.

Mindjárt fogta karon az ő kedves barátját, s vitte egyenesen a jól ismert lebujokon keresztül a díszes teátrumba, még a belépti díjat is ő tette le érte.

“Ma, reggelig együtt mulatunk.”

Az előadás javában folyt már akkor. Legelső látvány volt az opticum theatrum; fababák játszottak, s egy talián magyarázta a dolgot németül. No, azzal nem sokat vesztettek, akik elszalasztották; már ugyan mi bolond értelme legyen annak, hogy előjön egy ember puttonnyal a hátán, talyigával a kezében, elkezd táncolni, akkor a puttonyból apró gyerekek ugrálnak ki, azok is táncolnak, akkor a talyiga átváltozik krokodilussá, elnyeldesi a kis gyerekeket; végül a puttonyos ember megfogja a krokodilus farkát s megint talyiga lesz belőle. Aki pedig arra hallgatott, amit az olasz beszélt németül, attól meg éppen nem lett okosabb.

Nem ér e semmit: hanem a kutyahecc, az a valami!

A két úri vendéget az olasz feltolta az úri lózséba; ahol az a pompás mulatság volt a vendégeknek fenntartva, hogy közel hozzájuk állt egy vizes kád, abban volt egy kézi fecskendő, azzal koronkint a falkerítésre felkapaszkodott ingyen publikumot végigfecskendhettek. A sok lefecskendett kölyök sivalkodott és pusztult a falról, s két perc múlva megint ott volt valamennyi.

“No, lássuk már a kutyákat!” – türelmetlenkedék a publikum, egy felgyűrt ingujjú mészároslegény ütögette nagy somfa fütykössel a mellvéd oldalát, nyomatékot adva a népakarat szavának.

Az opticum theatrum függönye legördült, s ahelyett megnyíltak a rekesz kapui.

Egy bagaria csizmás pecér kivezetett örveinél fogva két szelindeket; az egyik sárga volt, a másik csíkos; a sárga nehezebbnek látszott, erősebbnek, de a csíkos gyorsabbnak ígérkezett.

– No, ki fogad a csíkosra a sárga ellen? – kiálta a páholyból Bálvándy.

– Én a sárga mellett! – Kiálta vissza a mészároslegény.

– Kettőt egyre! – monda Bálvándy, s két fényes tallért odadobott a földre.

– Meggubellirozom![18] – hangzék a műkifejezés a legény részéről, s ő is behajítá a maga tallérját.

Jó helyen van az ott. Majd fölszedi, ha vége lesz a heccnek, aki nyertes marad.

A pecér leoldozta a két szelindek nyakáról az örveket, s azután összeereszté őket. A publikum elkezdte a kutyákat uszogatni.

“Alló Szuitli! fogd meg Lion! Putz, putz! Ksz, ksz!” Szuitli és Lion pedig elkezdték egymást szembe nézni, s növekedő morgással jelezték a kettőjök közötti feszült viszonyt, hátulsó lábaikkal rugdalva a port.

Mielőtt azonban kitörhetett volna a két nagyhatalmasság között a háború, egy vásott kölyök ottan a kőfal tetején, akit az imént pofon vizipuskáztak, azt a mulatságos bosszút szerezte meg magának, hogy onnan a magasból egy nagy cirmos macskát hajított le a szelindekek közé.

E váratlan intervenció azt eredményezte, hogy a két ellenséges szelindek egyszerre koalíciót csinált a közös ellenség, a cirmos ellen, s mind a ketten nekiestek.

De a macska is fel volt fegyverkezve; alkalmasint kölykes volt; ilyenkor a macska vakmerő és dühös, az elöl rárohanó Szuitlinak a szeme közé ugrott, s olyat csapott az öt körmével az orrára, hogy annak egyszerre elborította a pofáját a vér.

“No, mi ez?” – morgá Szuitli, visszahátrálva a nem várt erélyes ellenállástól; s azalatt a gyors mozdulatú cirmos a nagy melák Lionnak felszökött a hátára, s dühös vakmerőséggel marta, pofozta a nagy bolond állatnak a fejét, kicsipkézte neki a hegyes füleit. A megtépázott szelindek ordított és szaladt, mint valami englische Reiterint[19] hordozva a macskát a hátán; míg egyszer a cirmos aztán észrevette az akácfát, amihez a mellvéd volt szegezve, engedelmet kért, felugrott rá, s egy perc alatt fenn volt a tetején.

A két meggyalázott szelindek neki a fának! Üvöltött, ugatott mind a kettő dühösen a macskára fel, s ugrált nagy bolondul utána. Az pedig meghúzta magát csendesen egy ághoz lapulva, csak a felborzadt farkát csóválta tigris módra.

A publikum fel volt lázadva: “mars Lion, kusti Szuitli!” – hangzott minden oldalról, a pecér kergette a kutyákat a fától; de azok csak megint oda futottak vissza, s nem akartak az egymás közötti párbajról addig semmit tudni, amíg ez a macska ott van.

“Le kell onnan kergetni azt a macskát!”

Ez volt az általános közvélemény. A bal oldali publikumnak igen szép hantok estek keze ügyébe, azokkal kezdte a macska védműveit bombázni; míg a jobb oldalon a vízipuska levén kéznél, azzal intéztettek egész vízkartácsok[20] a megátalkodott ellenség felé. A macska azonban el volt szánva várát az utolsó emberig fel nem adni s a bombardirozásnak[21] csak az lett az eredménye, hogy a bal oldali hantok mind a jobb oldali publikum nyaka közé hullottak vissza a fáról; a jobb oldali vízipuska pedig a bal oldal fejére idézett rögtönzött záporesőt: úgyhogy utoljára könyörögni kezdtek egymásnak, hogy kössenek valahogy békét, s ismerjék el a macska állását “status quo[22]”-nak.

Talán össze lehet a kutyákat marakodtatni így is.

Az egyiket megfogta a pecér, a másikat a talián; elvonták őket a fától, szemközt állították egymással; összeverték az orraikat, rátették egyiket a másiknak a nyakára; annyira vitték őket, hogy már összeágaskodtak s elkezdték egymásnak a torkát fojtogatni; akkor megint egy végzetes “mernyau!” hangzott a fáról, s akkor a két kutya megint abbahagyta a harcot s ment neki a fának, a macskára ugatni.

A publikum dühös volt; akik egymás ellen fogadtak, ki voltak játszva, bolonddá téve, “azt a kutyát! azt a macskát!” ordította ki egy, ki más; utoljára Wasztl, a felgyürkőzött mészároslegény úgy hajította a somfa botját a fára ugató kutyák közé, hogy azok vonítva futottak el onnan. Ez a darab megbukott, a publikum fütyölt, káromkodott, a gyerekkarzat a kőfalon hujjahót kiabált, a pecér futott a kutyáit kikergetni a küzdhomokról, nyakába húzva a fejét, melyre minden oldalról szállt az üdvözlet rohadt alma képében. Csak az egy szál drabant állt meg a helyén rendületlenül.

A zivatar csak arra csillapult el, midőn a talián megjelent a küzdtéren, s felkeresve az odahajigált tallérokat, azokat az illető fogadóknak visszaszolgáltatta; engedelmet kérve a tisztelt publikumtól s a nagyméltóságú főnemes uraktól, hogy a nem várt esemény miatt a “római állatviadal” ily fiaskót szenvedett; amiért is kárpótlásul egy más mutatványt fog helyettesíteni, mely jelenleg nem volt a programban: a “kínai császár ekvipázsa.”

Erre a szóra egyszerre örvendetes zsibongásba ment át a népzaj; sokan voltak már, akik ezt ismerték. Ah! valami nagyon derék, a kínai császár ekvipázsa![23]

A talián kihoz egy kis háromlábú asztalt, az be van vonva fehér papirossal. Arra rátesz egy arasznyi nagyságú aranyvárat: az a kínai császár hírhedett nyári palotája (amit később Palikao[24] herceg oly diadalmasan elfoglalt). Annak van egy hüvelknyi magasságú aranykapuja, azt a talián egy csipetnyi acélkulccsal felnyitja. Akkor egy akácfalevelet tesz a nyelve alá s elkezd azzal valami furcsa muzsikát csinálni: az a kínai tábori zene. Arra megindul a nyitott várkapun keresztül a kínai császár ekvipázsa.

Jön ki a kapun hat fekete szörnyeteg, hat óriási bolha; miknek a lábai pókfonálnyi vékonyságú acéllánccal vannak megkötve, ennél fogva húznak maguk után egy szúnyog nagyságú hintót, mely acélból van, a kerék küllői oly finomak, mint a lepkebajusz: s a pompás hintóban ül ő maga, a legkövérebb, leghatalmasabb bolha, a minden bolhák császárja!

A fütyülő nyelvsípolásra megindul a díszmenet a fehér asztalon, s körüljárja annak gömbölyű párkányát, jól ügyelve, hogy őfelsége hintaját fel ne fordítsa. S midőn visszatér ismét a palotához, akkor a hintóban ülő bolha leszökik helyéből, meghajtja magát a publikum előtt, ismét felül, és behajtat a palotájába.

Van mit megcsodálni a bohóságon.

Először azok a finom acélláncok, mikkel a bolhák lába meg van kötve, valódi remekei az emberi türelemnek.

Azután csodálkozásra méltó, hogy miként tud valaki egy ilyen apró vadállatot ennyi tudományra betanítani.

A talián nem volt fukar a mutatványával; felvette az asztalkát a karjára, s körülhordta, hogy a közönség közelből is megláthassa a tudós szörnyetegeket, s elvégre felvitte azt szokás szerint az úri páholyba is, hogy egy kis obligát extra borravaló reményében a magas nemesség előtt is még egyszer produkáltassa növendékeit.

Csollán Berti szitkozódott bámulatában. Ez volt nála a tetszésnyilvánítás szokott neme.

S midőn a kínai császár az ő kedveért is leugrott a hintóról, s üdvözlé a nézőket, nem tagadható meg magától azt a gyönyörűséget, hogy azt ne mondja:

“O tu Spitzbub![25] ”

S azzal egyidejűleg jobb hüvelykujjának megfordított körmével megroppantá a fenttiszteltet!!!

Mint minden felséggyilkolási szörnytettnél, úgy itt is az első hangja a hatásnak, az elszörnyedés felhördülése volt.

– Mit cselekedtél! – kiáltá Bálvándy –, megölted a kínai császárt!

Hanem a másik percben ugyan fogta ám már a talián Bertinek a gallérját.

– Gyilkos, rabló, haramia! Megölted az életem fenntartóját! Oda vagyok! Koldussá vagyok téve.

– Ne búsulj – biztatá őt Berti. – Küldök helyette egy egész skatulya bolhát.

– De fizetsz érte háromszáz forintot – kiáltá most egy másik hang, az meg a talián pajtása volt, a pecér.

– Nem bolondultam meg. Az egész világon ingyen adják a bolhát.

Erre asszonya, gyereke a komédiás hadnak, mind ráröffent, odaszorították a páholy szegletébe, s nagyon közelből kezdték neki magyarázni, hogy gyilkosság ez és rablás, ezért háromszáz forintot kell fizetni.

Bálvándy ezalatt felült a páholy mellvédjére, onnan gyönyörködött Berti veszedelmében. Berti vette azt észre, s menten barátja nyakába keríté a vizes ponyvát.

– Jaj barátim – mondá a komédiásoknak –, nincs énnálam semmi pénz, mert én nem vagyok valami úr, hanem egy bolond vagyok, akit most visznek fel Bécsbe a vörös toronyba.[26] Ez meg itt a doktorom ni, aki ide hozott. – Ezt fogjátok meg, minek hozott ide?

A komédiások elhitték. Nem is sok kételkednivaló volt benne. Akkor aztán mind Bálvándynak estek neki, hogy minek hoz ilyen helyre egy bolondot, s mért nem vigyáz jobban a kezére; mármost fizesse ő a kárt.

Bálvándy nem tagadhatta sem az egyiket, sem a másikat, kénytelen volt alkura fogni a dolgot.

– Ejh, mit, háromszáz forintot? Hiszen egy nemesembernek is csak kétszáz forint a homagiuma, ha valaki megöli. Parasztgyilkolásért nem fizetünk többet huszonöt forintnál.

De a talián bebizonyította, hogy ez a bolha magas származású bolha, valódi kasztíliai[27] hidalgó vére foly benne. Utoljára aztán csak megegyeztek száz forintban. Bálvándy kifizette.[28]

Bertinek most tetszett már aztán ez a tréfa tökéletesen! Most következett az előadás legnevezetesebb része, a bikahecc.[29]

A szomszéd ház tulajdonosa mészáros volt, ott állt az udvar hátulján a vágóhíd, ahol a heccben elesett és megsebesült marhákat menten le is vágták. És ennek kettős haszna volt:

Az egyik az, hogy az alsóbbrendű polgárság, különösen a magyar ajkú lakosság, valami nemesebb élvezetben is részesült; a másik meg az, hogy a tülekedésben kifáradt bikák húsa sokkal porhanyóbbá és így élvezhetőbbé vált a közönségre nézve. Minélfogva mind erkölcsnemesítési, mind diaetetikai szempontokból a heccek hatóságilag is pártfogoltattak.

Annál inkább sajnálom, hogy az éppen előttünk folyó jelenet leírásánál mindazt a lelket gyönyörködtető látványt le nem írhatom, mellyel egy-egy megdühített bika és egy bivalybika párharca kecsegtet; nem azért, mintha a szörnyű küzdelem borzalmaitól kihullana a toll a kezemből; hanem azért, mert ez az olympi küzdelem éppen nem mehetett végbe. A bika ugyanis, amint a ketrecből a bivalybikát ráeresztették, attól úgy megijedt, hogy párbaj elfogadása helyett nekifutott a mellvédnek, s azon a magas falon csodamódon keresztülvetette magát, ugrott az, mint az angol paripa, és kapaszkodott, mint a leopárd, s közrémületre a publikum között termett. Szerencsére nem volt kedve ott mulatni, hanem nekifutott a kert kapujának, azon az első rohammal keresztültörte magát, mint egy bajazzo az abroncspapíron, – akkor aztán neki a legszélesebb utcának![30]

Ezzel a komédia átplántálta magát a szabadba: a mészároslegények botokkal, pányvákkal, szelindekekkel rohantak a szökevény után, mely bömbölve futott be a városba; ordítás, ugatás, bömbölés, sikoltás hangzott sok ideig, míg utoljára diadalmasan elfogták valahol a piacon a dühöngőt kutya- és embererővel, s akkor aztán hozták vissza nagy diadallal a vágóhídhoz; a fülei le voltak tépve, a nyelve kilógott, hátul az inait harapdálta a Szuitli, a tarka[31]  ott maradt a csatatéren keresztülszúrva; Wasztl fogta az egyik szarvát nagy büszkén: ő volt az, aki a kötelet rá merte vetni a bika fejére, annak a hosszú kötélnek a két végét aztán annyi utcagyerek fogta kétfelül, amennyi a széles Kerepesi úton hozzáfért.

Beszélték, hogy a bika legázolt és feldöfött valami hat vagy hét embert. Biz azt nem számlálta meg senki. Ki mit kapott, azt számította mulatságai közé.

A hírhedett erőművész

Bálvándy e nemzeti mulatság után fölülteté kedves barátját egy bérkocsiba, hogy ígérete szerint minden élvezeten keresztülvigye, ami csak félszázaddal ezelőtt Budapesten kínálkozott.

Legelőször is átvitte Budára a “Három Kapás[1]”-hoz “csájá”-ra. A Három Kapás, az egy lebuj, a “csája[2]” pedig valami étel neme; mind a kettő divatban volt akkor, a csájához rác ürmöst ittak és rác nótát énekeltek. A csaplárosnak volt egy kancsal szolgálója, azzal Berti egy kis regényes cselszövényt kezdett, megfogadta neki, hogy amint elválik feleségétől, mindjárt őtet veszi el; ígért neki egy tízest, ha megcsókolja az orcáját, amit a bájos Hébe[3] kért magának rézpénzben kiadatni; nem volt elég hite, hogy ne hamis tízes legyen az, amit ilyen hiábavalóságért osztogatnak.

Innen aztán a jó barátok odább mentek; nem anélkül, hogy egy ott maradt szerb gajdosnak[4] a csizmaszárába tüzes taplót ne dugtanak légyen.

Berti teste kívánta a fürdést. Bálvándy elvitte őt a Sáros fürdőbe,[5] ott egy garasért megúsztatta magát Berti a tükörfürdőben, más harminc darab, garasos gentleman társaságában.

Következett a csónakázás vissza Pestre, az is az élvezetek közé tartozott. Ekkor már éjfél felé járt az idő. Napirenden állt a szolgálóbál a “Nagy Gárdistánál”. Ott a két jó barátnak sikerült a henteslegényeket, meg a fiakkerlegényeket összeveszíteni; mikor aztán ütlegre került a sor, akkor elszaladtak, felkiabálva az alvó várost azzal a rémszóval, hogy “tűz van!”, s becsengetve sorba minden kapun. Végre befogadták őket a mindig vendégszerető Zrínyi otthonos csarnokai. – Ott talált Berti egy csoport kozákot, akik nasivasit[6] játszottak, leült közéjük. Először ő nyerte el minden pénzüket, azután azok nyerték el minden pénzét. Akkor beledühödött a játékba, kölcsönkért Bálvándytól száz forintot. Bálvándy pedig ismerte Csollán Bertinek azt a jó szokását, hogy kártya közben kölcsön kapott pénzt sohasem szokott megfizetni.

– Nem adok én, ha csak valami zálogot nem adsz.

– Hát mit adjak? A pipámat?

– Az nem ér öt garast.

– Hát a bekecsemet?

– Ingyen se kell.

– Kötelezvényt?

– Add ide azt a gyűrűt az ujjadról.

– Ez a feleségem jegygyűrűje.

– Bánom is én. Holnap visszaváltod.

Hát aztán Berti odaadta zálogba a jegygyűrűjét, a felesége nevének előbetűi voltak belevésve. Ha visszanyeri a pénzét, meg is adja tán a száz forintot; ha pedig azt is elveszti, vesz másik karikagyűrűt öt forintért; Bálvándy őrizheti a zálogot.

Aztán csak el is vesztette a száz forintot is. Ilyenformán elmulatott reggelig, és mind e mulatságot a Bálvándy pénze bánta, aki aztán reggel felé még haza is vitte barátját a Fehér Hajóba, s le is fekteté szépen.

Berti aludt kilenc óráig. Akkor felébredt, eszébe jutott lassanként, hogy nem otthon van Gödénylakon; azután apródonkint arra is rájött, hogy most Pesten van! Sőt idő múltával aziránt is tisztába jött magával, hogy ő most a felesége hívására jött ide, nagyszerű kibékülési szándékkal, s hogy eszerint a legelső kötelessége az volna, hogy megborotválkozzék. Rémlett előtte, mintha tegnap este meg is mondta volna a pincérnek, hogy neki a borbélyt rendelje ide kilenc órára.

Már kopogtat is valaki az ajtón. “Herein![7]”

A feltáruló ajtón egy alakot lát belépni Berti, aki ismerős is, meg ismeretlen is. Hirtelenében nem jut eszébe, hol látta. Pedig hát Wasztl az, a mészároslegény, akit a tegnapi állatviadalon volt szerencséje tisztelhetni.

Wasztl prémes bekecset viselt és báránybőr kucsmát.

A kucsmát letette a székre; azután leveté a bekecset, azt felakasztotta a szegre; azután a lobogós borjúszájú ingszárat felgyűrte a válláig.

Berti csak nézte, hogy mi lesz már ebből. Wasztl a nyakravalóját is leoldotta.

Akkor aztán odaplántálta magát Berti elé, mondván:

– No hát, itt vagyok!

– Látom, vakapád, hogy itt vagy. De hát mért vagy itt?

Wasztl előbb a jobb markába köpött, azután a bal markába köpött; azután a két tenyerét is összedörzsölte, azután kifeszítette karját s így szólt:

– No, hát hadd látom, ki üt engem a földhöz!

– Üssön a földhöz a hétágú mennydörgő mennykő! Hát mit jössz te énhozzám, bumfordi?!

– Hogy mit jövök én ide az úrhoz? Hát nem az úr hítt engem ide?

– Én híttalak? Hát mikor hallottad te az én szavamat?

Wasztl a két tenyerébe csapott, mint aki el van szörnyedve ily hallatlan vakmerőségen.

– Hiszen nyomtatva van: ekkora betűkkel ni, mint az öklöm!

– Mi van nyomtatva, te?

Wasztl odahúzta Bertit az ablakhoz, s a Fehér Hajóval átellenes Teleky-ház[8] szögletére mutatott, ahol nagy falragaszt bámult egy csoport nép, a falragasz közepét egy mázsákat emelgető Hercules[9] alakja tette nevezetessé.

– Nem tudok én olyan messziről olvasni.

– No, hát innen közelebbről. Hát ez micsoda?

Azzal kinyitá Wasztl Berti szobaajtaját, s ott láthatá Berti ugyanazt a herculeses hirdetményt felragasztva, ezzel a tartalommal:

“Csollán Berti.

A török szultán első akrobatája, ezennel felhívja Budapest minden birkózóit küzdelemre; aki őt földhöz tudja vágni, annak száz forint jutalmat ígér!”

Berti háromféle színt váltott e rémsorok olvastára.

Ott volt saját ajtajára ragasztva a veszedelmes felhívás.

– Nohát! Az úr az a Csollán Berti, vagy nem az úr az? – kiálta rá nyersnyakasan Wasztl pajtás.

– Zsiványság, akasztanivalóság az egész dolog! – tört ki ijedt haraggal Berti. – Tolvaj volt, gézengúz volt, aki ezt csinálta. Eredj a pokolfélegyházába! Én nem vagyok se birkózó, se vasgyúró, se akrobata; nem tudok az egészről semmit.

– Ohohohohó! Uracskám! – hencegett Wasztl, öklével Berti orra alatt hadonázva. – Nem megy ám az: így akarni kibújni a hajcécuból;[10] mikor már az egész város, minden utcaszeglet tele van ragasztva a cédulával; most már csak ki kell állni a gyepre.

– Áll ám a kutyád, meg magad. Én nem birkózhatnám, nekem nem ez a mesterségem. Most is hexenschusz van a derekamban. Valami gazember bolonddá tette a várost.

– De nem oda Buda! Nem ütjük azt azzal el! Ismerem én már ezt a tempót. Tavaly is így tett éppen egy amerikai komédiás, kihirdette, hogy aki őtet földhöz vágja, száz forintot ád neki, mikor aztán meglátta ezeket a karokat itt ni… Látja az úr ezeket a karokat? (E szónál Wasztl összehúzta, megint kiegyenesítette a vastag karját, melynek középizma, mint egy kis malac domborodott ki.) Hát akkor annak is éppen úgy az inába szállt a bátorsága, aztán az is azt mondta, hogy ő csak tréfált, nem akar birkózni; utóbb meg alkura fogta a dolgot; ötven forintot ígért, de nem engedtük ám; hanem ki kellett neki állni a platzra, s birkózni kellett. Aztán úgy is oda teremtettem a földhöz, hogy három oldalbordája betört. Nem jön a többet Pestre birkózni! De majd az urat is elszoktatom én erről a mesterségről.

– Kedves barátom – kezdé Berti könyörgésre fogni a dolgot. – Becsületem szentségére esküszöm, nem vagyok én, nem is voltam soha komédiás. Valaki bolonddá teszi a nevemben a várost. Én tiszaháti földesúr vagyok. Hagyjon nekem békét, édes barátom.

Ezt az indokolást pedig igen képtelennek találta Wasztl pajtás.

– Üm, de ez már furcsa. Az embert idebolondítják, az embert felültetik. Az ember azt gondolja, hogy ami nyomtatva van, az már “gedruckt[11]”, az olyan, mint a szentírás. Énnekem az a száz forint olyan bizonyos, mintha a zsebemben volna. Nekem az úr száz forintot vesz ki a zsebemből, ha nem akar birkózni. Én már előre egy új bekecset is vettem magamnak erre a kontóra a kohlmarkon.[12]

Mutatta a felakasztott bekecset.

– Hogy volt ez a bekecs?

– Tíz forint.

– No hát megadom azt a tíz forintot, s aztán menjen édes barátom Isten hírével.

Wasztl nagyon megcsóválta a fejét.

– Ejnye no, ez már mégis nagy szörnyűség! Így bolonddá tenni az embert! No, hát nem bánom. Én jó bolond cimbora vagyok. Ide azzal a tíz forinttal. Ne mondja, hogy veszekedő ember vagyok. Minden ember tudja, hogy a Wasztl olyan jó gyerek, mint a tej.

Berti markába nyomta a tíz forintot, s tuszkolta aztán kifelé az ajtón. De Wasztl csak nem mozdult. Úgy állt ott, mint egy vasszobor, s nyájasan mosolygott.

– Tudja az úr, csak mégis sajnálom, hogy úgy szelíden, ha nem is a földre, csak ide a pamlagra le nem vágtam, hogy legalább tudná meg, hogy ki vagyok. Nem pénzért, csak úgy barátságból.

Berti köszönte neki szépen; nem akar sehova lebukfenceztetni, még a pamlagra se, se ingyen, se barátságból; inkább megkínálja még egy kis dohánnyal a vasgyúrót, töltse meg a pipáját a zacskójából, amit az aztán meg is tesz. S úgy fogja fel a dolgot, hogy a dohányzacskót is megtartja; Berti a világért sem meri azt tőle visszakérni; még inkább kicsihol a számára a maga szerszámával, s pipájára teszi az égő taplót, s várja, míg Wasztl nagyokat szí a pipából, s a dohány igazán meggyullad.

Akkor aztán Wasztl is nagylelkű kezd lenni.

– No, tőlem ugyan olcsón megszabadult az úr. Tudja, én jó gyerek vagyok, olyan mint a tej. – Hanem majd mindjárt jön ám a Krautsuppen Tóni, a Kilencveklis Jóska, meg a signore Mangiacatto,[13] no azokat majd nehezebb lesz ám lerázni a nyakáról, mert azok nagy krakélerek.

Berti még egyszer nagyot ijedt.

– De hát mik azok?

Wasztl megmagyarázta.

– A Krautsuppen Tóni egy fiákermester, aki minden verekedésben benne szokott lenni. – A Kilencveklis Jóska egy zsákhordó, aki két tele búzászsákot egyszerre elvisz a vállán; a talián meg egy sajtáruló, aki maga is Hercules volt valaha. Már találkoztam velök a Zrínyiben, ott tanakodnak, hogy melyik jöjjön elébb az urat a száz forintért gavallérosan megzökkenteni.

Még csak ez a biztatás kellett a Berti fejének.

– Azokkal nem fog ám az úr olyan könnyen elkészülni, mint énvelem. Azok nem hagyják magukat ilyen aprópénzzel kifizettetni. Mert hát én jó gyerek vagyok, mint a tej. Hanem hát előre figyelmeztetem az urat a tempóikra; mert én ismerem mind a hármat. Sokszor mérkőztem velük; de énvelem egyik sem bír. A Krautsuppen Tóninak az a fogása, hogy mikor összekapaszkodik az ellenfelével, egyszerre csak lesunyja a fejét s olyat üt vele a társának a gyomrára, hogy az mindjárt elájul bele. A Kilencveklis Jóska meg, mikor fogja az embert, aztán nem veszi észre, a vállával úgy fellöki az állkapcáját, hogy a foga törik ki bele. A taliánnak meg az a szokása van, hogy egyszerre megkapja az embernek a karját, s keresztüldobja a vállán. Hát ezekre a tempókra jó lesz vigyázni. Mert azok füge gyerekek.[14] Nem olyan jámbor fiúk, mint én. Istennek ajánlom az urat.

A mészároslegény elment. Berti kinézett az utcára, látta, hogy most már egész népcsoport áll az utcaszegleten, s magyarázza az ő felhívását ki-ki egymásnak.

Ez átkozott rossz tréfa, akárkitől jön!

De hát kitől jön?

Törte rajta a fejét. Bálvándyra fogta volna; de az merőben lehetetlen. Tegnap este találkoztak, azóta reggelig egy pillanatra sem váltak el; ezeket a plakardokat[15] pedig előbb ki kellett szedetni, nyomatni, cenzúrára küldeni, kiragasztatni: az egy egész napi munka. Kinek a munkája?

Senkié másé nem lehet, mint Katinkáé.

A feleség akarta a férjet így megtréfálni, azért a sok bosszantásért, amit a férj szokott ővele elkövetni.

Más magyarázata nem is lehet.

Bosszújában és rémületében Berti rögtön befogatott, maga előre beült a hintójába, elbújt a sártakaró bőr alá, ott kushadt, míg felszerszámoztak, s úgy elkihajtatott Pest városából, hogy még az orrát sem dugta ki a napvilágra, amíg a vámon túl nem voltak.

S még az a bosszúsága is megvolt, hogy nem is dohányozhatott, mert a zacskóját elvitte Wasztl.

Csak időre, évek múlva kapott egy cédulát Pestről, melyre ez volt írva:

“Hát hogy tetszett a Fehér Hajó-i komédia?

Bálvándy, komédiás direktor[16]!”

Ez volt az egyik visszatromfolás.

***

Bálvándy pedig még aznap délelőtt ellátogatott Katinkához.

– Ne várja biz “azt” – mondá a szép asszonynak –, tegnap este megjött, leült kártyázni, elvesztette utoljára még a jegygyűrűjét is, s azzal hazament.

Katinka ráismert a gyűrűjére.

Piros lett a haragtól.

– Adja ide azt a gyűrűt azonnal!

– Dehogy adom! Nagy pénz árában van ez nálam.

– Hát mit akar vele?

– Felkeresem vele azt, akinek az ujján maga szép asszony örömestebb fogja látni. S annak adom.

Katinka azt mondta Bálvándynak, hogy: “Maga nagy ördög!”

Hátrafelé fölfelé

Bizony megcsókoltad te a feszületet, kedves barátom, mikor a püspök odanyújtotta eléd – kötődék Biróczy az ő kedves barátjával, Kálmánnal, amint vége volt a keresztfelszentelési szertartásnak, mely István király napján a Decséry család templomában megtartatott. Ez alkalommal a vidék notabilitásai meghívattak; a püspök maga pontificált, két kanonokja kíséretében; Dorothea grófnő énekelte a magánhimuszt a zenekarban, gyönyörű csengő szoprán hangjával; az olyan fiatalemberek pedig, mint Kálmán, kardosan, magyar ruhában szolgáltak a közrendnek. A püspök aztán közölt velők minden szent áldást, nem kérdezve, ki igazhivő, ki eretnek. Biróczy termetének rendkívülisége által fel volt mentve a szolgálat alól, s olyan helyről nézhette a szertartást, ahol nem osztottak tettlegesen kifejezett malasztot.

– No, de valljuk meg, hogy örömest tetted – folytatá a csipkelődést Biróczy. – Azt a helyet érinték ajkaid a mi urunk Megváltónk aranyból formált alakján, amelyet egy perccel előbb a mennyei szépségű Dorothea grófnő ajkai érintének, s így kétszeres volt az áldás. Hát még, ha a mi urunk Idvezítőnk nem volna ott a két csók között.

De már ezért Kálmánból kitört a nemes harag.

– Eredj! Te Momus![1] Egy lélegzettel szidalmazod a szűz erényt, a jó barátodat és az Idvezítőt.

– Én pedig semmit sem mondtam, ami, ha úgy történnek, azért akár a szűz erény, akar a jó barát, akár az én Idvezítőm haragra gerjedne.

…A szent szertartást úri lakoma fejezte be, melyben Kálmán a főasztalhoz jutott, ahol a notabilitások ültek. – Az alsóbbrendű vendégseregnek a mellékterem virult. A főasztalnál ültek a grófi család tagjain kívül a püspök és két kanonokja; két testvér Dombrádi, mindkettő nevezetes egyéniség. Az egyik, az idősebb, háromszázötvenkét fontot[2] nyom, a fiatalabbik sokkal karcsúbb, az csak háromszáznegyvenháromig vitte. Vasszék, vaságy kell nekik, más minden pozdorjává törik alattuk. S ha valaki megbámulja csodás előmenetelüket, annak büszke dicsekedéssel mondják, hogy az még mind semmi, de van egy harmadik testvérük, az még tizenhat fonttal nyomatékosabb. Egyszer Pesten voltak mind a hárman, hozattak maguknak egy bérkocsit. Amint az első testvér lejött a kocsihoz, a fiákernek tátva maradt a szája ijedtében, mikor a másodikat is meglátta, a haja szálai ég felé emelték a kalapját, de mikor a harmadik is előállt, közévagdalt a lovainak, s úgy elvágtatott, hogy még talán most is szalad.

Joviális két derék ember. Omlik belőlük a jókedv. Adoma, áldomás ki nem fogy annál az asztalnál, ahová ők leülnek.

Ott van a helybeli tiszteletes is, a kálvinista pap; a gróf minden ünnepélyes alkalommal asztalához szokta őt hívni; amit pedig az nem igen nagyon kíván; nincsen ő az ilyen úri étkezéshez szokva, s aztán mindig megfekszi egy hétig a lakmározást. Otthon az “emberem” (így híja a feleségét) még azonfelül leszidja, hogy minek ivott olyan sokat, mikor ismeri már a természetét.

A jó öreg tiszteletes kapott rajta, hogy egy “nostrast[3]” sejthetett meg az asztalnál: “Üljön ide mellém, uramöcsém – könyörge Kálmánnak –, aztán figyelmeztessen, kérem az egekre, hogy mi a megennivaló; valami kígyót vagy békát meg ne egyem ennél az úri asztalnál; ha pedig látja, hogy nagyon sokat találtam már inni, adja tudtomra szép hegedűszóban,[4] mondja azt, hogy “nagyon erős ez a bor”.

Aztán csak meg is kérdezett mindent Kálmántól, hogy mi az, amit most hoznak. Az a makaróni nem valami kígyófajta-e? Mert ha ő valami kígyót meg talál enni, attól ő mindjárt meghal.

Hogy elítélte magában a két kövér kanonokot, akik még a csigabigát is megeszik tucatszámra. Nekik való az, mert pápisták.

Föltette magában, hogy nem fog bort inni; de aztán csak lehetetlen volt megállni a fogadását. Az egyik kanonok híres tósztmondó volt; megkívánta a konstitúciója, hogy minden étel előtt, s minden étel után egy tósztot mondjon, s mikor ez a jogcím elfogyott, akkor a felebaráti szeretet diktálta reá azt a kötelességet, hogyha még van valaki az asztalnál, aki nem volt felköszöntve, megtósztozatlanul ne maradjon. Ezúttal harmincketten ültek az asztalnál. Tósztjaiban rendesen testvérére szokta a felhívást intézni: szállok az úrnak.[5] Azt mondta rá: “állok elébe” – s tölte poharába. De miután a szónok tósztja hosszú vala, a fölhívott nem várhatta végét, közben kiitta poharát, s végül újra töltött. Ilyenformán az egyik harminckét poharat ürített, a másik hatvannégyet. Az égi gondviselés őrködött fölöttük, hogy semmi káros következménye ennek nem volt.

Tehát Kálmánra is jutott egy tószt. A kanonok úr eldicséré annak minden őseit, őtet magát, jó tulajdonságaival, végül afölötti sajnálkozását fejezte ki, hogy miért ily jeles, kitűnő ifjúnak eretnekül élni a világban, s óhajtá, hogy az a boldogságos szűz, kinek képmását a kastély is őrzi (gyöngéd célzás Dorothea grófnőre)[6] szelíd tekintetével vezesse e derék ifjút az igaz útra.

De már ez ellen a tiszteletes felpattant! Gróf ide, püspök oda, ő a maga vallását kisebbíttetni nem engedi. Ő a maga nyájából ily becses juhot elcsábíttatni nem enged.

No, ebből azután tökéletes lett az asztal fölötti mulatság. A tiszteletes a vallási vitatudományban nagyon jártas férfiú volt, csak úgy labdázott negyedfél mázsás[7] embereivel, s tűzbe jövén, annyi borfélét beszedett, hogy Kálmán jónak látta a lábát megnyomni az asztal alatt s fülébe súgni: “tiszteletes uram, nagyon erős ez a bor”.

– Ha erős, ne igyad fiam! – Vágott neki vissza a lelkesült harcos, s a harc vége aztán az volt, hogy Biróczynak be kellett jönni azzal az izenettel, hogy a tiszteletes asszony ideküldött, hogy menjen haza, mert baj van, s arra azután a gróf intésére Kálmán hóna alá vevé a tiszteletest egyfelül, másfelül Biróczy, s elvezeték szépen a parókiáig, folyvást épülve Szent Ágoston[8] citátumain; otthon pedig szépen lefektették, s nem kellett neki ringatás.

– Látod, bajtárs – mondá visszatértükben Biróczy Kálmánnak –, ez az élet filozófiája. A hithűség és buzgalom ilyen vedlett vakolatú házba vezet, a nagyurak gráciája pedig olyan palotába, amilyenbe visszamegyünk; “flecti, non frangi” (Hajolni, nem törni), ez a jelszó a jó magyar nemesi címerre. Te már megtaláltad a “gradus ad Parnassum[9]”-ot. Ott ugyan nincs Parnassus, de van más. Szépen lépegetsz fölfelé és – hátrafelé. Ahányat fölfelé, annyit hátrafelé. Hanem okosan teszed. “Sic itur ad astra.” (Így haladnak a csillagokig.) Lesz belőled nagy úr, méltóságos úr, grófnő férje, istennő férje; boldogságos szűz malasztja száll rád, égből és földről. Ha olyan szép fiú volnék, mint te: én is úgy tennék, mint te.

– Részeg vagy te bajtárs, nagyon.

– Az meglehet: akkor támogassuk egymást; mert te is az vagy. – Én, ha vagyok, bortól vagyok; te pedig szép szemektől vagy ittas. Ha a Katzenjammer előjön, nem tudom, melyikünknek a feje fog fájni jobban.

Mikor visszatértek a terembe, a tósztozás még egyre folyt; a férfiak még az asztalnál ültek, a hölgyek már elmenekültek onnan. Kálmánnak egy pillanatra alkalma volt Dorotheával összetalálkozni az amabilis confusióban.[10]

A grófkisasszony megszorította a kezét és fülébe súgta:

– Most mondá atyám, hogy mához egy hétre statutióra vagyunk hivatalosak a kordicai uradalomba. Elmegyünk mind, ön is velünk jön!

Az a hang, az a szemragyogás, amivel e szó mondva volt!

Kálmánnak nagyot dobbant a szíve.

Ez a kordicai statutio volt az, ami elől szerelemféltő dühében megszökött, s ez az, amire szerelmi boldogság diadalával fog sietni most!

Az ebédnek vége volt, az asztal felbomlott; mindenki sietett őnagyságának, a püspöknek kezet csókolni.

Ő is!

A szivárvány közepett

A Korda folyam ősforrása az Északi-Kárpátok között fakad.[1] Egy magas, meredek sziklafal közepéből, háromöles magasból tör elő oly erős rohammal, hogy öt ölnyi ívboltot képezve omlik alá. Csodálatos boltív! Aki alatta áll, e folyton változó prizma gyémántboltozatán keresztül, örök szivárvánnyá törve látja az eget. Aki pedig távolról nézi, mikor a nap rásüt, a zuhatag finom vízporában egy kerek aurèole-t lát, minő a léghajósoknak jelen meg néha a felhők között, egy akkora szivárványt, mely egy emberpárt befogadni elég.

Ez a hely a tökéletes magány hazája. Északról, nyugotról a meredek sziklafal zárja el, melyből a folyam előtör; a zuhatag innen egy áthatolhatatlan bozóton, őserdők egymásra omlott faderekain keresztül harsog tovább; keletről pedig egy mély hegyszakadék tátong mellette, melybe ha valaki alátekint, annak fenekét ellepve látja a szarvasagancsoktól, miket tavasszal e bujdokló állatok oly helyeken hánynak le, hová ember nem közelít.

Fenn a sziklafalon az ős fenyőerdő koronái zúgnak a szélben. Egy óriási szál: egy kolossz a többiek között, éppen azon barlang sziklapadmalya[2] fölött vert gyökeret, melyből a folyam előtör, onnan emeli fel örökzöld gúláját a többiek közé; onnan felülről a vadszőlő venyigéje szövetkezett sötétzöld ágaival, s lekúszott rajta, lehúzták mindig éretlen fürtjei egész a tövéig; egy elszabadult indája lecsüng a vízesésig, s annak az ütésétől szökell, mintha a vén, komor fenyő gyermekjátékkal mulatná magát.

A sziklafalon megtűző nap sugarai kétszerezik a nyár melegét, a zuhatag örök permetege üdíti az átfűlt léget, ami tropikus légkört varázsol elő, s a légkör nedves melegében, a bérc minden hasadékában kövér növényzet telepszik le, a fülfű[3] zöld rózsái, a szaka[4] sárga koszorúi virítnak le róla, s ahol más nincs, zöld moha folytatja a tarka hímzést.

A vízesés alatt, a fényes üveg bolt alatt, öles páfrányok ernyőznek körül pálma alakú legyezőikkel egy mohos követ, melyet a felfutó alkekengi[5] koszorúz meg, narancsveres kelyheivel. A meleg árnyékban csoportokban virulnak, mint egy fejedelmi díszkert, az erdők drágaságai: orchideák, cypripediumok[6] csodaszép bokrétái, virágok, mik pillangókhoz, legyekhez hasonlítanak; miknek alakja tarka női cipő, fészkén ülő madár; illatja mesés szerelemhevítő.

A folyam tajtékzó hulláma tova utat tör magának a gubancos máhola[7]- és málnabozótok között, mik összeverődtek a vadvenyigével, iszalaggal; s ahol egy-egy kis csöndes szögletet talál a völgyben, mely egy eltévedt hullámának nyugvóhelyet ád, azt úgy felékesíti nefelejccsel, sötétkék csengettyűvirággal, piros havasi rózsával.

Egy helyen nagy kanyarulatot tesz a folyam, s ott a kerület zátonyán egy csalit támad veres fűzből;[9] festői ellentét a komor fenyősötéthez. E törpe fákon hosszú sorban fehér gömbök függnek alá, messziről virágbimbóknak nézhetni őket. A fügemadár[8] fészkei azok, miket csoda tudománnyal a fűzfa gyapotjából tud szőni, varrni. Ezek is az emberhang száműzöttei.

S amint alább a ködös mélységben újra megjelenik a folyam, mint egy smaragdzöld tengerszem, megszorulva egy völgykatlanba, ott annak a tengerszemnek a partján látszanak egymás mellett a legősibb cölöpépítmények, egy mesterséges gát, amellett sorba épült gömbölyű gunyhók. Azoknak a lakói a hódok. Ezek a bölcs vízi építészek. Egy kiveszni induló faj, mely csak ott lakik még, ahova ember el nem jut.

Ezt a helyet még nem taposta emberi láb.

A ledűlt fatörzsön országgyűlést tartanak a cincérek, e hosszú bajuszú bogarak; egyedüli urai annak az erdőnek. Határozataikat bizonyosan jegyzi a fák kérge alá rokonuk, a betűíró cincér.

Az erdei méh még csak fiainak gyűjti a mézet az odvas fa üregébe. S ez az egész lég mézillattól terhes, a levegő maga mámorít, andalít s titkos érzelmeket költ fel.

S e titkokat magyarázni itt vannak az erdők szószólói: ahol a zuhatag zajong, ott szeretnek énekelni a madarak is, ott hangzik a rigó kihívó füttye, ott zúg a süketfajd szerelemféltő haragja, s mintha folytonos csókok csattognának a levegőben: az a fülemüle danája.

És az alább hanyatló nap egyre szélesebbre terjeszti ki körül a bűvös szivárványkört e tündértáj fölött; az andalgó azt várja, hogy ott a szivárvány környezte mohos kövön meg fog jelenni az erdők istennője, a hűs permetegben testét megfüröszteni.

S valóban, ha elvár addig, míg leszáll az est, részesül abban a ritka gyönyörben, hogy a páfránlevelek legyezői szétnyílnak, s előjön közülök a meztelen szirén.[10]

Ah, mily elragadtatás volna e látvány – egy vágyódó természetbúvárnak.

Az a “szirén” egy nagy fekete, meztelen szörnyeteg: ritkaság az állatok között; teste idomtalan, mint egy vastag kígyó, apró lábai vannak s fejéből két mozgékony vörös cafrang nőtt ki, ami még rémesebbé teszi.

De kincs ez a természetbúvárnak; mert nehéz őt élő alakjában megláthatni, kerüli az embert s minden más állatot, a napfényt, a zajt. Olyan helyen él csak, amit nem háborítnak soha. Nedvet és meleget keres árnyékos helyen; lassan tud mozogni, s semmi védelme nincsen, egyedül az a borzadály, melyet látása gerjeszt. Senkit nem bánt, mégis irtózat ránézni.

Ezé a sziréné a szivárvány környezte tündérgrotta a Korda-folyam forrása alatt.[11]

A kordicai statutio két hét helyett két hónap múlva lett megtartva, jóval későbben, mint ahogy Bálvándy kitűzte.

Ennek pedig az volt az oka, hogy a fődolog, a vendégek elhelyezése, nem engedett magával alkudni.

Az uradalomhoz csakugyan húsz falu tartozott, s azok között Kordica volt a metropolis. Ezt a címet nemcsak azzal érdemelte meg, hogy valamennyi között legnagyobb, de egyúttal legrongyosabb, legpiszkosabb is volt.

Mikor Bálvándy megtekinté új uradalmát, s végigjárta azt a hosszú sáros utcát annak a székhelyén, s meglátta azokat a fából tákolt kunyhókat, mik egyetlen vasszeg alkalmazása nélkül épültek, s miknek már a falun kívül érezni a bűzét, hát akkor mindjárt rájött, hogy ő itt a statutiót meg nem tarthatja; mert a sok vendéget nem tudja hova eltenni.

Arról a kisegítő eszközről is le kellett mondania, hogy hirtelenében deszkából egy közös kastélyt építtessen, amiben valamennyi vendégét eltegye. A meghívott vendégek feleségestől, kisasszonyostul fognak jönni; azokat egy nagy pajtába összerekeszteni nem lehet. Aztán meg Bálvándy Csollán Berti hírére sem vágyott; akihez jámbor ember rettegett vendégül szállni

Nem! Bálvándy egészen másutt kereste ambícióit. Az ő vendégeinek dicsekedni kellett a jó fogadtatással.

Azt gondolta ki, hogy egy szeles éjszakán felgyújtatta Kordicát, s a rongyos házak aztán végig leégték, szennyes vackok, szurtos cókmók, bűzös limlom minden odaégett bennük.

Akkor aztán összeszedte Heves megyében, Zaránd megyében[12] a maga híres faragó embereit, felküldte őket Kordicára, s két hónap alatt olyan új falut építtetett a leégettek számára, hogy csakúgy tündökölt! Ellátta a maga jobbágyait házi bútorokkal, vászonnal, edénnyel, hajtatott fel nekik egész csorda tehenet, úgyhogy mikor a statutionap eljött, a minden vidékről csoportosuló vendégsereg egyesével, családonkint egy-egy külön parasztházhoz jutott szállásra, ahol hálálkodó jobbágynép szolgálta ki, s leste még a kívánságát is. Ez a lehető legnagyobb kényelem a világon.

Pedig háromszázat haladt az úri vendégek száma; kocsis, hajdú, inas azon kívül.

A kordicai erdőben pedig rögtönzött vadásztanyák voltak alakítva az összes vendégsereg befogadására; egy roppant nagy bálterem deszkából, apróbb-nagyobb étkezési tanyák. Egy domboldalban négy szakaszra osztott szakácstanya, külön tűzhely úrnak és cselédnek. Óriási sütőkemencék. A szabadban nyitott lacikonyhák; nagy félszerek a boroshordóknak, szárnyékok[13] a vágómarhának.

Egy olyan roppant birtoknak, mely három vármegyében fekszik s Galíciával is határos, a statutiója is nagyszerű. Törvény szerint, minthogy szerző félről maradt a birtok az öröklőre, minden szomszédot meg kell a beiktatásra hívni, s minden megye hivatalos elöljáróságának jelenlétében kell annak végbemenni.

S nemcsak a nemességnek, a parasztságnak is jelen kell lenni. S az mind az új földesúr vendége. Hanem hiszen nem is történik ilyen szertartás holmi dibdáb jószágocska miatt: sem adásvevés alkalmával, hanem midőn valami nagy uradalmat kap valaki ingyen, királyi kegyelemből vagy korábban elholtnak szerződéséből. Az ilyen úr hadd traktáljon!

Ilyenformán aztán a statutión olyan vegyes társaság keveredik össze, amilyent soha az életben szántszándék vagy vakeset össze nem bír állítani. Papok és tisztviselők, falusi bírák és nótáriusok, kisbirtokosok és mágnások, bocskoros rusznyákok[14] és strucctollas úrhölgyek, az uradalom minden szomszédságából hivatalosak az ünnepélyre. Így rendeli a törvény. Még Galíciából is jöttek át telivér lengyel urak és úrhölgyek, s segítenek tarkítani a vendéggyülekezetet.

Annálfogva senki sem csodálkozik azon, hogyha olyan embereket talál itten, akikkel máskor még csak szóba sem állt. Mindenki hivatalosan van itten.

Az egymás után érkezők bediktálják neveiket a jegyzőkönyvbe. S a Decséry család neve megtűri, hogy Dorothea grófnő neve után következzék Csollánné Sátory Katinka neve. A világban sehol másutt nem állhatnának egymás mellett. Nem a rangkülönbség miatt; Katinka is nemes nő és gazdag; hanem jó híre miatt. Egy nő, ki férjével nem él együtt, a Decséry családdal egy társaságba másutt nem jöhet. Csak a statutión; az is hivatalos személy. Egyik birtoka határos a kordicaival, valamint a Decséryek egyik uradalma. Bálvándy azzal vette rá Katinkát, hogy jöjjön el a statutiójára, hogy visszaadta elzálogosított jegygyűrűjét: minden kárpótlás nélkül. Azt nem mondta meg neki előre, hogy Kálmánt is ott fogja találni.

Kálmán sem talált valami megbámulnivalót azon, hogy a neve előtt egy rég elfeledett nevet látott meg: – Aszályiét. A minőség is utána volt írva. «Mint Csollán Bertalan úr meghatalmazottja.»

Találkozott is vele: de nem állt vele szóba; pedig az nagyon dörgölőzött volna hozzá. Kálmán nem akarta észrevenni. – Te! – monda Bálvándy Kálmánnak. – Látod azt a hosszú nyakú mendikást? Fogadok veled tíz aranyban egy fületlen gomb ellen, hogy ezt a kazuárt[15] azért küldte ide Berti, hogy mikor javában folyik a statutió, felálljon protestálni.

– Mi jogon?

– Semmi jogon. Csakhogy megzavarja a mulatságot. A legale testimonium[16] kérdésére: hogy mi jogon protestál, azt fogja felelni, hogy okait előadni van ideje egy évig a királyi tábla előtt. Erre is fogadok veled: tíz aranyat, egy fületlen gombra.

Kálmán ezt felelte rá: “Nincs elveszteni való fületlen gombom.”

S ezt az előleges véleményt aztán minden ismerősének elmondta Bálvándy, aminél fogva Aszályi akármerre fordult, mindenütt mosolygó képekkel találkozott. Előre ki volt találva a rébusza.

A statutio emberemlékezet óta mindig az ünnepélyes hivatalos beiktatással szokott kezdődni: a birtoklevél felolvasásától a hant kézbeadásáig. A kordicai statutio nem ezen kezdődött.

A megérkezés utáni napra volt rendezve egy hajtóvadászat; ez volt az ünnepély előzménye.

És annak is megvolt a maga jogosult indoka.

A statutio egyúttal határjárással is van összekötve. Hogy a határjárás végbemehessen, az új birtokos utakat vágatott az őserdőkön keresztül, s ez alkalommal az útcsináló jobbágyok nem kevesebb mint kilenc medvével találkoztak; azok közül egyet megpuskáztak, de elmenekült; egy másik vén mackó pedig az őt zavaró rusznyáknak a hátáról mind letépte az irhabőrt.

Tehát legelső feladat volt ezeket az autochton lakóit az őserdőnek felvilágosítani afelől, hogy változott a birtokos, s az új gazda kisajátítja a medvének a bőrét, – mert különben ez utóbbi teszi meg azt a tréfát, hogy szétriasztja a határjáró legale testimoniumot.

Elébb meg kell tisztítani az erdőt a fenevadaktól.

Nem is volt e bevezetés ellen senkinek semmi kifogása. A hajtóvadászat, kivált ily magasrangú vadakra, mindig olyan hevély,[17] melyben magyar, lengyel, orosz örömest belemelegszik; a mulatságnak ez volt a jobbik fele: a medvebőrre már előre ittak.

Hatszáz hajtó volt kirendelve, akik hajnal előtt megindultak állomásaikról, míg az uraságok a villásreggeli után húztak sorsot a helyekért.

A magyar hölgyek a lengyel delnőkkel versenyeztek a merész vállalkozásban, hogy a vadászatban ők is részt vegyenek. Természetesen mindegyik mellé jutott egy védelemkész cavalier servant,[18] s azonkívül egy jó lövő orosz puskás.

Még Decséryné, a hercegnő is kegyeskedett azon óhaját kifejezni, hogy a vadászkörnek egy olyan pontjáig, ahová még kocsin el lehet jutni, Dorothea grófnővel együtt elmegy, melyre Bálvándy kinyilatkoztatá, hogy van egy szép kerek tisztás a folyamparton, amelyet a sorshúzásból a hercegnő kedveért külön zár, s ott ő magának tartja fel azt a szerencsét, hogy a hölgyek fölött őrködhessék, amiben Decséry főispán is ígérkezett vele osztozni. A többiek sorsot húztak, ki hova álljon, s melyik hölgynek, melyik lovag legyen a védője.

Egy kis kegyes csalás volt biz abban az egész sorshúzásban, hogy ki hova jusson és kinek a társaságában. Úgy rendezte azt Bálvándy, hogy mindenki meg legyen elégedve a helyével is, meg a kíséretével is, ami nem nagy boszorkányság egy olyan sorsjegyes zacskó mellett, melynek több rekesztéke van, s a belenyúló csak azt a nevet húzhatja ki belőle, amelyet a rendező akar.

Katinka ezt a nevet húzta: “Korda-fő.” Mikor aztán a férfiak is helyet húztak, s keresni kezdte mindenki a maga párját s rá is talált, Katinka is kíváncsi volt megtudni, hogy “ki lesz az én gavallérom? Ki húzott Korda-főt?”

– Én voltam az a szerencsés – állt elő a válasszal Kálmán.

– Ah haha! – Katinka elkezdett kacagni. – Nézze csak: rá nem ismertem önre. Hát ugyan hová tette ön a bajuszát? Jaj be rút ön így! Bocsánat! Hisz a főispán is önhöz hasonlít. Ez most bécsi divat ugye?

– Az. – Hagyta rá Kálmán, s engedte a szép hölgynek, hogy azzal a szép szájával az ő rovására nevessen; s azon ürügy alatt, hogy Kálmán milyen rút lett, kitüntette ragyogó gyöngy fogsoraival, hogy ő meg milyen szép.

– No, hát ha egymásnak jutottunk, induljunk a helyünkre – monda a szép asszony, s előrebocsátva a vezető rusznyákot, megindult a gyepes ösvényen.

Kálmán ajánlkozott, hogy majd viszi az ő fegyverét is, de Katinka nem fogadta el.

“Elbírom magam is.”

Kálmán utána ballagott.

A delnő ruganyos léptekkel haladt előtte a meredek hegyi úton fölfelé, karcsú termetének délcegségét emelte a kurtán feltűzött feszes vadászöltöny; s a darutollas férfikalap még több büszkeséget ruházott rá.

Félóráig haladt az ösvényen fölfelé, anélkül, hogy egyszer visszanézett volna Kálmánra. Csak amint egy tisztásra értek, ahonnan egy szép havasi tájkép bontakozott ki szemeik előtt, állt meg egy pillanatra, s megszólítá kísérőjét.

– Nem fáradt ön el?

– Nem. Talán kegyed kíván megpihenni?

– Óh én nem fáradok el soha.

S azzal anélkül, hogy egy pillantást áldozna akár a szép tájképnek, akár kísérője csúf arcának, inte a vezető rusznyáknak, hogy menjenek tovább.

Itt már elhagyta őket az ösvény, s csak a vezető tájékozása után kellett haladniok az őserdőn át, ahol százados vén fatörzsek voltak keresztül-kasul düledezve. Azokat átlépkedni női ruhában kritikus dolog lett volna. Az orosz ajánlotta szolgálatát a delnőnek. Annak az sem kellett; fel tudott szökni az útját álló faderékra s onnan megint le, anélkül, hogy ruhájának a fodra fellibbent volna.

Egyszer aztán olyan helyre értek, ahol a hegyről alárohanó Korda egy széles árkot képez. Az orosz lehúzta a csizmáit, s térdig gázolva a vízben, átcammogott rajta: gondolta magában, az utána jövőknek sem fog megártani egy kis egészséges lábfürdő.

– Átvigyem önt rajta? – kérdé Kálmán a hölgytől. Neki vízmentes vadászcsizmái voltak.

– Ah. Hiszen egy ölnyi széles sincsen – válaszolt Katinka, s jobb kezébe kapva puskáját, nekifutott az ároknak, s könnyedén, mint a zerge, átugrott rajta, s aztán a túlsó partról visszanézett társára.

Most aztán Kálmánnak is meg kellett mutatnia, hogy tud ugrani. Ő is utána szökött.

A vezető ígérte, hogy most mindjárt eljutnak a Korda-főhöz, már hallani a vízesés zúgását. Ez az út aztán már egészen tornászoknak való volt.

– Menjen ön előttem! – parancsolá itt Katinka Kálmánnak. S nem kívánta segítségét, ha ruháival belekeveredett a csipkebokorba.

Végre elértek ahhoz a meredek hegyszakadékhoz, mely a Korda-főt eddig hozzájárulhatlanná tette. Az új birtokos gondoskodott az átjárásról, egy óriási, tízöles fenyőszálat kivágatott az innenső marton, s a keresztüldűlő kolossz lett az átvezető híd. Annak levagdalták az ágait, s azon kellett végighaladni a tízöles mélység felett, mely tele volt a szarvasok elhányt agancsaival.

Ez egy szál fenyőből álló hídra lépve, Kálmánt mégis rávitte az emberszeretet s a gavalléri kötelesség, hogy Katinkát megkínálja kezével.

– Fogóddzék kezembe, nehogy leszédüljön.

Katinka elfogadta a nyújtott kezet, s engedte magát vezettetni a veszedelmes hídon.

Mikor a közepére értek, akkor hirtelen megragadta mindkét kezével Kálmán kezét, s azt mondá neki:

– Ha én most itt el találnék szédülni, s lerántanám önt magammal azok közé az agancsok közé.

Kálmán átkozott humorral mondá erre rögtöni ötletként:

– Inkább én essem azokra az agancsokra, mint azok énrám.

Katinka bosszús negéddel ütött Kálmán kezére.

– Menjen, nem kell többet a keze.

S azzal átbalanszíroztak[19] a folyam forrásáig.

A nap még nem jött elő a hegyek mögül; a szivárvány még nem volt jelen; a szép látványnak még hiányzott a tündéri színe.

Akinek legkevesebb érzéke volt a tájkép rendkívüli szépsége iránt, az a rusznyák vezető volt. Az mindjárt leült egy mohos kőre, elővette a szeredásából a fokhagymát meg a szalonnát, s elkezdett pánizálni.[20]

Katinka fogta magát, odaült mellé, beszédbe ereszkedett vele, elkezdett kérdezősködni feleségéről, gyermekeiről, egész pereputtyát kitudakolta, aközben kínálgatta saját pálinkás butykosával, ami rummal volt megtöltve. – A jó embernek ez tetszett legjobban az egész diskurzusban. Meg is felelt neki emberül; ivott, mint a kefekötő, – s azután elaludt, mint a juhászbunda.

Kálmán pedig ezalatt elővette az albumát, meg a rajzónját,[21] s megkísérté lerajzolni ezt a festői képet, s aztán kétségbeesve tapasztalá, hogy ez az ő festői talentumát meghaladja. – Akkor aztán fogta a puskáját, s felállt egy kőre, s azt hitte, hogy most neki az a kötelessége, hogy lesse a medvét.

Mikor aztán a rusznyák elaludt az Úrban, várva a boldogabb feltámadást, Katinka is otthagyta a jámbort, s odalépett a vízesés tündérboltozata alá, s oda leült arra a páfrányoktól körülárnyalt mohos kőre: a szirénnek a trónjára.

– Barátom! – szólítá meg Kálmánt csípős hangnyomattal. – Ugye nagy baj az, hogy innen nem lehet elszökni? Kálmán visszafordult s hidegen kérdezé:

– Miért?

– Azért, mert ide a falra fölmászni nagyon meredek, amarra a bozótnak leugorni nagyon veszélyes; erre a híd felé pedig útját állom “én”.

Erre aztán mind a ketten elnevették magukat.

– Egyébiránt nincs miért ott állni önnek és lesni a medvét, amíg a hajtás el nem kezdődik; annak is csak a vége felé, ha erre közeledik a zaj. Addig leülhetne ön ide mellém, ha fogadása nem tartja az ellenkezőt.

Kálmán tehát a vállára vetette a puskáját, s odament Katinkához, és leült mellé a mohára. Talán a szirénnek is szokott híme lenni, mely odaül néha.

(Szegény szirén! Hogy irtózunk tőle, amiért olyan rút. Pedig az közelből és sokáig nézve oly gyönyörű teremtés; annak a finom barna bőrén keresztül meglátszanak az erei, mintha üvegből volna, egész a szívéig látni. A szép asszonynál ez nincsen úgy.)

– Kegyed többször is volt már hajtóvadászaton, hogy úgy ismeri a szokást? – kérdé Kálmán.

– Óh nagyon sokszor! – mondá Katinka, s a térdei közé fogott puskára támaszkodott, olyformán, hogy a csőnyílásra tette a két kezét s a két kezére nyugtatta az állát. Atyám sokszor elvitt magával. Lőttem is nagy vadakat.

– De igen kérem kegyedet, ne tegye a fejét a puskacsőre.

– Miért ne?

– Mert el talál sülni.

– Ah, dehogy sül el!

– No, én nagyon kérem.

– Jó! Tessék velem parancsolni. Az önnek oly rettenetesen jól illik, mikor parancsol; mint amilyen rettenetes rosszul illik nekem, mikor engedelmeskedem.

– Nem tanították rá – monda Kálmán csípősen.

– Az igaz, hogy nem tanítottak rá – monda a delnő, a kőfalnak támasztva a fegyvert –, inkább az ellenkezőre, s ez nekem sok boldogtalanságot okozott.

Nagyot sóhajtva folytatá, maga elé nézve, s két összekulcsolt kezét térdei közé szorítva.

– Gyermekkorom óta ahhoz szoktatott minden: apám, nevelőm, rokonaim, hogy én leszek a családban az úr; nem nő, asszony, hitestárs, hanem “úr”. Mindenben szabad voltam. Amit kívántam, azt tehettem. Szabad volt minden. És aztán csak abban az egyben kötöttek meg elszakíthatatlan lánccal, amiben a legutolsó jobbágy leány is szabad, hogy azt választhatja férjül, akit akar. Rám nézve külön törvényt alkottak, amiben ki volt mondva: ez lesz a férjed, senki más! – Pedig hiszen a teremtő Úristen már maga is megbánta ezt a vállalatot. Én is azt tettem volna, amit Éva, hogyha nekem kiszabják, hogy itt van egy ember, nincs több a világon, csak ez az egy, ezének kell lenned; és ha az a férfi ideálképe: hát választom helyette az ördögöt. – És velem még megfordítva bántak: nekem férfi helyett az ördögök legnevetségesebb alakját, Asmódit[22] jegyezték el.

Kálmán furcsán csóválta a fejét. Katinka észrevette azt.

– No, hiszen ön ismeri őt. De az egész világ ismeri, hát nem ez-e az igazi neve? Lássa ön, ezelőtt két hónappal bezártam magamat, s éjjel-nappal törtem a lelkemet, hogy mi legyen belőlem; utoljára arra a gondolatra jöttem, hogy írok annak az embernek, jöjjön értem, vigyen haza, lakjunk együtt, törődjünk össze. Akkor az feljött Pestre, összeült kártyázni Bálvándyval; feltette kártyára a jegygyűrűmet, s elvesztette azt. Azzal hazament, nekem azt se mondta: “jó éjszakát”.

Katinka lehúzta a karikagyűrűt az ujjáról s mutatta Kálmánnak.

– S Bálvándy aztán visszaadta a gyűrűt nagysádnak?

Kálmán jó vágást hitt ezzel a delnőnek adni.

– Igenis, Bálvándy azt nekem visszaadta. Semmi titok nincsen benne. Bálvándynak is volt egy talánya életem rejtélyei közt. Csak volt. Már ki van találva. Ítéljen fölöttem, aki istennek érzi magát. Életemnek legborzasztóbb napján, aminek neve menyegző, mikor kétségbe voltam esve az utálat miatt, megsértve a legdurvábban, megalázva egy ember által, ki nekem hűséget esküdött s egy szolgáló miatt még aznap megalázott,[23] kigúnyolva, megcsúfolva, semmivé téve, – ez az egyetlen ember volt, ki menekülésemre kezet nyújtott. Az igaz, hogy rossz menekülés volt, mert azt a világ nekem meg nem bocsátja soha –, de én magam megbocsátottam azt magamnak. – Megfizettem érte mindenkinek. Senki iránt sincs tartozásom. Bálvándy járhat felőlem, amerre neki tetszik. Rá sem gondolok többé. – Lucifer[24] ott maradt a paradicsomban, – Éva pedig bujdosik a paradicsomon kívül.

Katinka eltakarta két kezével arcát.

Kálmán félt, hogy most mindjárt sírni fog. – Nem biz az, kacajra fakadt.

– No, már csak nem mondhatja senki, hogy nem kegyes elmélkedésekkel töltjük az időt: íme én önt már fél óra óta bibliai magyarázatokkal mulattatom. Az így van nálunk kálvinista leányoknál, sokat tanítanak nekünk a bibliai történetekből. À propos: nem lett ön még pápistává? – Még nem? – No, én azt hallottam.

Katinka e beszéd alatt megkísérté jegygyűrűjét egy hangafa[25] sima ágaira sorba felhúzgálni: egyikre sem illett. Utoljára csak felhúzta a hüvelykujjára. Neki persze Csollán Berti gyűrűje minden ujjára tág volt.

Kálmán nevetett a kérdésre, hogy nem lett-e még pápistává, s azt felelé “még nem”.

Eközben feljött a hátuk mögötti sziklaorom fölé a nap. És abban a percben ott állt előttük az a csodaszép tünemény a szivárványos dicskör. A reggeli szellő a vízesés boltívéből elporladó ködnyi vízcseppeket nyugat felé terelte, s az örök vízpermetegben megjelent Iris hétszínű sugáröve,[26] mely a két alakot kétöles kerületben fogta körül.

Ah, minő szép tünemény! – mondá magában mind a kettő, de fennhangon mondani nem merte: félt, hogy a másik ki találja nevetni. Pedig e látvány minden érzéket felfokozott.

Ahelyett Katinka élcelni kezdett.

– Úgy ülünk itt e szivárványban, mint Jupiter és Juno;[27] csak a pávák hiányzanak. – Most jön a zsidó mitológia után a görög mitológia. – Jó kedélyes istenek voltak azok. Juno boldog lett egy virág megszagolásától, s Jupiter olyan becsületes ember volt, hogy megnyugodott benne.

– Nem egészen; tudott magáért bosszút állni, – felelt meg Kálmán a kissé szabad ötletre.

– No, hát hogy egy dologban hasonlítsunk Jupiterhez és Junóhoz –, veszekedjünk egy kicsit: azok is mindig civakodtak: Ugyan mondja meg ön: miért futott el tőlem olyan egyszerre?

No, erre a kérdésre régen készült már Kálmán; de még most sem volt rá készen. Nehéz arra megfelelni.

Katinka nem is hagyott neki időt a felelésre: tovább kérdezett.

– Bántotta önt meg valaki? – Én vétettem-e önnek valamit? Féltékeny volt ön valakire? – Vagy csak egyszerűen meggyűlölte a két szememet s nem akart többet beléjük nézni? – Feleljen ön nekem: miért szökött meg? Feleljen, mert innen nincs hova menekülni. A rusznyák holtrészegen alszik. Egyedül vagyunk. S ön még nem tudja, mit tesz az, egyedül lenni velem az egész világon? Én gyilkos kedvemben vagyok.

S azután, hogy megmutassa, milyen gyilkos kedvében van, összetette a két kezét, s mintha Istent imádna, úgy tekinte könyörögve Kálmánra, s ismétlé a kérdést lágy, érzékeny panaszhangon: “mondja meg, miért hagyott el engem.”

– Mondja meg, miért gyűlölt meg engem.

– Jól van, asszonyom – monda Kálmán –, ön őszinte volt hozzám, én is az leszek. Elmondom önnek az utolsó egypár napnak a történetét. Ami odáig van, az egy boldog álom. Szokott az ember álmában boldog lenni, ugyebár; és aztán visszagondol rá, de nem beszél róla. Az álom folytatása az volt. Az istennő azt mondta imádójának: “én el akarok menni olyan helyre, ahol ragyogni lehet”; “jó, legyek én is egyik tükre a te ragyogásodnak.” Aznap elmentem egy uzsoráshoz, s felvettem tőle kétezer forintot, lekötöttem érte tízezeret, amit vissza kellett volna fizetnem bizonyos idő múlva. Ezt csak el kell kezdeni, s azután egész a hegy lábáig legördülni egymás után következik. De hát édes álmában az embernek esni is gyönyör. S az én álmom igen édes volt. Még most is gyönyörrel gondolok rá. Ha végig hagyják azt álmodnom, talán azon végződik, hogy egyenesen a halálba lépek át belőle. S ki tudja, hátha az is gyönyör. Még azt senki sem jött vissza elmondani, mit érez a szív, mikor megszakad. Minden készen volt nálam: becsületszóra felvett pénz, vakon induló szenvedély, mámortól ittas vágy. Akkor elmentem önhöz. – És akkor fölébredtem. – Eleinte mindig haragszunk arra, aki álmunkból fölébreszt; hanem egy perc múlva átlátjuk, hogy az jót akart velünk. Egy napig kínzott a minden szívnek keserű érzése Ez a nap is feledhetetlen lesz előttem örökké. Hanem másnap már ébren voltam. Láttam magamat és mindent körülöttem úgy, ahogy van. Olyan útra léptem, amelyen veszendőbe megy a becsület maga. Óh, én ezekért a minden földi ragyogványt felülmúló szemekért a földet körülkerültem volna, s átmentem volna saját magam ellenlábasának. Én ott laktam ezekben a szemekben! Úgy laktam bennük, mint a holdkóros a holdban. Óh, engem ez az emlék még akkor is melegíteni fog, ha valaha megérem, hogy megőszülök. De folytatása ennek nincs. – Én elmondtam önnek a magam ábrándját: hölgy, ha szeretsz, ne szeress mást; se vagyont, se ragyogást; dobd el azt; vesd végét válóperednek, ne bándd, ha nagy birtokodat elveszted, leszünk szegényebbek, mégis gazdagabbak; ez volt az én ábrándom; ön mást mondott: “férfi, ha szeretsz, ne szeress mást, se jövőt, se férfi hírnevet, se becsülést, se életpályát; dobd el értem mind, ne kérdd, mit mond a világ; itt nálam egy másik világ, lakjunk abban.” Én hallgattam önre. S ha akarta, ezért a másik világért meg tudtam volna halni: mert ez a másik világ két ember számára elég nagy; de asszonyom – három ember számára már nagyon kicsiny.

– Tehát Bálvándy volt az oka mégis! – kiáltá fel Katinka haragra gyúltan. – Az isten verje meg érte.

És aztán eltakarta arcát kezével és zokogott.

Kálmán hagyta őt sírni. – Hiába volt már az.

Katinka meg is bánta nagy hamar, hogy olyan gyönge volt; s letörülve könnyeit, büszke arcot öltött, s aztán keserű hangon mondá:

– No és ön aztán megtalálta maga körül mindazt, amit álmában elhanyagolt. – Látta, hogy életpályáját folytatnia kell; hiszen még nem is végzett; még könyveinek van eljegyezve:[28] az a hites felesége; a legelső esküvő az ügyvédi hitletétel. Ez után kell látni, nem az asszony után. Ebben igaza volt. Hogy az uzsorásnak visszaadta a kölcsönvett pénzt – azt is tudom, és egészen helyeslem. Ön emberré akar felnőni. Ez tiszteletreméltó törekvés. – Hanem egyet még elhallgatott ön. A fődolgot. No, csak gondolkozzék rajta. Ugye milyen közel ülünk egymáshoz? Kezeink találkoznak. És mégis egy nagy, nagy hideg Alpes[29] áll közöttünk. Nem érzi ön a szelét amint ráfúj az emberre? Én érzem. Mi az?

Kálmán félretekintett. Tudta ő azt, hogy mi az. De azt nem szokták megnevezni.

“Az, hogy már mást szeretek!”

De Katinka nem hagyta őt menekülni ezzel a félrenézéssel.

– Fordítsa vissza az arcát felém, kérem, ha nem sajnálja. Úgy. – Óh, barátom. Az mind nem igaz, amit ön beszélt. Az ön tekintetében nem leskelődik az a sárga szemű szörnyeteg,[30] aminek féltés a neve. Aki félt, az küzd; aki félt, az tesz; az elfutásnak neve: “megijedés”. Ön megijedt attól, akit vágytársának hitt, összehasonlította magát azzal, s nem volt hite se önmagában, se énbennem, hogy győzni tudjon fölötte, s mert a küzdelemnek a tárgyát nem tartotta elég érdemesnek, inkább bánatot fizetett, és elfutott előle.

De már ezt erős dolog volt Kálmánnak elnyelni.[31] Kissé találva is volt. Bálvándyval szemben mindig több volt nála az irigykedés, mint a féltékenység. A szép nőnek abban igaza volt, hogy az irigykedés gyáva, a féltékenység vakmerő.

– Tehát elmondok önnek mindent – monda Kálmán –, nem azért, hogy védjem magamat kegyed ellen, kinek még a haragját is tisztelem, hanem hogy egy történetnek lélektani megoldását nyújtsam. Engem több társammal együtt egy ifjúkori fogadás kötelezett, hogy mi minden tehetségünkkel, egész életünkkel a szegény, önfiaitól is elhagyott nemzet újra felélesztésének munkájába kezdünk: tollal, szóval, karddal, hegedűvel, eszmével és iparral.[32] Azok az ifjak, kik ezt felfogadták, mind megindultak már azt a göröngyös utat törni: oly utakat, ahol előttük kevesen jártak, s akik jártak, azoknak a jeltelen sírjai nem buzdítják a továbbhaladásra az utánuk jövőket. És mégis mindig jönnek utánuk. Egyik barátom megindult új világot hódítani mint színész; másik óvilágot keresni mint tudós; harmadik az igazságot búvárkodja; negyedik a nemzeti zenét élesztgeti, és mind a koldusbottal kezeikben, a fekete kenyérrel jutalomképpen. – Azon a napon, melyen utoljára voltam önnél, találkoztam e barátaimmal. Mindenik haladt, mindenik küzdött ezalatt; csak én nem mondhattam semmit: egyedül azt, hogy “éltem az életet”. – Pedig én voltam közöttük az első, a legerősebb. Rám volt bízva a legdrágább: a nemzeti nyelv győzelemre juttatása. És én nem tettem semmit. – Örültem az örömnek. – Ráismertem magamra. Elítéltem magamat. S végrehajtottam magamon az ítéletet. Pedig ez nekem fájt jobban. Ez történt velem, asszonyom.

Kálmán lelkesülten emelte föl ragyogó arcát. Azt hitte, hogy most szárnyakat öltött, nem követheti őt az a hölgy. Óh, mintha az mentsége lehetett volna!

– Most fogtam már meg önt – szólt Katinka kegyetlen mosollyal. – Önnek magas missziója volt; nagyszerű, merész, örjöngő hivatás. De hát ki mondta azt önnek, hogy én e hivatásának útjában állok? Szólt ön énnekem erről valaha egy szót is? Kérdezte-e tőlem valaha: hát te nem akarsz-e ily eszményi, ily őrjöngésbe vezető útra együtt jönni velem? Amit ön akart, azt kívánhatta tőlem. Ha azt kívánta volna, hogy döntsem ki a házamnak minden közfalát, s csináljak belőle színházat, megtettem volna; ha azt akarta volna, hogy játsszam mint komédiásné az ön által írt színdarabokban, megtettem volna; – ha költő akart ön lenni, ha nem akadt, aki műveit kiadja, én mindenemet arra költöttem volna, hogy amit ön ír, minden gunyhóban olvassák; – ha fájt önnek, hogy idegen nyelven társalkodom, megesküdtem volna, hogy soha más szót senkihez nem ejtek, mint amit ön emelni akar; termet nyitottam volna és menhelyet mindazoknak, akik hasonlót tesznek, mint ön és jó barátai, s amíg nekem van egy falatom, nekik is lett volna; – kifordítottam volna a főváros képét mostani formájából, s ős divatokat erőszakoltam volna a közönségre; tettem volna önnel együtt mindent, míg mind a ketten együtt vagy a panteonba, vagy a bolondok házába nem kerülünk!… De hát szólt ön énhozzám ilyen szót valaha? Az ön múzsái voltak énrám féltékenyek? Miért? Nem férhetnek meg énvelem mind a kilencen egy házban? Nyűgöztem én önnek olympi felszállását? – Vagy a poézisnak aszkéták kellenek, mint az evangéliumnak? Gyötröttem én önt? Rontottam-e rideg szeszéllyel a hímes ábrándokat? Talált-e ön bennem hideg, számító prózai kedélyt, melytől a költő megundorodik? Nem voltam-e önnel szemben tetőtől talpig szív? – De nehogy azt gondolja ön, kedves barátom, hogy én itt most önnek egy eldobott portékát árulok, s még rádicsérem az elócsárlottat! – Nem, csak önt akarom saját maga felől felvilágosítani; mert látom, hogy ön egészen tévedésben van önmaga felől. – Ön tőlem elfutott, azt mondja, mert barátait akarta követni arra a rögös pályára, ahol a koldusbot vezet, s az éhen elholt tudósok sírjai jelölik az állomásokat. Ulixes és Circe[33] története. És aztán hová menekült ön? – Tán ment azoknak a tudósoknak a nyomdokába, kik kevesebb tehetséggel, mint az öné, írdogálnak itt-amott, szűk körű olvasóközönségnek? Nem odament ön. Hanem fellépett az excellenciás urak hintajába, s vitette magát azon az úton, amelyen nem göröngyök, de sima parkettek fogadják a vándort; jó, ha ügyesen táncolni tud ez úton; ahol nem babérfa és koldusbot, hanem magas hivatalok és fényes címek teremnek, s ahol a stációkat nem kidűlt poéták sírjai, hanem magas rangfokozatok képezik. – Erre az útra indult ön meg, ezen haladt már jó nagyot – és most idáig szerelmes ön egy nagy méltóságú, angyali szép madonnaarcba, – ni!

Katinka mutatóujját végighúzva a két szemölde felett, végzé be e mondást.

Kálmán elbámulva tekinte a hölgy arcába. Abban ugyan megláthatta, hogy mi az a “sárga szemű szörnyeteg”?

Katinka hosszasan elhallgatott e szó után. Kálmán pedig hosszasan ottfelejtette tekintetét a hölgy arcán.

És mennyi mindent tud mondani egy nő ajka, mikor be van csukva. Óh, ő tanulmányozta e csudálatos hieroglifokat, mik egyetlen szépségvonal kígyózatából állnak elő. Hogy tud ez egyetlen apellesi vonal[34]  duzzogni, szemrehányni, megszomorítani, aztán ismét csábítani, bízni, elandalodni, vágyakat kifejezni, mikre nincsen szó – csak száj.

A hajtóvadászat zaja a minden hangot elfogó sziklafaltól nem tört fel idáig, ha felhangzott is, a zuhatag örök moraja elnyelte azt, nem zengett azon keresztül más, csak azok a panaszhangok, azok a csókok a levegőben, miket a fülemülék szórnak.

S amint feljebb jött a nap, a szivárvány boltíve annál alább szállott, a bűvkör annál szorosabbra vonult össze az egymás mellett ülők körül, a fényes kristályboltozat prizmája gyémántfényt szórt alakjaikra.

Sok idő múlva felnézett Katinka Kálmán arcára s megszólalt.

– Még a bajuszát is levette a kedvükért, hogy hozzájuk illjék. Mint aki szökni készül; mint aki azt mondja: “engem olyannak ne ismerjen többet senki, amilyen eddig voltam!” Szegény Kálmán! Hogy darabolja el magát apródonkint. Mindennap egy kis morzsácskát kívánnak belőle. Ma tegye meg a kedvünkért ezt, holnap amazt. Hogy tagadhatná meg? De mikor az egész emberről van szó: arra nincsen válasz. Mindenki ád neki egy kis részecskét a szívéből, s Kálmán azt őrzi, mint a kincset. Tanulnak tőle magyarul; behívják családi ünnepélyeikre, emlékeket ajándékoznak neki, a főispán megkéri, hogy csináljon számára beszédet; a comtesse duettet énekel[35] vele a zongora mellett; kap nyájas pillantásokat, egy titkos kézszorítást, velők megy utazni, tartja a szenteltvíztartót, mikor imádkoznak, s azt hiszi, hogy mármost szeretik. Óh, én nem mondom azt, hogy önnel játszanak! Meg nem sérteném önt a félvilágért azzal, hogy azt lehetőnek tartsam. Én hiszem, én bizonyos vagyok felőle, hogy önből híres nagy ember lesz, akármely úton indul el, s azok, akik önt magukénak nevezhetik, büszkék lesznek arra. De az, ami magasan van, az egyúttal messze is van! Mikorra jut el ön oda? Azt hiszi ön, hogy azok a főurak leányai úgy előlegezik a szerelmet – mint más bolond asszony? És ha tenné? Ha megeshetnék az életben az, hogy egy fiatalembernek, aki nem főrangú, csak azért, mert eszes, derék ifjú, odaadnának egy leányt a mágnási családok legelőkelőbbjéből, mert szeretik egymást – mivel fizetné meg az a fiatalember ezt az ajándékot? Mindenével ugye? De hát ön nem tudja még, hogy mi az a “minden”? – Minden! Tegnap odaadta ön a bajuszát, holnap meg fogja hajtani a térdét az oltár előtt, mely kedvesének oltára; mert azt csak nem hiszi ön, hogy a vakbuzgó Decséry család egy grófnőjét protestánshoz adják nőül; – és holnapután meg fogja ön hajtani a térdét azon emberek előtt, akik a magasra menőknek bálványai. – Mit? Ön fejével tagadva int? – Hát hiszi ön, hogy Decséry Dorottya imádójának szabad lesz Decséry főispán ellenében a nógrádi feliratot[36] pártolni; hogy az a fiú, ki a Decséryek karján lesz bevezetve a nádori udvarhoz: ott majd a kurucot fogja játszani? Azt ám: Palatínus[37] Pistának a lovát! Ott nem ír ön hazafias verseket; ott nem emeli ön fel nemzetének semmi porba esett dolgát; ott nem fog ön magyar komédiásokat pártfogolni, hanem szolgálni fog azért a szép arcért, akit meg kell szolgálni.

Kálmán a fogait csikorgatta össze; ez az asszony a szívét szurdalja keresztül-kasul szavaival.

– De ez mind nem lesz így. Ne szomorodjék ön el rajta. Gyermekjátékok ezek csak. Nem vár önre a szép madonnaarc, amíg ön felnő nagy emberré. Kész nagy emberek is vannak már a világon, s a legelső jó alkalomnál úgy elfelejtik önt, mintha sohase szorították volna meg a kezét. – Nono! – Ne ugorjék fel mellőlem. Nem akartam önt meghazudtolni. – Önök valósággal szeretik egymást; s sohasem fogják egymást elfelejteni. És így megtörténhetik, hogy majd tán tíz év múlva ismét összetalálkozik ön Dorottya grófnővel: – (mert hiszen ön csak nem lesz örökké Decséryéknél jurátus?) – akkor aztán ön már tekintélyes úr lesz. Híre, rangja, gazdagsága elég. Dorottya grófnő pedig már valószínűleg özvegy lesz, valami német uralkodó herceg özvegye. No de azért még mindig igen szép lesz; mert hiszen a főrangú hölgyek nagyon meg tudják őrizni arcukat az erős naptól s szívüket az erős szenvedélytől. – Akkor aztán meg fogja őt nyerhetni. – Akkor aztán az öné lesz.

Itt kitört végre a szenvedély a hölgy szívéből.

– Hanem akkor aztán mi különbség lesz kettőnk között?

Kálmán e szóra felháborodottan akart felkelni helyéről.

De a hölgy megragadta kezét egész hévvel, és nem bocsátá.

– Tán azt hiszi ön, hogy ezek az angyalarcok mindvégig szentek maradnak; hogy akiknek a fejük olyan magasan van, azoknak a lábuk nem botlik soha? Asszonyok vagyunk mind! Egyikünknek csak ott van a szíve, ahol a másiké. Én sem vagyok angyal: nem hazudom, nem ámítok. De ha én vétek ön ellen, ha én önt megharagítom, engem megverhet, bezárhat, eltaposhat, s ha megszán: újra megbocsáthat; de ha az a magas hölgy szívig sérti önt: azt mosolyogva kell önnek fogadni, azt eltitkolni és hízelegni kínzójának – soha ki nem engesztelt szívvel. Nos, fusson ön innen. Nem bántam önnel elég kegyetlenül eddig?

Kálmán felállt s a szivárványos ködön keresztül a világba bámult. Ezek olyan tövisek voltak, amiknek hegye benntörik.

– Hogy került ön ide erre a helyre? Hall ön valamit a hajtóvadászatból? Semmit. Ez a hely kívül esik mindenen. Hogy kerültünk mi egymással itt össze? Talán az én kedvemért? Talán az ön kedveért? Talán a véletlen hozott össze? – Nem jön ön arra a gondolatra, hogy ön azért van most itt, hogy ne legyen ott, ahol most másnak van jelenete? Ez az egész statutio, hajtóvadászat nem kicsinált terv talán? A Decséry grófoknak sok heverő pénzük van, s a Bálvándy báróknak sok igényük: s a báró Antinous[38] alakja nagyon odaillik a madonnaarchoz. Nem érti ön ezt még? Ah, ha én önnek volnék, nem állnék itten, hanem venném a fegyveremet, s berohannék a vadászkörbe, kockáztatva, hogy meglőnek medve helyett, s keresném a magam vadját s a magam vadászát.

Kálmán ura lett indulatainak. Átlátta, hogy neki e tárgynál nem szabad nevetségesnek lennie. Azért is nagyot nevetett, s leheveredett a fűbe.

– Én bizony nem megyek a bozótnak; nagyon jól érzem magamat itten, hahaha!

És mikor így nevetni látta, elfacsorodott rajta a szíve a szép hölgynek. Tudta, hogy milyen nagyon fájhat az annak. Akkor aztán odatérdelt melléje, s megragadta Kálmán kezét, s legszenvedélyesebb könyörgésre fogta a dolgot.

– Ah, Kálmán, bocsásson meg, hogy így bántottam önt. Nem igaz, amit mondtam. Nem igaz, felejtse el. Csak a rossz szív mondatta velem; szeretni fogják önt. Hűségesek lesznek önhöz. Hisz az nem lehet másképp. Aki önt egyszer megszerette, az önt el nem felejtheti soha: az meg fogja önt tartani, az meg fogja önt érdemelni. Óh csak én, csak én nem voltam képes önt megérdemelni!…

És azzal leborult zokogva a zöld fűbe, könnyeivel szaporítva a harmatot; odaborult Kálmán lábaihoz; szép szilfid termete vonaglott kínosan a pázsiton fekve.

És Kálmán arra gondolt, hogy milyen véghetetlen mélység és magasság egy nőnek szerelme. Az ember elszédül, ha hosszan néz belé.

A nap egyre magasabbra szállt, a lég forró volt, virágillatártól, fenyőámbrától terhes, a légben hangzottak a fülemülecsókok; a vízesés szivárványa egészen alálapult már a földre, mintha egymáshoz akarná szorítani őket Iris bűvös szalagjával.[39]

A nő csupa gyöngédség volt, a nő csupa asszony volt. Asszony, minőnek a természet remekbe alkotó, hogy még a bűne is szép legyen. Egy tündér, ki boldogsággal öl meg. Egy istennő, aki meghódol.

E percben csörtető robaj közelíte a völgy felől.

A sűrű tövisbozóton keresztültörtetett valami erőszakos alak a meredeken fölfelé, Kálmán fölugrott, és fölkapta fegyverét.

A távolból alant a völgyben zajos lárma hangzott, s egyes puskaroppanások.

A tar gally[40] recsegett a közeledő nehéz léptei alatt, a tépett ciher[41] ropogott, felriadt vadmacska rohant előle köpködve, prüszkölve föl a száraz faderékra, futó róka, nyest iramodása előzte meg közeledtét, s vijjongó madársereg repkedett fölötte, miknek fészkét eltaposta. A zaj maga is elég nagyszerű volt, mely közeledtét hirdeté. Maga nem adott hangot.

Egyenesen erre tört a vízesés felé. Talán ide szorították.

Nem soká váratott magára. Előzuhant a fenyőbokrok közül.

Pompás fekete nőstény medve volt, hat lábnál magasabb, sűrű lompos szőrű.

Két lábra állva jött. Egyik első lábával törte maga előtt a bozótot. Két fiát hozta magával.

Az egyik kis medvebocs a szájában volt, derekánál fogva fogai közé szorítva, a másikat jobb első lábával szorítá magához.

A bozót és a vízesés között volt egy húszlépésnyi tisztás. Amint a menekülő fenevad a tisztára kiért, akkor látta meg a lesben álló ellenfélt. Kálmán arcához emelve fegyverét várt reá.

A medve egy ijedt hördülést hallatott, s egyszerre megtorpant. Azzal félreugrott, s eddigi irányát megváltoztatva, oldalvást menekült, merre a hegyszakadékon átdöntött fenyőt megpillantá.

Kálmán könnyen agyonlőhette volna, de nem tette. Tudja Isten, miért nem tette! Talán megsajnálta az állatot, mely nő és anya, s gyermekeit siet megmenteni. Kitelik tőle: a poéta! Elég az hozzá, hogy csak célzott utána míg láthatá, amikor aztán eltűnt a szemei elől, akkor leereszté puskáját. Megtörténik az ilyen eset újonc vadászokon akárhányszor.

– Miért nem lőtte ön meg? – kiálta rá hevesen a delnő. Kálmán ránézett, s aztán azt felelte:

– Megnyirkosodott a lőpor a puskám serpenyőjében a vízesés alatt. (Akkor még kovás puskák divatoztak.)

Pedig nem volt igaz.

– Ah, minő kár!

Azonban a medve nem menekült el olyan könnyen, mint akarta. Amint a hegyszakadékhoz ért, az egyik bocs, melyet ügyetlen kezében tartott, megriadt a meredélytől s kiugrott az anyja öléből, s elkezdett botorkálni vissza a bozót felé.

Az anyamedve otthagyta az ostoba kölyket, s a másikkal, amit szájában cipelt, átfutott sebesen a ledöntött fenyőszálon. Ott azután már meg volt menekülve. Fel a sziklák közé senki sem üldözhette.

Hanem ott egy pillanatra megállt. Az innenső marton hagyott kölyke elkezdett szűkölni, nyivákolni, s ezt az anyamedve meghallotta.

Visszajött érte.

A szájában vitt fiát eldugta egy bokorba, s maga rászánta magát, hogy még egyszer megtegye ezt az utat.

– Ah, a medve visszajön! – kiálta a hölgy, s magasan lihegő kebellel futott a kőhöz támasztott puskájaért.

Kálmán egy percig azt hitte, hogy védelmére lesz szüksége, s eléje állt a hölgynek, ha a medve támadó szándékkal jőne, hanem a másik percben már látta, hogy oltalma felesleges; a vadállat nem jön támadni: fiát keresi.

Nem jött kihívó fenyegetéssel, ordítva, két lábon; hanem lelapultan osont, s nyihogva kereste a bokrokat elbújt fia végett.

Hogy rátaláljon, még egyszer végig kellett cammognia a tisztáson. Félve kapkodta fejét a vadászok felé, nyugtalanul morgott, nyöszörgött, mintha mondaná: ne bántsatok, én sem bántalak titeket, engedjetek a fiamat keresnem.

Megtalálta a kölyket.

Akkor aztán örömrivajjal viháncolt fel, s szájába kapta azt és felemelkedett vele, mintha dicsekednék, hogy íme megtalálta, vagy mintha köszönné, hogy nem bántották.

– Álljon félre az utamból! – csengett Kálmán fülébe a hölgy szava.

Megdöbbenve tekinte vissza.

A hölgy ott állt mögötte, bal lábát előre toppantva, jobb lábán nyugtatva termetét, s puskáját hevült arcához emelve célzott a vadállatra.

Az anyamedve is észrevette őt, s elkezdett sírni, mint egy ember. Óh, annak valódi emberi értelme volt. Lehetetlen volt azt a sírást nem érteni.

– “Ne bánts engem. Hiszen nő vagy. Látod, én is anya vagyok. Kisfiamat szabadítom. Ne légy kegyetlen hozzám.”

Sírhatott annak.

Egy perc alatt egymás után dördült el mind a két cső, s az anyamedve összerogyott.

Még akkor sem ordított, csak sírt; még akkor is szájában tartá fiát. S mikor aztán kénytelen volt azt szájából kiereszteni, mert a vér ömlött rajta, akkor utolsó haldokló mozdulata is az volt, hogy két vonagló talpát utána nyújtá ki, s odavonta még egyszer magához. Úgy múlt ki.

Mikor az anyamedve elterült, a kis medvebocs odabújt hozzá, emlőjét keresni, mely tejet nem ád többé.

Kálmán puskájára támaszkodva állt és mélázott.

A szép hölgy pedig odafutott az elejtett vadhoz, felkapta nyakánál fogva a kis medvekölyket, s karjára vette azt; azután bal lábát az elejtett vad fejére téve, diadaltól égő arccal nevetett, az összevérzett állattól csupa vér lett mindkét keze és hímzett fehér inggallérja s az a csipke mellfodor végig hullámzó szép keblén. Csupa vér mind. És ekkor lekeríté nyakáról a vadászkürtöt, s a völgy felé fordulva, megfújta a “hallali” jelszavát hosszasan, erőteljes tüdővel.

“Tuhú – tuhú – tuhúúú!”

A bérci visszhang százszorosan adta azt vissza.

És e percben, tán a soha nem hallott hangra, megjelent a mohlepte trónuson – a szirén.

Előjött odújából megnézni, hogy mi új történik itt.

Pedig szemei nem a napvilág számára vannak alkotva, ugyanaz a vékony bőr, mely egész alakját födi, szemeit is betakarja, az alul piroslanak elé rubinfényű szemcsillagai. S ez átlátszó bőrön keresztül minden belső része látszik lüktetve, lélegzve, pihegve. Rózsaszínű kopoltyúi idomtalan nagy feje két oldalán tapogatóznak a légben: feje alatt van két kicsiny lába vagy keze, azon alul egy vastag kígyóalak hátsó lábak nélkül.

Kálmán elámultan nézte őket. A két tüneményt.

Amott egy csodateremtmény, mely úgy hasonlít egy szép nőhöz. Emitt egy csodaalak, mely úgy hasonlít egy kígyóhoz.

Mind a kettő szép és iszonytató…

A hőstett

A hallali kürtszavára minden oldalról feleltek vissza a kürtök, a völgyből, a hegy túlsó részéről, s siettek elő a vadászok, akik legközelebb álltak a helyhez. A többinek, kik a völgy felül álltak, medvemunka lett volna oda felkapaszkodni; azért nem is fogtak hozzá.

A lövésre, kürtszóra csak felébredt nagy nehezen a rusznyák is. Ő ugyan azt állította, hogy nem mulasztott ő semmi kötelességet, mert hiszen mikor egy olyan szép fiatal asszonyság, meg hasonló uraság egymással beszélgetni akarnak, olyankor a hűséges jobbágynak legfőbb kötelessége az, hogy feküdjék a fülére s aludjék.

Katinkának pedig éppen semmi beszélgetnivalója sem volt ezentúl kísérő gavallérjával; egészen elfoglalta nagyszerű vadászdiadala; megmérte, hány arasz az elejtett medve, megbecsülteté vadásztársaival, hány mázsát nyomhat. S ami mindennél nehezebb kérdés volt, hogy viszik azt el innen. Azon az egy szál fenyőn végig négy ember hogy menjen át saraglyával? Végre kitalálták: kötelet húznak keresztül a szakadékon, a medvét négy lábánál összekötve beleakasztják, s aztán úgy keresztülvontatják a levegőben. Kár volna neki itt veszni. Pompás lábszőnyeg lesz a bőréből. Katinka azt ágya előtt szándékozik tartani. A húsa is pompás, ámbár most sovány a szoptatástól; de a talpai fejedelmi asztalra való ínyencségek.[1] Azokat Katinka meg akarja ízlelni.

Hát a kis medvebocs? Annak mármost nincsen anyja; hát ki fogja ezután szoptatni? Ne tessék miatta aggódni. Katinka őnagyságának igen érzékeny szíve van, ő azt magához fogja venni; jobb dolga lesz nála, mint a nagyságos mamánál volt. Kávés kalácson és cukros mogyorón fog felnövekedni, s egész életére gondoskodva lesz ételéről, nyugodalmáról és ketrecéről.

Olyan kedves kis állat is volt. Úgy bújt kegyes pártfogónéja keblére, furdalva gyönyörű orrocskáját annak csipkefodrai közé, s tapogatózva gyerek módra ügyetlen talpacskáival. Katinka egészen belészeretett. Talált már jegygyűrűje számára helyet. Felhúzta azt a kis medvebocs egyik ujjacskájára. Egészen rá való volt. Ott is hagyta.

Amint aztán a medvét nagy kínnal átvoncolták a szakadék másik oldalára, ott dorongra vette azt négy izmos orosz, s vitte az egyre szaporodó vadásztársaság kíséretében a főhadiszállásra. Az orosz nagyokat sivított örömében: szokása jajgatni, mikor örül.

A fővadásztanya azon a kerek tisztáson volt fölütve, ahol Decséryék tartottak állomást Bálvándy és a főispán kíséretében. Ide hozták az elejtett medvét.

Egyetlen diadaljele volt az a mai hajtóvadászatnak. Egyébre nem volt szabad lőni, csak medvére. Került ugyan a hajtásba négy medve is, de azok mind kitörtek. Egy vén hím közülök (pedig alkalmasint vén medve volt) kapott is négy lövést négy különböző vadásztól, de nem jól találták; elvitt a bőrében minden golyót. Majd mikor egyszer mégis elejtik, egy egész gyűjteményt fognak a bőre alatt találni, amit egyszer-másszor emlékbe kapott, a rusznyákok vasszegeitől kezdve a lengyelek vágott ólmáig. Hanem biz ez keresztültörte magát a vadászokon, s elment arra alá az erdőnek.

A nősténye a két fiával ellenkező irányban tört ki a vízesés felé. Senki sem képzelhette, hogy azon a meredeken fel tudjon kapaszkodni. De éppen ott talált emberére, sőt asszonyára, ki két derék lövéssel leteríté a nemes vadat.

El kell ismerni, hogy derék lövés volt mind a kettő: az egyik a tüdején ment keresztül, a másik a szívét szakította el. Minden vadásznak becsületére válnék.

Az egész társaság magasztaló riadallal fogadta a nap hősnőjét, s maguk a Decséry főurak és főhölgyek sem maradhattak ki az általános lelkesedésből, minélfogva elismerő szavakat is váltottak a vitézlő amazonnal. Sőt a hercegnő maga felajánlotta az utazó lábzsákot ideiglenes tartózkodási helyül a kis medvebocs számára, s az a hintóban helyeztetett el, odaköttetvén a feje a zsák szájához, hogy el ne szökhessék.

– Gratulálok nagysádnak! – monda Bálvándy Katinkához. – Megmentette az egész társaságnak a becsületét. Ezek az urak mind úgy lőttek, hogy valamennyi megérdemlette a “bajuszt”.

– No de legalább lőttek – szólt Katinka nekihevült arccal –, de az én vitéz kísérőm még csak el sem sütötte a puskáját, mikor a medvét látta ránk jönni. Bizonyosan azt gondolta, hogy ha kilövi a puskáját, hát aztán mivel védelmezi majd magát a medve ellen.

Jaj de nevettek rajta. Szegény Kálmán csak úgy bujdokolt lesütött fővel a bokrok között. Felé sem mert Dorotheának nézni, gondolta, hogy az is nevet.

Rosszul lőni is elég nagy vétek; de éppen nem lőni, az már főbenjáró bűn.

Pedig hát nem volt szabad a bokorban elbújnia; mert szükség volt rá. – Nem addig van az. – A vadásztörvénynek szankciói is vannak.[2]

– Most tehát, drága nagysád, ezért a remek lövésért fel lesz avatva ünnepélyesen céhbeli vadásznak – mondá Bálvándy.

– Hogyan?

– Annak bizony egy kicsit katonás szertartása van. A győztes vadász, ki legelőször lőtt nagy vadat: elejtett áldozatán keresztülfektettetik, és ünnepélyesen megcsapatik.

– Ah! Mivel?

– Ha férfi, puskavesszővel; ha hölgy, egy virágszállal.

– No, az nem fog fájni.

És azzal körültekintett, talán azt nézte, a többi hölgyek nem pirulnak-e. Nem. Mind nevettek. Így szokás ez.

– No, ha meg kell lenni – monda a delnő, lebocsátkozva az elejtett vad mellé s lehető legkecsesebb helyzetet foglalva a lovagnővé üttetés szertartásához, mialatt a holt vadállat nyakát átölelte karjaival, de fejét nevetve hátrafordítá.

– No, hát ki üt meg?

– Kálmán barátom! – kiáltá Bálvándy. – Tessék csak előjönni onnan a bokorból. Az ön hivatala ez: ki a hősnő kísérője volt.

S azzal kiszakítva a haraszt közül, egy magas szál réti füzényt,[3] mely aljától hegyéig rózsaszín virágocskákkal van bevonva, odanyomá azt Kálmán kezébe, s előretuszkolta őkegyelmét.

– Aztán nagyon ne üssön! – szabódék pajkosan, nevető arcát felé fordítva Katinka.

Ne féljen tőle.

Kálmán végighúzta rajta a piros virágszállal a hivatalos hármat; nem fájt abból semmi a hölgynek; hanem neki.

Akkor aztán az általános éljenriadal között felszökött helyéből minden segítség nélkül a vadásznő, s most már az ő jogai léptek gyakorlatba.

– Már most tessék azoknak, akik eddig nevettek, előbbre kerülni. Nevessünk mink is.

– A rossz lövőket meg szokás büntetni.

Azok meg bajuszt kapnak. Puskaporral mázoltatik az az ábrázatjukra, s ez viszont a győztes jogaihoz tartozik.

Katinka saját finom fehér ujjacskáját mártogatá a lőporos tülökbe, s a nedves fekete mázzal végrehajtá az irgalmatlan ítéletet a vádlottakon.

Akinek már volt bajusza, az kapott hozzá folytatását a bajusznak, egész a füléig; s akinek már úgyis a füléig ért a bajusza, az kapott hozzá kecskeszakállt lőpormázból; s egy lengyel gavallér, ki olyan maliciózus volt, hogy bajusszal és körszakállal jelent meg a vadászaton, azért nem menekült meg az autodafétól; világos szőke szemöldökei voltak: Katinka festett neki feketéket. És mentül több arc jelent meg a társaságban ilyen furcsán földíszítve: a hölgykoszorú annál hangosabb hahotában fejezé ki efölötti jó kedvét.

Utoljára maradt Kálmán. A legfőbb bűnös, aki még nem is lőtt. A gyáva! Végig kellett néznie társai egzekúcióját.[4] Mikor eléje kellett állania a büntetést végrehajtó hölgynek, el volt rá készülve, hogy az egész torzképpé fogja mázolni az arcát azzal a maradék puskaporral.

Katinka pedig a legkisebbik ujjának a hegyét mártá bele a fekete mázba s nagy gonddal egy pár olyan bajuszt rajzolt a bünhöncnek[5] a sima ajkára, milyen volt az, amit feláldozott. Azután kivett a zsebéből egy kis gyöngyházfésűt, annak a tokján volt egy homorú tükör, amiben az ember az egész arcát megláthatta; azt eléje tartá s durcás szemrehányással kérdezé:

– Nos, hát nem ilyen volt-e?

Az összevergődött vadásztársaság nekitelepedett a vadászlakomának. A szép zöld pázsit volt ülőhely és terített asztal. A lakoma fölségesen ízlik; mikor az ember kenyeret, sonkát maga mellé rakhat le a fűbe s a kése hegyére szúrt szelettel kínálhatja meg vidám szomszédnéját, iszik vele egy kulacsból, s merít számára vizet a folyócska kristályából, mely mindenféle drágalátos köveken, gallyakon keresztül csergedez tova. Száraz gallyból vadásztüzet raknak, nyers vesszőre szúrt szalonnát, kenyeret pirítgatnak rajta, s a pirított szalonna zsírját a pirított kenyérre csepegtetik.

A nap hősnője és Decséryék, Bálvándy és Kálmán egy tűz körül csoportosultak, több vadász úr és asszonysággal együtt. A puskákat felakasztották a fákra, s ki-ki leheveredett a fűbe, ahogy tetszett.

Bálvándy szokott kedves modorával mulattatá Dorothea grófnőt, megtanítá őt azon nevezetes tudományra, hogyan kell a parázsnál pirított szalonnaszelettel a kenyérszeletet bezsírozni. A kontesznek nagyon tetszett ez a művészet. Sokat nevetett rajta.

Kálmánnak pedig fél szeme mindig ott volt rajtuk. Eszébe jutottak azok a kegyetlen mondások, amikkel az a haragos asszony szurkálta tele a szívét.

Mikor az ember fiatal és szerelmes, még azért is haragszik, ha imádatának tárgya más férfival jókedvűen tud beszélni. Annak csak az őszámára kellene hangjának lenni, más embernek mind azt kellene mondania, hogy “nix deutsch[6]”.

Hanem hát a szép fiatal lyányok ezt nem igen teszik, s a szép fiatal legényeknek ez sok keserűséget okoz.

Katinka pedig még jobban észrevette Kálmán oldalpillantásait és rossz kedvét, s elkezdett emiatt vele csipkelődni.

A világtól elkapatott hölgyek szeretik azt fitogtatni, ha valaki fölött hatalmuk van. Dehogy engednének el neki egy élcet valami elkövetett ügyetlenségért. Neki már meg kell nyugodni abban a hivatásban, hogy a szép asszony ne csak maga nevessen az ő rovásán, hanem az egész társaságot mulattassa vele.

Kálmán tűrte azt mind szelíd kedéllyel. Aminél fogva aztán mind az egész társaság bátorságot vett magának őt élceivel elhalmozni.

Furcsán esik ez az embernek, mikor azokat egy szép leány is hallja, akibe szerelmes.

De mégis volt egy ember, aki védelmezte: a főispán. Az pártját fogta a jurátusának. De abban meg éppen nem volt köszönet, mert olyan furcsákat mondott, hogy annál jobban nevetett mindenki. Néha csak azért védelmez egy ember valakit a többiek ellen, hogy azok a többiek aztán annál jobban csípjék.

Egyszer, mikor megint félremélázott Kálmán, pákosz vadászeb elvitte az orra elől az elkészített pirítósát. Volt rá kacaj! Még a kutya is ővele tréfálódik. Pedig hiszen kezében van a bot.

– De hát önnek hiában van fegyver a kezében? – nevetett Katinka. – Se lőni, se ütni nem szokott? – S kecsesen szopta be finom pici ujját, mely zsíros lett a kenyértől. Vajon lemosta-e róla elébb a vért?

Kálmán végre megszólalt a maga védelmére.

– Sohasem használok semmiféle fegyvert asszonyok ellenében. A medvét is meglőhettem volna; eléje mentem, puskavégre vettem, nem futottam meg tőle, de amint megláttam, hogy a gyöngébb nemhez tartozik, nem bántottam. Én nőt nem tudok ölni, még ha medve is.

Egészen költőhöz illő mentség lett volna, aki egyúttal fiatal gavallér is. Bók a hölgyeknek, hódolat az eszmény iránt, tisztelete az ideálnak egész az állatvilágig. Azonban Bálvándy közbeszólása elrontotta a sikert.

– De barátom, Kálmán, ha a hímét láttad volna a medvének, annál még jobban eszedbe jutott volna az udvariasság érzete.

Kálmán nyakig elvörösödött.

– Azt megpróbálhatja velem akármiféle hím a világon.

– Teringettét! Ez kihívás!

– No uram! – csitítá Katinka – ez mauvais genre,[7] élcekért felförmedni! A vadásztársaságban minden szabad. Még a hölgyek is kapnak sok olyan meghallanivalót, amiért máskor tenyerükkel felelnének vissza. Itt pedig mindenki jó pajtás.

– Hát hiszen nem veszekszünk mink – szólt Bálvándy –, au contraire.[8] Én Kálmán részén vagyok. Neki igaza van. Tessék nézni, micsoda puskát vitt magával: hisz ez el nem sül. Nem tudom, ki választotta ki a számára.

Azzal Bálvándy fölállt, leakasztotta Kálmán puskáját a fáról, s mutatta mindenkinek, milyen rossz annak a zára; azzal csakugyan nem tanácsos medvére menni.

– Máskor barátom, ha vadászatra mégy, saját fegyveremet adom a kezedbe, azzal lőni fogsz. Most pedig valld be, hogy rácsettentetted bizony te kétszer is a puskádat a medvére, de nem sült el, s mentve van bátorságod híre.

– Úgy van, úgy! – erősíté Katinka is, jóltevői nagylelkűséggel tekintve a mentegetettre.

Kálmán észrevevé az aranyhidat, melyet menekülésére építettek, s visszavonult rajta. Különben is meggondolta, hogy egy nevető csoport közepett egy festett bajuszú gyerek, aki haragszik, nagyon nevetséges figura volna. Senki sem mondaná, hogy “fejébe ment a szíve” – hanem azt, hogy “fejébe ment a bor”.

Más irányt adott azután az egész mulatságnak a rusznyák legények által rögtönzött nemzeti tánc az odasereglett pórleányokkal, idilli dudaszó mellett, melynek végeztével a vadásztársaság felkerekedett, ki-ki vette a puskáját, s készült a hazatérésre.

Bálvándy komolyan látszott venni Kálmán kiengesztelését, odament hozzá, mikor az a puskáját felvette.

– Dobd el azt a rossz dióverőt, pajtás: annak csak a formája puska. Inkább ha akarsz valamit vinni a válladon: hozd az én “Lazzarinomat[9]”. Én úgyis a lovakat hajtom; mert a kocsisom be van kapva erősen, nem bízhatom rá a hajtást. Te kísérhetnéd a hölgyeket.

Ez meg már éppen nagylelkűség volt! Bálvándy oly helyzetet választott magának hazatértig, ahol mindig háttal fordulva kell lennie a hölgyekhez, s egészen Kálmánnak engedte át a partie-t[10] .

Kálmán pedig nem szeretett ajándékba adott szerencsét élvezni, s csak dacból is a kocsinak arra az oldalára került, hol az öreg hercegnő ült, nem ahol Dorothea grófnő foglalt helyet. Hanem azért Bálvándy Lazzarinoját csak a vállára vette.

Azzal megindult a vadászmenet, a medvét lombokkal díszített bivalyszekérre tették; a nap hősnője és a bajuszt kapott vadászcsapat követte a diadalszekeret, utánok jött a könnyű bricska Decséryékkel; Bálvándy ült a bakon, mellette a főispán. A hintó mellett balfelől ment Kálmán, mögötte egy rusznyák puskás, öreg legény, ki magyarul is beszél, s mesékkel, népmondákkal mulattatja az úrhölgyeket. Legalább felszabadítja Kálmánt az udvarlás kötelességétől.

Még más valaki is segít neki ebben a feladatban. Egyszer csak az előre haladt vadászcsoportból hátramarad egy alak, s csatlakozik a Decséryék kíséretéhez.

Aszályit ismerik meg benne.

Vajon miért sompolyog ide? Sem az emlék, mely Kálmánhoz köti, sem a jó szándék, mellyel Bálvándy iránt viseltetik, nem magyarázza meg e különös ragaszkodást.

Megmagyarázza hát ő maga.

– Uraim! Báró úr, gróf úr – hebegi a hosszú nyakú ember, sápadt hüledező képpel –, azok a vadász urak oda elöl arról beszélnek, hogy az a vérmedve,[11] ami négy lövést elvitt, nem futott el messze, hanem elrejtőzött itt valahol a sűrűben.

– Az bizony meglehet – monda rá Bálvándy.

– És hogy annak az a szokása, hogy visszatér arra a helyre, ahol megsebesítették, s akit akkor elöl-utol talál, azt mind összetépi.

– Annak biz az a szokása.

No, kapott ezen a témán a vén rusznyák.

– Hjaj, kivált ha a boszorkánymedve talál az lenni; akkor aztán vígan vagyunk.

– Mi az a boszorkánymedve? – rebegé Aszályi.

– Hát nem tudja az úr? Szörnyű állat az! Mikor az jön, nem várja ám, hogy a vadász lőjön: ő lő a vadászra, félmázsás, egymázsás kő semmi neki; felkapja két kézre, úgy hajít vele, mint a parittyával; s akit eltalál vele, azt sem mondja többet, hogy “bikkmakk!”

– Auh! – csodálkozék ijedten Aszályi.

– Aztán abban áll a boszorkánysága, hogy akárhány golyót lőnek rá, csak elkapja a markával, mint a legyet s a szájába teszi, lenyeli. Másnap mind ott találják a golyóbisokat utána, megkövetem alássan, nem mondhatom meg, hogy miben.

– No, ezzel veszedelmes állapot volna találkozni, sóhajta Aszályi; s melyik oldalára futott el a medve?

– Erre felénk ni.

Aszályi menten át is került a hintónak a túlsó oldalára, igen helyes ursopsychologiával[12] okoskodván akként: hogyha jönni talál a veszett medve vagy lesz respektusa a grófok, főispánok és a földesúr előtt, akkor másfelé fordítja haragját, vagy nem lesz, s akkor elébb azokat eszi meg; csak van annyi ízlése a medvének; ő védve marad.

Kálmán gondolt valamit magában, de még csak végiggondolni sem merte. Ejh! A sors egy nap kétszer még vadászszerencsét sem ad.

Már alkonyodott az idő; a nap a magas hegyek között korán aláhanyatlik; midőn a vadászmenet egy völgybe érkezett le, melynek egyik meredélyét ős fenyőerdő borítja, míg a másik hegyoldal talán valamikor végig leéghetett s most sűrű borókabozóttal van benőve; csak itt-amott mered fel a csalitból egy-egy magasabb kevés levelű veresfenyő.

Sivár, kietlen vadon, sem legelő állatnak, sem vadásznak nem való, a tisztásain piros és kék áfonya terem özönnel: azt sem szedi senki.

Mikor a hosszan elnyúlt vadászmenet dereka a bozóton keresztülhatolt, egyszerre csúnya morgás keletkezik a vadonban; a hajtók rémletes ordítása veri fel egyszerre az erdőt; nehány puskaroppanás hallatszik itt-amott, azután kísértetes jajgatás, mint a halálra tépászolt vadász segélyordítása, és közbe az az ádáz mormogás, amiről olyan jól rá lehet a medvére ismerni.

Itt jön!

De hogy honnan, azt nem lehetett a sok csalóka visszhang miatt hirtelen kivenni.

Egyszer aztán kiemelkedett a fekete szörny alakja a boróka bozót közül.

Óriási állat lehetett, hat lábnál magasabb. Valami kétszáz lépésnyire volt Decséryék kocsijától, s úgy látszott, mintha egyenesen feléjük tartana.

Valaki rálőtt a bozótból; mire a medve hirtelen felkapott egy roppant nagy követ, valóban mázsás kő lehetett, s nagyot ordítva hajítá azt a vadász felé. A következő percben már látszott a vadász, amint egy veresfenyőre rémülten felkapaszkodott.

– Jézus segíts! – kiáltá a vén rusznyák. – Ez az ördöngös medve maga.

Aszályinak sem kellett több, futott amerre medvét nem látott. A túlsó oldalon volt egy vadrózsa bozót, azt megúszta kegyetlenül, s levetve magát a földre, úgy tett, mint aki halott. Így csak nem bántja a medve.

– Hopp! itt baj lesz! – monda Bálvándy. – Hol a fegyverem?

– Jó kézben van – felelt rá Kálmán, s elhatározottan foglalt helyet egy fenyőfa mellett, felhúzva a puskának mind a két sárkányát.

– De bajtárs, aztán jól célozz – inté őt Bálvándy. – Korán ne lőj; közelre bevárd, és szíven találd: mert az ilyen nagy vad kemény sebeket elvisz.

– De hiszen lőheted azt akárhol uram – dörmögé a vén rusznyák –, elkapja az a golyót a markával. (A fogai összeverődtek, keresztet hányt magára.) Óh, uram. Holnapra mind fekete cukor lesz belőlünk.[13]

Kálmánnak lázasan dobogott a szíve.

Itt van tehát az alkalom imádatának tárgyát védelmezhetni; előtte bebizonyíthatni személyes bátorságát. Ezt már csak úgy csinálta ki a sors, mintha professionatus regényíró volna.

Pedig az ilyen találkozás bizony megpróbálja a fiatal szíveket.

Mikor az a roppant fekete fenevad csörtetve rohan előre. A szemei sem látszanak ki a bozontos szőrcsombókok közül. S jön egyenesen a vadászra. Ritka hidegvér kell hozzá, hogy az a válságos tíz lépésre bevárja a maga ellenfelét, ahonnan azután biztos a lövése.

Kálmánnál a hidegvért pótolta az akaraterő.

Nagy ösztöne volt rá, hogy bátor legyen.

Olyan közelre várta be a nagy fenevadat, hogy csak az utolsó borókabozót választotta már el tőle; a medve abból is kilátszott féltesttel, amint két talpára állt.

Kálmán akkor célzott rá és lőtt

A medve nagyot mordult és nem esett el.

– Mondtam, hogy elkapja a golyót! – ordíta hátul a rusznyák.

A medve keresztültört az utolsó boróka ciheren is, s hat lépésnyire állt Kálmán előtt.

Akkor legbiztosabban vette célba a fejét az állatnak és rálőtt. A medve megrázta a fejét, s fel sem vette a lövést, csak egy kicsit hátrahőkölt tőle.

“Fel a fára; fel a fára!” – kiáltozák Kálmánnak a rusznyák is, a báró is. Most már csak az az egyedüli menedék a megdühödött vérszopó ellen.

Hanem Kálmán ahelyett, hogy eldobta volna a puskát s hirtelen felmászott volna a bórfenyőre:[14] megkapta a cső végét, boldog felét fordította a puskának, s egy ugrással a medve előtt teremve, olyat sózott a medve fejére, hogy az azt kiáltotta rá, hogy:

“Doszta!”

“Doszta” pedig oroszul annyit tesz, hogy “elég”.

Csak a szégyen, a düh, a kétségbeesés összes hatványainak egyesülése magyarázhatja meg, hogy a fiatalember e merényt elkövesse.

Mert ha nem ezt tette volna, hanem megfogadja, amit kiáltoznak hozzá: hogy kapaszkodjék fel a fára – hát akkor az történt volna, hogy a medve utánakapaszkodott volna, s mikor utolérte, egy butykost húzott volna elő a medvebőr kebléből, s megkínálta volna egy kis pálinkával.

“Nyek sza lubi, pán jáger![15] ”

Mert hiszen nem volt az se vérmedve, se boszorkányállat; hanem egy hosszú rusznyák legény medvebőrbe öltöztetve,[16] s aztán nem is a regényírói végzet rendezte ezt a jelenetet, hanem Bálvándy úr. Össze volt arra beszélve az egész társaság, minden hajtó, minden vadász bele volt avatva a tréfába; csak Aszályi nem. Azt is azért ijesztgették agyon, hogy közölje félelmét Kálmánnal. Azért cserélte el Bálvándy Kálmánnal a saját puskáját, melybe golyó helyett bodzafabél volt leverve; azért beszélte a vén rusznyák a meséket a boszorkányos medvéről.

Egy kis megérdemlett lecke akart ez lenni tréfa alakjában a hetvenkedő fiatalembernek, ki minden vadásztársát megsértette azzal a nyilatkozatával, hogy azért nem lőtt az első medvére, mert az nő volt; jönne csak a hím. Mintha a többiek nem a hímet szalasztották volna el. No, hát próbálja meg, mit tesz a hím medvével találkozni?

Hanem csalatkoztak a kísérletben.

És a szegény rusznyák fejének kellett megszerezni azt a pszichológiai tanulmányt, mégpedig puskaaggyal informálva (szerencsére vastag feje volt, s a medvebőr enyhítette a kommantást), – miszerint egészen más ember az az úr, ki a Kordafőnél Katinka asszonyság előtt azzal produkálja magát, hogy rá sem lő a medvére, mely menekül s fiait menti; – meg az az úr, ki a Decséryék hintója előtt, a madonnaarc szeme láttára helytáll annak a medvének, mely támadva jön, és Dorothea grófnőt fenyegeti.

Az orosznak ettől a tudománytól persze akkorát nőtt a feje, mint egy cipó; hanem azért mások okultak belőle.

Katinka a kalapta mellől minden diadaljelvényt letépett, mikor ezt hírül vitték neki, s Bálvándy ki volt vetve a sáncából.

Kálmán pedig annál nagyobb zavarba jött, mikor megtudta, hogy ez csak tréfa. Nagyon elkedvetlenedett rajta. Tehát az egész társaság mind összeesküdött őellene, egymaga ellen. És valamennyi között egy rokonlélek sem találkozott, aki őt figyelmeztesse, hogy micsoda kegyetlen tréfa van ellene készülőben.

Bálvándy sietett őt kiengesztelni.

– No bajtárs. Most valóban úgy viselted magadat, mint valódi bátor vadász. Te azt nem tudhatád, hogy nem igazi medvére lősz, s golyótlan puskával lősz; mondhatom neked, hogy ezer ember közül egy teszi azt meg veled, hogy a medvét, mely két jó lövést fel sem vett, még a puskaaggyal is megfejelje. A medvebőrt megkapod tőlem emlékül. És egyúttal a festett bajuszviselés büntetése alól is fel vagy oldva. Hölgy festette, hölgy törölje le. Dorothea grófné lesz olyan kegyes.

Kálmánt nem kellett erre kötéllel vontatni.

Dorothea grófnő elővette finom batiszt zsebkendőjét, hogy a rehabilitáló műtétet végrehajtsa, s midőn Kálmán odalépett a a kocsi azon oldalához, ahol ő ült, halkan súgá neki:

– Eleget integettem önnek; de nem vette észre, hogy jöjjön erre az oldalra, én megsúgtam volna, hogy mivel akarják önt megtréfálni. A szegény álarcos medvét sem ütötte volna ön akkor olyan nagyon fejbe.

(De bár agyoncsaptam volna, gazdástul együtt! – gondolta magában Kálmán, míg a grófnő zsebkendője orra alatt babrált.)

Azonban a festett bajusz oda volt száradva, azt a száraz zsebkendő le nem vitte; a grófnő nem sokat gondolkodott mit tegyen: a zsebkendő egyik szögletét saját legédesebb ajkaival megnyálazá, s e mennyei ambróziával törölte le onnan a megszégyenítő bajuszt.

Ettől aztán Kálmán egészen meggyógyult.

Mi van a fenyők mögött?

Ez órától fogva Katinka nem szólt többet Kálmánhoz. Gyűlölte őt.

Érezte a megaláztatást a két vadászkaland moráljában.

Ugyanazon férfi az egyik asszony mellett gyáva bölcs, a másik mellett eszeveszett hős.

Ő akarta Kálmánt megszégyeníteni Decséry Dorothea előtt, s mennyire megalázta Kálmán őt!

Óh, azért nem dobta el magától. Ne higgye azt soha a kegyetlen ifjú, hogy egy asszonyt, aki csak szerelmének élt, úgy el lehet magától szakítania, azzal a szóval: “most már mást szeretek.” Még sokszor keresztül fog ő botlani abban a fényes pókszövetben, amit egy megbántott asszony haragja útjain átkötöz.

Még most csak főzi magában, hogy mit tegyen.

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

A vadászat után az egész vendégsereg ki volt fáradva, s mindenki meg volt elégedve azzal a rendezéssel, hogy ki-ki hazamehetett a maga parasztházához, s ott fesztelen kényelembe tehette magát.

Az úrfiak még este sorba vették a hölgyes házakat, s Bunkó bandájával[1] szerenádot adtak az ünnepelteknek, azután hagyták őket aludni, reggelig egy kocsizörgésnek sem volt szabad megháborítani a pihenők nyugalmát.

A statutio ünnepélyes végrehajtása szabadban történt meg. A derült idő kedvezett a szertartásnak. A zöld pázsiton hosszú asztal volt felállítva, annál elnökölt a beiktató alispán, székeken, lócákon körülülték az asztalt a meghívott vendégek, első sorban a hölgyek és urak, másodikban a parasztok.

Katinka is megjelent. Kissé későre is készült el a reggeli toalettjével; fekete lovagköntöst viselt, piros hajtókával, lóháton jött ide; fején prémes négyszögű lengyel kucsma[2] volt, fehér tollal, öv helyett arannyal áttört shawl szorítá karcsú derekát.

Abból, hogy legkésőbb jött, az a jó támadt, hogy mindenkit fölkeltett maga előtt, aki az ő számára fenntartott hely előtt telepedett le, s legalább mindannyinak jutott valami selyemruhája suhanásából, ragyogó szeme pillantásából és parfümje futó illatából, amíg végigfeszengett az egész soron, miután az ácsorgó paraszttömegen nem akart keresztülfurakodni.

A szertartás szokott hivatalos komolysággal ment végbe; a birtokbavételt igazoló okiratokat felolvasta a megyei főjegyző, mire következett volna a birtokot jelképező hant ünnepélyes átadása. Előre volt az készítve egy fatálban, egy ökölnyi pázsitdarab, közepéből kinőtt fiatal fenyővel, a lágy földbe benyomkodva fényes ólomérc, cinóber és malachit darabok, s ragyogó marmarosi gyémántok.[3] Mind a kordicai uradalom terményei. Ezt kellett a beiktatottnak majdan kezébe adni.

Előbb azonban hangos fennszóval felhívattak a jelenlevők a főjegyző által, hogy ha netalán valakinek kifogása volna e birtokba helyezés ellen, óvástételét most itt a hely színén végezni el ne mulassza.

Mindenki el volt rá készítve, hogy az az előrenyúló nyakú ember ott az asztal végén azért furakodik olyan keményen az asztalhoz, mert ő protestálni jött ide. Aszályinak hívják. Tegnap óta semmivel sem lett kellemesebb; a medve elől menekülés a vadrózsa bozóton keresztül az arcából chaldeai[4] ábécelapot csinált.

– Én protestálok! – kiálta hosszú kezét az asztal közepéig benyújtva, hogy mutatóujja hegyével a zöld posztót megbökhesse. – Kérem ezt jegyzőkönyvbe vétetni.

A főjegyző komoly képet csinált; hozzá sem nyúlt a tollához, hanem tréfás hidegvérrel mondá rá:

– Már be van írva.

A társaság nevetett.

Aszályi pedig folytatá:

– Protestálok és óvást teszek, mint tekintetes nemes nemzetes és vitézlő Gödénylaki Csollán Bertalan úrnak, úgy is mint nagyságos és tekintetes sátoraljaújhelyi Sátory Katharina[5] asszonyság törvényes férjének és így gondnokának meghatalmazottja.

– Hazugság! Hazugság! Hazugság! – kiálta fel indulatosan Katinka, korbácsa gombos végével ütve ugyanannyit az asztalra.

– Kérem szavaimat protocollumba vétetni! – recsegett Aszályi hangja.

– Már be vannak írva, előre! – monda gonosz nyugalommal a főjegyző.

– És az én szavaimat is utánuk! – kiálta Katinka, korbácsnyelével ütögetve azt az átkozott protocollumot.

– Majd azokat a margóra.

A közönség nagyon mulatott ezen a tréfán.

Aszályinak még egy dolgot kellett elmondani:

– A tiltakozás okai elé fognak adatni egy esztendő lefolyása alatt a tekintetes királyi tábla előtt.

– Ez is be van már írva – monda a főjegyző. – Tessék megnézni a jegyzőkönyvet.

A hallgatóság nevetett a tréfás ötletnek: mint mikor valakinek az adomája végét előre kitalálja a másik, akinek mondja. Hanem Aszályi nem ment oda megnézni, mi van a protocollumban. Dehogy nézte! Ő megtette, amiért ide volt küldve, s azzal igyekezett kikeveredni a sokaság közül, s eltűnni akármerre; ráhagyva a többiekre, hogy vivátozzák majd meg a földesurat, midőn a jelvényes hant átadatik neki a birtok képében.

Pedig az a tréfa, amit Csollán Berti ezzel a pajkossággal rögtönzött az ő kedves barátjának, Bálvándynak, nem volt olyan csekélység. Ez a játék nem megy tökmagba.

Csollán Berti ugyan nem fog a törvényes egy év alatt semmiféle indokokat bejelenteni a királyi táblán; hanem Bálvándynak ez mégis egy évi kordicai jövedelmébe kerül.

Mert a kordicai uradalom áll egynehány négyszög mérföldnyi[6]  erdőből, melyből, ha a birtokos egy fogpiszkálót magának lemetszett, hát azzal annak az egész évi haszonvételét kimerítette. Fa van, de út nincs, sem vevő hozzá. Ami főjövedelmét képezi, az s huszonkét falu jobbágya által fizetett dézsma, robot, füstpénz[7] és kocsmáltatási jog.[8] Ez sokra megy. De most az a huszonkét falu egy esztendeig egy árva garast sem fog fizetni Bálvándynak, mert mindenki azt mondja: hátha te nem vagy az igazi földesúr; holnap jön utánad a másik, s az újra megveszi rajtam. Hátralékot behajtani pedig – hogy mit jelent – azt tudják, akik próbálták.

Tehát ezzel a tréfával egy év jövedelme a kútba van ejtve.

De futott is a tett színhelyéről Aszályi, ahogy csak négy mokányló vihette a szekerét, melyet jó közelbe rendelt, hogy rögtön menekülhessen, amint idejét látja.

Puskát nem vitt ő magával védelemre, de a gyorsaságban bízott.

Jól tudta, hogy kétszáz forint a bírsága egy olyan “actus majoris potentiae[9]” elkövetésének, mint mikor például egy nemes embert keményen eldöngetnek, s kétszáz forint Bálvándy úr előtt nem nagy pénz.

Igaz ugyan, hogy ez azzal a másik kétszázzal, amit Csollán Berti ígért jutalmul, éppen négy. – De mégis úgy hozta magával az ízlése, hogy jobbnak találjon kétszáz forintot veretlenül, mint négyet bevert fejjel.

Annál fogva ugyan örült, mikor látta, hogy senki sem nyargal a szekere után, hogy nem üldözik. Hiszen nevettek rajta. Tréfának vették.

Azonban mikor legjobban örülne a szerencsés megmenekülésnek, egyszer csak rákiáltanak a mely útból: “megállj!”

A kiáltás asszonyi hang volt, és szemközt jövőtől eredt.

Aszályi meglepetve látta, hogy egy lovagnő ugrat a kocsija mellé, akiben Sátory Katinkára ismert.

A delnő az erdei gyalogúton eléje került a menekvőnek.

Nemigen jó szándékai lehettek iránta, ahogy arcáról s csillogó szemeiből ki lehetett venni.

– Meg ne moccanj! – kiálta a delnő a kocsisra –, mert lelőlek!

A pisztolyok ugyan a nyeregkápában hevertek, de ez az asszonyság tud lőni! az már be van bizonyítva. A kocsis tehát szót fogadott; a fejére rántotta a lópokrócot, hogy ne is lássa mi fog történni. Tudta, hogy nem őtet kergetik.

– Mi tetszik? – hebegé Aszályi.

– Beszéljünk németül, hogy ez a paraszt ne értse mit szólunk – monda Katinka s szemközt fordítá lova fejét a kocsiban ülővel. – S mármost hallgasson ön rám. Látja ön, mi van a bal kezemben? Erszény. Ebben van ötven arany. Én tudom, hogy ennek felét se ígérte önnek Csollán ezért a gyalázatos óvástételért; s hogy meg fogja-e adni, azt még ön sem tudja. Én tehát ezt az erszényt adom önnek, ha most visszajön, és rögtön a bíróság előtt kinyilatkoztatja, hogy óvástétele csak tréfa volt, s azt meghatalmazója nevében visszavonja. – S látja ön, mi van itt a másik kezemben? Korbács. Arról pedig egészen bizonyossá tehetem önt, hogy Csollán Berti nem fogja önt úgy elverni karikás ostorral, ha megkaphatja, amért óvását visszavonta: mint ahogy én elverem önt itt most mindjárt, amért ön elég orcátlan volt, saját jelenlétemben Csollán urat az én gondnokom és uram képében megnevezni, s az én jogomon az ő megbízásából tiltakozni. Mármost tessék a választás! Jobb kezemből, bal kezemből?

A megfordított hős nem menekülhetett a dilemmából.

Egyik felől a csábító sárgák, másik felől a fenyegető korbács.

Pedig megveretni egyáltalában nem kellemetes dolog; de asszony által megveretni meg éppen nagy alkalmatlanság; az ember még csak panaszra sem mehet miatta, mert kinevetik.

Az asszonyság pedig nagyon komolyan beszélt.

– Határozza el ön magát, mert én nem akarok sokáig diskurálni!

– Visszamegyek – rebegé Aszályi, ösztönszerűleg nyújtva elé a tenyerét, talán békekötésre vagy az erszény elfogadására.

Katinka gyöngén belecsapott az eléje nyújtott tenyerébe a korbács őzkörmös nyelével, s eltette az erszényt.

– Majd akkor kapja ön meg a pénzt, mikor visszavonta a tiltakozást. No, hát csak fordítsa vissza a lovait.

Aszályi felráncigálta a pokróc alul a parasztot, s megmagyarázta neki kézzel lábbal és pantomimikával, hogy vissza kell menni, ahonnan eljöttek, mely kívánságnak nagy búsan teteleget a földi, bús sejtelmei levén az iránt, hogy ebből aligha az nem lesz, hogy őtet is végigfektetik a határdombon,[10] s emlézkezetnek okáért jól elhegedülik ősi szokás szerint. De hát csak engedelmeskedni kellett.

A statuáló alispán még javában tartotta a beiktatási szónoklatot a hivatalos vendégsereghez, midőn Aszályi újra odafurakodott az asztalhoz. Most már azzal a mosolygó praetensióval jött, hogy ezúttal mindenki előtt kellemetessé fogja tenni magát.

Bátorságot vett magának a szava közepén félbeszakítani az alispánt.

– Kérem alásan! még ne tessék bezárni a protocollumot.

Az alispán mérgesen tekinte rá: éppen ott szakította félbe, mikor azt mondta: “dacára annak, hogy…”

– Hogy mer?

– Nagy dolgot akarok mondani! Visszavonom az óvástételt. Íme ezennel ünnepélyesen kinyilatkoztatom mint tekintetes nemes nemzetes és vitézlő Csollán Bertalan úr meghatalmazottja, hogy elébbeni tiltakozásom csak tréfa volt, és így semmis.

Szegény jó becsületes Aszályit csakhogy meg nem verték ezért a helyreigazításért. Az alispán megharagudott rá, amiért új contextust kellett a beszédében kezdenie, a főjegyző amiért új jegyzőkönyvet kellett fogalmaznia. S valamennyi bírák uraimék, amiért egy esztendei nem fizetésnek mármost ezzel kiesett a feneke. Hej, de szidták minden oldalról.

Hanem hát Aszályi hozzá volt már ahhoz szokva. Akkor érezte magát elemében, mikor nagyon szidták; kivált szemtül szemben. Az neki gyönyörűség volt. Csak a tettleges szidást nem szerette, az ütleget. Hanem azt is felvette, ha hasznát látta.

Nagyobb gondja volt most az, hogy hol találja meg a szép asszonyt a saláriummal?

Nem soká kellett keresnie; Katinka az inasa által küldé meg neki a papírba csomagolt aranyakat. Az erszényt nem adta hozzá emlékül.

Aszályi nem hitt az inasnak, s felbontá a papirost: mind arany volt biz az. Vajon megvan-e mind az ötven?

De hogyan számlálja meg annyi ember előtt? Meglátják! – Úgy tett, hogy az egyik markába fogva az aranyakat, a másik kezével egyenkint áthelyezte azokat, s leeregeté a jobbik zsebébe. Fejet csóvált, ötvenegynek számlálta. Azután a másik markába vette mind s egyenkint áteregette a bal zsebébe. Megint ötvenegy volt.

Meg akarta mutatni, hogy milyen nagy a becsületérzése!

Addig sompolygott, addig feszengett, míg oda bírt oldalogni, ahol Katinka, Bálvándy és a lengyel földesurak beszélgettek egymással egy csoportban. Ott alázatos szemtelenséggel rávigyorogva Katinkára, felmutató a fölösnek talált egy aranyat, két ujja hegye közé szorítva s a hű sáfár[11] piruló becsületérzésével mondá:

– Nézze csak. Eggyel több volt.

Katinka végignézett rajta, büszkén, haragosan, leráncolt szemöldökével a pólusig taszítva a közeledőt, s azt mondá neki:

– Nem tudom, miről beszél ön.

S azzal hátat fordított neki, amit Aszályi alázatosan megköszönt, s azután véglegesen eltűnt.

Azt mégis kitalálták sokan, hogy a tiltakozás visszahúzatása kinek a műve volt.

Aztán törhette rajta a fejét, aki akarta, miért lett olyan híve egyszerre Csollán Sátory Katalin Bálvándy bárónak?

Az ünnepélyt természetesen nagyszerű lakoma fejezte be.

A lakomán minden volt kapható, amit az öt világrész az ínyencek számára terem, a parasztok számára künn a szabadban egész ökröt sütöttek, s hordóból csorgott a bor, az úri rend egy hosszú deszkapalotában mulatott.

A deszkapalota hossza kívülről meglépve, lehetett húsz öl, az a tér pedig, melyen a lakoma folyt, valami tizennégy, egy ölet foglalhatott el még a cigányzenekar erődített állása. De hát kinek jutott volna eszébe az iránt kérdezősködni, hogy hát a hiányzó öt ölnyi tér mit rejthet magában?

A zenekar emelvényén túl sűrű fenyőlombok takarták el a tért, egész sudár fenyők frissen levágva voltak sorba rakva egymás mellé, s ha valaki kíváncsi volt a fenyőgallyakat szétvonni, azokon túl megint egy nagy gyékényfalat talált, mely sűrűn be volt tűzködve borókalombokkal.

A lakoma eltartott este hét óráig; akkorra minden élvezet ki volt már merítve. A hajdúk meggyújtották a csillárok gyertyáit, a szarvasagancsokból rögtönzött kandeláberek esti fényt adtak a mulatságnak. A szép hölgyek szemei még bűvösebben ragyogtak annál.

És Kálmán észrevette annál a nagy világosságnál, hogy őrá semmi sem ragyog.

Katinka szemeivel nem találkozott többé, és saját napja előtt valami sötét test állt szüntelen: Bálvándy.

Valóban kezdte tapasztalni, hogy a kész nagy embereket többre veszik, mint a készülőben levőket.

Unta magát. Félrehúzódott egy szögletbe, s azt várta volna, hogy valaki menjen oda hozzá, és kérdezze meg tőle, hogy miért van olyan kifordított kedve?

De biz ilyen valaki most nem találkozott.

Valami ízetlenséget érzett. Talán csak a pezsgő volt nagyon erős?

Mi van közel a végtelenséghez? A tenger, a hegy, a szép hölgy arca, aki ígéri, hogy majd egyszer szeretni fog.

Eszébe jutott mindaz, amit valaha attól a másik szép asszonytól hallott: az édes is, a keserű is, s úgy vette észre, hogy elrontotta vele a vágyát, minden egyéb édes és keserű után.

A cigányzene, a lárma, magyar, német, lengyel nyelven; a női kacagás, mint egy zűrzavaros álom kábította fejét: úgy érezte magát, hogy nagyon rosszul van.

S valami határozatlan vágy azt mondá neki, hogy ha ő abba az ismeretlen sötétségbe bejuthatna, ami ott a fenyőkön túl van, ott ő meggyógyulna valamitől.

Egyszerre három taracklövés[12] hangzott künn; mire nagy suhogással váltak kétfelé a felállított fenyők, két oldalra omolva; s a mögöttük levő borókás gyékénysátor, mintegy színpadi függöny vonult fel a magasba.

Mi volt a háta mögött?

Színpad!

Valóságos, igazi teátrum; pompás díszítményekkel; a háttérben egy festett havas, hólepte várorommal, elöl jégcsapos ereszű gunyhók. S e gunyhók előtt lengyel ruhákban egy csoport férfi és nő; kik a függöny felemelkedtével rákezdik azt a szívgyújtogató kardalt lengyelül:

“Estye Polszka nye zginyela![13]” (Nincs még veszve Lengyelország.)

Ah, minő meglepetés volt ez!

Színpad, színjáték! A vad rengeteg közepett. A lengyel és magyar határszélen, ahol magyar és lengyel urak és úrhölgyek összetalálkoztak s danolják egymás nótáit.

Magyar és lengyel. Két nemzet, aki alszik. S mint Hamlet mondja: “talán álmodik is.[14]”

A kardalt rettenetes tapsvihar fogadta; az igazgató alig tudott szóhoz jutni, hogy elmondja, miszerint a magyar színjátszó társaság a magas uraságok előtt ez alkalommal “Benyovszky[15] Móric” című vitézi színjátékot fogja előadni.

Abban a színházigazgatóban Kálmán – Borcsayra ismert.

Kálmánnak nagyot dobbant a szíve! Ez a meglepetés őrá nézve volt a legmegkapóbb. A hatalmas, földesúrnak sikerült a messze Ungvárról elhozatott színésztársulatot oly rejtekben tartani egész a függöny felgördültéig, hogy vendégeinek egyike sem tudott afelől semmit.

És most Kálmán ott látta maga előtt azt az embert, akit anyai átok alatt kerülnie kellett. A nagyot dobbanó szív mondott neki valamit. Csakhogy azt, amit a szív mond, olyan nehéz megérteni. Szemrehányás volt-e az, hogy íme, milyen jól megtartottad, amire az a haragos nagyanya kényszerített, hogy másfél éven túl csak egy sort nem írtál a szökevényeknek, sem útjaikba kerülni nem akartál, megőrizted magadat tőlük? Ijedelem volt-e ez a szívdobbanás, hogy íme, összetalálkoztatok! hogy kerülöd most ki őket? hogy óvod meg magadat, hogy velök ne beszélj? hogy vonod magadra amaz öreg bosszúálló haragját? – Vagy talán öröm volt az a szívdobbanás?

Annyi bizonyos, hogy Kálmán igen vigasztaló gondolatnak találta, hogy a féloldalra dűlt fenyők árnyéka ideig-óráig tartó menedéket szolgáltatott a zugnak, ahová bevette magát; ott Borcsay nem látja meg.

Óh, ne tessék remegni! A színész nem lát meg a színpadról senkit. Reá nézve az egész egymásra zsúfolt embertömegnek csak egy enharmonicus nagy ábrázatja van. Ez az óriási arc akként nevet, akként sír, akként figyel, ahogy ő akarja, vagy akként fütyül, ahogy maga akarja, de ő csak egy nagy vonását látja onnan a magasból; – hanem ha egyetlen ember a tömeg figyelme között fecsegni kezd, azt az egy embert meglátja színész, s úgy hiszem, hogy mint a gyilkos arca,[16] fénykép gyanánt ott marad a meggyilkolt szemének hártyarecéjén: a színész is örökké elhordja annak az egynek a képét s látja maga előtt.

Kálmán ott állhatott volna akár magnézium világításban Borcsay előtt, az nem látta volna őt meg.

De majd mikor jön az a másik, akinek asszonyi szemei vannak! Mert azok egészen más hatalmú szemek.

Kálmán remegett és izzott, midőn Afanáziát kilépni látta. Cilike volt az.[17]

De alig ismert rá.

Az egy ihlett művésznő volt, akit maga előtt látott; a természettől bájakkal, csengő hanggal megáldva. De ki adta neki az ihletet, mely arcát körülragyogja, arcvonásainak e nemes szenvedélyt; hangjának a szívhez beszélő igaz kifejezést; ki tanította ily szépen szavalni a parasztok népének nyelvén? Ki tanította e plasztikai mozdulatokra, e női finomságra? Kitől vette az ízlést az öltözékben, egész külső megjelenésében? Ki magyarázta meg neki, mennyi elég a színpadon, hogy az akció művészet legyen: ne nyegle produkálás?[18]

Hiszen nem volt még akkor színinövelde.

Óh! a közönség el volt ragadtatva általa. A magyar és lengyel úrhölgyek, s a rusznyák parasztok odahátul a terem végében. Pedig magyar és lengyel úrhölgyek talán éppen úgy nem értették a szavalat szövegét, mint a szegény rusznyák parasztok odahátul.

Kálmánt magát hatotta meg legjobban ez a tünemény. Hisz ő költő volt. Az ő ideálja volt ez. Amit képzeletben álmodott.

Nem is rejtette magát most már a fenyőgallyak közé. Előbbre furakodott, hogy jobban hallhassa a művésznőt.

Cilike egy hosszú monológgal küzdött. Mindenki figyelve hallgatott rá. A rusznyák paraszt szájára tette a markát, hogy még szuszogásával se zavarja a csendet, s a lengyel főnemes hangtölcsért csinált a tenyeréből, hogy egy szavát se veszítse el a művésznőnek; a legérzékenyebb helyén a búsongó magánbeszédnek megpillant egy arcot a művésznő a földszinten, s egyszerre elfeledve Kamcsatkát és Kotzebuet,[19] örömrepeső mozdulattal tesz egy előrelépést, s a kedves meglepetés utánozhatlan hangján kiált fel: “Kálmán!” A másik percben aztán észreveszi magát; nagyon elszégyenkedik; a harmadik percben ismét uralg önmaga fölött, és folytatja panaszos magánbeszédét, most már igazi könnyekkel szemében.

Mind az önfeledt örömkiáltás, mind az elpiruló zavar, mind a visszatérő nyugalom oly művészi, oly elragadó volt, hogy a közönség meg volt bolondulva gyönyörében.

Hát még Kálmán!

Amint a függönyt leereszték, törte magát keresztül a fenyőgallytorlaszon; nem törődött már sem fehér pantallonjával, amit a fenyőfaágak zöldre tarkáznak, sem két szeme világával, mit a boróka tűlevelei fenyegetnek; sem azzal, hogy mit mondanak odalenn az ismerős szép hölgyek, sem azzal, hogy mivel átkozódik odahaza a kérlelhetlen öreganya, hanem rontott keresztül fenyőgallyakon, gyékényfüggönyön fel a színpadra, s ott sírt egy perc múlva Cilike karjai között.

Ott volt ő igazán otthon. Ott talált azokra az ölelő karokra, amik csak szeretetet adnak –, s nem adnak –, s nem követelnek érte semmit.

– Óh, Kálmán! Óh, kedves Kálmán!

– No, hagyj hát belőle nekem is! – szólt közbe egy férfihang, s átvette Cilike karjai közül saját ölelésébe Kálmánt Borcsay – vagy pardon! – Bányaváry úr. – Benyovszky Móric sima arca nem gátolá, hogy barátját összecsókolja, s a lengyel száműzött[20] jellemétől nem ütött el, hogy magyar barátját szívesen lássa. A szibériai szenvedés s a kamcsatkai kormányzó szigorú rendszabályai ugyan kissé érdessé tették, s nem állhatta meg, hogy szemrehányásokat ne tegyen a megölelgetett jó barátnak.

– Valahára mégis találkozunk! Ugyan jól el tudtál előlünk rejtőzni; híredet sem hallottuk. Pedig te hallhattad a mienket. Nagyanyád megátkozott ugye, ha hozzánk valaha közelítesz? Megtartottad a parancsát. Hanem csak addig tarthattad meg, míg velünk nem találkozol. Tudtam én azt. Csak az kell, hogy Cilikét meglásd a színpadon, s elestél a lábadról, ha mindjárt olyan piedesztálon állsz is, mint a Nelson szobra.[21] Arcra esik az előtt az egész világ, amerre csak járunk. Ugye, micsoda művésznő! Bámulatos. A színpadon kívül pedig olyan ügyetlen gyerek, mint egy iskolás leány. No majd meglátod! – Mert most velünk maradsz, amíg itt tanyázunk ennek a bolondbárónak az erdejében. Eszeveszett ember. Ezer forintot dobott ki azért, hogy itt játsszunk az ő statutióján. Volt is nekem szükségem az ő ezer forintjára! Hanem a publikumért jöttem. Meg akartam magunkat mutatni a lengyeleknek. A magyarok már ismernek bennünket; ideértve tótokat, rácokat, oláhokat. Azokat mind meghódítottuk. Most a lengyeleken a sor. No, majd sokat beszélek én neked erről. – Mert tőlünk most már el nem maradsz, amíg itt leszünk. Pompás szállásunk van. Egy deszkasátor, aminek feneke nincs. Négy cölöp a földbe verve, arra friss bükkgally terítve: az az ágy. Neked is verünk le mellénk négy cölöpöt, s úgy alszol rajta, mint egy kis isten. – Egész éjjel nem hunyjuk le a szemünket, mindig mesélni fogunk. A társaságom ott alszik a borjúszínben; tudniillik, mikor a mécsbél elfogy, s kártyázni nem lát többé. Mi pedig el fogjuk egymásnak mondani, két hosszú év[22] óta mi történt? – Hát csak eredj vissza a publikumhoz, s ha van, akitől elkérezkedjél, mondd meg neki, hogy most Cilike parancsol veled. – Ugye kedvesem: te azt parancsolod Kálmánnak, hogy velünk maradjon, amíg el nem szökünk tőle? – Látod, ő parancsolja. Annak pedig szót kell fogadni. Nos, ugye eljössz? Nincsen tán valakid ezek között a – ránézni nem szabad – úri arcok között, aki féltékeny legyen rád? Hiszen odalenn nem megy a szerelem olyan hamar. Ott még elébb meg kell vénülni, meg kell nőni, meg kell gazdagodni: kedvbe kell járni, rá kell szolgálni, móringlevelet írni, papnak kihirdetni, mielőtt szabad szeretni. – Hát még most nem félsz senkitől; még most nálunk vagy otthon. – Tehát gyere haza!

Kálmán valóban úgy érezte, mintha ott volna az otthon.

A súgó elsőt csöngetett a második felvonáshoz, tisztulni kellett a színpadról. Kálmán visszavándorolt a közönség közé a fenyőkulisszák közül.

Ott minden ismerőse kérdésekkel ostromolta.

– Ki az a szép színésznő, aki önre lekiáltott? – kérdezé összehunyorított szemekkel a hercegnő az ifjú embertől.

A főispán ugyan már tudatta a hercegnővel, hogy ki az; mert többször látta az öreg Jenőynével a K-i színházban, sőt beszélt is vele, s tudta, hogy Cilike Kálmánnak valami közeli rokona.

Annálfogva senki sem várt Kálmántól, mint jól nevelt és világban jártas ifjútól más választ, mint azt, hogy “valami távoli rokonom”.

– Ez nekem testvérhúgom – felelt Kálmán.

Csak unokahúga volt; de jól esett szívének, ha egy fokkal közelebb hazudhatta őt magához.

Pedig bizony Aszályi is ott van,[23] és mindent lát és hall, s bizonyos, hogy mindent el fog árulni az öregasszonynak odahaza.

De hát arra nem gondol senki.

A játék folyik; jönnek benne tréfás helyzetek is. Rák bácsi extemporizál;[24] a súgó ugyanazt teszi; két palack áll az utóbbi előtt; Rák bácsi megakad, kéri a súgót, hogy súgjon hamar; “elébb egyet iszok!” – felel rá a súgó; s a közönség jól mulat rajta.

(Én ugyan ezzel a nyelvtani botlással kockáztatom, hogy a Magyar Tudós Társaságból[25] kiteszik a szűröm; de már egyszer historicum, hogy a súgó azt mondta, hogy “elébb egyet iszok”; amiből azt kell sejtenem, hogy ennek a szónak két külön formája van: “iszom” – verbum deponens:[26] “engedem, hogy igyam”; “iszok” – ez pedig verbum activum:[27] “cselekszem, hogy igyam”. – S a súgó cselekedte azt; s a közönség olyan jól mulatott rajta, mint a direktor magas pátoszán s a primadonna könnyhullatásain.)

Közelebb az éghez

Az ünnepélyek harmadik napját elfoglalta egy igen istenes mulatság: a templomszentelés.

A megboldogult nagynéne egy fogadalmi templomot építtetett Kordicán, még pedig kívül a falun; mert oda, az akkori rongyos viskók közé a költséges templom nem illett volna. Azt mondják, hogy kétszázezer forintba került. Bálvándy annyival kevesebb pénzt örökölt nagynénjétől. – Barátai azzal szokták fenyegetni, hogy “jól viseld magadat; mert ha a nagynénéd megtudja, hogy gonoszkodol, még egy templomot építtet!”

A kegyes úrhölgy azonban nem érte meg, hogy ájtatos építményét fölszenteltesse, s e feladat unokaöccsére jutott, meg is történt egy füst alatt a statutio alkalmával.

Kálmán csakugyan ott töltötte az éjt a színészek sátorában, s ott aludt velük együtt a bükklevélből vetett ágyon.

Reggel korán felkölté Bányaváry alvó barátját.

– Ébredj! Aurora musis amica! A hajnal a múzsák barátja, – mondá hajdani praeceptorunk. – Viszonozzuk a barátságát. Ez a nap ünnepnap nekünk. Hallod, már harangoznak! De odakinn az erdőkben is szól az erdők harangja, a kakukk. Mi nem megyünk a templomszentelésre. Mit keresnél ottan? Mit bámulnád a szentképeket: festetteket és élőket? Magasan vannak azok. Nehéz azokat onnan leimádkozni. – Te jössz velünk. Mi közelebb megyünk az éghez. Mi felmegyünk az Oltárra.[1]  Látod azt a sziklaormot, amit a kelő nap megaranyoz? Az az Oltár! Oda mászunk ma föl. Te, Cilike meg én. Mi hárman. Ott annyival közelebb leszünk az éghez, amennyivel távolabb minden emberi arctól.

– Jó. Én megyek veletek – mondá Kálmán.

Cilike örült, mint egy gyermek, a hegymászó sétának.

Kálmán csak öltönyt váltani s oldaltáskáját elhozni futott egy percre szállására.

Bányaváry összepakolt mindent, ami az útra szükséges; a vándorszínésznek gyakorlata van már ebben. Evő-ivó eszközt, s amiből étel és ital kitelik; vashegyű botokat, tűzszerszámot; fogadott egy kalauzt, ki őket az oromra fölvezesse, annak a hátára kötötte a poggyászt, s aztán megindultak jókedvvel, elébb egy korty szilvaléllel[2] erősítve meg kebleiket a reggeli friss léghez. Cilike is ivott abból. Színésznő korában az embernek mindent összevissza kell inni.

Kálmán puskát is akart vinni.

– Minek az? – monda Bányaváry. – “Me lupus[3]… fugit inermem.” (Engem fegyvertelent kikerül a farkas.) Inkább ha valamit akarsz vinni a karodon, nyújtsd Cilikének, s vigyed őt.

Kálmán meg volt elégedve a cserével; otthagyta a puskát, karjára vette Cilikét, s amíg az út oly széles volt, hogy ketten mehettek egymás mellett, mentek kar karba fűzve.

Bányaváry nem hagyta útitársait gondolatokba elmerülni; tartotta őket az egész úton beszéddel.

– Emlékszel-e rá, Cilike, mikor tavaly ilyenkor így vándoroltunk a tót hegyek között az egész truppal? Kifogyott az úti eleség már két nap óta. Reggeltől késő délutánig nem volt egy harapás a szánkban, s ami szamóca az útfélen termett, mind fölettük zölden. Nekem már tűzkarikát hányt a szemem az éhségtől. Akkor egy kastélyt pillantottunk meg az út mellett; nagyszerű park vette körül; bekerítve nagy magas kőfallal. Hah! itt emberek laknak! Ha emberek, étellel élnek. Én ide berontok. Rajta! Felmásztam a falon, beugrottam a kertbe, keresztültörtem a komondorokon; fel a kastélyba, ott találtam egy ideális szép fiatal gazdát meg egy angyali jóságú, púpos hátú asszonyságot. Bemutattam magamat: “Én Bányaváry direktor vagyok, itt haldoklom a truppommal az útban éhség miatt; nagyságtok mentsenek meg bennünket a haza számára.” Hah! micsoda öröm volt az! Behívták az egész truppot, három napig el nem eresztettek! A súgó nem fért negyednap a súgólyukba, úgy kihizlalták. S én három napig udvaroltam az áldott jó púpos hátú asszonyságnak, s hagytam ábrándozni a bálványszép házi urat – Cilikével.[4]

– Eredj te, nagy bolond! – feddé őt Cilike, tréfás nehezteléssel.

– Hah! de negyednap már bandériummal jöttek elénk a szomszéd városból, ahova hivatalosak voltunk! Száz kocsi kísért odáig, s tarackdurrogással fogadtak, mint egy fejedelmet, s volt aztán minden jó, ami kell. Hát nem okosan tettük-e, hogy három nappal elébb nem haltunk meg éhen? Hja, barátom, a színésznek élelmesnek kell lenni, látni, merni és győzni. Hát mikor egyszer meghallom, hogy N …n restauráció[5] lesz: nosza, hirtelen felpakolni, berukkolni, elfoglalni a tért; ez most itt nagyszerű alkalom aratni babért és húszasokat. Az ám, de egyet kifelejtett a hadvezér a számításból: azt, hogy tisztújításkor minden ház úgy el van foglalva vidéki nemes urakkal, hogy még csak egy kiadni való kapualja sincs a városban sehol.[6] Itt vagyunk az utcán, az ég alatt. Az még a kisebbik baj; de nagyobb fejvakarás az, hogy hol játsszunk. A vármegyeház terme kell magának a vármegyének. Van egy nagy pajta meg egy sóraktár; de azt meg az egyiket elfoglalta a fehér tollas, a másikat a fekete tollas párt kortestanyának. S azt ide nem adja a herkópáternek sem.[7] Azonkívül pedig semmi nagy épület a városban. – Semmi? – mondok: – hát ez mi? – mutatok rá. Szent borzalommal rebegik: “Kolostor”. No, ha kolostor, hát játsszunk itten! – Barátok laknak benne! – No, ha barátok, hát akkor jó barátok leszünk. – Mondék és beállíték hozzájuk. Egy óra múlva meg volt hódítva az egész konvent;[8] a confraternium[9]  tárt karokkal fogadott keblére, ott maradtunk náluk az egész tisztújítás alatt. S mondhatom, hogy soha becsületesebb, fidelisebb[10] pajtásokra nem akadtam, mint ezek a jószívű barátok voltak.

– S ott játszottatok a klastromban? – kérdé Kálmán.

– Ott bizony. A refectoriumot[11] alakítottuk át színpaddá. A tisztes szentképeket bevontuk nemzetiszínű függönyökkel; – s püspök, kanonok, apát úr foglalta el az első sor zártszéket a nézőhelyen, s úgy tapsolt, majd a tenyere szakadt bele. Azóta nagyra becsülöm a pápista papokat. A mi consistoriumunk mind exkommunikálta volna őket. Képzeld: Patakon megtiltották a diákoknak és professzoroknak a színházba járást. Barbárok! Ha tudnák, hogy mi az a komédiás! Mikor olyan vidékre jutunk, ahol még a csizmatalpat nem viselik, hanem eszik: egy hét alatt odaszelídülnek az erkölcsök, hogy még a gyerek is megtanul köszönni. Rácok, tótok városában, ha felütjük sátorunkat, az, aki nyelvünket nem is érti, odajön, egymás hátára mászik, s hallgatja a szavunkat, mint a próféciát, s tapsol annak a szónak, amit a ti tehetetlen országgyűlési articulusaitok[12] fejébe nem vernek soha; ha pedig mi szólunk egyet az ő nyelvén, ha elővesszük az ő hőseit, Mihály vajdát,[13] Cserni Györgyöt, ha elénekeljük az ő dalait: eksztázisba jön, tombol örömében, s összecsókolja még a körmünk hegyét is, s azt mondja: “Kedves magyar!”[14]

Bányaváry maga is el volt ragadtatva túlzásai által.

– Te! – monda Kálmánnak, eléje állva s Cilike kezét megfogva. – Ennek az “én királynémnak” sokkal több hű jobbágya van már ebben az országban, mint az igazinak!

– Milyen tréfás kedvedben vagy ma, te Sándor! – monda Cilike.

– Hát nem igaz? Nincs-e nekünk fejedelmi birtokunk ebben az országban? – Miénk az egész országban – minden út és ösvény!

Akkor aztán rágyújtott a dalra Schiller “Haramiái”[15]-ból:

Mily szabad az életünk,

Kéjjel telt világunk.

Erdő mélyén fekhelyünk,

Hold a napvilágunk.

A hegytetőre haladók előtt újabb meg újabb tájak bontakoztak ki. Regényes völgyek váltották fel egymást.

Egy ponton megállt Bányaváry, ahonnan napsütötte völgyet s völgyben elszórt házakat lehetett látni.

– Nézd, bajtárs! Minő kép ez! Az a bolond báró azt hiszi, hogy ez a messze vidék az övé; pedig nem igaz: ez a mienk, övé csak a füstpénz, meg a hamuzsír belőle; mienk a gyönyör, amit e látványban érezünk, s amiről ő nem is tud semmit. Övé jobbágyainak véres verítéke; mienk a népnek a szíve: a költőé, a színészé. Sivított-e olyan nagyot az orosz, mikor földesurát éljenezte, mint akkor, mikor nekünk tapsolt? Mi vagyunk az ország főurai: a költő, a színész. Engem nem köt a sárhoz a föld birtoklása: az egész az enyim! A havas hegylánctól a zöld hasábos rónáig. S a tornyosuló fergeteg, mely villámcikázva jő elverni a szép zöld vetést, nekem az is gyönyör; beleéneklek az ég zengésébe! Engem nem aggaszt a holnap: pedig a halhatatlanságért küzdök! Ma gazdag vagyok, holnap koldus; egyik se baj! Nem törődöm vele. Nézd meg azt a gyönge virágszált ott karodon! Annyiszor aludt ölembe hajtva fejét koszorúkból vetett ágyon, ahányszor puszta földön, hideg szalmán; betakarva bíborpalásttal vagy rongyos köpönyeggel; s az egyforma gyönyör volt neki. Pedig minek volt nevelve! Hogy se szellő, se emberszólás nem érte soha! Óh, hidd el, hogy nem az a boldogság, mindennap vetett ágyban aludni! Nem az a boldogság, mindennap háromszor terített asztalhoz ülni. A nyomornak is van gyönyöre! S a szabadságnál kezdődik az ember. Ami azonkívül él: az mind kutya, birka, hangya, vakandok, igavonó barom. Ne légy te úr soha! Rossz dolog ugyan az üres gyomor; de az üres szív még rosszabb.

Az Oltár egyik legmagasabb hegycsúcs a Kárpátok hegyláncában, ötezer lábnyira a tengerszín fölött; a hó csak deréknyárban olvad le róla. Ide törekedett fel a három ifjú rokon. Dél volt, mire a csúcsra felértek.

Istenek számára való látvány tárult föl előttük. Jobbra Lengyelország, balra Magyarország. Egy kép, végtelenebb, mint a tenger. Elmondhatatlan, leírhatatlan, lefesthetetlen kép. A lengyel táj fölött keletnek vonuló zivatar omlik végig; idefenn csak a gomolygó hófehér felhőtömeget látni, melyet felülről megvilágít a nap, s melyből villámok cikáznak, miknek dörgése nem hangzik idáig, de alattuk sötét, borongós erdő és mező. A magyar táj fölött derült nyári nap süt, s a völgyekben a megszorult napsugár aranyködöt sző, mely az erdős hegyhátaknak változatos színt ad; a hegyről leomló patakok ezüst tükördarabokkint villognak fel a völgyek sötétéből, s zuhatagaik távol csattogása egy örök morajt küld fel onnan alulról, mely elandalít. A hegyek, halmok a távol láthatárig váltogatják egymást, s valamennyi fölött, mint kristály bálvány fénylik a most is jégfedte Kriván.[16]

Az egyetemes hatás az, mely elmondhatatlan: egy szörnyű érzés, mely az egymáshoz közel állókat egymás keblére borulni készti; mely megnémít, becsukja az ajkat s felszabadítja a könnyet. Van benne szédület, mely már nem félelem, hanem gyönyör.

Mind a hárman egy sziklapárkányon állnak, közepén a nő; egyik kezét Kálmán vállára nyugtatva, másikkal férje kezét tartva, s mind a hárman szótlanul néznek alá a lábuk alatt örvénylő napsugáros mélységbe.

– Adj nevet “költő” ennek az érzésnek, mely most mind a hármunkat betölt: ha ismered azt.

– Ismerem. Ennek a neve: szerelem a földhöz. Mert kétféle vágyat tanultam ismerni az emberek között a föld iránt. Az egyik az éhség a földhöz, a másik a szerelem a földhöz. Vannak emberek odalenn, akik nem tudnak betelni a földdel; s különösen táplálja ez éhet az alföldi róna.[17] A földéhes embert bántja az, hogy birtoka csak a láthatárig tart, éhezik még a láthatár alattit is bírhatni. Koplal, csakhogy több földdel jól tarthassa vágyát; nem érez senki, semmi iránt, csak földet akar bírni. Sohasem elég neki, ami van. Óh, az kínzó érzés lehet. Ha egyszer engem is meglepne! De nem félek tőle. Engem az a másik érzés tölt el, ami a föld iránti szerelem. Ahogy ez a roppant óriási mindenség áll, azt mondani neki: enyém vagy, enyém, hegyeiddel, folyóiddal, s vagy én emellek föl magamhoz, ha van erőm hozzá, vagy ha nincsen erőm hozzá, lerohanok kebledre, s akkor is enyém vagy!

Cilike nagyot sikoltva kapta meg Kálmán kezét, amint az előbbre lépett a meredély szélére: azt hitte, leszökik onnan. Kálmán aztán elnevette magát.

– Hiszen csak poétázás volt.

– De mint megijesztettél! – monda Cilike panasszal.

– Engemet mind a ketten! – monda Bányaváry. – Most büntetésül csókoljátok meg egymást.

S hogy jobban megfogadják szavát, leült egy mohos kőre, egyik térdére odavonta Cilikét, másikra Kálmánt, s mindkettőnek a derekát egyszerre átkarolva, kényszeríté őket egymást megcsókolni.

Több volt az, mint testvércsók: a művészet és a poézis múzsacsókjai voltak azok.

– Hiszen ti még gyermekek vagytok – mondá Bányaváry –, az én gyermekeim. Oda kell mennetek, ahova én vezetlek. Mi hárman együtt vagy felemeljük magunkhoz ezt a földet, vagy leesünk rá, s akkor is a miénk lesz. De nem esünk le! Nem lesz mindig a mi nótánk: “Hunnia nyög letiporva![18]”

Mi természetesebb, minthogy azt a dalt, mely akkor végigzengte az egész országot, az Oltár magasán énekeljék mind a hárman. Kinek? A szikláknak? A sasoknak? A patakoknak?

És aztán egyik dal a másikat idézte elő; Cilikének gyönyörű szoprán hangja volt. Bányaváry ércteljes tenor hanggal bírt, s Kálmán hajlékony discanttal kísérte mind a kettőt. És mind a három énekében melegség volt és érzés. A sziklák, a sasok, a patakok gyönyörködtek abban.

– Ah! e dalokkal fél országot meghódítottunk mi már! – mondá büszkén Bányaváry. – S a másik fele is jön. És akkor következik az ország közepe: még Budapestet[19] is bevesszük velük.

– Az nehéz lesz – monda Kálmán elmélázva. – A nádor nem tűri a magyar színészetet Budapesten.

– Hejh! Mit nekem a nádor? Ahol én leütöm négy sátorkarómat, ott én vagyok a király; s a nádor maga is csak adófizető publikum.

– De ne felejtsd el, hogy csak “felsőbbek engedelmével” ütheted le a sátorkaróidat.

– Hát hiszen nincsenek-e nekem magas pártfogóim? – szólt keserű gunyorral Bányaváry. – Nem ott leszesz-e te már akkor a nádori udvarnál, mint rangbeli úr, mire én Pestre felkerülök? S nem fogsz-e megemlékezni szegény hajdani csavargó bajtársadról? Hahaha! Ne ijedj meg. Nem ilyen nagy urakra számítok. Vannak nekem jó összeköttetéseim. Ha nagy úrnál akarsz célhoz jutni, ne az urat nyerd meg, hanem a szolgáját. A pestvárosi kapitány jó pajtássága többet ér nekem, mintha az egész helytartótanács mind keresztkomám volna. Ha könyörgöm, mindig a kicsiny embereken kezdem. Azoknak az jólesik, s háladatosak érte. Bejutok én Pestre, mint ahogy a sátoros cigányok bejutnak, a kertek alatt. Nem kérem tőled, hogy segíts.

Cilike néma szemrehányással tekinte Kálmánra, s a kebléből feltóduló sóhaj elmondá neki: “Te minket olyan jól el tudtál felejteni! Még majd jobban is elfelejtesz!”

De nem úgy van.

Kálmán szótlanul kibontá oldaltáskáját, s egy iratcsomagot vont ki belőle.

Reszketett a keze, és arca elhalványult.

Mi volt az?

Az első magyar dráma.

– Nézzetek ide. Amíg ti küzdtetek, én is küzdtem. A ti munkátokat nyomban követi a diadal, az enyim az utókorra vár. Még bevégezve sincs.

Bányaváry mohón ragadá ki kezéből a kéziratot.

– Nézd – szólt Cilikéhez. – Ő velünk egy úton járt. Ő fenn az égben, mi lenn a földön. S mi azt hittük, hogy eltért tőlünk. Hogy elmaradt a nagy urak szalonjaiban. Nem; ő velünk jött.

És elkezdték olvasni a művet; Bányaváry tartotta, Cilike áthajolt a vállán, s úgy olvasott belőle.

Az első lapot csak némán olvasták együtt; a másodiknál Bányaváry felszökött helyéből, s elkezdett fennhangon szavalni, arca tűzbe jött, szemei szikráztak, hangja dörögve adta vissza a költő mondatait a mélységnek, a végtelennek, az égnek, a sziklatömegnek!

És közbe kiálta: óh mi szép, óh mi égi gondolatok!

És mikor nem bírt magával, átadta az iratot Cilikének, olvasd te tovább!

A művésznő kezébe vette azt, s csodálatos ihlettel szavalta a dráma kiváló helyeit; hangon, mely a szívből jő, s a szívbe hat; hévvel, mely teremt a percben, amelyben születik, és csoda élvezetet nyújtott a szikláknak; – nem: ott ültek körül Olymp fényalakjai: lángarcú Zeusz, fényes Apolló, mosolygó Idalia,[20] Aglaja,[21] Thalia, Euphrosyne:[22] a Pyeridák[23] mind, s alant a mély völgyben ott tolakodtak előre az őskor szellemalakjai; a tömör, igazi emberalakok; a fényes hősök, kik feltörték a zöld mohát sírjaik fölül, a kristálytiszta nőalakok, kiknek keble vérzik a vadrózsa tövisétől, mely szétnyílt sírjaikat belepte; a fekete rémek, merész körrajzaikkal, a királyi alakok s a királyokkal dacoló hősök.[24] Az egész világ megtelt velük fenn és alant.

S a napsütötte alak az oltárkövön tovább idézte az isteneket az égből s a hősöket a sírból, s a költő hanyatt fekve a fűben, látta mind a hármat: a művésznőt, az Olympot és a megnépesült temetőt. Idvezült volt!

Ah, az valóban isteneknek való élvezet, mikor egy igazi költő lelke teremtményét egy igazi művésznő ajkán megdicsőülni hallja. Az elevenen égbe repülés érzete az! A lángvihar, mely Romulust[25] az égbe ragadja, a tűzszekér, mely Éliást[26] a paradicsomba viszi!

És mikor az a költő tudja azt: lelkének jóstehető ereje bizonyítja, hogy oly művet alkotott, mely hazája földén mindig első fog lenni, hogy csillagát még akkor is látni fogják, mikor már napvilágos lesz az ég. És mikor igaz az, amit magának jósol.

És amikor bizonyos, hogy a vele együtt élő nemzedéknek még érzéke sincs megérezni azt, amit neki nyújtani fog; hogy az egész világ, mely most oda alant nyüzsög, mely gyomrának keres, fárad, küzd, csal, lop, hízelkedik: mind, mind nem érti meg őt! Egyedül ez a két alak, ki most előtte áll, érzi és érti mindazt, ami lelkében szülemlett, s az olympi fényes arcok és sírelhagyó szellemalakok, kik tapsot zúgnak rá.

Pedig hát a nagy gyönyör közepett kár volt észre nem venni, hogy azok a körülcsoportosuló fényes alakok az égen, nem Zeusz és istenudvara, hanem tolongó felhők, miket a tudósok cumulus névvel jellemeznek, s a völgyben zúgó szellemalakok nem Bánk bán[27] és Csák[28] Máté és háborgó társai, hanem záporterhes forgószél, előpostája a zivatarnak. A lengyelországi vihar átkészül látogatóba Magyarországra.

De ők azt nem veszik észre. Fölötte állnak a viharnak: az éghez sokkal közelebb, mint a felhő maga.

A mennyei elragadtatás gyönyörét élvezik.

Bányaváry szenvedélyesen szorítja barátját kebléhez.

– Kiloptad belőlem a lelket. Álmatlanná tettél ezzel a műveddel. Elloptad a nőm szívét tőlem, mert ezentúl nem fog egyébről gondolkozni, mint a te nagy eszméidről, amikkel betöltéd. De nekem visszaadd mindazt, amit elloptál. Nekem magadat add ide egészen! Te fiú! Tégedet Isten csókja ért, hogy vezérvilága[29] légy népednek a sötétben. Ha te azt a világot elrejted, ha te ellopod magadat mitőlünk: ha te eltagadod a világ előtt azt, hogy költő vagy, ha te nem szolgálsz annak az oltárnak, melynél én csak ministráns[30] vagyok, holott te pontifex;[31] hát én esküszöm neked itt ezen oltárkövön, hogy én tégedet megöllek. Ne nevess, ne fitymálj! Nem vagyok olyan erős, mint te; én nem bírkózom medvével a vadászaton, de megöllek orozva, hátulról megtámadva, megöllek mikor alszol, megöllek a legelső kővel, ami kezembe akad, ha te megtagadod a te Istenedet![32]

Kálmán kacagva szorítá keblére barátját. Olyan jól esett neki ez a fenyegetés. Olyan bohó fenyegetés volt ez.

De jó szerencse, hogy egy prózai ember is volt még valahol a közelben. A kalauz.

A becsületes orosz rég látta már a közeledő fergeteget, s jónak találta felkiáltani az oltárkövön álló társaságnak, hogy ideje lesz a hazatérésről gondoskodni, mert mindjárt megázunk.

Bánták is azok!

Érzi is azt az ember, hogy megázik, mikor az égben van! Fél is az ember a mennykövektől, mikor Zeusszel komázik! Hadd jöjjön az a fergeteg! Ők látni akarják a vihart egész királyi processiójában!

– Ez mind igen szép – véleményezé a kalauz –, de ha a felhő ellepi a hegyet, nem fogják megtalálni az utat a szikláról lefelé; s hol hálnak akkor?

– Kiverünk egy sast a fészkéből, s magunk fekszünk abba.

Ez az indítvány kisebbségben maradt. – Az orosz jószerencsének találta, ha egy kecskepásztor-gunyhót elérhetnek valahol, mielőtt a fergeteg éjszakát csinál a nappalból.

Csak egy dalt még onnan a sziklatetőről!

Olyan nehéz megválni az égtől!

Utol is érte őket a zivatar fele útban. A fák közt áthúzódó felhő szürke éjhomályt borított a rengetegre, mely zúgott a szélnyomástól; a villám paskolta a sziklákat, hogy azok ordítottak és reszkettek, mint óriás, kit anyja megvert.

A zápor aztán moslék patakot eresztett a meredélyen, mely harsogva futott a menekülők útján, kígyózva keresztül-kasul.

A két ifjú egyet gondolt, kezeit nyújták egymásnak; Cilikét felültették összefont karjaikra; az pedig shawlját szétterítve s két karjával a két ifjú fejét átölelve, betakarta a zápor ellen mindhármukat. Aztán futottak – és nevettek.

S micsoda diadaluk volt aztán, mikor a meredélyen meglelték a kecskepásztor gunyhóját! Ez már az otthon!

Egy düledezett góré volt az fatuskókból megalapítva s fenyőlombbal betetőzve. Se ajtaja, se ablaka; a szél mindenütt járhatja.

De pompás dolog onnan a zivatart nézni! A sistergő lecsapó villámot, a fejeiket dacosan felhányó fenyőóriásokat. Néha nagyot roppanik egy s kifordul tövéből. S a villámcsattogás, az égzengés alatt ott cirpel egy tücsök a gunyhó szögletében, mintha az ő dalához való zenekíséret volna ez.

– Lehet-e ennél szebb jelenete Lear királynak! – kiált Bányaváry, s kiállva a kunyhó ajtajába, elkezdi szavalni az őrült király nagyszerűen őrjöngő monológját: “Tombolj! Üvölts![33] Hiszen neked nem adtam két országot!”

A jámbor orosz nem győzi a keresztet hányni magára; azt hiszi ördöngösökkel van dolga, akik az Istennel perelnek.

A zivatar lassan odább vonul, az égdörgés orgonája mind enyészetesebben hangzik, csak a fák zúgnak még, panaszosan beszélve egymásnak a goromba viharról, s a hegyi patakok cascade-jai zuhognak csörtetve. A kalauz tar gallyat keres össze és tüzet gyújt; azt körülülik jó kedvvel, s a pattogó tűz csak nevető arcokat világít meg. A vadásztáskából előkerülnek az estebédhez való kenyér, sajt, szalonna. Fejedelmi lakoma! Hozzá egy korty a kulacsból. Körüljár. A királyné szolgája után iszik. Mire a zivatar megszűnik, s az eső eláll, késő est van; egészen besötétedett. Tovább menni már nem lehet az erdők sötétjében; de hát minek is? Nem vagyunk-e itt a legjobb helyen? Mindenünk van, ami csak embernek kell. Lombfödél, lobogó tűz, szénafekhely; – szerető szívek egymáshoz közel. Hát van ilyen szállás több a világon?

Az orosz kalauz elővette furulyáját, s édes bús népdalait hangoztatta rajta. Cilike eltanulta tőle a népdalokat, s utána énekelte.

Kálmán azalatt künn járt az erdőben. A pagony[34] esőáztatta füve virágillatot lehelt; a “körfény” virított javában; a bokrokat ezere a szentjánosbogaraknak lepte.

Mikor Kálmán visszatért a kunyhóhoz, a tűz elhamvadt már, csak a csillagok ragyogtak a fenyőágak között. Egy koszorút hozott magával, körfény virágaiból fonva, s azt Cilike fejére tette. De a körfény minden virágkelyhébe egy világító fénybogárka volt téve, s Cilike olyan volt a koszorúval fején, mint egy tündérnő, kinek hajfürteit zöld fényű csillagdiadém köríti.

Milyen pompát űznek ezek a koldusok, akiknek költő a nevük.

Lenn a földön

Hogy odalenn a földön mit végeztek ezalatt, arra az égbe törőknek semmi gondjuk nem volt.

Hogyan szentelték fel az új templomot reggel, s hogy játszották el az új bohózatot este, és ami ünnepély és bohózat a kettő között esik, az mind megtörtént náluk nélkül, s valószínű, hogy őket sem igen kereste senki.

Este bohózat volt az előadás, s azon Bányaváry még mint néző, még mint igazgató sem akart jelen lenni soha. Ah, a drámai művészek arisztokraták! A bohózathoz nem ereszkednek le.

Másnap reggel már oszlóban volt a vendégsereg. Egy része kocsira pakolt, más már odább is állt. Akik a múlt éjjeli táncvigalmat végigvigadták, azoknak még zárva vannak az ablaktábláik, azok még alusznak.

Táncvigalom is volt odalenn a földön, amíg Kálmán és társai az égben jártak, az asszonyságok és kisasszonyok négy óráig járták a cotillont, s másnap Kálmántól nem kérdezte senki, hogy hát ő mért nem volt a táncban.

Szekérre voltak pakolva már a színészek is, s dalolva mentek odább; a cigánybanda húzta álmosan az utolsó indulót.

Kálmán utánuk nézett, amíg láthatta őket. Neki főnöke családjára kellett várni.

Merengéséből Bálvándy hangja verte fel.

– Ah bajtárs! Előkerültél? Már azt hittem, hogy megszöktél a primadonnámmal. No, no! Hiszen rokonod. Az éjjel sok rossz élcet hallhattál volna a testvéri szeretet nagyságáról. Én védtelek mindenütt. A hercegnőnek esküvel bizonyítottam, hogy Cilike testvéred. Ugye, micsoda bűvésznő az! Az ember átkozott vágyakat érez rokonságba keveredhetni vele. Hanem most már végezd hivatalos kötelességeidet, s segíts az úti készületekkel rendbe jönnünk. A főispánék megváltoztatták útrendjüket, s nem Kassa felé utaznak Bécsnek, hanem elébb Debrecen felé haza jószágukra. Emiatt most minden állomáson előre intézkedni kell az előfogatok végett, amik a kassai útvonalban voltak megrendelve. Ha akarod, velem jöhetsz, ki szinte elmegyek Debrecenig; ha jobb szeretsz egyedül utazni, rendelkezésedre áll a staféta, hanem én azt hiszem, hogy az ötlovas fogatommal utolérlek.

– Megvárom, a főispán mit parancsol; azt fogom tenni. – Válaszolt rá Kálmán.

– No jól van. Hát csak siess előre. Ha az útban elmaradsz, majd fölveszlek.

Kálmán föltette magában, hogy csak azért sem marad el.

Amint főnöke kinyitá ajtaját, bement hozzá.

Őméltósága beszélt hozzá németül, latinul, magyarul és franciául és ásított sokat, amiből mind megértette Kálmán, hogy neki előre kell menni sebespostával, előfogatot és esetleg szállást rendelni; s hogy a grófi család az éj fáradalmait piheni még ez órában.

Borongós volt az idő.

Kálmán hozzáfogott a gyorsutazáshoz, s szerzett magának tapasztalatokat abból a témából, hogy mit tesz stafétán utazni. Rázatta magát fakószekéren, kukoricaszár ülésen, egylovas kordén; nyúzatta a nyomorult gebéket feneketlen sárban, kihúzta éjjel az ágyából a bírót; rajta tört a bezárkózott postamesterre; pisztolyt szegezve vívta ki a más utazótól igénybe vett utolsó lovat, összetörte a botját a kocsisok hátán; könyörgött és káromkodott annyit, hogy annak a törlesztésére kellene egy általános búcsú; hanem azt kivívta, hogy másnap estére bevergődött Debrecenbe.

Jaj, de egyet kifelejtettek a nagyméltóságú urak a földi számításból.

Azt, hogy akkor éppen országos vásár volt Debrecenben.[1]

[2]A “Fehér Ló”, a “Bika” és ami kisebb-nagyobb hotel csak van a világvárosban, az mind oly tömve van első letelepedőkkel, hogy Noé bárkájában sokkal könnyebben lehetett helyet szorítani egy pár elefántnak, (s az írás szerint szorítottak is nekik helyet), mint valahol akárhol egy három tagból álló hercegi családnak és kíséretének.

Szóba sem álltak sehol Kálmán úrfival, mikor szállás után kérdezősködött. Dehogy van! Még a konyhában is vendégek vannak, még a pincetorok is ki van adva. Az ebédlőben is hálnak éjjel, akiknek aztán nappal tessék az utcán járkálni, a lovaknak meg fele az udvaron tanyázik.

Mit volt mit tenni Kálmánnak? Elindult valamely magánházban kisajátítani a főispánék számára szállást. Sorba járt egy-egy hosszú utcát, minden házba benyitogatott. Hogy kinevették az indítványával! “Ez nem vendégfogadó.” És valamennyi háznak volt már vendége. Hiszen nem lehet Debrecenben olyan házigazda, akinek valami vidéki ismerőse ne legyen, s az csak oda száll vásárkor, s ennek a szűrét csak nem teszik ki semmiféle grófért.

[3]Végre talált egy bezárt kaput Kálmán, melyen egy cédula lógott: “Ezen ház minden órán szabad kézből eladó!” No, akkor szállás is lesz benne. Berontott. A kutyák majd lehúzták. Csak nagy viaskodás után keríthette elő a háziurat: egy kerekhasú tagbaszakadt hazafit; gömbölyű képébe egy füstölgő makrapipa dugva. A gömbölyű flegma eszményképe.

S aztán keletkezett közöttük ilyen párbeszéd.

– Jó napot, uram.

– Ha jó, meg kell enni.

– Ön e háznak a tulajdonosa?

– Nem különben lévén.

– Nem adhatna ön szállást egy úri családnak?

– Kérdésben a felelet.

– Decséry főispán úr őméltósága számára kérem.

– Hátha a főapostol volna!

– Csak egy éjszakára volna szükségünk a szállásra.

– Csak egy órára se nálam!

– Sehol sem kapunk szállást Debrecenben.

– Hát ne jöjjenek Debrecenbe.

– De uram, hogy lehet ön oly kemény szívű?

– Mert módom van benne, levén a ház az enyém, s én a háznak az ura.

Kálmán a fogait csikorgatva, s dühösen rontott ki az utcára: a kutyák megint majd lehúzták.

Amint az utcára kiér, s a nagy sokadalomban keresi, hogy kinek panaszolja el a baját, jön rá szemközt nagy csengő-bengő, ostorpattogtató zajjal egy ötlovas lengyel szekér,[4] melynek gazdájában Bálvándy barátjára ismer.

Megállította a kocsit, s odament a báróhoz.

– Akár visszaforduljunk mindjárt.

– Hogyhogy?

– Sehol sincsen szállás a világon.

– A patvarba! Pedig Decséryék itt jönnek a hátam mögött nyomban. Kell annak lenni.

– Én már mindent elkövettem, amit ember megtehet.

És azzal elmondta Kálmán a legutóbbi próbatétele nyomorúságos eredményét.

– Hol van az a ház? – kérdé Bálvándy.

– Itt mindjárt előttünk.

– Gyerünk! – szólt Bálvándy, leszállva a szekérről s pecérkorbácsával leporolva leffentyűs lovagcsizmáit.

A kapuban őt is megtámadták a komondorok, de egynek olyat ütött a korbács bunkójával a fültövére, hogy az ordítva futott el s a többit is magával vitte.

– Ki itt a háziúr? – kiálta harsányul Bálvándy.

– Magam la! – volt a kerekhasú felelete.

– Ez a ház, amint olvasom, eladó. Mi az ára?

– Húszezer forint! Egy vak garas[5] se megy le belőle! – volt a hetyke válasz. A kerekhasú megtámasztotta a hátát a folyosó oszlopához, s felnyomta az orráig a pipáját az agyarával.

Bálvándy hidegvérrel nyúlt a tárcájába.

– Tartsa az úr a kalapját, itt a húszezer forintja.

A kerekhasúnak e szóra kiesett a pipa a szájából; elbámult nagyon: de le is kapta a kalapját, hogy elfogadja a belétett bankjegy csomagot; mert azt a pénzt a háza még részvénytársulatok között sem érte meg.[6]

– Ez az úr majd hitelesíteni fogja a szerződést – mondá Bálvándy Kálmánra mutatva. – Ő a királyi tábla felesküdt jegyzője. Tessék bejönni velem.

A házigazda gömbölyű képe még mindig megőrzé ősi flegmáját. A pénzt csak eltette; a szerződést csak aláírta.

Akkor aztán azt mondá neki Bálvándy:

– No már most tessék az úrnak kimenni ebből a házból.

Mák uram meg sem szontyolodott erre a szóra. Ez volt a hajdani háziúr neve. Tudta ő, hogy ez csak tréfa.

– Nem mindjárt? – monda folyvást gömbölyű orcával.

– Kérdésben a felelet.

– De csak holnapig itt maradhatok talán?

– Nem én nálam egy óráig is.

– Hát már hova mennék ilyenkor vásár idején?

– Bánom is én, akárhova.

– Nem kapok én most szállást Debrecenben.

– Hát ne maradjon Debrecenben.

– Ennyi mobiliát a hátamra nem vehetvén!

– Én pedig azt az utcára kirakatván.

De már erre Mák uramnak kezdett a képe négyszögletűvé lenni.

A mellére ütött.

– “Százhúsz személy” lévén.

(Tudniillik, hogy Debrecen városának külső tanácsa akkor százhúsz tagból állott, s azoknak mindegyike “százhúsz személy” nevet viselt.)

– Hja, annyi személynek meg éppen nem adhatok szállást! – tréfált vissza Bálvándy, s azzal az ablakhoz lépett, kikiáltott a csoportban ácsorgó vásári léhűtőkre: “Tizenkét legény ide be!”

Jött helyette húsz.

– Enyém a ház. Ez a cókmók kimegy az utcára.

Az ácsorgók rég ismerték bőkezűségéről a tréfás bárót, nem kellett nekik kétszer parancsolni; egy perc múlva mozdult a helyéből tornyos nyoszolya, pohárszék, fiókos szekrény.

Mák uram mikor látta, hogy nem tréfa ez, futott a városházára igazságért. Ott természetesen azt mondták neki, hogy ha nagyon sürgős dolga van, jöjjön holnap. Mire aztán visszakerült eladott házához, nemcsak minden bútorát az utcán találta; hanem a ház már akkor be is volt népesítve új székekkel, szekrényekkel, nyoszolyákkal, miket Bálvándynak csak oda kellett rendelni a vásárból; az meg az orra előtt volt.

Mák uram csak ült egy darab ideig, a homokra kirakott lócáján, mint Marius Karthágó romjain,[7] s aztán mikor látta, hogy nem talál részvevő kebelre, sőt inkább minden ember őt neveti, megharagudott, s felfogadott nyolc talyigást s felrakatta a cókmókját, s úgy el-kivándorolt Debrecenből Balmaz-Újvárosba, hogy soha onnan még mézeskaláccsal sem csalogathatták volna többé ide.

Bálvándy tréfája pedig országos sikert vívott ki. Ez igazán magyar gavallérhoz illő tréfa volt. Nem is teremnek már a mai világban ilyen emberek többé!

Mire Decséryék megérkeztek Debrecenbe, kész úri kényelem várta őket Bálvándy házánál, ki két óra alatt előteremtett házat, tüzet, szolgálatot.

Kálmán olyasmit érzett, mint mikor a fiatal költő Shakespeare-t olvassa: aztán látja saját magát elenyészni mellette.

Látta, hogy Bálvándyt el nem éri. Még ha rendelkeznék is azzal a vagyonnal, mely ilyen ötletekre képessé tesz: soha nem jőne arra a gondolatra, hogy egy órai ragyogásért ily könnyen kidobjon nagy összegeket. Pedig az ilyen ötlet hódít. Megláthatta a Decséry család arcán annak a ragyogásnak a visszfényét. Tetszik az ilyen könnyűvérű merész pazarlás.

Bálvándy másnap reggelig volt házigazdája a grófi családnak, akkor elbúcsúztak, s ő hátramaradt Debrecenben. Tovább kísérni Decséryéket mendemondákra szolgáltatott volna alkalmat.

Innen aztán rendezett gyorsfogatokkal lehetett utazni egész hazáig. Kálmán ismét a főispánnal utazott egy hintóban. Még két napi járat volt előttük.

Az első nap délutánján ismét egy nem várt úti baj adta elő magát.

A Sebes-Körös a múlt éjjel a nagy felhőszakadásoktól megáradt s elszaggatta valamennyi hídját. A vármegye rögtön küldte az ácsokat, mérnököket s egyéb summus[8] pontifexet; de azok nem bíztattak senkit, hogy holnapnál hamarább valami praktikábilis[9] átjárást bírjanak a víz hátára varázsolni.

Ideát pedig se városnak, se falunak, se vendégfogadónak még csak híre sincsen.

A főispán tanácsot tartott a hercegnővel, hogy mit tegyenek ily körülmények között. Itt az est. – Az ég alatt hálni nem lehet. Visszafordulni bajos; éjfélig nem érik el az elhagyott mezővárost. Végre is a főispán elő mert állni egy ötletével.

– Ne térnénk be Szentkeresztre?

A hercegnő először elfintorította rá az arcát, s azt mondta: “Pfuj!” – hanem aztán vállat vont: “Hát mit árt? Egy éjszakára menjünk oda.”

[10]Kálmán elbámult, mikor a főispán kiadta a rendeletet a kocsisoknak, hogy fordítsák a rudat a Szentkeresztre vivő útnak.

Ez volt annak a pusztának a neve, melyet az öreg Decséry eladott a dúsgazdag parasztnak, Tóth Máté uramnak, kivel Kálmán oly mulatságos quiproquot[11] játszott keresztül.

Indok odamenni több volt egynél. A vendéglátás egészen természetszerű állapot volt ebben az országban; a pusztai birtokosnak éppen kötelessége volt az, amit ő viszont gyönyörűségnek vett. Az a pusztai lak pedig különösen ismeretes volt a Decséry család előtt. Még egy év előtt saját birtokuk volt, ahol pihenőt szoktak tartani keresztülutaztukban; saját tiszttartójuk lakott ottan, s egész kényelemben találták magukat. Most a gazdag paraszt birtokába jutva, valószínűleg még lakályosabbá van téve minden. Az ismeretség pedig egész szabályszerű; aki egy grófnak száznyolvanezer forintot fizet le egy jószágért, az négynyüstös vászonban is beválik gentlemannek, s nem szégyen vele fenntartani a további összeköttetést.

A magas urak tehát egész jóérzettel vették az utat tavalyi birtokuk tanyája felé.

Estefelé járt az idő, mikorra bevergődtek a végehossza-nemszakadó rónán a szentkereszti puszta laktanyájáig. Gulyák, ménesek, juhfalkák verték fel a port a mezőn; szántott föld kevés volt ott, a legtöbb kaszáló és legelő. Nyájgazdaság volt az. Karámok, nádból font cserények, esettbőr, szárító ágasfák, kankalikos[12] kútgémek, hosszú itatóvályúk jelölék az egyes csordák gyűlhelyeit; néhol egy-egy kezdetleges hodály a birkák számára.

Ez a grófok idejében is így volt.

Csinált útnak[13] semmi híre; hanem egymással egyenközűleg futó, néha egymást keresztülszelő egyes kocsivágás van tíz is, mint egy újabbkori vasút főindóházánál, hogy a szemközt jövő szénásszekerek kikerülhessék egymást.

[14]Pompás hat lokomotív van egybe befogva, akkora csálé szarvakkal, hogy kapu kell neki, nem ajtó, ahol bemegy; az első tulok nyakára bádogkolomp van akasztva; fenn a szénásszekér tetején egy tízesztendős gyermek ül, pőrére vetkőzve, hosszú nyelű szíjostor a kezében, amellyel hatalmasakat kongat a hat ökörnek, neveiken szólongatva őket; azzal a torokba fojtott kásás hanggal, amit csak a paraszt tud; s amit el kell tanulni tőle, ha az ember azt akarja, hogy az ökör megértse: “Csákó ne!” – “Pirók ne!” – “Csálé hő!” – “Hajsz ne hó!” – Mert ha nem ilyen hőrögetve[15] szólnak az ökörhöz, még azt hiszi, valami úr ül a szekéren, s nem fogadja a szót.

A főispán megszólítá a gyermeket.

– Itthon van-e nemzetes Tóth Máté uram?

A gyermek szilajon nézett rá, s elébb gondolkodott, hogy feleljen-e.[16]

– Édesapámat keresik?

– Nem ülnél ide át hozzánk a hintóba? – szólt leereszkedőleg a gróf.

– Nem bizony – felelt a gyerek onnan a magasból éppen nem leereszkedőleg. – Majd lenne énnekem édesapámtól kutyaporció, ha itt hagynám a szénát.

– De ha én kívánom?

– Nekem csak édesapám parancsol.

– Hát itthon van édesapád?

– Ott van a szérűskertben, asztagot rak István bátyámmal.

Az uraságok hintajai elkerülték a szénásszekeret, s berobogtak a hajdani tiszttartói lak udvarába.

Mint szokás, a tiszttartóház előtt állapodtak meg, hanem annak verandáját zárva találták.

Egy kis napbarnította arcú leány szaladt aztán oda, felvilágosítani őket, hogy “édes anyámasszony itt van a konyhában”.[17]

Ez meg a gazdag földész kisebbik leánya.

Az úri vendégeknek tehát át kellett sétálni abba a házba, ahová a kisleány vezette őket. Az volt a hajdani béreslak. Tóth uram sajnálta magától a tiszti palotába költözni, jó neki a béresház is.

Az is elég szilárd épület volt; tisztán is volt tartva, csakhogy biz annak nem voltak szobái, szárnyajtói, s az ablakok redőnyeit sűrű levelű muskátlis cserepek pótolták, az ajtókra pedig lepedők voltak akasztva a legyek ellen; azokat úgy kellett félrehúzni s bebújni a redőik között, a padlók pedig gyékénnyel voltak bevonva, hogy a jövő-menő nép be ne sározza.

A kisleány bátor személy volt; azt mondta nekik, csak jöjjenek utánam, majd bevezetem magukat a tiszta szobába.

A legnagyobb szoba érdemlé ezt a nevet. Igaz, hogy tiszta volt, fehérre meszelve; nehéz diófa bútorokkal: de semmi fölösleges fényűzési tárgy nem volt felfedezhető. Semmi képek. Itt a második parancsolatját a tíznek igen szigorúan veszik; csak egy ódon tükör van a két ablak között, de abba is megbánja, aki bele néz, mert úgy félre kámficsorítja az orcáját, hogy elmegy a saját emberi formájától a kedve.

Minden ülő és fekvő hely fehér gyolccsal bevonva. Ez a magyar parasztnak a legmagasabb fényűzése, a hófehér szín!

A magas vendégek helyet foglaltak, amíg a kisleány kiment, hogy majd behívja az anyját; aki elébb tiszta kötényt köt maga elé, mert a konyhán volt, vacsorát főzött az aratóknak.

Nemsokára előkerült a házi asszony. Derék, pirospozsgás menyecske volt, a konyhai tűztől még pirosabb volt az arca. Kartonruhát viselt és bodros főkötőt. A vendégei iránti tiszteletét azzal fejezte ki, hogy a kék kötény fölé tiszta fehér kötényt kötött.

– Hozta Isten méltóságotokat! – szólt ragyogó nyájassággal –, ugyan szép, hogy nem vetették meg szegény házunkat. Mindig is ide szálljanak, csak úgy, mint a magukéba.

S azzal emberségtudóan lehajolt a hercegnő kezéhez, azt megcsókolni, saját két kezét messzire tartva tőle: “Nem merek a kezéhez nyúlni; mert biz az én kezem csupa vereshagyma; az aratóknak készítettem a vacsorát. Hiába, szegény ember feleségének magának kell konyha után látni. Az apjukom is mindjárt itt lesz: utána küldtem már, de biz annak egy kicsit ki kell mosakodni, mert sok piszokkal, porral jár a falusi munka.”

– Talán tartóztatjuk is az asszonyságot? – kérdé a főispán.

– Nem biz engem. Ottan van a lyányom, végzi az helyettem. De már csak németül tudnék, hogy a méltóságos asszonynak annyit tudnék mondani, hogy Krisztigott![18]

A méltóságos asszony nagyon nevetett e szóra, s biztosítá a házi asszonyt, hogy tud ő annyit, amennyit magyarul; a comtesse Dorothea pedig tökéletesen beszéli a nyelvet.

– Igazán? – kiálta fel örömteljesen Sára asszony. – No, akkor csakugyan fordul hát a világ. Hát tudja a gróf kisasszony, hogy híják ezt ni?

Azt biz a grófkisasszony nem tudta, mert olyan tárgyat, amilyet Sára asszony a köténye galandja[19] mellől kihúzott, ő sohasem látott: levén az egy hosszú rézorsó, amelyiknek mind a két végébe, mint a sarkantyúpengő, úgy van alkalmazva egy-egy fogaskerék. Nem ismerik azt Magyarországon túl, az idegennel el lehetne hitetni, hogy ez egy kínzóeszköz, azzal vallatják Szegeden a rabokat.[20]

– No, hát ez egy “derelyemetsző”. Tudja, grófkisasszony, mi az a derelye?

– Igen – monda Dorothea. – Egy kicsi hajó.

– Dehogy hajó – nevetett Sára asszony. – Talán még nem is látott a grófkisasszony magyar konyhát, ha megengedi a méltóságos mama, hát én megmutatom.

Dorothea grófnő bizony nemhogy magyar, de semmiféle konyhát sem látott soha, a grófoknál nem a konyhán keresztül járnak a szalonba, ennélfogva nagyon kapott az ajánlaton, s meg is kapta rá az engedelmet.

Sára asszony aztán kivitte magával a grófkisasszonyt a konyhába, ahol a nagyobbik leánya vette át a kormánypálcát, azaz hogy főzőkanalat. Az is olyan pirospozsgás volt, mint az anyja, de kétszerte pirosabb a fazékérlelő tűztől. Sára asszony mondá neki, hogy csókoljon kezet a grófkisasszonynak; Dorothea azt meg nem engedte, inkább ő csókolta meg a leány orcáját, amitől az azután még háromszorta pirosabb lett.

Sára asszony azután megmagyarázta a grófkisasszonynak, hogy mi a konyha, s mire való az a sok csodaformájú eszköz, ami az asszonyok fegyvertárát képezi.

A grófkisasszonynak új volt ez mind, és nagyon tetszett.

Sára asszony pedig intézkedett közben, hogy a magas vendégek számára pompás lakoma készüljön; szolgáló, béresné szaladt pulykát, kacsát ölni.

Ezalatt előkerült Tóth Máté uram is. Karjánál fogva hozta magával Kálmánt, akit az udvaron kapott meg, amint a lovak elszállásolásáról gondoskodott.

Tóth Máté uram jókedvűen mosolygott.

– Itt van az a domine ni, aki engem Pesten huszonötig megcsapatott – monda a feleségének.

– Micsoda? – kiálta Sára asszony. – Hát ez az? No iszen vissza is verem hát most rajta.

Azzal tette-vette, odanyalábolta Kálmánt a keblére, s a tenyerével szép gyöngén rávert a hátára..

– No most hát ki vagyunk fizetve! Hát ez volt az a kegyetlen ember? No, ne sírjon. Vertem én már meg magát máskor is. Ugye, nem emlékszik rá? Nem ám. Ott voltam én a maga öreganyjánál két esztendeig, nevelőben. Akkor még maga csak olyan csepp volt. Ejh, de rossz gyerek volt. De makacs egy mérges gyerek volt. No, majd megszelídül, ha felesége lesz.

– Ne trécselj, asszony! – vágott közbe Tóth Máté uram –, hanem mondjad, hova tetted a vendégeinket?

– Micsoda? – szólt suttogásra nyomva le a hangját Sára asszony. – Csak nem akar kend így a méltóságos uraságok elé kerülni?

– Hát hogyan?

(Már bizony Tóth Máté uramon olyan öltözet volt, mely ha szűkebb volna, Párizsban nyári szalonöltözetnek viselnék, ha bokában átkötve volna, Törökországban salavárinak[21] neveznék, s díszöltözetnek tartanák; de nálunk vendégeket elfogadni abban nem szokás.)

– Megy kend mindjárt az ünneplő ruháját felvenni! – riadt rá Sára asszony. – Egyszer már megcsapták kendet a gányó[22] öltözeteért, azt akarja, hogy…..

És azzal olyat ütött a tenyerével Tóth Máté uram hátára, hogy az többet számított a Kálmántól utalványozott huszonötnél.

Tóth Máté uram kotródott is a tettleges utasítás után benyíló szobácskájába, s mikor onnan megint előkerült, úgy ki volt nyalva, hogy még a bajuszát is kipödrötte, ami rettenetesen illett neki.

Így azután csak beeresztették a vendégeit elfogadni.

Tulajdonképpen magát a sarokban meghúzni.

A főispán kezet akart vele szorítani, de Tóth Máté uram keze sehogy sem volt a háta mögül előkeríthető. Nem érdemli ő azt a magas leereszkedést.

Annál jobban beletalálta magát Sára asszony a vendéglátásba.

Ő is visszakerült a konyhából a grófkisasszonnyal, s aztán hozzálátott a terítéshez. A nagy diófa asztalt bevonta gyönyörű sávolyos abrosszal, s felrakta rá párjával egymásra téve a ragyogó cintányérokat; négyre terítve.

– Tudom, hogy méltóságtok odahaza ezüsttányérról esznek; de minálunk csak cintányér járja.

A gróf megnyugtatá Sára asszonyt az iránt, hogy biz ott már senki sem eszik ezüsttányérról a világon; még király őfelsége is csak porcelánról ebédel.

Annál inkább megrótta őméltósága, hogy miért terít csak négyre a háziasszony. Ők nem akarnak külön étkezni, ők azt akarják, hogy Tóth Máté uram családja együtt üljön velük az asztalnál.

Ezt a hercegnő is úgy óhajtotta.

– Tehát csakugyan megengedik méltóságotok? No, hát akkor még kettőt ideteszek. (S amíg félrefordult, odasúgott életepárjához: “Aztán ne csámcsogjon ám kend, mikor eszik!”)

Ez megint nem tetszett őméltóságának: “Miért csak kettőt? Hát a család többi tagjai?”

– Óh! Azoknak nem dukál idebenn. Az István fiam kinn vacsorál az aratókkal, meg a béresekkel az udvaron. Különben zúgolódnék a sok paraszt.

– Hát az a kis hetyke fiú, aki a szénásszekéren beszélt velünk?

– Óh! a kis Jóska? Annak meg éppen nem kell vacsora; kap egy darab kenyeret, megeszi a szederfa tetején; nem kell annak egyéb. Dehogy ülnek azok az asztalhoz. Nem kell a gyereknek a jó életet megszokni.

De a hercegnő nagyon követelte azt a bátor tekintetű kicsikét, aki őket ide átvezette; Dorothea grófnő pedig Erzsikéért emelt szót, aki a konyhán főz; nagy ellenkezés után végre annyi engedményt tett Sára asszony, hogy: no hát, majd a Juci elül az ő ölében, az Erzsikének is lesz téve egy tányér az asztal szegletére; de biz az nem fog ott megülhetni, mert annak ki s be kell járni a konyhából.

Következett azután egy olyan úri lakoma, aminek alig lehetett elvárni a végét. Annyi étel, és minden jónál jobb, hogy egy násznépnek elég lett volna. Mindabból Tóth Máté uram alig mert enni, hogy ne csámcsogjon. Sára asszony pedig kifáradt a kínálkozásban; sorba erőszakolva minden vendégét, míg bele nem unszolt a felhordott drága jóból; különösen pártul fogta Dorothea grófnőt. “De iszen volna csak énnálam egy hónapig, tudom, hogy nem lenne ilyen halavány, mint most!”

A főispán nem is állhatta meg, hogy magas elismerését ki ne fejezze Sára asszony ízletes konyhaművészete iránt.

– Hja, jó iskolába jártam ám én! – monda Sára asszony, egészen elfogadva a kapott dicséretet, s ölébe kérezkedő kis Jucikájának egy darabot abból a jó diósrétesből a markába nyomva, amiből pedig a kicsike de egy falatot sem evett, úgy ellakott a bámulással a szép vendégek fölött, s úgy elhallgatta azután, amit az anyja mesélt odább.

– Úgy bizony – folytatá Sára asszony –, ennek az úrnak az öreganyjánál voltam én örökben. Derék jó asszonyság az; mindig tart magánál egy-egy árvaleányt, ott van az nála, míg férjhez nem viszik. Munkára szoktatja valamennyit. Az volt a mondása: inkább olyan úr légy, aki úgy dolgozik, mint egy cseléd; mint olyan cseléd, aki úgy henyél, mint egy úr.

– Az igen okos mondás, jegyzé meg rá a főispán.

– Azt mondta a nagyasszony, hogy nincs csúnyább, mint a cifra paraszt meg a kopott úr! Onnan őtőle hozott el engem ez a rossz ember (gyöngéd taszítás a tenyérrel Tóth Máté uram vállára). Én már második felesége vagyok: az elsőt a szülei kedveért vette el; azzal nem volt családja, engem aztán – azt mondta ez a rossz ember –, hogy a maga kedvéért vesz el. Mert még az édesapja az én lelkem uramnak (itt szájára ütött Sára asszony), ennek a rossz embernek: – Engedelmet kérek, hogy kiszaladt a számon; tudom én, hogy nem illik az embernek mások előtt az urának azt mondani, hogy “lelkem”. – Hát az uramnak az apja még csak árendás redemtus paraszt[23] volt azon a pusztán, amelyiken legelőször megtelepedtünk. Még az se írni, se olvasni nem tudott. A fiát sem igen taníttathatta, mert éppen akkor volt az a világ, hogy a püspökök eltiltották a kálvinista gyerekeknek az iskolába járást,[24] az ábécéket is elszedték tőlük; csak úgy a tanyákon, hol, ragadt rájuk egy kis nesze az írásnak, holmi vándordiákoktól. De azért ne tessék ám valami rosszat gondolni, hogy miként gazdagodott meg az apósom. Ahogy a rossz emberek mondják, hogy kád aranyakat lelt a háza alatt, vagy ahogy a bolond babonások beszélik, hogy az ördög hordta neki lidérc képében a pénzt:[25] ezt ne tessék elhinni.

Decséry gróf biztosítá Sára asszonyt, hogy egyik indokot sem engedi érvényre jutni.

– Elmondom én, ahogy volt, igazán. Hát az apósom éppen 1793-ban[26] árendált ki egy nagy pusztát a Bárodi grófoktól. Keveset kellett érte fizetni. Az pedig egy olyan rendkívüli istenáldotta esztendő volt, hogy egy évben kétszer arattunk. Kicsi gyerek voltam, mégis emlékezem rá, hogy karácsony szombatján arattuk le azt a búzát, amit augusztusban ugarba vetettünk. Ezen a tájon meg még nagyobb volt az áldás; az apósomnak annyi szénája termett, hogy alig tudta betakarítani. A következő esztendő aztán kivette a maga zsoldját. Akkor meg nem termett semmi. Iszonyú szárazság lett; az emberek megették a lapulevelet is, fűrészporból sütöttek kenyeret; takarmány pedig éppen nem termett, úgyhogy az ország egyik részéből a másikba hajtották a gulyákat, nyájakat, hogy rakásra ne hulljanak. Egy nagy mocsár az apósom bérlette pusztán akkor egészen kiszáradt, s ez lett rá nézve a kincsbánya. – Messze földről elhajtották hozzá a lábasjószágokat kinyaralásra, kitelelésre s felébe hagyták nála, még meg is köszönték neki. Az azután való évben meg kiütött a háború;[27] a sok katonának ruhára, posztóra volt szüksége, a gyapjú ára iszonyúan fölment; az apósom annyit bevett belőle, hogy az egész pusztát megvehette rajta. S azután is csak mindig volt Isten áldása. – Az a fődolog. – Én bizony nem hoztam az uramhoz semmit; mert engem úgy vett el, ahogy vagyok; hanem azért Isten kegyelméből már a harmadik pusztát szereztük meg, s minden gyermekünknek hagyunk annyit, amennyiből tisztesen megélhet. Azt tartom, nem is bánja meg, aki az én leányomat elveszi.

A főispán csak azt hibáztatta, hogy az a “leányom” nem akar megjelenni az asztalnál.

– Hjaj, nem jöhet az addig, míg odakinn el nem végezte minden dolgát. Úgy bizony. Mind ezt a jót, Isten után, az én jó nagyasszonyomnak, a Jenőynének köszönhetem; mert úgy jártak annak a nevelt leányait messze földről férjhez venni! Ez az úrfi csak olyan kicsi gyerek volt akkor; de sokszor eltépte a kötényemet; de megtépászta a hajamat, mikor meg akartam csókolni. Világért sem engedte magát semmi asszonyfélének megcsókolni. Nem tudom, most is olyan-e?

Tóth Máté uram jónak látta közbe köhögni.

– Hja bizony, még akkor csak olyan kicsiny gyerek volt az úrfi, mikor én a nagyasszonyomnál voltam – folytatá megzavarhatlan ékesszólással Sára asszony –, mikor aztán engem ez a csúnya ember elvett, tréfálkozva mondta a nagyasszonyom: “No Sári, aztán majd ha neked leányod lesz, azt én elvetetem az unokámmal!” “Óh – mondok –, nagyasszonyom: majd biz a maga unokája egy szegény paraszt leányra szorul; nagy úr lesz az; grófkisasszonyt kap az feleségül.” Én mondom azt; – igaz a!

Sára asszony a maga ártatlan együgyűségében bizony nem is vette észre, hogy jószívű tereferélésével milyen pirosra festette egy pár embernek az arcát, akik az asztalnál egymással szemközt ülnek.

De Tóth Máté uramnak megbotránkozott a maga természetes ösztöne.

– Sok mindenféle hiábavalóságot összekalatyolsz bizony te asszony! Ezt meg én mondom; s az is igaz.

Félbeszakította a felvett tárgyat, ami azt legjobban illusztrálta,[28] az Erzsike megjelenése a szobában. A konyhai dolognak vége szakadt már, s a házi leánynak ilyenkor kötelessége egy pillanatra elfoglalni a maga helyét az asztalnál, üresen hagyott tányérja mellett.

Csinos ellentéte annak a másik képnek.

Amilyen halavány amaz: ez olyan csattanó piros. Az a bibliai Mária,[29] ez a bibliai Éva.[30] Az ős eredeti szépség, kinek termete még nem ismer vállfűzőt, mindenütt gömbölyű, ruganyos, erőteljes; arca megaranyozva a naptól; sűrű tömött haja hosszan lebocsátott fonadékban mesterkéletlenül. Szava nincs még, nem tud semmi nyelven; semmi kérdezősködés nem bírja rá, hogy megszűnjön néma lenni; de ha egyszer megszólal, akkor csak okosat, csak szépet mond. Még szemei sem beszélnek semmit; azokat is csak lopva veti fel, mintha félne, hogy valakinél elveszti.

Kálmán szemei öntudatlanul mérték össze a két alakot, akiknek mindegyike neki volt egyszer szánva, s nehéz volt az ítéletmondás.

No, de ki tudja, mit végzett felőlük a sors?

A főispán és a hercegnő is tetszősen szemügyelték a szemérmesen letelepült hajadont.

– Une beauté rayonnante.[31] – Monda a főispán a hercegnőhöz, szokott társalgási nyelvén franciául.

S erre Tóth Máté uram azt mondá:

– Beauté paysanne…[32]

Amikor aztán mindenki kérdő bámulattal tekinte reá, Tóth Máté uram hideg flegmával adta tudtul:

– Értek én lengyelül is, németül is, olaszul is.

Hanem bővebb felvilágosítást nem adott magáról, honnan tanulta meg mindezeket, midőn az apja még iskolába sem járatta.

A főispán nagyokat ásított már; Sára asszony észrevette, hogy a magas uraságok álmosak is már. Van gondoskodva kényelmes ellátásukról. Annyi a pelyhes dunna és vánkos a háznál, hogy akár belefulladjanak. Vetve a szép fehér ágyak; külön szobában a grófnak, külön az asszonyságoknak. Azoktól szépen búcsút vettek.

– Majd az úrfinak megmutatom én, hogy hol hál.

Egy kis benyíló a kert felé néző ablakkal várt Kálmánra, egyetlen ággyal.

– Ez az én uram szobája.

– Hát nemzetes uram hol hál?

– Már mint én? – szólt Tóth Máté uram, bundáját leakasztva a szegről. – Kinn a szérűn, a szabad ég alatt. Az az én rendes fekvőhelyem. Nem alszom én ágyban, amíg a hó be nem kerget. Mindig a földön. Ott alszik csak jól az ember.

– No, ha nemzetes uram a földön alszik, hát akkor én is ott alszom – monda Kálmán, s ő is vette a köpenyét.

– De biz azt meg nem engedem – erősködék Sára asszony, megfogva hatalmas kézzel Kálmán gallérját. – Nem ilyen fáin úrfinak való az ég alatt hálni; maga ott náthát, hektikát[33] kap. Paraszt bőrének való az, aki már megszokta. Soha a nagyasszonyom nekem meg nem bocsát, ha itt most megbetegszik.

Kálmán megnyugtatá a jó háziasszonyt; megszokta ő már azt; a kollégiumban a hideg téglapadlón aludt,[34] s gyalogjáró diák[35] korában sokszor megvirradt a szénaboglya mellett; jó paraszt lenne már őbelőle.

Ennek aztán tetszetősen mosolygott a gazda is, a gazdasszony is.

– No, hát gyerünk a szérűre ágyat vetni.

Künn szép csillagos éj volt. A cselédházaknak minden ablaka sötét volt már; aludt mindenki. Az istállók előtt horkoltak a földön heverő béresek, s a nyitott ajtókon kihallatszott, amint a tehenek nagyot-nagyot sóhajtanak.

A szérűskertben megbontott asztag előtt volt a tegnap szórt garmada. Drága piramis tiszta búzából. Amellett feküdt egy emberalak, minden takaró nélkül, meg egy komondor.

A közeledő léptekre a komondor morogni kezdett; arra az alvó felemelte fejét s felkiáltott: “Ki az?” A komondor aztán elkezdte csóválni a farkát. “Kend az, apámuram?” – mondá megnyugtatva a fekvő, s másik oldalára fordult, s aludt tovább.

Tóth Máté uram aztán leteríté az alvó mellé a subáját, s fé szárnyával betakarózva, oda feküdt, fejét, mint puha vánkosra az édes búzagarmadára nyugtatva.

Kálmán követé a példát.

Óh, te legédesebb ágya fáradt testünknek, istenáldotta föld! Óh, te legnyugalmasabb takarónk, istenszemekkel teljes ég! Milyen jó lehet köztetek aludni!

Milyen jó lehet ide lenn a földön!

Nem láttátok, hogyan örülnek a gyermekek, mikor azt mondják nekik: ma a földön fogtok hálni?

A két egymás mellett fekvő elkezdett beszélgetni egymással.

– Én soká nem tudok elalunni, mikor ilyen tiszta csillagos az ég – kezdé Tóth uram. – Azt hiszem, hogy ha a föld nem fogna, oda kellene esnem valamelyikbe.

Kálmán aztán beszélt neki a csillagrendszerről s a nehezedés elméletéről.[36]

– Ez bizony szép, aki tudja – sóhajta Tóth uram. – De hát parasztnak nem való mindent tudni.

– Miért nem?

– Mert nem emészti meg az esze. Nincs rosszabb, mint a tudálékos paraszt. Aki félig-meddig tud valamit; de egészen semmit sem. A parasztnak csak egy dologhoz kell érteni: a földhez; azt pedig megtanítja neki maga a föld.

A szérűskertből szabadon lehetett végiglátni az egész rónán. A láthatárig semmi hegy, semmi helység tornya nem emelkedett ki. Olyan sík volt a föld, mint a tenger.

E sík róna nyugati szélén egyszerre rózsaszínű világosság kezdett derengeni, hasonló az északi fényhez; vagy valami nagy égés visszfényéhez, mely messze a föld aláhajlásán túl, a láthatár alatt keletkezett.

Kálmán figyelmezteté e veres fényre hálótársát.

– Nézze ön! Ott valami nagy vésztűznek kellett kigyulladni.

– Nem vésztűz az[37] – mondá nyugodtan Tóth Máté. – A nádast gyújtották fel; magam adtam ki a rendeletet, most ki vannak száradva a zsombikok; esztendőre jó legelő lesz a helyén.

– Tehát még az ott önnek a birtoka? – kérdé Kálmán.

– Innentől kezdve odáig és köröskörül – felelt a földész.

Kálmán elmerengett ez eszme fölött.

Egy ember, aki a földön fekszik, ennek a földnek egy akkora darabját bírja örök tulajdonul, hogy a birtoka szélét nem láthatja meg sehonnan:[38] még a láthatáron is túl van az; a föld boltozatának hajlása takarja el. S akié ez a nagy darab a földből, nem ismer puhább fekhelyt a földnél, s nem tanult mást, mint amit a föld tanított neki.

Kálmán elkezdett fennhangon gondolkozni.

– És ilyen roppant birtok ura a földön alszik, és gyermekei asztagot raknak, ökröt hajtanak, cselédekkel esznek!

– Mert ez lesz a mesterségük, ami után élnek. Nehéz mesterség a föld után élni, úrfi. Ezer az ellenségünk, s csak a két tenyerünk a jó barátunk. Ha a cseléd, a szakmányos[39] látja, hogy magam és fiaim versenyt dolgozunk a sorban: mind egész erővel hozzálát. Ha mi lefekszünk délutáni álmot aludni, mind végigalussza a napot. Nálam minden cseléd jó cseléd, mert ott vagyok mindig a sarkában. Nem ütöm, verem, nem szidom én a cselédet; de látom minden tettét. Nem hagyom megtörténni a rosszat. A megtörténtért büntetni: csak a kárt szaporítja; mert bosszút áll rajtam, a marhámon, a vetésemen, az épületeimen. A fiaim pedig együtt esznek a cseléddel, hogy lássa a közember, hogy a gazda fiának is jó, amit ő eszik; különben fitymál és követel. De mikor azt látja, hogy a saját fiam is mily jóízűen nyeli a fekete kenyeret, ő is elhiszi, hogy kakastejjel, varjúvajjal sült kenyér[40] az, s nem kíván jobbat. Így lehet csak gyarapodni.

– S aztán, ha végigéltük az életet, miért éltünk?

– Miért éltünk? Azért, amiért én éltem. A nagyapámnak nem volt több egy paraszt telkénél,[41] s én már mind a négy gyermekemre egy-egy négyszög mértföldnyi[42] birtokot hagyok. Folytassák ők is. Bölcs példa előttünk a régi zsidók példája; még Izsák[43] fiának szolgálatba kellett állni, s már József fiai betöltötték a Kánaánt s kiszorítottak belőle minden idegent. Pedig együgyű tudomány az egész. Sohasem adni ki semmire semmit, ami nélkül ellehetünk. Ez a paraszt bölcsesség a meggazdagodásra.

– De az életnek gyönyörűségei is vannak.

– A miénknek is vannak. Jólesik ételünk, italunk, álmunk. Egészségünk van. A zivatar meg nem hűt, a nap heve el nem lankaszt. A természet gyönyörködtet. Ifjú korunkban danolunk, tréfálunk, vénségünkben elmulatunk a pohár mellett. Akit megszeretünk, az után nem sokat sóhajtozunk: a farsang meghozza a lakodalmat, s később az apróság csevegése elég öröm mindenkinek.

– Hát a léleknek nincsenek követelései?

– A léleknek? Óh! a lelkiekben sem vagyunk fukarok. A papnak, ki ide kijár vasárnaponkint, magam fizetek annyit, mint az egész faluja, s harangot, orgonát én szereztem az egyháznak. Ott nem vagyok fösvény.

– Nem egyedül a vallást értettem a lélek alatt, hanem a tudást. – Nincs vágya a földésznek mást is tudni, mint éppen a földdel való bajlódást?

– Óh! az én gyermekeim is tudnak írni, olvasni, mindeni zsoltárt könyv nélkül és ének szerint; a katekizmust és a biblia történeteket.

– S azon túl nincs semmi könyv a háznál?

– De igen, a kalendárium.

– És semmi egyebet nem kell nekik megtudni soha?

– Nem. Minek a parasztnak a tudás? Amit a természettudományból tanul: az hitét ingatja meg az Istenben; amit a törvénytudományból tanul: az hitét ingatja meg az embertársakban; amit a történettudományból tanul: az hitét ingatja meg a királyban; s minek a parasztnak a kételkedés? A fenekére nem mehet a tudománynak, mert ahhoz nincs ideje, ha esze van is hozzá; s mindennek csak a színét kapja meg, s lesz a féltudós parasztból istentagadó, pörlekedő, lázongó.

– De hisz önmaga cáfolja meg állítását, ki sokat tanult, mert négy nyelvet is tud.

– Hja, amire a nyomorúság tanítja meg az embert, azt megtanulja.[44] Engem nem instruktorok, nem professzorok tanítottak, hanem a nyomorúság. Húsz éves koromban elvittek katonának, harminc éves koromban eresztettek vissza. Megjártam Párizst, megfeküdtem Mantuát,[45]  jártam Varsóban s teleltem Lipcsében; fogoly is voltam; sebet is kaptam, rézmedaillont[46] is hoztam haza. Ott megtanítottak sok dologra. Ott tanultam a nemzetek történetét is. Majd a fiaim is megtanulják mindezt, mikor elviszik őket katonának.

– S nem menti ki őket a katonaság alul?

– Nem. Próbálják meg ők is a nyomorúságot. Ott rendhez, fegyelemhez szoknak, s annál jobban megbecsülik aztán az édes itthont.

– De hát azóta nem érdekli önt az a nemzetek története, amiben akkor maga is részt vett?

– De igen is: hogyne érdekelne! Tudom én mindennek a folytatását.

– Tehát járat hírlapot?

– Nem biz én. Az újságba csak azt írják, amit a felsőbbség megenged. Minek olvasnám azt? Annál sokkal jobb tudósításokat kapok én.[47] Jőnek Rácországból a disznóhajcsárok, azok elmondanak mindent, mi történik Törökországban, Görögországban. Aztán jőnek a morva társzekeresek üvegedényekkel, gyolccsal; azok hírül hozzák, mi van odafenn változás Németországban; innen vissza gyapjút visznek. A lengyel lókereskedők minden hónapban lejárnak hozzám; azoktól megtudom, mit fundál a muszka, miben tudósok a lengyelek. Moldvaországból jőnek a boérok[48] ökröket vásárolni hozzám, hírt hallok tőlük oláhokról, tatárokról. Tótországból itt mennek át az olajkárosok.49 Taliánországból megérkeznek a bálisok. Stíriából[50] idáig eljárnak almával a hiencek[51] meg a krikehájok.[52]  – Az egész világ folyását megtudom élőszóból. Még jobban, mint a nyomtatásból, ahol elhallgatják a javát. Nekem nincs szükségem újságra.

– Hát a hazai költők műveit nem szereti olvasni?

– Nem érti azokat a paraszt; nagyon cifrák.

– Az urak meg azt mondják, hogy nagyon póriasak.

– Megvallom igazán, nagyon restellem, ha valami versfélét hallok okos embertől: mindig a falusi vőfély jut eszembe, aki “sarokra” darálja[53] el bolondos meghívóját. – Én már azt hiszem, hogy minden poétában kell legalább egy negyedrész bolondnak lenni. Legalább én ahányat láttam hányódni, vetődni, mind többé-kevésbé bolond volt. Veszekedő, cigányfajta nép. Lám, még az a híres Kovács Mihály[54] is a tömlöcben veszett el; pedig de cifrán ki tudta rakni a szót! Jobb lett volna ahelyett, ha józan életet követett volna. A poéták mind részegesek. Én még a halotti búcsúztatómban is meghagytam, hogy versben ne papoljanak fölöttem.

– De hát a mi magunk magyar nemzetiségének terjesztését nem tartja ön kötelességünknek?

– Óh! igen is, hogy annak tartom. De, az nem megy könyvvel meg írással. Annak éppen az a módja, amit én követek. Óh! az urak mind ferde úton járnak. Kevesen vagyunk az országban: nagyon sok az idegen. Agyonverni, ha tehetnénk, se akarnók őket, s ha akarnánk, se tehetnők. Azzal, hogy az urak a diétán elhatározzák, hogy már ezután magyar nyelven kell írni a matriculát az idegen fajoknál is: semmire sem fognak menni; csak azért sem cselekszik. A mágnás urak aranyos magyar ünneplő ruhájától sem fog magyarul tanulni senki; hanem az én foltos ködmenemtől: attól lehet tanulni valamit. – Látja úrfi azt az égést ott a láthatáron két helyen is? A között a két hely között ezernyi idegenfajta ember lakott. Rákóczi alatt hozták be őket[53] a császáriak, s itt megtelepítették az üres vidéken. Víg emberek voltak! Szerettek jól enni, jól inni; hosszú lakodalmakat tartottak, lármás farsangot. Mikor bő esztendő volt, minden nap hegyen, völgyön vendégség volt minden háznál. Mikor pedig szűk esztendő volt, azért nem nyelték az éhkoppot, hanem eljártak hozzám zálogra kérni pénzt. Az én foltos ködmenemtől mindig telt az; mert én nem adtam ki sem selyemre, sem cifra kocsikra; az ő leányaik pedig seperték az utcát a selyemviganóval. És az lett a vége, hogy a dőzsölő idegent apródonkint kikoplaltuk az elfoglalt földrül; egyenkint eladogatta telkét, s vagy visszament az országába, vagy beállt hozzám cselédnek. Én pedig minden garast megtakarítok. S minden garasért egy arasszal odább foglalok a magunk földéből magunknak. Ellenállhatatlanul megyek előre. Csak egy faj küzd erősen velem: a német. Ahol az megtelepedik, azt nem bírja senki kimozdítani. Az éppen úgy tud koplalni, mint én; éppen úgy tud napestig dolgozni, mint én; éppen úgy meg tudja becsülni a pénzt, mint én, s nem hagyja oda a földét, ha egyszer belészeretett; s fellicitálja rám a hantot.[59] Hanem a városi németet a földmíves német is éppen úgy segít kitolni a világból, mint magam.[56] Velem együtt csak eladni megy a városba, venni soha. Mi utánunk nem lehet annak megélni. – Aztán itt nem bolondul meg senki, ha szerelmes: hanem családot alapít. Tisztességesen feleségének él, s megjön rá az áldás. Ez az én foltos ködmenemnek a tudománya,[57] úrfi. A zöld mezőn, nem a zöld asztalon szerezzük vissza az országot, úrfi.

– Nem, uram. A zöld asztalnál alkotmányunkat védjük, s az nekünk drágább még a földünknél is.

– Nem tudok róla – felelt, bundáját magára vonva a földész. – Csak azt tudom, hogy valahányszor az urak az alkotmány miatt erősködni kezdtek, mindig levertek bennünket. A császár csak császár. Magyar magyarnak nem is tudna már engedelmeskedni. Adót fizetnem kell, annyi bizonyos; a fiaimat katonának elviszik, az is bizonyos; akár kérdezi a császár az ország rendeitől, akár kérdezetlenül viszi el, fizetni, szolgálni nekünk kell. Mit törjük rajta a fejünket? A követet, a vicispánt mi nem választjuk;[58] a nemesi juss minket be nem takar, mert mi csak parasztok vagyunk. Adjon Isten nyugodalmas jó éjszakát!

Azzal nagyot ásított, balfelére fordult, s rögtön elkezdett horkolni.

Kálmán pedig még sokáig elnézte a lassan mozduló Göncölt s gondolkozott magában: milyen rettenetes igazsága van ennek a földön fekvő embernek; milyen nagyot kell fordulni a földnek, amíg a föld embere át fogja látni, hogy nem az igazságot kell követnie, hanem fölemelkedni a földről, és az igaztalanul mostoha hazát fájdalommal szeretni.

Milyen sokat kell addig fordulni a földnek!

Aztán ő is csak elaludt, s azt álmodta, hogy maga is szűrdolmányban[60] jár, ökröket hajt, földet szánt, népdalt fütyörész, s szép paraszt leány bokrétáját viseli kalapja mellett!

Mikor fölébredt, pitymallott az ég; a mező hintve volt harmattal, az ébredő madársereg zenéjével, melybe prózai kolomphang vegyült. Két hálótársa már nem feküdt mellette. Azok rég napi munkájok után láttak. A ház kéménye már füstölt; ott már főzéshez kezdtek.

A távolban az előresietett aratóleányok danája hangzik. Pedig még a nap föl sem kelt.

Őt pedig oly nagyon vonzotta valami a földre vissza.

A Vál-úton

Kálmánnak ismét előre kellett menni, főnöke számára előfogatokat kellett rendelni. S az elromlott híd helyreállítását sürgetni. A főúr családja még mind aludt befüggönyözött ablakok mellett. Azok csak nagy későn fognak útra felcihelődni. Nem is várt Kálmán a kávés reggelire; amint belépett a pitvarba, már Tóth Máté uram jött reá szemközt, pálinkás jó reggelt kívánva, kezében kéticcés[1] palackkal; volt abban a palackban fehér üröm,[2] dióhéj, narancshéj, amitől zöld ragyogást és illatos keserűséget kapott a hatalmas szilvaszesz, abból aztán Tóth Máté uram teletöltött egy kis szűk nyakú palackocskát, amit úgy hívnak, hogy “egyes[3]”, s ráköszöntötte az úrfira. Abból azt úgy kell kotyogtatva kiszívni, hogy tovább tartson az élvezet.

– Nagyon jó ez! Domitorium![4]  Csak úgy végigmelegíti az embert.

Utána a jó fehér cipóból a gyürkés[5] piros ropogós részit; az egészen helyre hozza a belső konstitúciót.

– Ilyen ám a paraszt früstük – monda Sára asszony, ki a friss kenyérrel szolgált.

– Adja Isten, hogy többször is legyen részem benne – viszonzá rá az úrfi.

A szekér azonban előállt, mely Kálmánt tovaszállítandó volt, jó három fakó fogva elejbe.

– Pista fiam maga lesz a kocsis – mondá Tóth Máté uram Kálmánnak, aztán lekiáltott a fiára: Jó ülést csináltál-e az úrfinak, gyerek?

– Dejsz én oda ülök a Pista mellé, ott jobban elbeszélgetünk az úton – monda Kálmán; amiért aztán Sára asszony olyan szívesen megveregette a hátát a tenyerével.

– No, hát vegyünk búcsút szépen, ha már menni kell, – monda Tóth Máté uram, megszorítva Kálmán kezét. – Egészséggel járjon, úrfi.

– Isten áldja meg, galambom úrfi! – mondá Sára asszony is, egészséges tenyércsapással rázva meg Kálmán kezét. – Aztán egyszer majd meglátogasson bennünket megint. Ugye meglátogat?

– Ne beszélj megint olyan dolgokat, asszony, amiknek se füle, se farka – feddé őt Máté uram. – Nem minden esztendőben viszi el a Körös a hídját, éppen akkor, mikor az úrfi ezen utazik. Ki tudja, utazik-e még ezen a tájon valaha? Hanem ha mondani akarsz neki valamit, hát adj a mondásodnak formát. Mondd az úrfinak azt, hogy ha egyszer megkeseríti a világ, ha megszomorítják az emberek, gondoljon rá, hogy van egy alacsony ház, ahol minden ember szívesen látja, azért a sok jóért, amit teveled éreztetett az ő úri családja egykor; – ezt mondd neki. – Hanem ebből semmi sem lesz; ne is legyen, úgy kívánom. Az úrfi magasra fog vergődni; hatalmas nagyhírű ember lesz, miránk sohse szorul. De ha egyszer mégis meg találják keseríteni az életét a zöld asztalok és a kék szemek, akkor jöjjön ide hozzánk; itt az Isten szép mezeje, és az Isten szép ege újra kibékíti azzal, ami zöld és ami kék. Ezt mondd neki, asszony.

– No, hát ezt mondom.

Kálmán önkénytelen felsóhajtott. Hogy ezek a parasztemberek olyan jól értenek az időjóslatokhoz!

– Hát te Erzsi, mért nem jössz elő? Mondj hát te is egy szerencsés utat az úrfinak!

Erzsi vonakodását mentette az, hogy a tejre kell ügyelnie, el ne fusson a tűz mellett; pirulását mentette az, hogy a tűz nagy.

– Isten áldja meg – monda ő is, kezét nyújtva Kálmánnak; de szemét fel nem emelte hozzá; hanem a kézszorítás, mellyel elbúcsúzott tőle, olyan őszinte, oly meleg volt.

Az a “másik” még most alszik.

Aztán az apró szentek is előkerültek; az ökrös szekér kormányzója, a kis Jóska öltözetlen, azazhogy még kalap nem volt a fején, mert fehér vászon ruhájában alszik éjjel a szénaboglyán, jár nappal a mezőn, különbözés a felöltözött s levetkőzött állapot közt csak a kalap. Ő is hatalmas parolát adott a búcsúzónak; a kis bátorszemű leány pedig még a nyakába is kapaszkodott, s meg hagyta csókolni az orcáját.

Azzal felült Kálmán a kocsisülésbe Pista mellé. Pista egyet csettentett a nyelvével a lovaknak; azzal mind a három fakó egyszerre nekirugaszkodott, s vitte a szekeret ostorsuhintás nélkül, csak olyankor lassítva futását, amikor zökkenő következett.

A mező szép zöld volt, az esők után bársonnyal volt bevonva a róna, s az ég felhőtlen kék.

Kálmán olyan sok szépet tudott beszélni a parasztlegénnyel a zöld mezőkről.[6]

Hanem ebben az élvezetében nagyhamar meg lett zavarva. A legelső itatónál összetalálkozott a főispán futárjával, ki sürgős levelekkel jött ura elé. Ez Kálmánnak is hozott egy levelet.

A levél címiratán megismerte Kálmán Béni bácsi ákombákját. Ebben nem volt semmi feltűnő: nagyanyja leveleire mindig Bénivel szokta íratni a címzetet; mert ő maga latinul nem tudott: márpedig tisztességes embernek úgy illett, hogy a levél borítékján meg legyen adva a “generoso ac perillustri Domino, Domino, summa cum reverentia[7]”, különben azt hinné a postás, hogy valami paraszt ír valami zsidónak. – Hanem aztán mikor a levelet felbontotta, nagyon megdöbbent rajta, hogy a nagyasszony írása helyett ismét Béni bácsi valóságos és autentikus disznóival találkozik. Ez az ő írása volt: bizonyítnak mellette a hű kézvonáson kívül a hitelesítő helyesírási bakok[8] s a szó közepéből kimaradt betűk. És aztán fele, sőt kétharmada a megírt soroknak ismét gondosan ki volt törülve; mint aki írás közben megbánta azt, amit írt, de azért mégiscsak úgy küldte el, bosszantva a levél megkapóját, hogy nem tudja kitalálni, mi lehetett számára odaírva.

Valjon mi lehetett odaírva?

A levél kezdődött így:

“Jaj kedves uramöcsém. A mama ugyan nagyon…..

Itt ki volt törülve a többi. De mégsem volt oly jól kitörölve, hogy egy nevet ki ne lehetett volna belőle venni. Ez a név volt “Cilike”.

Tehát Jenőyné már megtudott valamit az ő találkozásáról a maga száműzötteivel. A családi crimen laesae majestatis![9]

Ugyan sietett, aki deferálta![10] Ugyan jó rendőrséggel van körülvéve!

A levélben aztán csak itt-ott volt valami olvasható sor, amiből azt lehetett kivenni, hogy mindamellett is a szokott pénzküldemény nem marad el; hanem az a delizsáncon megy; hanem hogy az uramöcsém ugyan vigyázzon magára.

Ez a levél aztán egészen elvette a kedvét Kálmánnak a kék égtől is, a zöld mezőtől is.

Lám, milyen jó dolga van annak a másik legénynek ott mellette, aki sohasem kap levelet a postáról!

Mikor Decséryék a kastélyukba megérkeztek, a főispán tudatá Kálmánnal, hogy Pestre vissza kell költözniök egy hét alatt.

A táncmestertől pedig azt tudta meg, hogy a hercegnő unokájával együtt felmegy ismét Bécsbe, s vele együtt az egész udvari cselédség. Talán hosszabb ideig, talán egész évig fognak ott maradni.

Ez a hír még növelte Kálmán levertségét.

A kordicai statutio élményei óta kellett észrevennie, hogy valami langymelegség mutatkozik irányában a grófi család részéről. Nem azon a hangon beszélnek vele, amelyen eddig.

Dorotheát sem láthatta többé, csak éppen asztalnál, ott meg messze voltak. A leckeadásnak vége volt már.

Most aztán, mikor közel állt ahhoz, hogy őt ne lássa többé, érzé a nagy űrt, mely utána fog maradni lelkében. Most tudta meg, hogy milyen nagyon szereti őt.

Lám, arra sohasem gondolt, hogy az ember nem lesz örökké Decséryéknél jurátus, hol csak egy ajtót kell kinyitnia, és mindennap láthatja azt, akit imád. Egyszer csak neki is el kell hagynia azt a házat, s akkor azután még sok bezárt ajtó fog állni előtte, amelyek előtt hol alázatosan kopogtatni kell, hol erőhatalommal elfoglalni a kilincset, hol aranykulcsot szerezni a kinyitásukhoz, míg oda fog eljutni, hogy őt ismét színről színre lássa!

A főispán másnap rögtön elutazott; de kísérőül Biróczyt vitte magával; Kálmán a kastélyban maradt. A hölgyek csak egy hét múlva indulhattak a bécsi útnak. Az öreg Decséry szokása szerint falusi lakában egyedül volt visszamaradandó.

A legelső nap, midőn Kálmán az étteremben megjelent, a hercegnő behívta őt szobájába. Abban a szobában szokott leckéket adni Dorothea grófnőnek. Dorothea most nem volt az asztalnál; hanem helyette ott állt az asztalon egy miniature arckép, mely a grófkisasszony képmása volt, halaványsárga ruhában, mesterséges hajbodrozattal, kezében legyezővel.

– Ön festeni is tud? – monda a hercegnő. – Láttam egypár művét. Nézze ön; férjemnek egy kedves meglepetést akarok szerezni. Le tudná ön ezt az arcképet másolni számára?

Kálmánnak alig akart kijönni a felelet az ajkain.

– Megkísérthetem, hercegnő.

– Tehát vigye ön e képet magával szobájába, mert senkinek sem szabad megtudni a dolgot; hogy meglepetés legyen.

– Igenis, hercegnő.

Kálmán, kicsinyben múlt, hogy meg nem köszönte a hercegnőnek a megbízást, hogy el nem árulta, milyen nagy gyönyört szándékozik neki szerezni a hercegnő.

– Elég lesz önnek egy másolat készítésére egy hét?

– Igen. Elég lesz – rebegé Kálmán, s hangjának reszketése vallá: elég lesz “két” másolat készítésére.

Mert arra ugyan mérget vehet be akárki, hogy Kálmán egy hét alatt, egyedül bezárkózva szobájában ez arcképpel, nemcsak az öreg úr számára fogja azt lemásolni; – hanem a saját maga gyönyörűségére is.

Kálmán valódi művész volt.[11] Bölcsőjében nem egy, de két múzsának csókja érinté. Hátrahagyott képeit most keresve keresik, amik egykor….. De ne vágjunk az események elé.

Egy hétig nem látta őt senki szobáján kívül máskor, mint az ebéd idején. Akkor szabad volt neki az élő minta bámulatában elveszteni magát. A művész tanulmánya volt az. Az asztaltól sietett vissza palétájához.[12]

Két másolatot készített az arcképről.

Az egyik a nagyapa számára készült, híven azonos a mintaképpel. Ugyanaz a mosolytalan madonnaarc, ugyanazok a lesütött szempillák; a hajfonadék divatos; az öltöny fekete és halványsárga, kezében a tollas legyező.

A másik nem a világ számára készült. Ugyanazon arc, de egy szende mosoly s az ég felé emelt szemek a dicsőület ragyogását bűvölék reá, öltönye fehér, kezében liliomszál, s halvány rózsaszín szárnyai vannak. Angyalnak festé. Ez a maga számára készült. Ezt nem látja meg senki.

Vajon nem volna bizonyos a hercegnő az édes csalásról? Nem bírna előre érzett tudatával e szent tolvajlásnak? Hiszen ha meg akarta ajándékozni az öreg urat unokája arcképével, odaadhatta neki az eredetit, s Bécsben ugyanazzal a művésszel újra lefestetheté a grófkisasszonyt? Azt is tudhatta, hogy egy hét nem kell egy művésznek egy arckép festéséhez. – Ez biztatás volt!

Kálmánnak értenie kellett, hogy aki a Volta-oszlop correspondens lapjait[13] föltalálta, nem volt olyan nagy természetbúvár, mint aki azt feltalálta, hogyan lehet két festett lappal két szívet úgy egymáshoz láncolni, hogy azok minden időn és távolságon keresztül egymással együtt érezni meg ne szűnhessenek.

Egy hétnél hamarább visszaadta az eredeti arcképet is, meg a másolatot is. Mindenki magasztalta a művészetét, aki a remekül talált másolatot az eredetivel összehasonlítá; – de Kálmánt jobban ittasítá minden dicséretnél önszívének dobogó magasztalása: az a szíve fölé rejtett kép még jobban van találva.

Azután eljött az elutazás napja. Kálmán még egyszer részesült abban a boldogságban, hogy egy kocsiban utazhassék szíve bálványával. Az egész úton meggyőződhetett róla, hogy az most is oly gyöngéd hozzá, mint eddig; s a rövid ideig tartó langymelegség csak rövid büntetés volt a gyönge hűtlenségért: azért az egy napért, amit Kálmán az ő istenei s azok papja és papnője társaságában töltött, elfeledkezve azon kötelességeiről, miket a keresztyének Istenének megdicsőült és “élő” szentei iránt a “Credo” és az “Amo”[14] reá róttak.

Még a Bécsbe utazás reggelén egyszer alkalma volt Kálmánnak Dorothea körül a családtag szolgálatait végezhetni; azontúl aztán távol esett tőle.

Nem maradt a főispán hazánál a “juraterián[15]”, hanem külön szállást fogadott magának, s csak napi kötelességét végezni járt fel az irodába. Azt adta indokul, hogy ügyvédi vizsgájára készül.

Nem volt igaz.

Drámáját írta, azzal volt elfoglalva.

Biróczy hamarább átesett a vizsgán, “praeclarum[16]”-mal censurázott;[17] mindjárt alkalmazást is nyert Korcza úr mellett mint adjunctus.

Egy napon Biróczy meglátogatta Kálmánt. A kis gnóm arca komoly tekintet által tűnt ki ezúttal; még vatermördert[18] is kötött, hogy annál szigorúbbnak lássék. Ő már ügyvéd volt; hozzá nem illett többé a jurátusi pajkos viselet. Azt külsőleg is kellett jelezni.

– Nos bajtárs, hát mennyire vagy Kövyvel?[19] – ez volt első kérdése hozzá.

“Kövy” volt annak a nevezetes kézikönyvnek a neve, melyet szerzőjéről, a pataki híres tanárról neveztek így s ami az akkori törvénytudományt magában foglalta.

– Meglehetősen készen vagyok vele – monda Kálmán némi feszengéssel.

– Lássuk. – És azzal Biróczy elkezdé Kálmánt examinálni; mint ahogy szokták fiatalemberek egymást keresztül-kasul kivallatni a szigorlat előtt, mintegy próbaképpen, hogyan fognak majd megállni a vizsgáló szenátus előtt.

Biróczy sehogysem volt megelégedve Kálmán feleleteivel.

– Valld meg pajtás, hogy bele sem néztél ebbe a könyvbe két esztendő óta. Pedig egy hónap múlva nyakadon a cenzúra.

– Ejh, ha egyszer átolvasom, ismét a fejemben lesz minden.

– De hát mit csinálsz te az egész idő alatt? Verseket írsz megint? Komédiákon töröd a fejedet?

– Ah! Egy év előtt még te sem beszéltél ily lenézőleg a versekről és komédiákról.

– Akkor még diák voltam, mostan pedig prókátor vagyok.

– Ahá! Tehát azt jelezik azok a vatermörderek a nyakadon.

– De tegyük félre a tréfát, barátom. Minden életnek céljai vannak, s minden cél oda megy ki: hogy az ember magának vagyont, azáltal nyugalmas életet, kényelmet, családi boldogságot szerezzen. Mert a családi boldogság is azon alapul, hogy legyen mit ennünk. Ez a cél még nekem is ideálom, ezzel a majompofával, s fel akarok hozzá mászni, ezekkel a csámpás lábakkal. Hát még te, kinek százfele alakban kínálja a világ minden boldogságát. Nagyanyádtól roppant vagyont lész öröklendő; kilátásod van olyan házasságot köthetni, mely amellett, hogy a világ első szépségével tesz boldoggá, kétszeresen meggazdagít. Előtted áll a leendő nexusnál fogva az út a legmagasabb állásig. Szeretve, ünnepelve, írigyelve lehetsz, s nem kell semmi, csak a kezedet kinyújtanod utána. Más ember a celli Szűz Máriához[20] vándorolna búcsújárva, hálát adni az égnek annyi ráontott kegyért; te pedig azon vagy, hogy mind kidobd a hajóból a tengerbe. Egész komolyan beszélek. Korczától megtudtam olyasmit, hogy nagyanyád tudakozódott nála, vajon: minő törvényes eljárások kellenek egyik vagy másik egyenes örökös kitagadásához; hogy nem Béni bátyádról van szó, azt elképzelheted. Az okát is jól tudom, hogy miért is haragszik rád. A színészekkel való ismeretségedért; költői hajlamaidért. Ezt meg Aszályitól tudom. Ez a fickó most itt rontja a levegőt Pesten, s azzal foglalkozik, hogy a ponyvaliteratúra számára fűzfaverseket fabrikál; s Angyal[21] Bandit meg Brunczvik herceget[22] énekli meg alexandrinusokban. Közbe kritikákat is ír mindenről, ami könyv, az egyetlen helybeli lapnak. Erre az emberre vigyázz! Már egy helyről kimart. Ha gazdag ember fogsz lenni, azt nem bánja; akkor neked fogja dedikálni epithalamiumait, fescennináit,[23]  panegyriseit,[24] névnapi ódáit, és mindennap eljár a tányéraidat kinyalni, hanem ha a költészethez nyúlsz, ott megharap; mert az az ő moslékja! Tehát innen zivatart várhatsz. Ez aztán az eged másik felét is elborítja. Egy kis ködöt már vehettél észre. Minek mondtad azt, hogy Bányaváryné testvérhúgod, mikor nem is igaz? Azt gondolod, a Decséry grófnőknek nagy kedvük van vándor truppokkal sógorságba keveredni. És végtére, ha kitudódik, hogy te poétázással foglalkozol, soha senki terád sem a maga dolgát, sem az ország dolgát nem bízza többé.

– És mégis azt fogom tenni – felelt Kálmán.

– Bajtárs! – monda Biróczy. – Értem én a költő mondását: “Singe, wem Gesang gegeben.[25]” Daloljon, akinek dal van adva. De őrá volt, aki hallgatott. Egy nagy nemzet. Énekelhetett neki. De kinek énekelünk mi? Nem szedtél fel elég tapasztalást a mai napig? Ki hallgat rád? Úri rendünk nem is ért nyelvünkön. A szép asszonyok nem veszik könyveinket szép kezeikbe. A gazdag mecénás, ki százezreket ád ki könyvtárára, a holt literatúrát kegyeli, az élővel nem törődik. A nemes ember csak korteskedni szeret; a liberális hazafi bolondságnak tart minden irkafirkát, ami nem politika, s a politikai celebritások virtusnak tartják, hogy ők soha nem olvasnak semmi költeményt, s nem járnak semmi színházba. A papoknál indexre[26] van téve a költői munka, s a jó palackot meg a tucat kártyát[27] ők le nem teszik azért, hogy olvassanak. A parasztnak meg még egészen fogalmán kívül esik a vágy valami szellemi eledel után: érzéke hiányzik hozzá. A prókátornak nem kell más, mint az aktái, a Tripartituma meg a curiale decretumok;[28] a mérnök csak léniáz és cirkalmaz;[29] az orvos csak receptet ír, a kereskedő csak kontót készít;[30] költők dalára hallgatni itt senkinek sincsen kedve. Mondsza: melyiket akarod te ezek közül meghódítani?

– Valamennyit!

– Büszke mondás. De hátha egyiket sem? S ha ráadásul elveszted érte világi szerencsédet, mely annyi felől aranytálcán kínálkozik eléd?

– Hallod-e, kedves barátom! Jól tudom én azt, hogy miről van szó. Értem, sőt tudom magyarázatát adni annak a borzalomnak, amivel a tisztességes emberek viseltetnek országszerte az olyan alakok iránt, akik a szabad művészet pályáin bolyongnak. Azért, mert bolyongnak. Tudom, hogy hamut hint fejére[31] az az anya, akinek azt hozzák hírül, hogy gyermeke elment színésznek. – Tudom, hogy száműzve van a világból az a család, melynek valamelyik tagja az ősi becsületes nevet az irodalom terére hurcolta. És igazolva van mind e keserűség. Aki látja e rongyosan, éhesen, de annál inkább szomjasan, mikor nem részegen, kóborgó hadat, mely itt megszökik, ott elcsapják; mely nem tisztel sem családot, sem szülőföldet; mely pirosra festi képét, de pirulni nem tud; mely arcfintorgatással röhögteti meg a hájfejű csőcseléket, s színfalszaggatással riasztja a műízléssel bírót; mely tanulni rest, érezni szívtelen, melynek hivatásáról fogalma sincs, mely bukfencet is hányna, ha ahhoz is tanulmány nem kellene; mely koldul és olcsó szerelmet árul: az bizony méltán siratja meg minden ivadékát, mely ezen régióval[32] érintkezésbe jön. Az is méltán követeli vissza becsületes nevét galádja sarjától, aki elnézi, hogyan marcangolja egymást össze két veszett író, mikor az összevész a dicsőség rongyain. Hogy veszik le egymás fejéről a keresztvizet. Hogy verik bele egymásnak az arcát a sárba, s akkor aztán hogyan indulnak el azon sáros pofával mind a ketten ugyanazon közönséghez, mely veszekedésük csömörével van tele: nyavalygó érzelgéseik unalmas termékei számára olvasókat, vevőket összekoledálni.[33] Hogy az ilyen fiúnak kiteszik a székét[34] az ősi házból, azt természetesnek találom. – De mit, ha jön egyszer valaki, nem egy, de sokan, akik azt mondják: “Ide! én nem szolga, de király vagyok itten; arcomat nem éri el a sár, de eléri a napfény! Amit én hirdetek, az nem az én szégyenem, hanem a ti dicsőségetek! Én nem koldulok a közönségtől, én kincseket szórok közé!” – S ha akkor az egész ország egy diadalszóra zendül, ha akkor az Isten ihlette homlokon kizöldül a megérdemlett babér, nem hiszed-e, hogy a büszke családok, legyenek azok grófok, vagy parasztok (mert nálunk a paraszt is büszke) örömmel fogják keblükre zárni azokat, kik magasabban állanak, mint ők! S az én leszek és akik velem jőnek. – S ha nem teszik? Maradnak odalenn. – Mi fölfelé megyünk.

Biróczy elbámult. Ezen a hangon ő sohasem hallotta még Kálmánt szólni. Az ifjú költőnek ki volt pirulva az arca, hevesen járt fel s alá szobájában, s kezei reszkettek a felindulástól.

– Elárultam magamat előtted – monda hevült hangon, barátja kezét megragadva. – Kicsaltad belőlem titkomat, amit eddig senki sem tudott, csak én és a hallgatag papír. Szerény, szolgálni kész embernek ismer mindenki. Nem igaz! Kevély vagyok, mint egy ördög! Nem ismerek erősebb embert magamnál! Se férfit, se asszonyt! De tudd meg már most, hogy őrültségemnek szisztémája van.[35] Egész tervezet van agyamban, hogyan fogok berontani a világba, mint mennydörgő Jupiter.[36] A testvérhazában[37] most épült fel az első országos színház.[38] Azok mindig előbbre vannak egy lépéssel nálunknál. Az ünnepélyes megnyitást magyar drámával akarják kezdeni. Maguk a főurak és úrhölgyek lépnek föl legelőször,[39] s jelenlétük szenteli fel a színpadot, hogy az előítélet is elismerje róla azontúl, hogy az oltár és nem pellengér. Bányaváryék társulata fog utánuk működni. A legjobb drámára, mely hivatva lesz az ünnepélyt felavatni, száz arany jutalom van kitűzve. Én írtam egyet, most végeztem el. Vedd át, és olvasd végig. Másnak meg ne mutasd. És akkor aztán, ha elolvastad, jöjj vissza hozzám és mondd meg igazán: őrültségnek találod-e, hogy amidőn e mű szerzőjének nevét kérdezendik, büszkén álljak elő s azt mondjam: “én vagyok az!”, s mikor azt bevallom, ne féljek sem attól, hogy nagyanyám kitagad, sem attól, hogy kedvesem megvet, sem attól, hogy a világ minden ajtót bezár előttem; hanem ezzel a névvel a homlokomon követelhessek magamnak helyet mindenütt, hol tisztelet és szerelem osztja a rangot.

– Magamat is szinte fölmelegítettél – monda Biróczy –, pedig én hideg béka vagyok. Jól van. Mint mondád, őrültségednek szisztémája van. Azt látom. El fogom olvasni művedet; hanem bennem igen szigorú bírálóra számíts. Annál inkább, mert én azt látom, hogy nagyon beteg vagy. S szeretnélek kigyógyítani. Megvan még egy példányban a műved?

– Már le van tisztázva.

– Azért kérdtem, mert ha nagyon szépnek fogom találni, kísértetbe jöhetnék, hogy a tűzbe dobjam.

Másnap visszajött Biróczy s átadta az elolvasott művet. Nagyot hallgatott utána.

– Nos, olvastad? – kérdé Kálmán, kíváncsian vizsgálva Biróczy arcán a hatást.

– Végig. – Nem árult el annak az arca semmit.

– S mit szólsz hozzá?

– Gyémánt!

Felelt rá Biróczy mozdulatlan arccal, s kis idő múlva utána tevé:

– S az is fog maradni időtlen időkig örökké.

Kálmán szívdobogva hallgatott.

Biróczy nagy vártatva folytatá:

–[40]Azon mű ez, melyhez, ha ötven évig száz lángeszű költő minden remekét egymás fölé rakja is, megfelelő nagyot nem fog teremteni. Egy fejjel mindig ki fog látszani valamennyi közül.

(A lefolyt ötven év igazolta szavát.)

Kálmán szemei égtek; – olyan embertől hallotta e magasztalást, aki senkinek sem hízelgett soha; aki még imádkozni sem szokott, hogy még a jó Istennek se hízelkedjék.

– Hanem….

Most következett a végzetes “hanem”.

Kálmán visszafojtott lélegzettel figyelt.

– ….Azt a célt, amelyet te magad elé tűztél, ezzel a művel te el nem éred. Hisz ezt ma nem érti meg senki. Ehhez egy új nemzedéknek kell születnie, mely hozzá felnőjön. A mai kor népének a te eszméidet utolérni röpte nincsen. Kukacok és alvó pupák[41] országa ez. Camoëns[42] fogsz te lenni, ki halála óráján műveit tűzbe hajítja, hogy nem értő hazáját megfossza tőle.[43] Ennek a te művednek fiókod fenekén kell temetve maradni, hogy addig, amíg élsz, ne is tudjon felőle senki, csak halálod után találjon rá az utókor, s akkor szörnyedjen el mindenki, mekkora kincset hantolt el sírodban. Addig ne mutasd senkinek, mert a hájfejűnek úgy fog esni költeményed hangja, mint a kutyának a hegedűszó; ijedtében vonít! Senki sem fogja megérteni. A mívelt úri rend háta borsózni fog, s azt mondja: rettenetes eszmék ezek! A tudós világ nyelved ős eredeti zamatját nem ízleli, s a profanum vulgus[44] ott fog hahotával kacagni gondolataidon, ahol alvó rémeket véltél fölébreszteni szívében. Hát a reprodukció hogyan lesz? Hiszen ehhez a műhöz egy csupa világművészekből csoportosult színtársulat kellene. Minden alakja egy remek. Mikor lesz, hol lesz valaha, talán ötven év alatt egyszer, amikor egy csupa óriásokból álló színésznemzedék vállaira ráillenek a te rettentő dimenziójú alakjaid. A pygmaeok[45] karikatúraként fognak járni e jelmezekben, mikben lábuk elbotlik. – És végül még hátra van egy rém. Az, aki a gondolatokban olvas. A minden élőknek és holtaknak ura. Nem az “Úr”; hanem a Kutya Cenzor. Az a te eszméidnek felét legyilkolja. Tedd el te e halhatatlan művedet, barátom, fiókod fenekére….

– Nem fogok vele elrejtőzni – monda Kálmán lázas izgatottsággal. – Pályázatra bocsátom művemet. Nem kockáztatok vele semmit. Vagy győzök, vagy vesztek. Ha győztem, diadalkapun át vonulok be a világba, s akkor minden jeget megtörtem. Ha pedig vesztek, elégetik jeligés levélkémben foglalt nevemet, művem fiókom fenekére vándorol, s nem jön napvilágra többé. – Harmadik eset nincs.

– De van még egy harmadik is, meg még egy negyedik is – monda Biróczy.

– Halljam.

– Óh, az iránt semmi kétségem sincsen, hogy műértő bírák, irodalommal foglalkozó emberek, kik művedet négy fal között olvasni fogják, leborulnak előtte, s kürtölve kürtölendik a világnak, hogy egy halhatatlannak született mű támadt az országban. Ez másként nem is lehet. Én ismerem mind a mostani irodalmi tehetségeket; senki sincs köztük, aki a pálmát elragadja előled, de nem lesz soha; ezután sem lesz! Az irodalmi koszorút elnyered. Hanem annál magasabbról bukol. Műved, melyet mint irodalmi remeket hirdetnek majd előre, a színpadon paródiává alakul a selejtes előadás miatt.

– Óh akkor Bányaváryékat rosszul ítéled meg. Ők lesznek az ünnepélyes megnyitáson.

– Ismerem őket, láttam Csongrádon. Cilikéd ellen nincs kifogásom. Ő egyedül azon alak, ki egy szenvedő erény szerepébe beletalálandja magát, mert jelleméhez talál az. Már Bányaváryról nem állok jót. Neki szokása túlságosan tüzelni: a vidéki közönség így szereti azt. Sokat hadonáz és minden indulatot apróra kifest. Ezzel pedig a te hősödet egészen eltorzítja.[46] Azt a jellemet, melynek csak nagyszabású indulatai vannak; mely halálos sérelmét az utolsó kitörés bekövetkeztéig ki nem mutatni büszke; mely önmagával küzd, s uralkodik szenvedélyein, míg azok felül nem kerülnek. Bányaváry ezt nem tudja felfogni. Neki elejétől végig kiabálni kell. Így szoktatták. – Hát a többi szereplők mit fognak csinálni magas alakjaidból? A hevesfejű főnemes személyesítője, ki honszerelemből lázadó, lesz ott egy akasztófától elszabadult zsíros szájú betyár; az agg férfi, kinek kesergésében annyi megható van, lesz egy sápítozó vén banya; a parasztból, ki együgyű panaszával a kor arculatát rajzolná, a színpadon egy szószátyár gányó lesz, akinek huszonöt bot kell a panasza végén, s a nagylelkű fejedelmi alak olyan kálvinista prédikátor lesz, amilyen csak valaha Bergengóciában[47] írásból olvasta a halotti búcsúztatót. A cselszövődet kifütyülik a komiszkodásáért, s fejedelmi asszonyod egy derék tekintetes asszony lesz a javából. Én előre látom az előadást, melynek végén minden ember azt fogja kérdezni: hát ez volt az a csodamű, aminek olyan nagy hír járt előtte. A második előadással aztán várnak a jövő évtizedig.

Kálmán mosolygott.

– No, ezt tartod te hát a harmadik lehetőségnek; hát a negyedik micsoda.

– A negyedik az, hogy minden úgy fog történni, ahogy te álmodod. Diadal jár előtted, diadal utánad. Műved győz, színészeid remekelnek. A publikum bálványozni fog; meghódítod egészen. Meglehet, hogy ugyanazon színészek, kik Csongrádon csak a népies alakokig tudnak emelkedni, a másik haza fővárosában, hol egy csupa nemesekből álló mívelt közönség nézi őket, felemelkednek egy ranggal, s lesznek művészek, vagy éppen ha Budára vagy Pestre sikerül feljönniök, a nemes vetélykedv az idegennel szemközt új ihletet ád kebleiknek, s te velük együtt győzesz. – Akkor veszted e1 legjobban azokat, akik rád nézve legbecsesebbek. A bukott poéta még visszatérhet bűnbánó mezében sértett nagyanyjához, még azt visszafogadhatja a Decséry kastély; de az olympi győztes el van rájuk nézve veszve.

– Hát akkor legyen elveszve – monda Kálmán kemény határozottsággal. – Ha így, ahogy vagyok, eltaszít valaki magától, akkor legyek rá nézve ott, ahova taszított. Koldulni nem fogok, se kenyeret, se szerelmet. Akkor tollam lesz anyám és kedvesem.[48] Nem én leszek az első, aki így élt. De én így fogok élni.

A két jó barát megszorítá egymás kezét, sokáig némán.

Mikor elváltak, akkor azt mondá Biróczy Kálmánnak:

– Azonban, miután műved benyújtása s a bírálók ítéletkimondása között jó tíz hét esik közbe, ezt az időt mégis csak felhasználhatnád arra, hogy a Pegasusról[49] leszállj s a Tripartitumot és a Kövyt végiglapozgasd, mert a diplomára szükséged lesz.

– Azt fogom tenni – ígérte Kálmán.

S ígéretét meg is tartotta; tíz hét alatt nem látott egyéb után, mint ami hivatalos feladata volt, készült a cenzúrához.

Beíratta magát a vizsgálandók közé, s határnapot is kapott már rá.

Végzetes határnap!

Ugyanazon napra esett ügyvédi vizsgája,[50] amely napon a drámabíráló választmány volt kimondandó ítéletét a pályaművek felett.

Az erősebb indulat elfoglalta agyát a gyöngébb elől.

Inkább azon járt az esze, hogy mi hírt hoz a posta, mint azon, hogy mi véleménye van Werbőczinek azokról a konkrét kérdésekről, miket a nagyméltóságos személynök úr hozzá intéz. Csak megfelelt rájuk.

Másnap az írásbeli vizsgát kellett letennie, azt is folyvást drámája során aggódva végezte; ki is felejtett írásából itt-amott valamit.

Harmadnap aztán megkapta a diplomáját.

Csak “laudabile” volt.

Háromféle kalkulust szoktak az ügyvédi diplomában osztogatni: praeclarumot (kitűnő), laudabilét (dicséretes) és sufficienst (elégséges).

Az ugyan tökéletesen mindegy a diplomára nézve akármelyik áll benne e három szó közül; de már Kálmánt mégis nagyon bántotta az, hogy csak a középső jutott neki, aki osztályában mindig legelső volt, aki maga előtt sohasem látott ülni jobbat. Hogy eshetett ez meg rajta? Éppen az utolsó lépésnél.

A diplomanyerés ünnepére Korcza úrhoz volt híva ebédre. Hajdani principálisa már türelmetlenül várta az érkezőt: Biróczy is ott volt.

– Csak laudabile – ezzel a szóval köszöntött be Kálmán, s nagyon lehangolt képet mutatott.

– Az rossz! – kiálta Korcza úr nevetve. – Sufficienst kellett volna kapni! Minden nagy ember sufficienst kapott a cenzúrán. Én is. Azért mégiscsak lett belőlem valami. Reviczky[51] Ádám is sufficienst kapott, s lett belőle kancellár.

(Ezt állították Kálmán elé jóakarói mindannyiszor, mint utánzandó mintaképet.)

Kálmán gondolá magában: “Vigasztaljatok csak! Hadd múljék el még két nap, akkor majd megtudjátok, hogy ki vagyok?”

Nagyanyjának sietett megírni, hogy a vizsgát letette s milyen eredménnyel. Levele együtt érkezett Korcza úréval, ki a nagyasszonyt megelőzte a dolog körülményes magyarázatával. Kálmán pompásan felelt, de az ülnökök között volt egy ellensége a nagyasszonynak, ki ellenében nagy pört vesztett valaha; annak a bosszúja, hogy Kálmán nem praeclarumot hozott haza. A nagyasszony ezt majd elhiszi, s az ülnököt fogja szidni, nem mást.

Kálmán pedig türelmetlenül várt a maga napjára. Ólomlábakon jártak a napok.

Még akkor nem volt gőzmozdony; a postának kellett négy nap, hogy egyik ország fővárosából a másikba eljusson.

Végre az ötödik napon megkapta a várva várt levelet Bányavárytól, kire rábízta, hogy a pályázat eredményéről tudósítsa.

Lázasan dobogott a szíve, reszketett a két keze, mikor a levelet felbontotta; tüzet látott maga előtt a két szeme, mikor olvasni kezdte; s aztán elakadt a szíve dobbanása, leesett a két keze ölébe, víz borította el a szemeit, mikor azt végigolvasta.

A pályadíjt nem ő nyerte el.

Valamennyi pályázó közül egy idegen nyelvből fordított műnek adták ki a koszorút. Megkapta a babért egy fordító.

Hát az ő remekműve? A késő kor világító kolosszusa? Az irodalom büszkesége? Hát azzal mi történt?

Egy szó sem volt róla. Még csak egy buzdító említés aprópénze sem járt neki érte. – Azt figyelembe sem vették!

A nagyanya fenyítő keze

A balhírt hozó levél után Kálmán az utcára sem mert kimenni szobájából. Azt hitte, bukását minden ember olvashatja a szája görbületéről; hanem a kapott levelet másnap elküldte Biróczynak.

Az rohant hozzá azonnal, már amennyire sánta lábaival szokása volt rohanni.

– Óh Minos,[1] Aeacus[2] és Rhadamanthus![3] A pokol drámabírálói! Óh szent Midas király![4] Te mintaképe a műkritikusnak! Legyetek áldva és dicsőítve örökké! Barátom, bírálóidban ismerd fel legnagyobb jóltevőidet. Mi lett volna belőled, ha Bányaváry e levél helyett azt küldi, hogy drámád pályadíjt nyert, s két hét múlva ő és Cilike játszani fogják benne a címszerepet?! – Nagyanyád tegnap óta itt van!

Ah! Kálmán mégiscsak elsápadt erre a hírre.

– És velem nem tudatta íttlétét.

– Nem ám! Én is Korczától tudtam meg, ki ezt a hírt velem nagy titoktartás feltétele alatt közölte. Különösen neked nem szabad azt megmondanom. Nem is mondom senkinek, csak neked. Az öreg asszony itt járása nekem szeget üt a fejembe. Egész nap Korczával fiákereznek, nem tudom én hova s merre; mikor meg ott van a nagyasszony Korczánál, folyvást okiratokat készítenek; amikbe Korcza egy teremtett lelket sem enged belepillantani. Én itt veszedelmet érzek. Nagy szerencse, hogy a drámád megbukott, s most még csak a kordicai találkozás terhel; ez még csak “actus minoris potentiae[5]” – a dráma már crimen laesae majestatis[6] lett volna. Ergo éljen a bölcs areopag, mely e bűnt levette rólad. Most sietek vissza, s ha szerét teszem, kicsalom Korczából, mi hordja itt az öreg asszonyt?

Kálmán vállat vont. Nem törődött már semmivel.

Azonban nem kellett Biróczy jólelkű fáradozásaira várakoznia. A talány megoldása helyébe jött önkényt.

Alig hagyta el szobáját barátja, midőn nyílik az ajtó, s belép rajta a nagyanya.

Abban az ő szokott házi öltözetében, amelyet otthon a kis városban szokott viselni; de nem azzal a családszerető arccal, amit otthon megszoktak nála.

Egész megjelenése, tekintete, magatartása valami elutasító, hozzájárulhatlan gőgöt tanúsított. Előkelő dölyf volt az, rideg, nyers komorság mellett.

Kálmán sietett neki kezet csókolni. Azt engedte; de arcát meg nem csókolá, meg nem ölelte, mint máskor.

Szótlanul, kínálást nem várva, leült az egyetlen pamlagra, s körülnézett a szobában.

Nagy sokára azután megszólalt.

– Hol van a diplomád?

Kálmán előkereste azt szekrényéből, s átnyújtá neki.

A nagyasszony belepillantott: elolvasta az aláírt neveket, s aztán visszaadta.

Azután sokáig elhallgatott. Míg egyszer rákezdé rideg száraz hangon: “milyen ócskák ezek a bútorok itten!”

Majd meg elindult a szobában s körülvizsgált mindent, kinyitogatta a szekrényeket: “milyen durvák fehérneműid; még ugyanazok, amiket hazulról elhoztál”; szemlére vette fekhelyét: “hát csak egy pokróccal takarózol?” kikutatta dohányos döbözét: annak a tartalmát is ócsárlotta.

– No, jöjj velem, kísérj el.

Kálmán sietett öltönyt váltani.

– Ki varr rád? Esetlenül áll rajtad a ruha.

A ház előtt állt a bérkocsi, mely vitte őket, ahova már mondva volt, a város egyik népesebb utcájába, s ott egy emeletes ház előtt megállt velük.

Az öreg asszony felment Kálmánnal az emeletbe. A lépcsőre nyíló ajtónál megállt, kivette a kulcsot táskájából, s felnyitotta az ajtót.

– Jöjj be.

Kálmán egy díszesen bútorozott szobát[7] látott maga előtt, szőnyegezett falakkal, a falakon olajfestményekkel. Ez elfogadó terem tekintetével bírt. Innen egy másik szobát nyitott fel a nagyasszony. Az férfi dolgozószobának volt berendezve: minden legapróbb részletéig az úri kényelemnek. Az íróasztalon kívül volt benne kártyázóasztal is és pipaállvány nagybecsű tajtékpipákkal; könyvtár, melynek nyitott ajtai díszkötésű műveket engedtek láttatni. Innen megint egy harmadik szobába léptek át, ez volt a hálószoba, egyszerű, de kényelmes berendezéssel. Ebből nyílt még aztán egy udvari szoba, kijárattal a folyosóra. Egészen nőtlen legénynek való szállás, kettős kijárattal.

– Ez lesz a szállásod a jövőre – mondá a nagyasszony, s megmagyarázá neki, melyik szoba mire való lesz.

Aztán felnyitogatta a szekrényeket. “Itt állnak fehérneműid, itt az ezüst ékszereid, itt porcelánjaid. Tarts jóravaló komornyikot, aki mindenedet számban tartja, s ha valakit itthon akarsz megvendégelni, értsen hozzá. Külső öltönyeid Szekulánál[8] varrasd: az most a leghíresebb szabó. A virágokat, amik erkélyeden elvirítottak, mindig vissza kell küldeni a kertészhez, s új neműeket hozatni helyettük.”

E szóval egy függönyt félre vonva egy kettős ajtóról, a kisded erkélyre mutatott a nagyasszony. Akkor divatozó virágokkal volt az megrakva.

– Most jöjj le velem az istállóba.

Ugyanazon háznál lovak számára való helyiségek is voltak.

Kálmán gépileg engedte magát vezettetni nagyanyja által. Az udvarban voltak az istállók, az egyik előtt áll egy lócsiszár meg egy lovász. A nagyasszony inte nekik; azok kihoztak az istállóból két lovat; az egyik szép almásszürke volt, derék félvér, a másik becsületes sárga.

A lócsiszár elmondta, hogy az elsőnek az ára ezerkétszáz forint, a másiké kétszáz ötven; melyiket parancsolják nagyságaik megtartani?

– Hát természetesen mind a kettőt – monda a nagyasszony. – Aki lovat tart, lovászt is tart hozzá, s a lovásznak is kell egy ló, mikor az urát kíséri valahová. – Ügyvédem, Korcza úr ki fogja önt fizetni.

A lócsiszár mély bókkal hajolt meg ő nagyságaik előtt, s biztosítá a nagyságos urat, hogy igen jó vásárt tett; a “Villám”-nak az árát mindenki előtt ezernyolcszáz forintra fogja mondani.

Kálmánnak úgy szorult a szíve mindezekre. Valami baljóslatot érzett e fényűzésben, melybe nagyanyja bevezeti, anélkül, hogy kérdené tőle, akarja-e azt?

– Vedd át kulcsaidat – monda Jenőyné –, s aztán amit szükségesnek látsz régi szállásodról áthozatni, intézkedjél róla. Ócska bútoraidat ajándékozd az inasodnak.

Folyvást oly száraz hangon beszélt hozzá, mintha nem is volnának ismerősök.

Kálmán elvégre bátorságot vett magának megkérdeni nagyanyjától, hogy hol van szállva.

– Én? Már sehol. Kocsim felpoggyászolva Korcza úr háza előtt áll, ahova visszatérek, s azonnal indulok haza. Nem szükség, hogy odáig elkísérj. A bérkocsis tudja már, hová vigyen. Te rendezd el szállásodat. Itt írószekrényed kulcsa. Annak a belső fiókjában találod félévre való jövedelmedet. Az iváni birtokunk jövedelmét átengedtem számodra. Úgy hiszem, kijössz vele. Évenkint nyolcezer forint. Felét szekrényedben találod, másik felét György-napkor[9] fizeti kezedhez a bérlő. Ha nem jönnél ki vele, szólj Korcza úrnak, s ő intézkedni fog a többiről.

Kálmánnak a bámulat uralgott minden egyéb érzelmein. Háláját kellett volna kifejeznie ennyi pazarlásig menő kegy miatt, de alig bírta visszariasztó érzelmeit annyira leküzdeni, hogy nagyanyja keze után nyúljon s azt ajkához emelje.

A nagyanya észrevette a bámulatban rejlő kérdést, s midőn Kálmán hideg ajkai érinték hideg kezét, kemény szorítással rántá azt vissza, s e szót mondá:

“Tanulj úrnak lenni!”

S midőn Kálmán elkísérte őt bérkocsijáig, ahonnan tiltó mozdulattal inté őt vissza nagyanyja, még egyszer odafordult hozzá, s ismétlé elébbeni szavát.

“Légy úr!”

S azzal becsapta a kocsiajtót, elrobogott.

Kálmán felment új szállására.

S mikor végigment pompás szobáin, mikor körülnézte selyem és maroquin bútorait, leveté magát ruganyos kerevetére és – sírt keservesen.

Tehát semmi sem, csupán csak “úr”!

Hogy ne sírna az, akinek azt mondják, hogy légy “semmivé”!

A nagyanya bosszúállása teljes volt. Az idő jól volt választva hozzá, egy nagy bukás, egy nagy csalódás napja. Az egész csillagképlet arra volt összeszövetkezve, hogy Kálmánnak ezt a jóslatot hozza: “Ne légy te semmi; te légy csak úr!”

A Lóháton

Mi a különbség az ember és az úr között?

Az egyik lovon ül.

A kengyelvas a legelső lépés a magasba.

Együgyű vagy? Lóra ülsz: okos ember lett belőled.

Ferde a képed, ripacsos? Lóra ülsz: s szép ember lettél.

Nem kapsz pénzt kölcsön? Lóra ülsz: s helyedbe hozzák.

Nem kap rajtad az imádott hölgy? Lóra ülsz: s beléd bolondul.

Gyáva vagy, félénk vagy? Lóra ülsz: s vitéz fogsz lenni.

A szegény lutheránus papot tiszteletesnek címezik,[1] ha gyalog jár, s mikor lóra ül: miniszterek és delegációk elismerik róla, hogy “prépost”.

A ló az embernek megnemesítő része.

Már a rómaiaknál “eques[2]” volt a nemes ember címe, s a székelyeknél az előkelőket «lófő» címmel tisztelték meg. Még a szentek között is van két lóháton megjelenő: Szent Márton és Szent László; – eleget is zúgolódik a svábhegyi keresztyén polgártárs, mikor a Szent László templomában az oltárképet[3] meglátja, hogy hát már ő azt a lovat is hozzáimádja-e a szenthez. A régi istenek közül azonban csak az egy Apolló tartott lovakat: egy négyes fogatot a phaétonja[4] számára, s egy hátaslovat, a Pegazust,[5] mikor poétázott.

A Pegazusnál azonban sokkal többre becsüli a világ az olyan jó közönséges félvért.

Ezt a tapasztalást Kálmán barátunk tevé.

Úgy találta, hogy mindaz, amit az iskolában tanult, amit a fejébe fölszedett, nem viszi őtet olyan gyorsan előre, mint egy jó hátas paripa.

Az ifjúság úgy tekintette, mint előhaladó vezérét. Az előkelő szalonokban szívesen látott vendég lett. Tekintélyes uraságok megtisztelék barátságukkal. Hajdani iskolatársak alázatosan kezdtek hozzá folyamodni becses pártfogásáért, s elegáns úrfiak megtisztelék azzal, hogy pénzt kértek tőle kölcsön.

De különösen észrevehette lovaggá lételét a Decséry-háznál. Télre ismét visszaköltözött a hercegnő Pestre, s azon időben Kálmán mindennapos volt a háznál.

Megtanult szellemdús s mulattató lenni. A mély értelmű költői beszédek helyett hozzászokott, hogy okosan társalogjon a napi események fölött, s a nemesebb emberszólás művészetében gyakorolja magát.[6]

Decséryék által a nádori udvarnál[7] is be lőn mutatva. A nádornak akkor harmadik neje volt; s a fejedelemnő éppen fiatal anya, kinek kedveért a budai udvar minden tőlünk telhető fénnyel lett elárasztva.

Őfenségeik különösen kitüntették a deli ifjút, kinek egy udvari bál alkalmával hírhedett magántáncát is megengedtetett bemutatni.[8]

E táncáért valamennyi fiatal hölgy belészeretett, s Dorothea grófnő, ki ezúttal először volt bemutatva a nádori udvarnál, a főhercegnő által üdvkívánatokkal lett fogadva, kegyes célzatokkal, miktől a madonnaarc szépen elpirult.

(Dorothea grófnő nem engedte az arcát udvari bálok alkalmával soha kifesteni.)

Őfensége a nádor maga is kegyeskedett több ízben leereszkedő szóváltásba bocsátkozni Kálmánnal. Mondta neki, hogy az atyját is ismeré: jó katona volt. Fejedelméért ontotta vérét.

Kálmán nyilvánítá őfenségének, hogy az ő ereiben is atyja vére buzdul.

– Csak aztán semmi krónikaírás!

A csittvári krónika történetét nem bírták még elfelejteni.

Amennyi parfüm, tömjén, pézsma az úri termekben, azokon még mind keresztülérzik a Rákóczi korabeli dohos hagyományok szaga! A kábító cosmeticumok még nem járták át eléggé a nagyot botlott ifjút.

De hiszen botlását eléggé igyekezett helyrehozni.

Őfensége nem kételkedett előtte több alkalommal kifejezni azon legmagasabb nézetét, miszerint Decséry főispán ismét egyikét tartotta azon remek beszédeknek, melyek a tapintatos és lojális hazafiúi politika irányzatát legjobban kifejezik.

Ez aztán közvetett dicséret volt Kálmánnak, miután köztudomású, hogy a főispán beszédeit ő készíti.

Kitavaszodván az idő, meg lett engedve Kálmánnak, hogy a Decséry úrhölgyeket kísérve, ő is ellátogasson az alcsuthi[9] nyári palotába, hol a fejedelmi család a meleg hónapokat tölté.

A nádor családja itt egészen fesztelenül élt; körülvéve a néptől s nem zárkózva el tőle. A főhercegnő akárhányszor ellátogatott a szegények gunyhóiba mint betegek ápolója, újszülöttek keresztanyja, s mostohagyermekei és saját szülötte együtt játszottak a parasztgyermekekkel. Maig is él még az a földész, most már hatvanéves öreg, ki akkor mint kicsi gyerek, felkiabált a nádori palota erkélyére:[10] “Palatinus Pista, gyere le már játszani!” S akinek a bodzafa puskájából olyan hatalmasan lövöldözött s akinek a fekete kenyeréből olyan jóízűet evett a játék után a Palatinus Pista.

Itt a rózsalugosoktól illatos pázsiton sokszor látták a kegyes főhercegnőt, akkor mosolygó ifjú hölgyet, ki mindig fehér ruhát viselt, kisfiát ölében tartva, mostohagyermekeitől körülvéve, hallgatni a deli ifjú tréfáit; ki mulatságos népmeséket regélt a kis főhercegnek, miket ő is nagyanyjától hallott; valóságos eredeti magyar népmeséket Csalóka Péter kalandjairól,[11] a tréfás cigányokról, a hamis diákokról; itt dalolta neki a néprománcokat a székely juhászról, a Hófehérkéről, s megmutatta neki a fekete palatáblán egy fehér irallal,[12] hogyan lesz egy vadászból meg három tolvajból utoljára gólya. Amiken a kis főherceg olyan jól el tudott mulatni. A főhercegnő pedig annak örült, hogy gyermekét kacagni hallja. A nádor aztán gyönyörködött valamennyinek az örömében.

S mindennek az lett a vége, hogy Kálmánnak sokkal többet használtak a székely juhász danái s Csalóka Péter meséi, miket nagyanyjától hallott négyéves korában, mint mindaz, amit azóta tanult.

Egy napon azzal a kellemes hírrel lepte meg Decséry hercegnő Kálmánt, hogy e napokban meg fogja kapni kineveztetését titkárrá a Locumtenentialehoz.[13]

Nagy lépés egyszerre.

Ez alkalommal előhozta a hercegnő azt is, hogy a kis főhercegnek e napokban lesz legmagasabb születésnapja, mely alkalommal igen szerencsés ötlet volna Kálmántól, ha, mint egykor versírással foglalkozott ember, egy csinos kis névnapi üdvözlő költeményt szerezne, s azt a magas szüléknek megi’ küldené.

Kálmán ajkába harapott. Nem elég az embernek azt tudn-hogy szerencséjét egy ölbeli gyermeknek köszönheti, hanem még erről nyugtatványt is adjon; sőt még a nyugtatvány versekbe is szedje.

– Bocsásson meg, hercegnő! – szólt fejét fölemelve. – Nagyanyámnak meg kelle fogadnom, hogy sohasem írok semmiféle költeményt.

– Úgy? – monda a hercegnő, különös hangnyomattal. – Úgy ne tegye ön. Amit önnek a nagyanyja parancsolt, azt tartsa is meg. Én csak kértem.

Engedte utána értetni, hogy pedig én is nagyanya volnék önre nézve.

Hanem aztán nem hozta neki elő többé a verset. Amiknek Kálmán nagyon örült. A gratuláló versektől mindig iszonyodott. Olyan az, mint a csók a kesztyűs kézre.[14]

Két nap múlva aztán kezében volt a kineveztetés amaz irigyelendő hivatalra.

Ennek az áldomását meg is kellett inni.

Kálmán meghívta lakomára magához ifjú ismerőseit; azok között természetesen Bálvándyt is, akivel igen jó cimboraságban élt, amióta ő is lovat tartott. A lakoma vidám volt és költséges. Kálmánra mindenki ivott egy tósztot; felmagasztalták, mint az ifjúság szemefényét, mint gavallért, mint nagy férfiút, mint leendő honatyát, mint bőkező háziurat. Biróczy kifogyhatlan volt az élces áldomásokban. Bálvándy felköszönté Kálmánt, mint mindenütt legyőzhetlen vetélytárst, ki őt mindenütt kivetette a nyeregből, ahol csak asszonyszem előtt versenyeztek. A sok áldomás végén természetesen, hogy minden poharat, tányért, csészét összetörtek. Ennek már így kell lenni. Van az üvegesnél és a porcelánárusnál még elég.

Mikor aztán virradatra nem tudott a fiatalság a maga hevétől hova lenni, valamelyik bohó megpillantotta a víkardokat a falon, s azt indítványozta, hogy csináljanak egy rohamot, kiki a maga bálványozott hölgye nevéért. Csak karmantyúra.[15] Aki az első három vágást adja, az a győztes.

Jó lesz! A teremben hirtelen félretoltak széket, asztalt, sorsot húztak, ki kinek jusson. Biróczy felkapaszkodott egy asztal tetejére, ő lesz majd a bíró.

A cimborák felrakták a sodrony álarcokat, felhúzták a szarvasbőr kesztyűket, s megmutatták, ki mit tanult.

A két vitéz, ki a többit mind legyőzte, Kálmán volt és Bálvándy.

“Ne mennénk ki egész testre?”

“Jó lesz; vívjunk egész testre.”

“Plasztron nélkül?”

“Minek a plasztron?”

[16]A két szeleburdi azzal egymásnak rohant s úgy elpüfölte egymást jó barátságból, hogy mikor kifáradtak, s az ingeiket levetették, arasznyi veres daganatokkal volt tele mind a kettőnek karja, oldala, melle, néhol a bőr is fel volt repedve. Szerencse, hogy a kardok tompák voltak.

Milyen dicsőség volt az!

Az egész társaság elismeré, hogy Kálmán úgy verekszik, mint egy viador!

Bálvándy azt bizonyítá, hogy még keményebb legénnyel nem akadt össze soha. S az az egy ütés, amitől a kezén két köröm egyszerre megfeketült, még két hét múlva is fájni fog. Elismeré saját hibáját, miszerint ő mindig a kard lapjával üt, míg Kálmánnak minden vágása tökéletes élvágás.

Azzal aztán elváltak valamennyien mint a legjobb cimborák, s korán reggel mentek aludni.

Kálmán is lefeküdt, de nem jött szemeire álom. Elbámulta damasztfüggönyein a cifra virágokat, és azt gondolá:

“Hogy csalom én itt mostan a világot! Hiszen én nem vagyok sem úr, sem lovag, sem víg cimbora, sem viador. Sem gazdag szülők örököse, sem fejedelmek pártfogoltja. Sem nagy ember, sem felfelé haladó hivatalnok, sem irigyelt udvarló. Ez a pompa, ez a pazar fény, mi körülvesz, nem az enyém, nem igaz. Ez csak bitorlás, csak hazugság, csak világámítás. Nem vagyok én semmi, csak egy veszendő költő, kit családja ki fog tagadni, ki előtt az úri termek bezárvák, kinek nincs más hivatása, mint szenvedni és elveszni. És mégis az vagyok. Semmi sem vagyok más. A többi csak hazugság. Meddig tart még?”

– Óh nem lehet a lelket elhagyni magától!

Elfelejtheti valaki szerelmét, el bosszúját, elvesztett gazdagságát; de múzsáját soha!

Visszatér az hozzá, akárhányszor elűzi s gyönyörökkel árasztja el szívét, aminőket asszony ajka nem nyújt.

Ovid a korbácsütés alatt is verset zokog: “Jaj, jaj, kedves apám, több verset szám ki nem ejt már!” S a sors korbácsütésére[17] a lant harmóniája zendül. Ez vigasztal, ez elevenít, ez megöl![18]

Hiába vernek neki gáncsot, hogy elbukjék, csillag van a fején, mely újra égnek emeli.

Hiába mondják neki, hogy “nincs aki megértsen!”[19] Zeng a köveknek, mint Orpheus;[20] zeng a tengernek, mint Ossian;[21] zeng a pusztának, mint Petőfi;[22] zeng a börtönfalaknak, mint Balassa,[23] vagy ami érzéketlenebb sziklánál, pusztánál, tengernél: zeng a papoknak, mint Dante.[24]

Ez nem hagyta Kálmán szemeit lezáródni, álmodni.

“Meddig tudom még eltitkolni, hogy én és a lelkem nem járunk egy úton? Hogy szomjan jövök ki a tivornyából, boldogtalanul a szerelmi légyottról, megalázva a dicsőségből?”

Hálószobáinak ablaktáblái be voltak téve, hogy sötét legyen; de dolgozó szobájában egy tábla nyitva volt s azon keresztül, a rózsaszín függöny szövetén átszűrődő napsugár odavilágított asztalára.

Azt képzelé, hogy lelke ott üt az asztal mellett.

Az üres papírlapon ottan hever az írótoll hónapok óta érintetlenül.

Híven megtartá fogadását: költeményt nem írt; hivatalos firkálásra pedig csak ezentúl lesz alkalma. A toll heverhetett.

Egyszer aztán úgy tetszik neki, mintha az elhagyott toll megmozdulna magától, szárnyával fölfelé emelkedve; mintha íráshoz dűlne féloldalt s a rózsaszínű napsugárban rezgő hegyével betűket írna az alatta fekvő lapra.

Aha! A régi mese a magától író tollról![25] A pók, mely fonalát a toll szárnyához köti, s annál fogva azt fölemeli! Gondolá magában, s aztán elaludt.

Mikor nagy későre felébredt, eszébe sem jutott reggeli víziója a magától író tollról. Rossz szájíze volt, és azt képzelte, hogy a hajszálai fájnak. Ez az úri mulatság mégis igen sikeres találmány a gondolatok megölésére.

Másnap a nádorhoz ment el megköszönni a magas kegyet, s aznap Decséryéknél ebédelt.

A hercegnő dicsekedve mondá neki, mily kegyben áll Kálmán – a kis főhercegnél. Gyakran emlegeti őt, s a gólyává lett vadászt már megtanulta lerajzolni utána.

E napon Dorothea grófnő is nagyon kedves volt.

Arca gyakran elárulta, hogy valami titka van Kálmán előtt, amit nagyon szeretné, ha valaki besúgna neki.

A hercegnő volt az a valaki.

– Ön nem is sejti, hogy Dorothea miben töri a fejét?

– Ah mama – szólt a grófnő szégyenkedve.

– No, mutasd meg neki – unszolá őt a hercegnő –, ő ért hozzá, ő illetékes bíró.

– Mi az? – tudakolá Kálmán kíváncsian.

– Hát mivel önnek nem szabad verset írni – mondá a hercegnő, mosolygó oldalpillantást vetve duzzogástól piruló unokájára –, Dorothea írta meg az üdvözlő verset az ön kegyeltjének születésnapjára.

Azzal félig erőszakolva elvevé Dorotheától a félig örömest odadott verset, s odanyújtá azt Kálmánnak.

Dorothea az ablak felé fordult, mint aki neheztel; de lopva mégis visszapillantott Kálmánra, amíg az költeményét elolvasá.

– Én nem tudtam felőle semmit – magyarázá a hercegnő –, neki magának jött az a gondolatja, hogy ha ön nem írhatja meg a költeményt, megírja ő ön helyett.

(Biz’ ez jó is lesz így – mondá magában Kálmán –, én, aki értek hozzá, nem költhetek azért, hogy neked tessem; hanem te, aki nem tudsz hozzá, fogsz verselni, hogy nekem tessél.)

– Nos, mit vél ön róla? – unszolá a bírálatot a hercegnő.

Bizony nehéz volt véleményt nyilvánítani. Mert ha a költőt engedi Kálmán beszélni, az nagyon fanyar észrevételeket fog tenni. Az eszmék kezdetlegesek; ismétlés a gondolatokban; ok nélkül szószaporítás; nem jól választott szavak, a kifejezésekben semmi numerus;[26] teljes érzéketlenség a mérték és a cezúra iránt, dissonaló hímcadentiák,[27] sőt többnyire csak klapanciák, a leányágra jutott líra erőtlen kifejezése az egészen.

Hanem ha a szerelmest engedik beszélni! Ah, az egészen mást olvasott belőle.

Isteni erőfeszítése egy szerető nemtőnek, ki gyönge szárnyaival leláncolt Prométheuszát fel akarja ragadni a földről. A szerelem önfeláldozásának tanújele. Tündéri szerelemvallomás ez: álomjelenet alakjában.

Az imádott szív így adja tudtul a rokon léleknek, hogy vele együtt érez, hogy szereti azt, amit ő. Hogy vetélytársnéjára, a múzsára nem féltékeny; a szerető férfi bálványának oltárára teszi le áldozatát ő is; – az nem kérdés, hogy mit.

– Nagyon szép – mondá Kálmán, és ha szíve súgta ezt, nem is hazudott.

– Óh nem – tiltakozék Dorothea –, én nagyon tudom, hogy sok hiba van benne.

– Így szép, ahogy van. Aláírhatja a grófnő nevét.

– Én nem azért mutattam ezt meg önnek, hogy dicsérje, hanem hogy hibáit igazítsa ki.

– De hisz akkor ketten írnók a verset, s mind a kettőnk nevének kellene alatta állani.

– Hát álljon ott mind a kettő – mondá elhamarkodva Dorothea.

A hercegnő sietett a rendes kerékvágásba terelni a társalgást.

– Az még korán volna. Jobb lesz, ha felvilágosítja ön alaposan Dorotheát a technika hibái felől; aminek szabályait ő nem tanulta.

Kálmán tehát kapott az alkalmon, hogy oktatást adjon a grófnőnek a prozódiából; hogy felvilágosítsa, mi az a rím, mi az assonance; tartott neki előadást a numerusról, a magyar nyelv türelmetlenségéről az inverziók iránt, a különböző metrumokról, mik közül a jambust[28] a magas sarkú múzsa, a trocheust [29] a magas ruhájú kedveli; és a többi…

Ezek folytán Dorothea még öntanulmány szerint is tudott igazításokat tenni üdvözlő költeményén. Úgy ment el az rendeltetése helyére. Meg is tette a hatását kétségtelenül.

S ettől fogva Dorothea grófnő, úgy látszott, hogy beleízlelt a versírásba.

Mindennap egy-egy új költeménnyel lepte meg Kálmánt. Ártatlan dolgocskák voltak azok: gyermeteg lélek tétova gondolatjai, miket a hő fantázia lángjai nem lobognak át.

De a szerető szív nem kérdezte azt, hogy minő versek, csak azt, hogy versek.

Áldozatgalambok az ő istennőjének oltárán, melyen neki tiltva van tüzet rakni.

Kálmánnak az tetszett legjobban, hogy a családtagok Dorotheát kezdték “kis költőnőnek” címezni enyelegve.

Ez pedig kétértelmű szó: jelenthet “költőnét” is.

Azért Kálmán nagyobb gyönyörrel melengette szívét a naiv verselésnél, mint Byron, Goethe, Tasso minden lángjánál.

“Hajh, ha egyszer te fogod azt megérezni, ahogy az én lángom lobog! – Hogy megégsz tőle!”

Hogy elveszesz akkor!

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

A tél közelgett, a budai várlakban fényes idényhez készültek. Három udvari bál volt tervezve a farsangra, s két hangverseny és műkedvelői előadás; az elsőbbek az adventre, az utóbbi húshagyó keddre. Az előkelő körökben nagy volt a titkos összeesküvés – a báli toalettek fölött, s a bécsi és pesti művészek előre meg voltak híva az ünnepélyekben részt venni.

A Decséry palotában is voltak, akik előre álmodtak a jövendő élvezetekről. Ennek a farsangnak még más örömei is lehetnek. A hallgatag viszony az ifjú pár között annyira köztudomású volt már, hogy a műkedvelői előadás rendezői Dorothea grófnőt és Kálmánt meg sem kínálták a játékban való részvéttel; ily előrehaladt stádiumában a szívviszonyoknak már nem volna illendő egy kiszemelt párnak nyilvánosan együtt játszani.

Azonban mind ez édes terveken és ábrándokon egy fekete keresztet húzott kasul[30] a sors.

A legifjabb főherceg: a család kedvence, egy őszi délután torokgyíkot kapott, s a világ minden híres orvosa sem bírta megakadályozni, hogy harmadnapra el ne repüljön oda, hol az angyalkák kardalához fejedelmi gyermekek hangjára is van szükség.

E szomorú balvégzet hamuba döntött minden ragyogó előkészületet. Az udvar gyászt öltött, bálokról, hangversenyekről lemondtak; sok főúri család visszaköltözött Bécsbe, hogy a telet ne töltse e szomorú városban; Budapest[31] elsötétült egyszerre: ez a gyász betakarta az egész fővárost.

A főhercegnő kedélye meg volt törve; nem volt rábírható, hogy alcsuthi kastélyát elhagyja; ott akart maradni kedves halottja közelében, s mikor már a késő zord idők beálltak, még akkor is mindennap bejárta azokat a helyeket, ahol kis kedvencével a napsugáros délutánokat végigenyelegte: ahol ő az aranyszárnyú pillangók után kis kezeivel kapkodott. Most már sárga levelek est-lepéi, s majd a beköszöntő tél hófelhőinek fehér éj-pilléi szállongnak ott a levegőben.

A főhercegnőt még a hópelyhek is ott lepték Alcsuthon. Nem volt rábírható, hogy Budára felmenjen. Egész napokat eltöltött kis gyermeke egykori szobájában: elnézegette annak apró ruhácskáit, játékszereit; gyönyörködött abban a kis ákombák rajzban, amit a gyermek a gólyává alakult vadászról rajzolt palatáblájára. Az drágább remekmű volt rá nézve Rafael minden munkájánál.

S ha megtudta, hogy beteg gyermek van a faluban, azt meglátogatta mindennap: órákat eltöltött az ágyánál.

A beteg gyermekek pedig rettegtek tőle.

Miért rettegtek tőle?

Azért, mert a főhercegnő oly csodálatos dolgokat suttogott füleikbe. Hízelgett nekik, csókolgatta őket, s hízelgés és csókok közben arra kérte őket suttogva, hogy majd ha elmennek az égbe (hisz minden gyermek az égbe jut), vigyenek izenetet az ő kedves gyermekének tőle, mondják meg neki, hogy anyja mindig, de mindig csak őrá gondol.

A beteg gyermekek ezért remegtek a főhercegnő látogatásától. A gyermekek, tudja Isten miért, úgy nem szeretnek az égbe menni, még ha oly kedves bajtársnak kell is izenetet vinni innen.

Esténkint pedig bezárkózott szobájába a főhercegnő, s késő éjig a fisharmonica[32] mellett ült és zsoltárokat énekelt az orgonahang mellett. Protestáns volt.[33] Úgy sajnálta mindenki, aki gyászát ismeré. Kálmánt is nagyon meghatotta kis pártfogójának halála.

Érezte tán, hogy több gyermekmeséket nem fog ő regélni már senkinek.

Igen szép, mély költészettel átérzett költeményt szerzett a kedves gyermek halálára.[34] Most nem kellett őt arra felszólítani, mint a születésnapi gratulációra. Most nem volt előtte akadály nagyanyjának tilalma, nem önérzetének büszkesége. A holt fejedelmi gyermeket megénekelni már nem hízelgés.

A főhercegnő imakönyvébe tette e költeményt, s sajátkezűleg írt levélben köszönte azt meg a költőnek. Azt ígérte neki levelében, hogy bárminő kívánsága lesz valaha az életben, amelynek teljesültét ő előmozdíthatja, tudassa vele, s legyen bizonyos afelől, hogy legigazibb pártolójára talál benne.

Kálmánnak e gyöngéd együttérzés olyan jogokat adott a nádori udvarnál, mely miatt őt sok magas állású úr irigyelte.

A budai várban pedig hivatalos egyformasággal folytak a napok.

Őfensége mindennap kihallgatást tartott, s nem voltak olyan napjai, amiket saját nyugalmának külön szakított volna.

A budai várpalota akkor nagyon egyszerű volt.[35] Félölnyi vastag falait csak papírszőnyegek boríták, nem atlasz és márványozás, mint most; a kihallgatási termének bútorzatán nem volt sem aranyozás, sem bársony, székei, kerevetei fehér mázzal fényesítve s zöld bőrrel bevonva. S amilyen volt a kihallgatási terem, olyan a várakozás-terem is. Oldalt hosszú támlátlan kerevetek, középett egy posztóval beterített asztal, melynek egyik végén a nádori titkár ül, s jegyzi az egymás után érkezőket; kiket aztán őfenségéhez egyenkint bebocsát.

Ez a hivatal éles észt, nagy tudományt igényel. Megtalálni a rang fokozatát, az értékét a bejegyzett névnek, s aszerint megítélni, ki bocsáttassék be elébb, ki utóbb. Megismerni a “grata personát[36]”, akinek mindenek fölött elsőbbsége van. Még a tárgyakat is megválogatni; mert jön néha olyan nagy úr, akinek a közleménye nagy hiábavalóság, s olyan kicsiny úr, aki fontos ügyben jár; az utóbbié az elsőbbség. S ha aztán egy-egy kihallgatott nagyon sokáig ott felejté magát a nádornál, be-bemenni a kihallgatási terembe valami irattal, hogy figyelmeztesse az illetőt, hogy más dolog is van itten. Ez rendkívül fontos hivatal.

Most is tele van a várakozási terem.[37] Mindenféle osztályai a társadalomnak képviselve vannak benne: egyházi méltóságok, nagy aranykereszttel mellükön, violaszín palásttal hátukon, fényes díszruhás küldöttségek s kopott fekete ruhás özvegyasszonyok; vedlett rókaprémes öreg uracskák, hímzett frakkos külföldi nagyságok; falábos obsitos katonák, kik csoportokba gyülekezve magyarázgatják egymásnak, micsoda ügyben jöttek ide, s kérdezgetik a titkártól, ki van most benn őfenségénél.

“A török követ, Abdi basa.”

“Ah, a török követ! No, az csak hadd legyen ott hát.”

Vajon mi nyelven beszélhetnek együtt?

Most egy új alak érkezik; már a külső teremben hirdeti sarkantyúpengése, hogy katona.

Sátory őrnagy az: teljes katonai díszöltözetében, minden érdemrende felrakva mellére.

Ő nem hoz magával papirost, élő szóval fogja előadni ügyét, s az olyan hangon fog történni, hogy bizony meghallhatja az ajtón keresztül is az egész frekvencia.

A titkár udvariasan feláll előtte; ő pedig méltóságos léptekkel foglalja el a tért.

– Ki van odabenn őfenségénél? – kérdi stentori[38] hangon.

A titkár tudja már, hogy szóval felelni itt hasztalanság, s mutatja neki a leírt nevet.

– Ah, a török követ. Nagyon jól van! Kik vannak előttem felírva?

A titkár megmutogatja szépen.

– Kalocsai praelatus? Természetes. Ecclesia praecedit.[39] Ki a másik?

Megmutatják neki.

– Áh, a kancellár kurírja! Fontos izenettel. Övé az elsőbbség. Hát még ki?

Új nevet mutatnak.

– Áh. A jászkun alkapitány deputációval? Hadd menjen előttem a főkapitány őfensége elé. Ki más?

A titkár hátra mutat.

– Mi? Szegény iskolamester özvegye? Özvegyasszonynak elsőbbsége van. Hát aztán?

Több nevet végighúz ujjával.

– Septemvir, tabularis assessor? Ezek várhatnak.

Ezt a szót egész indulatos kitöréssel ejté ki a hadastyán.[40]

Éppen ezek feküsznek a gyomrában. Éppen ezek ellen jött a panaszát kiönteni őfensége előtt.

Mert már nem csupán a fiskálisokkal veszekedik Csollán perének húzása halasztása miatt; most már a bírákra került a sor.

Azokat is végigostromolta. Nem használt semmit. A válóper mászik nagy csigaléptekkel, egyik fórumtól a másikig, s mikor arasznyit haladt, megint visszaküldik.

Szégyen, gyalázat ez!

Az embernek joga van egy óriási nagy birtokhoz, de nem tudja végit érni, hogy ezt a jogát kimondják.

Ezért az a nagy haraggal kiejtett szó: “ezek várhatnak.”

Kóstolják meg már egyszer ők is a várakozást.

A terem egyre szaporodik újabb tisztelgőkkel, a titkár sorba jegyzi neveiket; a török basa pedig megvárakoztatja valamennyit. Hja, az fontos ügy lehet, amiben most Törökország értekezik Magyarországgal.[41]

Sátory őrnagy felhasználja e hosszú pauzát, hogy beszédbe elegyedjék a kihallgatási terem egyes csoportozataival, azazhogy beszél ő azoknak, azok meg hallgatják. A főpapok, a küldöttségek és a diplomaták.

Valamennyinek egy tárgyról beszél: azokról a pernyújtó, húzó-vonó, vérszívó prókátorokról s azokról a velük egy kézre dolgozó bírákról.

– Az egyik a rabló, a másik az orgazda! Jaj annak, aki minálunk processzushoz kezd! Az unokái sem érik végét. Valamennyi bíró, valamennyi dicasterium van, azt mind valamennyit egy Strafkompániába[42] kellene összecsapni, s elküldeni három esztendőre sáncra![43]

Hadd hallják a jelenlevő septemvirek és tabularis assessorok!

Hadd egye őket a méreg.

S a méreggel való etetésben voltaképpen maga az őrnagy úr jön legpaprikásabb kedélyállapotba; a szűk díszegyenruha is hevíti, meg az a sok emberi meleg abban a zsúfolt várakozási teremben; az arca egészen nekiveresedett már, s a szemei fehérén meglátszanak az erek.

De még azt az alkalmat sem akarja elszalasztani, hogy annak a hímzett frakkos franciának, aki szinte ott várakozik, a csókaorrú[44] sabbeszteklivel a hóna alatt, jó magvas franciasággal szintén el ne mondja, micsoda kriminális gonosztevők ebben az országban mind a prókátorok, mind az esküdtektől kezdve, fel a legmagasabb fórumokig, valamennyi törvénnyel foglalkozó farizeusok és írástudók, akiket ő most mindjárt úgy el fog áztatni őfenségénél, hogy nagy csoda lesz, ha valamennyit rögtön el nem csapja, s minden ezentúli processzust a hadi törvényszéki auditorokra bíz, ahogy ez Törökországban van, és úgy van nagyon jól.

A szegény megfogott idegen hiába szabadkozik, hogy ő egy szót sem ért franciául, mert ő olasz; mindegy! Meg kell őneki mindazt hallgatni, ami neki van szánva. Szabadkozásai, a szája mozgásáról s a válla vonogatásáról ítélve, úgy vétetnek a semmit nem halló úr által, mintha az ő általa vádlottakat mentegetni próbálná, s annál inkább megcáfoltatnak.

Szerencse, hogy a teremben jelenlevők egy része olaszul, más része franciául, legnagyobb része pedig se olaszul, se franciául nem ért, s így a párbeszéd humoristicumát nem foghatja fel; de a kalocsai prelátus őméltósága mindkét nyelvet érti, s annálfogva emberfölötti erőt kell azon belső orgánumai ellen alkalmaznia, melyek a kacagás küljelenségeit előidézik; hogy ki ne törjön belőle a jókedv, s az egész gyülekezet láttára, a fejedelmi előteremben, azon violaszín-palástosan és aranykeresztesen, homéri hahotával[45] ne háborítsa meg az ünnepélyes düdörgést.[46]

Még azután a sarokban ülő özvegyasszonyt is fölkeresi a fényes huszárőrnagy a maga részvevő közlékenységével.

– No, ugye magát is azok a gonosz rossz prókátorok, s azok az elátkozott törvényszékek juttatták ilyen nyomorúságra

Nem biz azt, mert az szegény egy kis nyugdíjért jött folyamodni. De hiába mondja azt! Sátory őrnagy biztosítja őt afelől, hogy meg fogja mondani őfenségének, mihelyt bejuthat hozzá, hogy idekinn is ül egy szegény özvegyasszony, akinek mindenét elharácsolták ügyvédek és assessorok; amitől aztán a szegény asszony egészen kétségbeesik.

De mikor juthat már be őfenségéhez az őrnagy?

Most megint érkezik a terembe valaki, akit meglátva, egyszerre fölugrik helyéből a titkár, s elébe siet üdvözölve.

Mind odanéznek, az őrnagy is: ki az? Egy fiatalember. Csinos arc, divatos viselet, de semmi kitüntető külsőség. Legtöbben nem is tudják, kicsoda. Egy, kettő látta már talán, s megint elfelejtette: a tabularis assessorok. Hanem Sátory őrnagy nagyon jól ráismer.

Ez a “gyerek”, akit ő Korcza fiskálisnál egyszer oly keményen lehurrogatott, s aki ugyanakkor néző publikuma volt annak a krétával folytatott párbeszédnek, mely Korcza fiskális diadalával végződött.

A rossz suhanc!

S még a titkár fölkel, s eléje megy.

No bizonyosan afféle kutyúpajtások. Bálcimborák! Innen az a nagy barátkozás.

Egyszerre félrefordítja azonban az érkezettről a figyelmet azon várva várt körülmény, hogy a nádor termében az ajtó felé közeledő léptek hangzanak. Végre valahára a török követ ajánlja magát.

Mindenki kíváncsi rá, aki belépni nem látta. Török követet nem minden nap mutogatnak Budán.

Egy Abdi basát! Szép, mellig érő szakállal, tizenhét rőf patyolat[47] turbánnak tekerve feje körül, s abban egy kócsag tollseprű dugva gyémánt forgóval, rajta sarkig érő kaftán pamlagszövetből, hasán indiai shawl, abból türkizes pisztolymarkolatok, ezüstnyelű handzsár kandikálnak elő. – Aztán kilép helyette egy huszonöt éves, szakálltalan fickó, fején egy veres posztó bográccsal, pantallonban s kék attilában: s higgye el neki valaki, hogy ő Abdi basa!

No, bizony ezért az emberért nem volt érdemes ily díszes társaságot így megvárakoztatni. S még hozzá a török követ nem is valami tekintélyére ügyelő komoly diplomata: hanem egy vidáman széttekingető, jobbra, balra köszöntgető udvaronc, ki elvégre még abba a most érkezett fiatal gyerekbe is belebotlik, azzal barátságosan kezet szorít, s elkezdenek egymással diskurálni valami olyan nyelven, amit megint senki sem ért; hasonlít a zsidó beszédhez; egy jelenlevő hajóskapitány felfedezi, hogy angolul van.

A török követ eltávozta után siet a jelentkezők névsorával a titkár őfenségéhez.

Nehány perc múlva visszaérkezik, s oda siet Jenőy Kálmánhoz, karon fogja.

– Méltóztassék bemenni őfenségéhez.

Kálmán bemegy a kihallgatási terembe, és a várakozó teremben maradtak egymásra bámulnak.

Sátory őrnagy megszorítja kardja markolatát, s összeszorítja ajkait, nehogy akaratja ellen kiszaladjon a száján, amit odabenn magában beszél.

– Hát ki ez a fickó? S kik vagyunk mi többiek idekinn? S ki vagyok én mind valamennyi között? “Pikk auf![48]” lettem őrnagy minden protekció nélkül. Lóháton megjártam Párizst ezredem élén; és Nápolyt és Smolenszket. Tizenhat ütközetben láttam a halált mellettem kaszálni. A fogai helyét most is viselem, s a lábam barometrum[49] a kapott golyótól. Mellemen érdemrendeket hordok hét ország uralkodóitól. S jön egy pelyhes szakállú suhanc, aki senki és semmi, és azt előttem bocsátják be kihallgatásra. Helyet engedtem magam előtt a papnak, a főhivatalnoknak, a külföldinek, az özvegyasszonynak; de hogy valamennyünk előtt egy semmi embert, egy piperkőc fickót tüntessenek ki! Hát hol akkor az igazság a földön?

Az őrnagy szívében forrott a méreg. A vér agyának tolult. A feszes egyenruha még növelte a hőséget.

Az a fiatalember pedig nagyon sokáig benn volt a nádornál. Hiába türelmetlenkedtek idekinn; nem mozdult.

Vajon mi beszédjük lehet egymással? Egy olyan magas úrnak, s egy ilyen csekély embernek?

Sátory őrnagy mondá magában:

“Én ennyi idő alatt elfoglaltam az ágyúüteget Kulmnál![50]”

S a fiatalember még mindig nem jött vissza.

Sátory őrnagy előtt már kezdett a világ vérben úszni; mint mikor a lovas katona a lőporfüst közé rohan, s nem érzi már a csata hevében, hogy él-e; mikor már gyönyörűségnek képzeli a halált, a megnyugtatót a fojtó lég után.

“Mért nem tudott az a golyó két hüvelykkel alább a csákómba fúródni akkor!”

Kívánsága beteljesült.

Azt a golyót, mely a fején átfúródik, már nem érzi az ember.

Sátory őrnagy egyszerre csak arcra bukott a terem padozatán.

Odafutottak, fölemelték. Meg volt halva.

A nagy forróság, a visszafojtott indulat, a feszes egyenruha; – majd megmagyarázza azt az orvosi látlelet, hogyan történt.

Rögtön félrevitték a teremből. A kihallgatást ez eset nem zavarta meg. Legtöbben azt hitték, hogy csak elájult, s majd magához tér.

Kálmán csak több nap múlva tudta meg ez esetet, amikor a megholt úr kedvenc trombitása elment hozzá, őrnagya rögtöni halálával együtt azt is bejelenteni, hogy ő a katonai szolgálatból elbocsáttatott, s hogy szeretné, ha Kálmán őt valami csendes szolgálatba besegítené.

Kálmánnak könnyű volt ez, jó pajtását Decséryék egy szavára befogadták házukhoz felügyelőnek.

Arról sohasem volt Kálmánnak sejtelme, hogy Sátory őrnagyot bizony ő ölte meg, – mikor a nádorral oly hosszasan beszélt.

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Miről beszéltek hát olyan hosszasan?

A nádornál

Kálmán belépett a kihallgatási terembe. Ismerős volt előtte minden helyisége a várlaknak; nagyon járatos volt már benne. A nagy kihallgatási termet üresnek találta, végigsietett annak falon függő aranyrámás császár-király-képei között, mik rendben következtek egymás után: nagy állú Lipót,[1] csillagvizsgáló Miksa,[2] Mátyás,[3] négy Nándor,[4] József, a békekötő,[5] s József, a philosoph,[6] hódító Mária Theresia,[7] megsiratott II. Lipót,[8] s hadviselő Ferenc;[9] mind eredeti művészi alkotások.

E terembe nyílik a nádor dolgozószobája: őfensége ott kegyeskedett a fiatal titkárt elfogadni.[10]

E szobának két ablaka nyílik a Dunára, kilátással Pestre.

Nem a mostani, lázas sietséggel öltözködő Pestre, hanem egy szegényes kis városra.[11] A mostani kevély Duna-sor helyén a redoute-épülettől kezdve felfelé egy puszta homokos part terül, melyet az épületfa-kereskedők zsindelyes tutajai borítnak; hol most a Wurm-udvar áll, ott egy mocsár van, melyet segít táplálni egy közel pálinkafőző bűzös árka: még nádat is látni a partjain. A tutajokon túl fűzfákkal van benőve a folyam partja, miknek mentében patriarkális halászcsónakok vontatják apacsúros[12] hálóikat; a beljebb terülő homoksivatagot nagy messzeségben szakítja meg az Újépületnek nevezett rengeteg kaszárnya; a mostani állami vasúti indóház[13] helyén van a város szemétlerakodó helye; lefelé a Duna-partot cserzővargák, vászonfestők és halászok házai foglalják el; nyers bőrök végigteregetve a víz mellett. Kék vásznak száradnak a napon. A budai parton gabonás hajókat vontatnak lovakkal a víz ellenében; idáig felhangzik a fullajtárok gyihögetése, ostorpattogása; a hajóhíd ki van nyitva az átkelő hajók végett két óra hosszat. A hídfőn felyül pedig egy nagy idomtalan gömbölyű épület tehénkedik ki a partra, egy elmaradt emlék a törökvilágból, valaha a hídfő védelmére szolgáló bástyakörönd, kívül vakolatlan, fekete az időtől, teteje gúla alakú; ezt úgy hívták, hogy “rundella[14]”. A városi tűzoltó eszközök lomtára ez időben.

A rákosi homoksivatagon[15] porfelhőt hajt végig a forró déli szél.

Ez Pest panorámája a budai királyi lak ablakából nézve.

A nádor dolgozószobája külsejével hirdeté lakójának kedélyét.

Itt nem volt semmi arckép a falakon; sem nagy embereké, sem szép hölgyeké. Nagy könyvszekrények álltak egymás sorjában, s a szekrények közötti állványokon régi görög bölcsek márványszobrai. A könyvek mind históriai, államtani, bölcsészeti, törvénytudományi munkák. Az íróasztallal szemközt Magyarország térképe. Egy márványasztalon állt kristálykancsóban örökösen friss víz Mátyás király forrásából[16] – a nádor erős vízivó volt; s egy fal melletti asztalkán állt az a fövényóra,[17] mely most a múzeumban látható. Egy szögletszekrény ablakain át tűntek szembe a Pompeji[18]  omladékiból kiásott régiségek; azon időben még ritkaságuknál fogva is becsesek.

Minden tárgy hideg, bezárt, dolgát elvégzett, életjeltelen.

Hanem a mellékszobából áthangzott egy papagáj[19] sikoltozása. A főhercegnő kedvenc madara volt ez, melyet a kis herceg halála után ide felhoztak; mert igen élénken tudta utánozni a gyermeksírást, s ez a keseredett anyát idegessé tette. (Még István nádor idejében is találkoztunk e papagájjal a budai várban: valószínűleg még most is él.)

A főherceg az ablakban állt, midőn Kálmán belépett hozzá.

Komoly és szelíd tekintetű nyúlánk alak volt, röviden tartott magyaros bajusszal, minőt azon időben viseltek országszerte, magas homlokát gyér hajzat köríté.

Mikor a belépő ifjút megpillantá, valami szomorú nyájasság derengett át arcán.

“Dilectissime!” (Kedveltem.)

Latinul szólt hozzá, ez volt kedvenc társalgási nyelve.

Egy kétrét hosszan hajtott papírt tartott kezében.

[20]– Olvastam folyamodásodat – mondá halk, nyugodt hangon a nádor. – Kérésed hozzám az, hogy e jó barátodnak, ki magyar theatrálisták direktora, engedjem meg a budai várszínházban[21] magyar előadások tartását. Óhajtottam veled ez iránt személyesen beszélni. Ha más valaki adja be hozzám a folyamodást, egyszerűen azt mondom neki rá, át fogom adni ügyét azon helytartótanácsi előadónak, akinek ez a szakmájába tartozik, annál majd meg fogja kapni a hátiratot, igent vagy nemet. S ha csak arról volna szó, hogy városunk lakosai egy mulatsággal többet kapjanak, semmi okát sem látnám, amiért ez tőlük megtagadtassék. De, mivel te nyújtottad be hozzám a kérvényt és ilyen ügyben: föltettem magamban, hogy veled hosszasabban beszélek róla, s ha lehet, megértjük egymást; azért légy figyelemmel, s jegyezd meg szavaimból, amire válaszolni szükségesnek látod.

Kálmán érzé, hogy sorsának fordulópontján áll most.

– Ha csak arról van szó, kedveltem, hogy egy csoport histrio,[22] citharaedus[23]  és pantomima[24]  fel akarja ütni sátorát Budán, azt mondanám: tessék, akár itt a várudvaron; de mivel te szólaltál fel mellettük, beszéljünk elébb terólad. Te egy nagybirtokú nemesi család ivadéka vagy, kinek tehetségeit jó szerencse gyámolítja. Van gazdag nagyanyád, ki vagyonát még éltében rád ruházni készül; vannak előkelő pártolóid, vannak gyöngéd összeköttetéseid. És mindezen erős hatalmak nem elégségesek arra, hogy tégedet visszatartsanak egy olyan úttól, melyen rád nézve csak az ellenkezője terem a szerencsének, a gyönyörnek, a megelégedésnek. Már kora gyermekkorodban az a csapás ért, ami a legérzékenyebb egy ifjúra: kitaszítottak az iskolából. Ismerem az indokokat, hogy miért. Csekély büntetés volt az rád nézve. Más országban – sőt tíz évvel hamarább itt is – vassal és lánccal gyógyítottak volna ki e betegségből. Itt csak dorgálást kaptál elcsábult társaiddal együtt, s azóta csak jóakaró szemek kísérték minden léptedet. De tudd, hogy minden léptedet kísérték! Ti ifjak országszerte szövetséget alkottok: mi célra? A réginek megváltoztatására. Nem álltok egyedül. Carbonarik, chartisták, franc-maçonok,[25] jakobinusok, mind egy célra törekesznek. Éppen úgy van “Jung-Deutschland[26]”, mint van “Giovine Italia[27]”, csak visszhangja mindannak az “Ifjú Magyarország[28]”.[29] S meglehet, hogy a többieknek mind igazuk van. De miért akar Magyarország megifjodni? Erre felelj nekem!

Kálmán nem látta még be, hogy hová céloz ez a kérdés, s nem tudott rá felelni. A fenséges úr folytatá.

– A külföldi országifjítókat lehet érteni: szándékuk világos. A nemzeti érzület felköltése által egy sok darabba szétosztott országot valamikor eggyé alakítani. Lehet, hogy célt érnek vele. – De ugyanezt a célt éri-e el Magyarország, ha a pihenő nemzeti öntudatot fölébreszti? Rá az ellenkező vár, mint amazokra. Egy heterogén elemekből alkotott országnak elemeire szétbomlása. Tekintsd meg az ország térképét: számláld meg a megyéket, amik az ideálodban élő országot képezni fogják, fesd ki annak leendő határait, s borzadj el a jövendőtől, amit alkotni akartok. Vedd elő a statisztikát, s kérdezd meg tőle, ha tizennégyből kilencet kiveszünk, mi marad ott. Ez az ország addig él, amíg alszik.[30] Jaj annak, aki fölébreszti! Egy darab ideális paradicsom vagyunk Európa közepén. Addig létezünk, amíg magunkat hozzá nem idomítottuk. Sajátságaink, kiváltságaink, mindenkit egyesítenek idebenn. Ami jó, az mindenkinek java, ami rossz, az mindenkinek baja idebenn. Versenyzés nincs. A nemesség uralkodik. Egy nyelvünk van, – mely senkit nem protegál, de nem is provokál.[31] Klasszikus nyelv: a latin. Ez a törvények nyelve, az igazságszolgáltatás, az iskolai míveltség, a liturgia, a fakultások nyelve; szószólónk a küldiplomáciában. Ez a mi palladiumunk.[32] Nemesi intézményeink emellett biztosítják a nemzeti suprematiát számunkra. Frank, német, olasz földön a demokrácia csak egy új francia, német, olasz nemzetet hozand létre; a magyar földön a demokrácia új idegen nemzeteket fog alkotni, s minket elenyészt. – S mi panasza van nálunk a népnek? Adója csekélység; földje jó, senki nem bántja, jól él, nem töri fejét a nagy államok gondjain; ősi egyszerűségében oly jól megvan, hogy negyvenezer embert egy szolgabíró egy hajdúval békén elkormányoz; nem irigylik, nem zaklatják nyugtalan szomszédok; jóllakik mindennap, s vasárnap ott imádkozhatik, ahol akar. Ősi erkölcsei, durva egyszerűsége megőrzi őt a külföldi romlott erkölcsök mételyétől. Ha szegény is, de nem adós. Nem áll magasan, de nem bukhatik. Nem küzd a pálmáért, de nem is győzetik le. Alszik; de él! S ti fel akarjátok őt költeni, gyermekek?

A nádor élesen tekinte az ifjú szemébe, s látta, hogy annak arcát e szavakra nem a megrettenés halaványsága lepi el, hanem az ifjúi forró vér hő pírja. Ez tudja, hogy mit fog felelni.

– Fenséges uram! – felelt Kálmán a nádor szavaira. – Hálás hódolattal veszem fenséged atyai jóvoltát irántam; a fiúi tisztelet válaszol arra. Harminc év óta[33] él hazám fenséged kormányzó kezei alatt; változatos időket élt ezalatt keresztül. Részt vett a világharc dicsőségében és áldozataiban, részesül most a béke nyugalmában; de nem a béke győzelmeiben. Sok ideig volt jelszavunk: “Extra Hungariam[34] non est vita; si est vita, non est ita” (Magyarországon kívül nincsen élet; ha van élet, nem ilyen élet). Ez egy szomorú ábránd; mert nálunk nincs semmi élet. Ha Kína, ha Japan elzárja magát[35] hermetice a külvilágtól, és semmit be nem fogad, amit az európai kultúra alkot, azoknak van joga hozzá, mert önmagukból kifejlett barbár kultúrájuk versenyt fut a civilizált világéval; nem kérik kölcsön tudományunkat, fegyvereinket, államtanunkat, gazdászatunkat, földmívelésünket, iparunkat, művészetünket; saját maguk teremtik azt; nyomtatnak könyvet, másként mint mi; alkotnak szövőszékeket, másképpen mint mi: és azzal, amit alkottak, kivívják bámulatunkat. Nekik van joguk falat húzni, tengert zárni maguk körül, mert ők határaikon belül életet “élnek”. De mi alszunk. Növényéleten tengünk. Magunk magunkat dicsérjük, s az idegen nevet rajtunk, vagy nem ismer bennünket. Legszegényebb népe vagyunk a földrésznek.[36] S amíg alszunk, észre sem vesszük, hogy elenyészünk. Nem tűz, nem fegyver fogyaszt el bennünket, hanem az alvás. Főnemességünk már csak név szerint tartozik hozzánk, itt sem lakik köztünk: mit is szeretne rajtunk, mit is keresne nálunk? Köznépünk, ahol magánál míveletlenebb népfajhoz ér, abba tömegestől beleolvad; mert a míveletlenség nagy kényelem, s a piszok ragad. Polgári osztályunk nincs. A kereskedelem kikerüli országunkat. Külföldi pénz fél hozzánk bejőni. S aztán nincs egy városa hazánknak, amelyről azt mondhassuk: ez Magyarország székhelye; ide hordjuk kincseinket, amit a véres múlt meghagyott, s amit a verítékes jövendő újrateremt. Koldusok nemzete vagyunk, kik magukat uraknak álmodják. Hát miért nekünk ez álom?[37] Ébredjünk fel belőle, s lássuk meg, hogy elmaradtunk a sivatagban; míg el nem takar bennünket a homok, s oda nem jutunk, ahova a flamandok,[38] a basquok,[39] akikről senki sem tudja, hogy még most is élnek; pedig számuk millió, s nyelvük él – ábécés könyveikben. Ennél többet ér ébren lenni, s elfogadni a harcot óriási feladataival. Én tudom, hogy ébredésünkkel más alvókat is fölébresztünk, legyen úgy. Én a magunk faját oly életképesnek hiszem, hogy nem rettenek vissza a versenytől. Ha nagy lesz a küzdelmünk, annál nagyobb lesz a győzelmünk!

A nádor szánó tekintettel nézett a fölhevült ifjúra.

– Ábrándozó! Mennyire nem ismered saját népedet! Én ismerem azt minden jó és rossz tulajdonával. Te még nem is születtél, mikor én már vele együtt éltem. Úgy egymáshoz vagyunk nőve, mint a fő a testhez; legkisebb baját is megérzi a fő a testnek. Hogy mi voltam e nép közt, arra a bécsiek csufondáros elnevezése megfelel; ahol nem hínak másképp, mint “der alte Rákóczi[40]”. Én ismerem a mi népünket. Heve szalmatűz; nagy lánggal fellobban; hamar elhamvad. Mindenre van hajlama, tehetsége, de komoly kitartása semmihez. Mindenki ért mindenhez, de egy tárgyat megragadni mindenki restelkedik. A magyar, ha jó katona, felvitte az őrnagyságig, siet quietálni,[41] s megy haza a szülővárosába szenátornak; ha kereskedő, s telepe jól jövedelmez, iparkodik földesúrrá lenni, s otthagyja a hajóit; ha jó gazda, hátat fordít a gazdaságának, s vagyona felét rááldozza, hogy tisztviselőnek megválasszák. Minden csizmadia azon végzi, hogy szőlőt vesz,[42] s vincellér lesz. A színész kap rajta, ha iskolamesterré lehet, s a rektor elszökik színésznek. Még a tudományos férfiak is ily ingatagok választott pályáikon: a historikus filológiai problémákkal vesződik, s amely professzor tíz esztendeig preparálta a filozófiát, a tizenegyedikben a fizika kathedráját foglalja el.[43] Csokonai, a híres poéta, harminc éves korában dohánytermesztővé lett,[44] s te, kedveltem, ha félretérsz mostani utadról, hogy poéta légy, bizonyosan mint piktor halsz meg.

– Ezt mind egyedül az okozza – szólt Kálmán, felhasználva a szünetet, melyet a nádor saját ötlete megmosolygására tartott[45] –, mert nincs egy központja az országnak, mely a tehetségeket egyesítse, mely irányt adjon, s a magasabb pályákra vállalkozókat azokon megtelepedni is segítse.

– S ez így van jól. Hogy ami féltője van az országnak, az nincsen egy helyen, hanem szét van osztva. Diétája s főurainak lakhelye Pozsony. Kereskedelmének telepei Győrött, Komáromban, Mohácson virágzanak; tudománya jó helyen van Debrecenben, Patakon, Nagy-Szombatban, Pécsett; ott díszlik a nemzeti nyelv; Pesten az universitás, az egyházi hatalom Fehérvárott, Egerben, Esztergomban, Váradon; a vagyonos intelligencia a falvakon. Pesten a Kúria, Budán a helytartótanács. Így van jó helyre eltéve minden. Próbáljátok meg mindezt egy helyre tömöríteni, s meglátjátok, hogy csináltok egy nagy fővárost; de amely nem lesz magyar, hanem német. E téren a német benneteket legyőz, s országotok közepét foglalja el.

– Küzdeni fogunk vele a győzelemért, s a küzdelem már maga diadal lesz.

– Mivel küzdetek?

– A szellem és tudomány minden fegyverével;[46] tollal, lelkesült szóval, gyaluval, vésővel és ecsettel. Mindenre van köztünk tehetség; csak a tér hiányzik számára mindenütt. Tért, mozgást kérünk mi azok számára, akik élni akarnak. S ha akkor aztán elvesztünk: magunk hibája lesz; temessenek el bennünket; megérdemeltük.

– De én sírásótok lenni nem akarok. Félelemmel tekintem újítástok minden mozdulatát. Elvesztetitek a nemzettel mindazt, amije van, s nem szerzitek meg számára azt, amire vágytok. Nyelvújító tudósaitok megfosztják a klasszikus műveltségtől a nemzetet, s csinálnak számára egy mesterséges nyelvet, amit a köznép meg nem ért. Utat nyittok idegen eszméknek, s ősi erényeiteket adjátok érte cserébe. Behozzátok magatoknak a divatot, s unokáitok rongyban fognak járni. Felháborítjátok az alvó kedélyeket, szabadság jelszava alatt, s egy úr helyett kaptok hetet. Elcsalogatjátok az együgyű magyart ekéje mellől gyorsan gazdagító pályákra, s ott fogja maga alól elveszteni az ősi földet. Hírt keresni mentek a világliteratúra és művészet olympi versenyébe, s szégyent és lenézést fogtok hazahozni. Rohammal nem tudtok hódítani, mert ahhoz nincsen elég erőtök, lángeszetek; lassú fáradsággal sem tudtok hódítani, mert ahhoz nincsen türelmetek. A magyar nem való Sprachmeisternek,[47] mint a német és a francia, ki az idegen hibás kiejtését udvariasan igazítja helyre. A magyar szeme közé nevet annak, ki szép nyelvét idegen akcentussal ékteleníti el. Magamon tapasztaltam, ki egyszer szólaltam meg magyarul az országgyűlésen, s az első mondatomnál hahota támadt a teremben.

Ezt Kálmán sem tagadhatta, hogy úgy volt.

– Kedveltem! – monda a nádor. – Vedd vissza kérvényedet theatrálista barátaid iránt. A magyar úrnak született, nem hisztriónak. Szereti a jó muzsikát, meg is fizet érte; de maga nem muzsikál senki pénzeért. Tapsol a kötélen táncolónak, de maga nem hány bukfencet.[48] A magyar nem lehet színész: mert hiába ragaszt magának álszakállt, nem tudja saját magát megtagadni, s a festéken keresztül kirí belőle az arisztokrata, vagy a táblabíró, vagy a diák, vagy a paraszt. A magyar restell az arcával grimászokat fintorgatni a publikum előtt. Nem tud odatolakodni minden társaságba, mint a német színész, hogy emberi jellemeket tanulmányozzon; s az egész világon nincs számára iskola, hol művészetben képezhesse magát. S ami legrosszabb, nincs magyar közönség, mely a magyar művészetet élvezni tudja. Ahol theátrálisták megjelennek, kezdik Schillerrel, Körnerrel, üres padok előtt, utoljára aztán rátérnek mindenütt az arcátlan bohózatokra hogy becsődítsék a röhögő vulgust.[49] – Én ilyen csúffá tétetni a magyar nevet Buda várában nem hagyom.

Ezzel visszaadá a nádor Kálmánnak folyamodványát.[50]

Kálmán hódolatteljesen hajtá meg magát, halkan rebegve:

– Én apellálni fogom ügyünket.

– Hová? Én vagyok a fő!

– A főtől a szívhez!

Őszi harmat után…

Kálmán folyamodásának az volt az eredete, hogy nemrég levelet kapott Bányavárytól, ki Fehérvárott volt akkor a társaságával,[1] melyben azt az elhatározását tudatja vele, hogy meg fogja látogatni a fővárost, ha mindjárt ezer ördög áll is az útjában, s társaságával akár Pesten, akár Budán megtelepszik.

Kálmán egyengetni akarta számára az utat.

Buda akkor kedvezőbb hely volt a magyar színészetre, mint Pest; a várban magyar hivatalnokok családjai laktak, a Tabán még akkor sok magyar kereskedőnek szolgált települ, volt kész színháza,[2] mely török mecsetből alakíttatott át, s Pestről is megkapta a maga illetményét; míg Pesten nemcsak színháznak való helyiség nem létezett, hanem belejáró közönség is gyéren akadt; a törvénytudó fiatalság[3] más sivár mulatságokban találta akkor kedvét, a magyar iparos osztálynak a hecc és a cirkuszi látványok tetszettek, a magyar úri rend pedig a német színházba járt, mely akkor félelmes vetélytárs volt; kívül monumentális épület,[4] belől pompa és deszkáin valódi művészi nagyságok, kik az akkori összes német színvilágban is, mint elsőrendű matadorok[5] voltak elismerve. Itt nehezebb volt gyökeret verni.

Ezért tette meg ama végzetes lépést Kálmán a nádornál Bányaváryék mellett a Budán felléphetés érdekében.

A nádor kedvezőtlen válasza után nem tett le a reményről, megmondá, hogy apellál, a főtől a szívhez. Elhatározta magában, hogy elmegy a főhercegnőhöz. Őfensége arról biztosítá, hogy bármit kérjen egykor, abban pártját fogja. E kegyet soha jobbkor igénybe nem veheti, mint most.

Amint őfensége termeit elhagyta, rögtön hazasietett, lovát felnyergeltette, s összegöngyölt köpenyét nyerge mögé téve, nekiindult lóháton Alcsuthnak.[6]

Akárhányszor megtette ezt az utat lóháton, jó ismerős volt már vele. Néhány órai sétalovaglás az – jó lovasnak és szerelmesnek.

Csakhogy – van valami, ami az utakat meghosszabbítja ősszel, a sár.

Kálmán a budai sorompón túl már tapasztalá, hogy nem lehet most olyan ügetve járni, mint nyáron. A lova egypárszor vissza is akart vele fordulni. Délben sűrű köd volt: mikor felszakadt, elkezdett apró permetező eső szitálni, délután hidegre vált az idő: akkor dara esett az égből, mintha az egész föld egy nagy instantia volna, melyre porzót hint valaki onnan felülről, alkonyat felé aztán megint meglágyult, s akkor szép csendesen szállongtak verébfej nagyságú hópelyhek a szürke légben; estefelé azután megjött a nyugoti szél, az meghozta az ónos esőt, mely csepp, amíg lehull, de ott egyszerre megfagy, s körül bekandírozza az ember ruháját. És mindenből, ami leesett, sár lett ide alant.

Jó késő estére vált, mire Kálmán lova az alcsuthi határcsárdát elérte, ahonnan az út a kastély felé letér.

E csárdán túl találkozott egy karavánnal. Öt szekér egymástól elmaradozva, egy gyékénnyel fedett, egy bőrekhós, a többi fedetlen. Az utasok jól-rosszul elhelyezkedve rajtuk.

Vajon kik lehettek? Vásár nem esik már e tájon ilyen késő ősszel.

Kálmán mindjárt kitalálta hogy kik, amint az első kocsit elérte. Vándor színészcsapat.[7]

Örökké útra készen, de sohasem útra készülten. Néhánynak van téli gúnyája is; ócska guba, éjjel ágytakaró, annak a csuklyáját most a fejére rántotta, csak a makrapipa látszik ki belőle; másik, ki nem gondolt a jövendőre, kocsistól kölcsön kért lópokrócba van kötéllel bekötve, fején vízmentes sisak kemény papirosból. Egynek széles karimájú Rinaldó[8] kalap takarja el arcát, s bőr övébe két rekvizitum pisztoly dugva, világ rettentésére. Nagy vasas láda tetején kopott selyemköpenyegben ül valami némber, bekötött fejjel, mellette az a férfi alkalmasint férje, mert kötött paplan van kerekítve a nyakába, nagy kék madármustrákkal;[9] legjobban járt az, aki a saraglyában a súgólyukborítóba beledughatta a fejét, az ott meg nem ázik.

Az utazók egy kicsit veszekednek egymás között; egymást “az úr”-nak címezik; van, aki próbálgatja, hogyan lehetne ebben az ónas esőben kicsiholni. Ábrázatféle azonban egyiknél sem látszik, a hideg eső szemközt ver, az elől mindenki eltakarta legféltőbb részét, az arcát.

Akiknek az ekhós szekér meg a gyékényes jutott, azok valószínűleg a társaság előkelőbbjei; tán az igazgató, a primadonnák, az énekesek, akiket jobban kell őrizni a rossz időtől. Valószínűleg a ruhatár is ott van.

Kálmán úgy igyekezett a karaván mellett elsietni. Hátha éppen ők azok? Hátha az az esőtől korbácsolt alak maga Cilike? Az embernek olyan rosszul esik jó barátait nyomorban látni olyankor, mikor nem tud rajtuk segíteni.

Mikor a gyékényes szekér mellett elhaladt, annak az ernyője alól valami kedvetlen dalt hallott kiszűrődni: “Őszi harmat után fujdogál a téli szél.” Bizonyosan valami nyűgösködő pólyás csecsemőt altatnak vele. Színész truppnál mindig van az. Kell az: mert hány darab van, amelyben kis gyerek jön elő, s azt nem lehet kölcsön kérni.

Kálmán olyan szorongást érzett, míg mellettük elhaladt s csak aztán nézett rájuk vissza, mikor már a kastélyhoz vezető útra letért. Vajon nem Bányaváryék voltak-e ezek? Nem merte megkérdezni az utasoktól, azok sem sokat nézegettek őutána.

Egész este lett, mire a nádori kastélyhoz megérkezett. Egy lovász átvette lovát megjártatni. Kálmánnak csak akkor jutott eszébe, hogy ilyen sártól összefecskendett állapotban s a szokatlan órában kihallgatást nem kérhet a főhercegnőtől.

A várnagy az orvoshoz utasítá őt, ki ez idő szerint minden vendéget elfogadni van utasítva, s orvosi belátása szerint enged vagy nem enged a főhercegnő elé jutni és csak olyan embereket, akiknek látása nem hat izgatólag a szenvedő idegeire.

Az orvos jóindulattal volt Kálmán iránt s szívesen fogadta őt; de mindamellett nem titkolhatá el előtte, hogy szerfölött sok nehézséggel fog járni azon óhajtásának teljesülte, hogy a főhercegnővel beszélhessen. Először is ilyen sárosan nem mehet be hozzá: az orvos ruhái pedig rövidek volnának rá, ha azokat venné fel. De nagyobb baj az annál, hogy a főhercegnő legkínzóbb idegbántalmakba esik, mihelyt valakit azok közül meglát, akiket meghalt gyermeke szeretett; úgyhogy dajkáit, paraszt játszótársait mind el kellett innen távolítani. Kálmán valószínűleg azok közé tartozik, akiket a főhercegnő most nem fogad el. – Hanem volt egy jó terve az orvosnak Kálmán számára. A főhercegnő nagyon kegyeli a betegeket; mihelyt valaki megbetegszik a környékben, azt az orvosnak rögtön be kell jelenteni. Őfensége azonnal látogatására megy. Ő tehát majd ád be Kálmánnak valami olyan orvosi szert, amitől egészen nyomorultnak fogja magát érezni, de semmi komolyabb baja nem lesz: csupán csak hogy kiveri a képét a hideg veríték, s kénytelen lesz ágyba feküdni. Akkor aztán bizonyos lehet felőle, hogy őfensége rögtön fel fogja keresni, s ha akkor adja elő a kívánságát, bizonyos lehet a teljesülése felől, miután az úgy fog vétetni, mint egy haldokló utolsó óhajtása, s egyúttal a gálába öltözés nehéz föladata is körül lesz kerülve.

Kálmán nem bánta már, akárhogy lesz; arra is készen volt, hogy bevegyen hát egy dózis ipecacuanhát.[10]  Barátjai már útban vannak, az engedély kieszközlésével nem szabad késni.

Az orvos azt mondta neki, hogy csak várjon egy kicsit; majd nemsokára tudják, hogy mikor szabad az orvosnak őfenségéhez felmenni, akkor Kálmán maradjon idelenn az orvos szobájában, vegye be ezt a kis porocskát egy pohár vízben, azzal feküdjék le; aztán várja be a többit.

Arról fogja pedig az orvos megtudni, hogy mikor menjen fel őfenségéhez, hogy itt éppen e szoba fölött van őfenségének az imaterme; abban áll az orgonaszerű fisharmonica. A főhercegnő az esti órákból egyet, néha kettőt is azzal szokott eltölteni, hogy e hangszeren ünnepélyes melódiákat játszik. Az orvos aztán végigvárja az ájtatos hangokat, s azok végeztével teszi esti látogatását magas ápoltjánál, ki azután néha óra hosszat eltanácskozik vele földi és földöntúli fájdalmakról.

Nem soká kellett várniok. Az orgonahang megszólalt odafenn, az orvos felölté fekete frakkját , s aztán kimért Kálmán eleibe háromféle port is, válogasson belőlük, amelyiket jobban szereti, s azzal magára hagyta.

Azt meg kell vallani, hogy egészen új neme az útról érkezett vendég vacsorával való ellátásának.

Kálmán egyedül maradva az orvos szobájában, sokáig elhallgatta e szent zsolozsmahangokat, mik onnan felülről alázúgtak. Búskomor, lélekigéző hangok azok; ha sokáig hallgatja az ember, maga is kivágyik a temetőbe, s betegnek képzeli magát.

Annál kevesebb kedvet érzett magában a doktor porait beszedegetni, amiktől még betegebb legyen.

Aztán végiggondolta magában, hogy mégiscsak furcsa, nevetséges szerepet vállalt ő magára, ha egy dózis emeticum[11] árán szerez magának audienciát, s akkor azután majd adja elő a hazai színművészet pártolása végetti esedezését egy tengeribeteg émelygésével torkában. Nem is nagyon valószínű, hogy a főhercegnő ily késő esti órában beteglátogatásra szánja el magát. Látta, hogy ez az orvos csak meg akarja őtet egy kicsit tréfálni; az orvosok humoristicus fickók. Nem is maradt ott neki. A drága jó orvosságait otthagyta érintetlenül, maga pedig kiment, fölnyergeltetett, azzal a szándékkal, hogy átlovagol az uradalmi kasznárhoz; az jobban ért az ő betegsége kigyógyításához, s gyakorolja is a gyógyrendszert az orvosi fakultás engedélye nélkül. Éhes volt.

Jó sötét volt már, amint a kastélyból kilovagolt; ezúttal változatosság kedveért északi szél fújt, és hó esett.

Amint az útféli csárda mellett ellovagolt, ott látta a vándorkaraván szekereit az állás alatt. Az ivóterem útra néző ablakai nyitva voltak, a pipafüst csak úgy jött ki rajtuk világító küllő alakjában, s a nyitott ablakon át kihangzott a szabadba a a vidám utazók zajos dala. Kívül megáztak, most belül áztatják magukat, s azzal meg vannak gyógyítva. “Similia similibus.[12]”

Kálmán úgy iparkodott az éj homályában elvágtatni észrevétlenül a csárda mellett. Rosszul esik józan embernek barátjait ilyen exaltált állapotban látni.

Pedig csaknem bizonyosnak tartá, hogy ez Bányaváry truppja.

Akár arra is fogadhatott volna, hogy az ő hangja az, amely legjobban kihangzik a borozók dalából. Barátja nagyon szerette a bort, s bor közben a dalt.

Cilike is valószínűleg ott van.

Hja, a színész-életben gyakran összeszorulnak az emberek egy korcsmaszobában. Ez vele jár a hivatással.

Kálmán nem akarta őket “így” látni.

Azt is mentségeül fogadta, hogy addig nem akar velük találkozni, míg valami kedvező eredményt nem hozhat számukra. Holnap odább fognak menni; holnap ő könyörögni fog érettük a főhercegnőnél, annak egy szava jobbra fordítja a félig vesztett ügyet, s akkor aztán diadallal keresheti fel a vándorokat.

Addig pedig hát hiszen nem tartozik azt senki tudni, hogy hóban, ködben, sötétben, gyékényes szekérben, két jó barát kétszer is keresztülment egymásnak az útján, anélkül, hogy egy keserves jó éjszakát kívántak volna egymásnak.

Sietett a kasznár jól ismert lakása felé, mely a majorsági épületek között volt. Többször is szállt már meg itten; rendesen a kasznár volt házigazdája ittlétekor; derék vendégszerető úr, jó gazdasszony felesége és hét gyermeke: apróbb, nagyobb.

Amint lováról leugrott, a kasznárlak udvarában már ketten, hárman futottak a nyitott konyhából, átvették paripája kantárszárát, köpönyegét, lovag ostorát, a gyerekek összecsókolták mint régi ismerőst: tuszkolták befelé.

– Van ám itt még más vendég is!

No, biz az nem volt nagy újság Kálmán előtt; vendég nélkül egy nap sincs a kasznár laka.

Hanem a meglepetés mégis tökéletes volt számára, midőn az étkezőbe belépett, s ott az asztalfőn meglátta ülni – az ő kedves barátját, Bányaváryt…

Hujjahó! hogy ugrált fel minden ember a székéről! Hogy rohantak a nem várt vendég elé! Hogy nyalábolta őt nyakon Bányaváry!

– Hát te hogy kerülsz ide?

Ezt Bányaváry kérdezé Kálmántól.

Hiszen Kálmán is éppen ezt akarta kérdezni őtőle, de amaz megelőzte.

Hát aztán csak el kellett mondania, hogy a főhercegi kastélyból szökik: ahol a doktor ipecacuanhával akarta megtraktálni.

– No bizony, annál jobb lesz ez a túrós galuska – mondá a háziasszony Kálmánnak, míg a kasznár leültette őt a saját helyére.

– De hát mért akart az orvos neked ipecacuanhát adni? – kérdezé Bányaváry.

– Hogy egy kicsit beteg legyek tőle.

– S miért kell neked egy kicsit betegnek lenned?

– Hogy a főhercegnőnél kihallgatást nyerjek.

– S mi végeznivalód van neked a főhercegnővel?

– Éppen a ti ügyetekben jártam.

– A mi ügyünkben? Ne is mondd tovább. Kitalálom a többit. Nádor őfensége megtagadta a budai várszínházban komédiázásunkat, s te most lejöttél ide, hogy a főhercegnő szószólásáért esedezz. Egy lépést se tégy, kedves öcsém, többet, ha engem szeretsz. Miattunk senki előtt a derekadat te meg ne görbítsd. Én nem kérdem senkitől: szabad-e, nem szabad-e? Megyek! Szeretném azt a potentátot látni, aki nekem megtiltsa, hogy hazám fővárosában otthon legyek. Nemes ember vagyok: olyan jó, mint a nádor. Itt a kutyabőr a zsebemben. A mesterségemben magam vagyok a céhmester.[13] A várszínházat becsukhatják előttem, de azért nem maradok az utcán! Felütöm a sátoromat a legelső színben, s ott lesz az archimedesi pont,[14] ahonnan a földet kiemeljük a helyéből minden királyaival és vicekirályaival[15] együtt.

– Figyelmeztetlek rá, hogy itt a nádor egyik tisztviselőjének a lakában vagyunk.

– Tudom – szólt elkomorodva Bányaváry. – Azt is tudom, hogy már maga az az eset, hogy a nádor kasznárja a Budára törekvő komédiásokat vendégszeretettel fogadta lakában, annak terhelő bűnül számíttatik be. Nem is szemtelenkedtem én ide magamtól ostoba fővel; hanem látod, ez a derék ember maga fogott el bennünket az úton; úgy hozott ide a házához, aki ide fért, a többinek a csárdába küldött lakomához valót. Megvendégelte a kiéhezett truppot, mely talán elhull az útban, ha ki nem eheti egyszer magát. És lásd, ez a derék ember nem kérdezte azt elébb, hogy mit fog majd erre mondani őfensége, vajon nem veszti-e el a kenyerét, pedig hét szép gyermeke van.

A tisztviselő közbeveté:

– Én őfenségét híven szolgálom eszemmel, kezemmel, hűségemmel; de meggyőződésemet nem adtam bérbe senkinek.

Kálmán úgy érzé vállára nehezedni a hétgyermekes apának e mondását, mintha Atlas adta volna át neki a földet, hogy emelje egy kicsit.

– Ne aggódjál te mi rajtunk, kedves öcsém! – monda Bányaváry. – Ha egyszer ott leszünk, ha a te remekműveddel kezdhetjük meg előadásainkat….

– Nekem semmi remekművem nem létezik – szólt Kálmán elkomorodva.

– Azt én jobban tudom.

– Ha arra gondolsz, amit az Oltárkövön olvastunk, az nincs többé. A Kolozsvárra küldött másolatot is visszahozattam s mind a kettőt beledobtam a tűzbe.

– Hahaha! – nevetett rajta Bányaváry. – De én túljártam az eszeden. Ismerlek jól; tudtam, hogy a képtelen ítélet után azt fogod tenni, hogy tollat, papirost, kalamárist mind a kandallóba vetsz, s eltagadod, hogy tudsz írni. Én tehát a választmány jegyzőjétől egy napra elkértem a művedet. Nem adta ide. Csak olvasni kértem. Azt megengedte; de úgy, hogy semmit le ne írjak belőle. Én aztán az egészet megtanultam könyv nélkül. Onnan égesd ki most.[16]

S hogy Kálmán ne is kétkedjék szavainak valósága felől, elkezdett egyes jeleneteket elszavalni a tragédiából.

A kasznárék el voltak ragadtatva a sok szépségtől!

Kálmán tudta Bányaváry felől, hogy annak oly hatalmas emlékezőtehetsége van, hogy egyszer fogadásból megtanulta könyv nélkül az egész kalendáriumot. Ha ott van a műve, onnan el nem vész soha.

Egy menedéke maradt még.

– De hisz annak az előadását nem fogja megengedni a cenzúra.

– Az az én gondom lesz – szólt könnyű vérrel Bányaváry. – Ha tűz esik is az égből, ha lécszeg nő is a földből, mégis keresztültörök vele, s majd meglátja akkor az ostoba világ, hogy mit bír benne. Meg nem tiltja azt nekem senki. Egyedül te tilthatod meg. Teszed-e azt?

Kálmán válasz helyett egy sürgősebb kérdést tolt maga elé.

– De hol hagytad Cilikét, hogy nincs itt?

– Őt lefektettük, el van törődve.

– Beteg?

– Nem beteg, csak el van csigázva az úttól. Kutya idő volt és disznó út hozzá. Ő pedig gyönge teremtés. Hamar megárt neki a viszontagság; abból pedig terem a mi pályánkon elég. Hideg télben, széljárta teremben, bálnak öltözve játszani, mikor a néző foga vacog; áthevülten a játéktól, sárban, szélben, havas esőben félórát gyalogolni a hideg szállásig; néha hetekig koplalni, máskor hetekig vendégeskedni, egyik nap pezsgőt inni, másik nap az ökörnyomból az esővizet, amellett, folyvást az idegeivel dolgozni, tüdőt, szívet fárasztani, beleélni magát idegen szenvedélyekbe, aztán veszekedni prózai irigy versenytársakkal; élvezni mindennap együtt az istenekkel s együtt az ördögökkel: ez, barátom, a legerősebb idegrendszert is elviseli. Cilike pedig olyan gyönge. Hanem azért ne féltsd; ma kipiheni magát, s mikor a súgó csengettyűje szól, olyan egészséges lesz, mint Diana.[17] Amíg az előadás tart, addig nem fáj semmi ideg, addig a láz szünetet tart, ismerjük mi már ezt. Hejh! mikor a te művedet fogja ő szavalni, akkor vagy meggyógyul bele, vagy meghal utána.

– De akkor mi is felmegyünk Budára! – szólt lelkesülten a kasznár.

“Mind, mind!” – kiáltozott a hét apróság.

– Hanem még nem feleltél a kérdésemre – szólt Bányaváry. – Te tilthatnád meg nekünk egyedül, hogy művedet előadjuk. Megtiltod-e?

Kálmán nagyot gondolkozva felelt:

– “Nem”…

Nagyot csattant a háta megett…

Csak egy ajtó volt…

…De minden ajtó volt!

Milyen szépek a grófnő nefelejcsei…

Egy szellemdús francia hercegnő egy udvari bálban így szólt a mellette ülő másik hercegnőhöz, egy polka tremblant[1] alkalmával:

– Minő nagy bűvész ez az Offenbach![2] Ha most mi az ő zenéje nélkül látnók a leányainkat az idegen fiatal emberek karjai között ilyen mozdulatokat tenni, a guta ütne meg ijedtünkben: így pedig gyönyörködünk benne.

Már az igaz, hogy Orpheustól[3] gyerekség volt a köveket kimozdítani s a vadmacskákat maga körül gyűjteni. Offenbach és Strauss[4]  ennél nagyobb csodákat művelnek, az ő zenéjük hangjára jogot kap az idegen fiatalember kiemelni a jól őrzött hercegkisasszonyt anyja, garde des dames-ja mellől, jogot kap őt keblére szorítani, vele messze elszaladni, keringelni, a ruháját összetépni, szemei sugárzatát, forró lélegzetét beszívni: s ez igen természetes jog. Ehhez nem kell se pap, se breviarium, se oltár, se diszpenzáció, se előleges háromszori kihirdetés, se gyámi jóváhagyás,[5] se rangegyenlőség, se vallásazonosság, se móringlevél,[6] se eskü, se tanúbizonyság, se reverzális. Egy órára a hercegkisasszony azé, aki hamarább jön.

Semmi észrevételünk sincs ellene.

Különösen gyönyörteljes egy ilyen kiváltságos óra a cotillon idején. Mondjuk: két óra; – ha a vortänzernek[7] emberi józan esze van.

A budai fejedelmi gyász miatt az előkelő társaság nyilvános bálokban nem mutatta magát, hanem ahelyett más úton kárpótolta magát elvesztett mulatságaiért saját termeiben. Összejöveteleiket a meghívókon nem nevezték táncvigalomnak, hanem reuniónak. Megnyitóul egy klasszikus filharmóniai koncert, azután pedig, – ha a fiatalság megkívánta – egy szerény quadrille,[8]  egy csendes écossaise,[9] s végül egy ártatlan cotillon. A fiatalság pedig mikor ne kívánta volna meg?

Decséry hercegnő termeiben nem is volt semmi feltűnő abban, ha a hosszú cotillont Dorothea grófnő Jenőy Kálmánnal járja. Köztudomású már a szülők által is jóváhagyott viszony, s míg egy része a közönségnek Kálmán szerencséjét tartja irigylendőnek, vannak olyanok is, kik a nagyobb nyereséget a Decséry részen látják.

Az ifjú pár azalatt, míg monsieur Henry a füzértáncot a többi tizenöt páron figuránként végigdirigálja, ráér beszélgetni ellenőrzetlenül.

Ki hallgatja ki a táncolók beszédét? Ki ügyel kézszorításaikra?[10]

– Milyen szépek a grófnő nefelejcsei! – monda Kálmán, táncosnéja kezét tartva kezében, kinek hajfürteit eleven myositisokból[11] font füzér díszíté.

– Szeretném tudni – szólt a grófnő –, miért híják ezt a virágot “nefelejcsnek”.

– Mert a kék az állhatatosság színe.

– Hát a kék szín miért jelent állhatatosságot?

– Mert a változhatlan ég maga is az.

– Ugyebár, az én szemeim zöldek?

– Nem, grófnő, azok kékek.

– Én mindig zöldnek nézem.

– Tükre nem jól mutat, azt én jobban tudom.

– Tehát legyenek az egész világnak zöldek, önnek kékek.

Egy mindent mondó kézszorítás adott magyarázatot az enigmához. Megzavarta a társalgást monsieur Henry.

– Engedelmet kérek, de múlhatlan szükségem van nagyságtok nagybecsű jelenlétére a következő figurához.

S monsieur Henry kérése parancs.

Nyilvános bálokban ő nem szalonképes, de a magántermekben korlátlan uralkodó. Táncolni kell vele, akinek int. S ha egy pár hiányzik, magát az öreg hercegnőt is beviszi a colonne-ba[12] kiegészítő vis-à-vis-nek.

S monsieur Henry oly büszkén is hordja a fejét, mint egy francia, ki tudja, hogy apja szerecseny király volt; vagy mint egy szerecseny király, ki tudja, hogy fia francia táncmester.

Mikor vége volt a táncfigurának, s a párok ismét visszakerültek helyeikre, Dorothea grófnő azt mondá Kálmánnak:

– Tudja ön, hogy mi most táncolunk egymással utoljára?

Kálmán nem volt olyan kőfejű, hogy ne értse, miről van szó, de úgy tett, mint aki félreérti azt.

– Ah! tehát nem lesz az idén több reunio?[13]

– Talán lesz; hanem ránk kettőnkre nézve nem lesz több reunio!

– A grófnő megijeszt.

– De kérem, ne mutassa azt. Nevelőnőmtől tudom, ki azt a lelkésztől hallotta, hogy a telet valami déli országban fogjuk tölteni, még nem bizonyos, hogy Olaszországban-e vagy Portugálban?

– És ha Afrikában fogják is tölteni, az nekem mindegy. Én nem vagyok Buda-Pesthez láncolva. Ha önök Lissabonba vagy Nizzába mennek, áttetetem magam attasénak a portugál diplomáciai testülethez vagy a szardíniaihoz, s ott is közelükben leszek.

– De kérem, ne ráncolja össze a szemöldeit: akkor még többet is mondok. Azt is megtudtam ugyanezen az úton, hogy ön közel van hozzá, hogy disgrace[14]-ba essék, s akkor nem fogja önt senki attacheírozni[15] sem a szardíniai, sem a portugál követséghez. De ne vonja össze a szemöldeit.

– Hiszen mosolygok már. Hát bánom is én; essem ki a kegyből; azért magam ura maradok, sőt annál inkább, s oda mehetek, ahová akarok, akkor utazom önök után, küldetés nélkül.

– Az nagyon szép lesz; hanem még egyet tudtam meg, ami önt érdekelheti. Azt, hogy önt a nagyanyja ki akarja tagadni. Ne harapja ön az ajkait, kérem. Látják.

– Az is meglehet – suttogá Kálmán –, akkor én szegény ember leszek, s akkor a grófnő nem fog engem látni többé.

– “Látni” és “meglátni” két különböző szó.

Ez enyhítő ír volt a friss sebre.

Kálmán büszkén fölemelte homlokát.

– De nem maradok soká láthatatlan! Bennem is van valami, amit sem a fenséges urak nem confiscálhatnak, sem az édes szülők vissza nem vehetnek tőlem, s én magasabbra fogok emelkedni, mint ahová márványlépcsők vezetnek.

– De ne szóljon ön oly fennhangon. Hogy reszket a keze. Most haragszik. Rám haragszik-e, amért ezt megmondtam?

Ha Kálmán azt mondta volna, amit gondolt, azt felelte volna: “igen! terád!” – És akkor nagyon igazságtalan lett volna.

(Azt akarod, hogy a rám célzó lövés előtt essem arcra! – Meg akarsz menteni: – de elesve!)

Igaztalan volt.

Monsieur Henry egy újabb táncfejleményt hajtatott végre az összes armeecorpsszal;[16]  mikor helyeikre ismét visszatértek, Dorothea azt kérdé Kálmántól legyezőjével hűsítve arcát:

– Hisz-e ön bennem?

– Grófnő, az én crédóm is az, ami az öné, hiszek az Istenben, hiszek a szentekben, önben is; de legjobban hiszek – önmagamban.

– Pogány kultusz! De férfinak jól illik. Miután a szenteket is előhozta ön: szabad kérdeznem, hogy ismeri-e ön a szentek történetét?

– Tökéletesen ismerem, grófnő; a csodatevőkről, az aszkétákról, vagy a mártírokról akar ön velem beszélni?[17]

– Maradjunk az aszkétáknál. Tehát ismeri ön Szent Bruno és Szent Hedvig történetét?[18]

– Ismerem grófnő; de inkább azt mondom, hogy nem ismerem, hogy az ön ajkairól hallhassam azt.

– Jegyesek voltak, összekeltek, akkor megfogadták egymásnak, hogy soha nem fogják egymást másképpen szeretni, mint égi, angyaloknak való szerelemmel. És azt megtartották holtig. Együttlétük örökös égben járás volt, a földön nem voltak soha. Boldogságukat tökéletessé tette a halál. Egy nap haltak meg. Két külön sírba temették őket, s másnap reggelre a két sír eggyé lett. Így ismeri ön azt a legendát?

– Így. Hanem még egy másik legendát is ismerek, mely ezzel rokon. Ez Szent Alexisről[19] szól, ki mint fényes gazdag úrfi, eljegyzett egy csodaszép hajadont, s a menyegző napján elment a világba hirdetni a bálványdöntő isteni igét. Évek múlva visszakerült ősi házához, mint rongyos zarándok; ott menedéket kért; befogadták aljas cselédnek. Neje még akkor is hajadon volt, még akkor is hű volt, még akkor is várta férje visszatértét. Az pedig mindennap látta őt, mindennap találkozott vele, ki rongyaiban nem ismert rá, és holtáig nem mondta meg neki, hogy ő volt az, akire várt.

– Nekem az első legenda jobban tetszik – monda Dorothea, s e mondás alatt oly hévvel szorítá meg Kálmán kezét, s oly lánggal tekinte annak szemébe, hogy meg kellett értenie abból mindent, ami a legendák mysticumában rejtve van.

Ugyan jó volt Dorothea grófnőtől, hogy e percben legyezőjét elejté, Kálmánnak ideje maradt azalatt, míg azt fölemelte, a szemeit megtörülhetni.

Az átkozott rabszolgakalmár, a szerecsen ismét jött láncra fűzni őket, s aztán vitte őket száraz malmot taposni, nem is eresztette ki hamarább a hámból, mint mikor a cotillonnak vége volt. S új figurát nem kezdetett velük. A szívtelen néger!

Mikor Kálmán visszavezette a hercegnőhöz szép táncosnéját, az még egyszer fülébe súgott:

– Aztán “Brunó és Hedvig” legendáját el ne felejtse! – s a kézszorítással egy kis nefelejcs csokor tévedt Kálmán kezébe. [20]

A hercegnő föladta unokája alabástrom vállára a tánc után a lenge bajadért,[21] mely azt a meghűléstől megóvja.

Szokás szerint megkérdezte tőle:

– Miről beszéltetek Jenőyvel?

– A nefelejcsekről.

Igazat mondott: az első szó is “nefelejcs” volt, az utolsó is “nefelejcs” volt.

A rundellában[1]

Egy bástyakörönd volt az a pesti Duna-parton. A törökvilágból maradt fenn, mikor még Pest bástyával volt körülvéve; az ókori védművek egy részét képezte. Aki most a helyét keresné, egy új palotasort találna ottan. Akkor egyedül állt a parton, sötét mogorva falrakás, durván összerótt kövekből, miket nem ért külső vakolat soha; csak az idők moha fészkelte meg magát rovátkáikban. Teteje fazsindelyes, sűrűn tarkázva újabb foldozásoktól. Esténkint ami denevér a Duna-part felett szállong, az mind a rundella lakója.

[2]Ezer lépésnyi távolban tőle emelkedik a pompás redoute épület, mely a német színházat is magában foglalja; újkori stílban a város felé fordult homlokzata díszes perystillel ellátva, fülkéiben remekül faragott istenszobrok. Fedett csarnoka alatt szállnak le estenden pompás hintóikból a selyemuszályos úrhölgyek, kik páholyaikba sietnek.

A rundella környékét pedig a város minden rondasága lepi. Itt ütik fel sátoraikat a fokhagymás kofák, itt ülnek csirkés kosaraik mellett a kecskeméti tyúkászok, ide rakják le a hajósok tört deszkáikat, rohadt köteleiket; itt gunnyaszt naphosszant a város rongy népe, akinek nappal lakása nincs; körül a tér beszórva dinnyehéjjal, baromfitollal, hagymaszárral nyáron, sártól járhatatlan ősszel, egyedül télen van szép járdája hóból, mint a város többi részének.

Itt ütötte fel tanyáját a vándor magyar színésztársaság.

A nemes város semmi hasznát sem vette az ódon épületnek; a színészek bért ígértek érte; az alku hamar megvolt. – Az épület a városé volt, nem parancsolt belőle senki más.

Bányaváry még ott találta a régi emelvényt és gerendázatot, melyet egy ős vándor társulat még 1815[3]-ben a köröndben összetákolt: azt csak ki kellett tatarozni s felragasztani rá a festett ponyvákat.

Pénze nem volt ugyan az előkészületekhez, úri barátjaitól kérni nem szokott; Bálvándy nem is jött vele idáig; okai lehettek Pestre jövetelét nem pártolni; hanem azért kikerült minden. Óh, a vándorszínésznek a hosszas tapasztalás éppen úgy megélesíti a szaglási tehetségét, mint a rézszínű mohikánnak,[4] ki tudja érezni egy város lakosai közül, melyik az a kereskedő, aki kölcsönre ad díszítménynek, jelmeznek való pompát, s melyik az a lakatos, asztalos, aki későbbre biztatás fejében dolgozik.

Akadt ember, aki kölcsönzött és dolgozott szívesen.

A társaság sem halt meg ezalatt éhen. Vannak még patrónusok Pest városában; hogy milyen patrónusok, azt meglátjuk később.

Amint a színpad elkészült, megkezdődhettek az előadások.

Hja, bizony nehezen ment eleinte.

Páholyközönség nemigen akadt; a földszintre jártak a jurátusok, a karzatra az iparosok; a jurátusnak nemigen van pénze, az iparosnak pedig csak vasárnap van ideje. Azért csak minden másodnap lehetett előadást tartani. A megyegyűlés hetében elrontotta a bevételt a folyton szakadó eső, mely miatt a rundelláig sártengerben kellett gázolni. Aztán az előkelő uraságok itt Pesten mind látták már azokat a darabokat, amiket ők egymás után előadtak, nagyobb művészektől a német színházban, s nálunk még most is fennáll az a nézet, hogy ami színművet már egyszer látott az ember, másodszor mit nézzen rajta, hiszen tudja már, hogy mi lesz a vége?

“Várjatok csak – mondá magában Bányaváry, mikor a pislogó lámpafénnyel a gyér közönségen végignézett –, majd jön nektek nemsokára valami, aminek a hírére ostromolni fogjátok a rundella kapuját, s ismételni kívánjátok a darabot hatszor egymás után. Majd jön Kálmán remekműve.”

Hanem egy rettenetes sziklát kell körülhajókázni vele. A minden írók szikláját: a cenzort.[5]

A cenzúra uralkodott akkor a nép gondolatai felett.

Budapesten volt négy cenzor: fiatalabb, öregebb, volt polgári cenzor, volt papi cenzor, annak még amellett más hivatala is volt, mert hiszen annyit még nem írtak akkor az országban, hogy négy embernek dolgot adjon az elolvasása. Voltak közöttük okos, tanult emberek is: ezek voltak a legrosszabbak, mert ezek ismerték az írónak még az intencióját is, s olvasni tudtak a fehér sorok között.

Jó szerencse, hogy lehetett válogatni, s a közönség elé vágyódó író vagy színész ahhoz vihette a művét, amelyik neki jobban megtetszett.

Bányavárynak főtisztelendő Bócza Nepomuk[6] úr tetszett meg legjobban.

Mikor tudatta Kálmánnal, hogy művét ezen kitűnő egyéniségnek nyújtotta be, Kálmán nagyot lélegzett.

A legvitézebb tábornok is fellélegzik, ha a csata előtt való nap azt mondják neki, hogy a béke megköttetett. Szép az a dicsőség, szép a csatatéri halál; – hanem az élet is szép!

Főtisztelendő Bócza Nepomuk úr a késő korig meg van örökítve azon válogatott adomák által, miket az íróvilág fenntartott róla. Egy múlt századbeli kísértet, egy korától elmaradt csont, ki amióta a szemináriumból kikerült, könyvet nem vett a kezébe azon célból, hogy abból tanuljon valamit, csupán azon célból, hogy törüljön belőle valamit. História, filozófia, fizika, rá nézve nem létezett, mindent a dogma és a tradíciók szempontjából ítélt meg. A nyelv fejlődésével lépést nem tartott, az új szavaknak határozott ellensége volt; ami szót a Páriz-Pápai[7] százéves szótárában meg nem talált, azt kitörölte s felcserélte a hozzá legközelebb hasonló hangzatúval; a szentírással ellenkező állításokat még versben sem engedett elhangzani. A szerelmes vers írójátul megkövetelte, hogy a megénekelt hölgy férjes nő ne legyen, az etikáról és illemtanrul saját fogalmai voltak.[8] Az “Isten” és “Szent” szavakat, ha kisbetűvel írva találta, azokat kezdő nagybetűkre kiigazítani el nem mulasztotta. Az “ördög” szót éppen nem engedte leírni, azt kiigazította “feketé”-re; a “barát” szót, minthogy az kapucinust[9] is jelenthet, kivétel nélkül átváltoztatta “szerzetes”-re.

És azután mindig otthon ült, s azzal töltötte az idejét, hogy elővette a más cenzorok által nyomtatás alá bocsátott műveket, amik már megjelentek, s azokat újra átvizsgálta, kijegyezve veres plajbászával azokat a sorokat, szavakat, amiket ő kitörölt volna belőlük. Ha nagyon megbotránykozott, fel is adta kollégáit túlságos engedékenységük miatt.

Cenzúrázott mindennemű könyvet: verseket, színműveket, zsoltárt, iskolai kézikönyvet, matematikát, nyelvtant, prozódiát: (egyikhez sem értett) még kalendáriumot is, oly pontosan átvizsgálta még az utóbbit is, hogy a vásárok lajstromában nem egyszer rajtakapta a kalendáriumcsinálót, hogy az illető helység országos vására éppen vasárnapra esnék, ami meg nem engedhető; az időjóslati rovatban pedig valóságos népbarát volt; oltalmazója a munkások érdekeinek: számtalanszor kiigazítva az aratás idejére jósolt “tartós esőt” – “állandó jó időre”, mert a szegény dolgozó embernek olyan idő kell aratáskor. Nem volt az rossz ember, csak ostoba.

Ezt választotta ki Bányaváry a remekmű cenzorául.

Elment hozzá egész alázatossággal, illustrissimének címezte; diákul beszélt hozzá. Ezzel mindjárt megnyerte a kegyét. Előadta, hogy valamennyi buda-pesti cenzor közül önkénytelen őt választotta ki e mű bírálójának, mert nincs a többiekhez elegendő bizodalma, hogy elég figyelemmel fogják azt megvizsgálni. Fiatal ember műve, s a fiatal emberek hajlandók a könnyű erkölcsöt hirdetni, szerelmes históriákkal a szíveket megvesztegetni; azután meg azt a sok új szót belerakják a munkáikba, amiket csak ők maguk értenek. Az ilyeneket kéri nagyon szépen kiigazíttatni; mert úgy hiszi, hogy ennek a fiatalembernek a munkája hemzsegni fog ezektől a hibáktól.

Bócza úr tökéletesen meg volt vesztegetve.

Ugyan örült, hogy valahára emberére talált, aki az ő nagyságát felfogni képes. Meg is ígérte a direktor úrnak, hogy figyelemmel vizsgálandja át a művet, s három nap alatt véleményt fog róla mondani.

Harmadnap visszament hozzá Bányaváry.

Bócza úr bölcs tekintetű arccal fogadá.

– Az úr engemet fölöttébb megcsalt. Hisz ez nem valami erkölcstelen munka, sőt inkább nagyon morális darab, s egyetlen egy új szót nem találtam benne, amit kiigazítsak: csupán az ortographiája néhol hamis, s a jámbusai itt-ott sántítanak.

Boldogtalan cenzor. A ravasz komédiás denunciatiója által hamis nyomra engedte magát vezettetni, s míg ő Kálmán művében az erkölcstelen eszméket, a szerelmi csábításokat, meg az új szavakat vadászta, azalatt elszalasztá azt a mély morált, mely abban a szabadság isteni tanait hirdeti. Az egeret keresve, nem vette észre a sast.

Akármelyike a többi cenzoroknak elejitől végig keresztülhúzta volna veres irlájával[10]  e minden hatalmasok talapzatát megrázó költeményt: egyedül ő nem vette észre benne a fődolgot, a szellemet.

Sőt még meg is dícsérte a munkát.

“Ez a fiatal ember nagyon szépen versifikál: ha diákul írna, nagy auctor lehetne belőle.”

S visszaadta a művet Bányavárynak a “theatro admittitur[11]” aláírással, anélkül, hogy egy sort törült volna belőle.

Bányaváry diadala tökéletes volt.[12]

Két hétig tartott az előkészület az új darabra. Két hétig járta a hír Kálmán nevével az egész várost, előre kürtölve, hogy most jön egy portentum,[13] egy remekmű, egy minden fát levágó óriás.

Ez pedig nem jó szolgálat a hírtől. Minden ember még egyszer annyit vár, mint amennyit kap. A felizgatott kíváncsiság csodadolgokat ígér magának, s a beteggé tett irigység szomjazza az áldozat vérét. Egyetlen magasztaló tíz kritikust idéz elő.

Bányaváry maga úgy járt-kelt a városban alá s fel, mint egy őrült, s ismerőst ismeretlent lefülelt az új művet magasztalva. Színlapjain előtte egy héttel elkezdte hirdetni az előadást. Két nap egymás után fog ugyanazon darab adatni: helyek ára fölemelve, teljes bérletszünettel, erre a napra semmi szabadjegy sem érvényes. Mind hallatlan merényletek ezek Pest városában.

A szerző személye is fokozta az érdekeltséget: Kálmán az előkelő körök kedvence volt; az első előadás napjára a rundella páholyai mind előre le voltak foglalva. Decséryék maguk kérték fel Kálmánt, hogy számukra is szerezzen egy páholyt e napra. Gondja volt rá, hogy olyat válasszon ki, ahova saját páholyából majd beláthat.

Végre eljött a várva várt, a félve félt nap, mely Kálmán életének szikláját képezé. Azt a sziklát, melyen hajója összetörik, s melyen világító tornya emelkedni fog.

A zsidók “hosszúnapja” nem olyan hosszú nap,[14] mint az, amelyen egy költőnek első művét színpadra hozzák. Egész nap láza van, nem tudja mit csinál. Hamarább ott van a színpadon, mint maga az ügyelő. Segít rendezni, és szaporítja a zavart. Könyörög minden szereplőnek, hogy csak az istenért jól vigyázzon a szerepére, a verseit el ne forgassa, “és”-eket ne rakjon a szavak közé, mert elrontja vele a jambust. Egyiknél szeretné, ha öregebbnek álcázná magát, másiknál, ha nem csinálna magának olyan nagy bajuszt. Reszketve közeledik az előfüggönyhöz, s lesi, hogy van-e már közönség. Útjában van a rendezőnek, az igazgatónak, kik nem győzik elhárítani maguk elől. Biztató bókokat mond a primadonnáknak, s a foga vacog, mikor rizsportól fehér kezeiket megcsókolja. Retteg valamennyitől. Ha Cilike ott nem volna, ki bűbájos mosolyával most is oly ismerős, kétségbeesnék azon merénylete fölött, hogy ennyi jó ismerős arcot átváltoztatott hajdankori rémalakokká, kik ragasztott orraikkal, álszakállaikkal, vendéghajaikkal, bádogkoronáikkal, párducbőreikkel mind őt ijesztgetik. Végre szól a súgó csengettyűje, a zenekar rákezdi, az igazgató minden szentekre kéri a szerzőt, hogy menjen a páholyába, ez feltámolyog a lépcsőkön: ugyan jó, ha három más idegen arcokkal tele páholyba be nem nyit, míg a magáéba talál. Ott aztán behúzza magát egy szegletbe, ahonnan a színpadra láthat, de ahol őt a közönség nem láthatja. A közönség persze jól tudja, hogy az egyetlen páholy, mely látszólag üres, hátterében a szerzőt rejti, s mint vadász a rókát, úgy lesi minden látcső a páholy üregét. Iszonyú hőség van, a szív százhúszat üt percenkint. A karzat szakadásig tömve, azok türelmetlen emberek, iparos és cselédféle nép. Kezdenek tombolni. A szerzőt a hideg leli, hogy mégsem kezdik a darabját. Végre másodszor szól a súgó csengettyűje, s az előfüggöny allegóriái a magasba emelkednek. Ünnepélyes csend támad. Szerzőnek egy gondolat villanik át agyán. Leugrani a páholyból, elkapni a súgó elől a darabot s elszaladni vele. – Már késő! Az a sarkantyús úr ott a színpad közepén megkezdi a mondókáját, belelép a dolgok közepébe: in medias res…

A szerző néz és hallgat.

[15]Óh, az nem emberi idegeknek való gyötrelem! A makkabeusok[16] anyjának szenvedése hasonlíthat ehhez, mikor fiait egymás után leölték szeme láttára. Hogy gyilkolják a legszebb verseit! Meglehet, hogy jól játszanak; de ő azt mind egész másképp képzelte. Nem így éltek ezek az alakok az ő lelkében. Ott van ni! Az az ember meg éppen nem tudja a szerepét; a másikat is belezavarja vele! Nem úgy van! Kihagyták a legszebb részét a párbeszédnek. Egy össze nem vágó jelenet, s elveszett az egész hatás. Ennek itt csak keserűnek kellene lenni, s ahelyett komikussá lesz; gúnyszavainak csak háttért kellene képezni a főszereplő tragikus kitöréseihez, ahelyett előtérbe tolja magát, s a közönséget kacajra ingerli ott, ahol nem kellene. Bányaváry maga sem látszik érteni, amit előad. Egészen másként szavalja szerepét, mint egykor az Oltárkövön. Ah, akkor az olypmi láthatalanoknak beszélt, most pedig a karzatok népének, s annak be kell bizonyítania, hogy milyen jó hangja van. Minden úgy üt ki, ahogy Biróczy előre megjósolta. A hevesfejű főnemes alakja pattogó betyárrá izmosodik, a kesergő agg honfi sápítozó vén banya lesz, a panaszkodó paraszt képe szószátyár gányóvá mázolódik, a fejedelmi alakok egyike sem nő fel magasabbra egy prédikátornál, másika nem más, mint egy koronás tekintetes asszony. Egyedül Cilike érzi, amit játszik: egyedül az ő alakján lehet tekintetének megnyugodni. Ő a tökély. A többi aztán annál messzebb esik az ideáltól.

S hogy kínja tökéletes legyen: még odajön Biróczy a páholyába, és elkezdi neki dicsérni a színészeket, hogy milyen várakozáson felyül jól játszanak. És meg is lehet, hogy jól játszanak, csakhogy Kálmán mindezt egészen másképpen rendezte képzeletében, s az élő alakok nem illenek össze a lelkében alakult képekkel.

Azután nem elég, hogy Biróczy meglátogatja a páholyát, egymás után jőnek hozzá ifjú ismerősök, litteratorok, kritikusok; kezdik az obligat gratuláción, s aztán elsorolják kifogásaikat, észrevételeiket. Azokon egymás között összedisputálnak. Szidják a színészeket, kik e remekműnek nem tudnak megfelelni, a közönség nem hallja tőlük az előadást s felpisszeg rájuk. Kálmán szeretné valamennyit kidobálni a páholyból.

Lopva áttéved tekintete az átelleni páholyba, ahol Decséryék ülnek, s arcaikról olvassa ítéletüket.

A hercegnőnek melege van, legyezi magát; csak olyankor tapsol, midőn Cilike kilép a színpadra, s a főispánt is készti, hogy tenyereit lomhán összelappantsa.

Hát Dorothea?

Annak az arca egészen át van változva. Oly kifejezés ül rajta, aminőt Kálmán még soha nem látott. Mint egy szobor, oly mozdulatlanul figyel e mű minden szavára. Félelem-e az, bámulat-e az, mely arcát elmerevíti; vagy mind a kettő? Rémítik őt azok a gondolatok, amiknek szavait hallja? Most kezdi-e tudni, hogy ki az az ember, akit ő szeret? Most kezdi-e látni, hogy micsoda rettenetes ország az, aminek poézis a neve, s szívének minden idegei megreszketnek annak fenséges borzalmai előtt?

A mestermű hatása a közönségre nagyon kétséges volt. Tapsoltak eleget egyes költői helyeknek; de az egyetemes, megragadó hatás, melyet Kálmán maga várt tőle, elmaradt; hiába mondták barátai, kik páholyába sereglettek, hogy műve nagyon tetszik; ő érezte az ellenkezőt. Óh, az előadás órájában az író clairvoyant:[17] azt is megérzi, hogy mit gondolnak azok, akik a háta mögött – hallgatnak. – Nem ilyen a közönség tetszése! A karzatok tombolnak a hangzatos mondatoknak; de az értelem maga a nagy közönségre nézve – kaviár.[18] Néhányan megértik a szellemet is – ott a páholyokban. Nagyon jól megértik. Azoknak lúdbőrzik a testük tőle, s Kálmán kezdi észrevenni, hogy egy páholy megüresül. Azok félnek hallani is amaz eszméket, amiknek ő élő szavakat adott. És az egész költői remek alkotást, a tragikum fenségét, azt nem fogja fel senki. Hiszen ha nem hiányzanék hozzá az érzék, az egész közönségnek néma elragadtatással kellene gyönyörködni e végtelen örvényében az eszményi szépségeknek. És óh, a költő érzi azt büszkén, hogy milyen földfölötti szépeket álmodott, – és látni kénytelen, hogy álmait senki sem érti.

Felvonások közben hívták a szerzőt, de nem jelent meg; a rendező jelenté, hogy szerző nincs jelen. E visszavonulásért Bányaváry lehordta Kálmánt, szerinte a szerző megjelenése a közönség hívására kétszerezi a tetszést.

– Művem nem tetszett – viszonza szárazan Kálmán.

Bányaváry majd megölte e szóért.

– Roppantul tetszett! A közönség meg van dühödve tőle! S aztán a mai előadás még csak főpróba volt; majd holnap nézd meg, hogyan játszunk valamennyien! Majd holnap! Hát velem hogy vagy megelégedve?

– Cilike imádandó volt – felelt rá Kálmán.

– No és én? Meg a többiek?

– Csak Cilike volt imádandó.

Az előadás estélyét pompás díszlakoma fejezte be a “Hét Választó”-nál, ősi szokás szerint a szerző megvendégelé a színtársulatot, jó barátait. Hivatalos volt a lakomára kivétel nélkül minden Pesten lakó magyar író; még akkor kicsiny csapat.

Ezek ugyan akkor éppen nem képeztek valami külön osztályt; mindegyiknek volt, amellett, hogy verset és prózát írdogált, tisztességes keresetmódja.[19] Az elbeszélések szerzője egyúttal városi kiadó;[20] az, aki a humoros adomákat írja a “Honi vezérbe”,[21] a helytartótanácsnál segédfogalmazó; a hősköltemények most kiemelkedett költője magánnevelő kilenc fiúgyermek mellett; az antológiai gyűjtő egyetemi tanár; a meseíró tehetős földesúr, nem szorult hivatalra, csupán egy divat- és szépirodalmi lap szerkesztője nem más, csak lump. Zseniális ember, de minden jellem nélkül, mindig fülig adós, senkinek sem fizet; s amellett nagy gourmand; ő maga dicsekszik, hogy minden ebédre egy előfizetőjét eszi meg a “Mulatságos[22]”-nak (ez lapjának a címe), s e tekintetben két ember helyett dolgozik, amennyiben segédszerkesztője részét is maga költi el: ez a segéd pedig nem más, mint árva Aszályi, írnokból laptöltelék-készítővé emelkedve, s principálisa által a nagy világ pártfogásába marasztalva, hogy ott egyék, ahol kaphat. Ezért a mellékneve: “Potya” Aszályi.

A “potya” szó alatt értik a magyarban, mikor valahol “ingyen” esznek. Akármit esznek: érett túrót vagy pástétomot, csak ingyen ültessék mellé az embert, az a potya, az jól esik. Néha nem is kínálják, a “potya” fogalma egyesíti magában az önkénytes megtelepedés művészetét is. Aszályi egyúttal műbíráló is. – Ez a legkönnyebb tudomány, amihez semmi tanulmány nem kell. Ez a mesterség leginkább elvezet a potyához: néhol ebédre hívják, néhol pofon verik érte, s mind a kettő ingyen.

Hogyne jött volna el főszerkesztőjével, Kovászos úrral Aszályi is Kálmán ünnepi torára. – De arról bizonyos lehet Kálmán, hogy senki sem fog neki orcátlanabb hízelkedéseket szemébe mondogatni, mint Aszályi; még a principálisa, Kovászos úr sem, aki pedig nagy széltoló.

Pedig Kálmán irtózik tőle, ha szemébe dicsérik. De hiszen ebben a társaságban ne is tartson tőle, hogy a Mulatságos szerkesztőségén kívül ez valakinek eszébe jusson. Tudósok, írók, színészek gyülekezetében senki sem beszél másról, mint ki-ki a saját viselt dolgairól. A színész elmondja, mily diadalokat aratott a vidéken, hogy omlott lábaihoz koszorú, szerelmes levél, díszbillikom és emlékgyűrű. A humorista előadja legjobb élceit, mik most az egész országot felvillanyozzák; a történetbúvár[23] bebizonyítja, hogy az egész világon minden nyelv a magyartól származik, zsidók, asszírok, föníciaiak mind a mi őseink voltak; a szerkesztő praenumeransai[24] szaporodtát emlegeti; a versíró jó néven veszi, ha akad olyan szomszédokra, kik legújabb költeményének kiemelkedő részeit meghallgatják; csak árva Aszályinak jut néha eszébe, hogy egy-egy körmönfont áldomást megindítson a mai nap hősének tiszteletére, ki búskomoran ül az asztal végén, s lelkével akárhol másutt kalandoz, csak ott nem, ahol érte isznak.

Később aztán oszolni kezd a társaság: legelébb hazamennek a színészek, nekik holnap is erős dolguk lesz, nem szabad sokáig mulatniok. Akkor aztán a hátramaradottak előveszik az eltávozottakat, s leszólják őket irgalom nélkül, milyen minden kritikán alul való játék volt, amit ma produkáltak. Egynek sincs közülök fogalma a művészetről: Bányaváry bakternek való, nem színésznek, a feleségében pedig nincs semmi szenvedély. – Azután elszállingózik a historikus, a meseíró, a hősköltő. Amint egymás után kihúzzák a lábaikat, elmondatik róluk, hogy az első nevetséges idióta, a második jó borokat tart,[25] de ha a meséiről beszél, elaltatja vele az embert; a harmadik nem bír kiadót találni a műveinek, pedig abban a képzeletben van, hogy ő jobb költő, mint más. A nyelvújító eltávozta után előhúzzák a hírhedett “Mondolatot[26]”, mely a nyelvjavítók törekvését teszi nevetségessé. Valamennyi között egyedül Biróczy van biztosítva minden oldalról; ő se nem író, se nem színész, tehát tűz- és vízmentes.

– Eredj már haza, Kálmán, kérlek – mond a bohó fiú, megszánva komor arcú barátját –, hadd szóljunk meg aztán téged is!

Kálmán komolyan veszi a baráti intést, s engedelmet kér a társaságtól, hogy hazamehessen; fejfájásról beszél. Talán úgy is van.

– Dejszen – riad fel Aszályi –, Kálmán barátunk csak magasztalóit hagyja hátra, ha távozik. No hiszen majd meglátod holnap, ha a Mulatságost olvasod, hogy felmagasztalunk, hogy megkoszorúzzuk a nevedet. A Mulatságost a nagymamád is járatja. Majd hogy meg lesz lepetve, ha azt a sok dícséretet olvassa felőled!

Kálmánnak émelygett a gyomra. Sietett a kalapját megtalálni.

Aszályi szegődött hozzá.

– Elkísérlek hazáig. Valami bajod ne történjék az úton.

– Köszönöm; bérkocsin megyek.

– Hát akkor vigy el magaddal. Még a nyomdába kell mennem, hogy a darabodra megírjam a bírálatot, hogy a holnapi lapban megjelenhessen.

– Csak maradj te itt és mulass tovább, a bérkocsi visszajön, s rendelkezésedre áll.

Azzal valahogy lerázta a nyakáról a műbírálót, s ott hagyta a kollegatust,[27] hadd beszéljék ki magukat kedvükre a mai nap áldozatáról is. Hisz a legkedvesebb poszpász[28] egy ilyen írói lakomán, akit végül kés, villa nélkül megenni jól ízlik – maga a bankett-adó szerző.

No ha aztán arra volt kíváncsi Kálmán, hogy eltávozása után mit beszéltek a lakomáján ott maradt jókedvű pályatársak, azt másnap, mikor későn reggel fölébredt, nyomtatva olvashatá, a még nyomdanedvesen asztalára tett Mulatságosból.

Ott volt tegnap előadott művének bírálata Aszályi írói jegyével.

Egy infámis, piszkolódó, gunyoros persziflázs eleitől végig, melyben ki van forgatva művének értelme, megtagadva tőle minden költői föllengés, versei ócsárolva, expozíciója abszurdummá torzítva, tragikuma nevetségessé téve, merész iránya denunciálva, még személyét is kigúnyolták benne: a tudatlan dandy, az asszonyok kegyence, ki telivér költőnek hiszi magát, azért, mert a paripája telivér. – S ez így ment két sűrű oldalon végig.

– – S azt az ő nagyanyja holnap már olvasni fogja ekképp!

De mit bánta azt Kálmán, hogy Kovászos úr lapja meg annak a dárdása[29] mit írnak őfelőle, meg a darabjáról; egyetlen kérdés fojtott el nála minden egyéb aggodalmat: mit beszélnek most őróla Decséryéknél. A láz járta át idegeit, amíg a látogatási óra elkövetkezett. Milyen arccal fogadják?

Eh mit? Hiszen bukott meg már fiatal ember elég az első színművével! Mit csinálunk ebből országos dolgot? – De az nem Jenőy volt, és nem az ő színműve. Óriás volt az a pyeridák berkében,[30] s óriás a közélet mocsarában. Korszakot alkotó lángész, ki ha bukik, a gyávák és törpék egész légiója örömünnepez felette. Ezt érezte ő maga, ezt érezték mindazok, kik őt szerették, kik visszatartóztatták. Az ő esése kolosszdűlés volt. Azért kellett, hogy elejtsék. A hétköznapi ember bukhatott, újra talpra állt, szeretője se hagyta el, hivatala is megmaradt, anyja sem tagadta ki; de Kálmánra nézve megbukni egyértelmű volt a semmivélétellel.

Decséryéknél legelőször is a hölgyeket látogatta meg. A hercegnőt együtt találta Dorothea grófnővel.

A hercegnő felötlően szívélyes volt az elfogadásban, mindjárt áttért a Kálmánt oly nagyon érdeklő tárgyra, a tegnapi előadásra.

– Óh, az valóban élvezetes este volt! Én a kordicai statutio óta nem láttam magyar előadást; de meg kell vallanom, hogy színészeink azóta nagyon sokat haladtak. Különösen önnek a rokona: Bányaváryné; az bármely idegen színpadnak díszére válnék. Apropos! Miért mondta ön akkor, hogy az önnek testvére? Hisz a színlapon ez áll: Bányaváryné, született Perkátai Cecille asszony. No, értem; együtt növekedtek fel, olyan, mintha testvére volna; igazán kedves teremtés; gyönyörű alak, az ember mindig maga előtt látja azokat a beszélő nagy szemeit: szeretetreméltó tünemény.

Miért dícséri ez most olyan nagyon azt a színésznőt éppen Dorothea grófnő előtt? Tán azt akarja keserűvé tenni Kálmán iránt, midőn azt a gyanút hinti el, hogy Kálmánt e szép művésznéhöz tán nem annyira rokonság, mint szerelem csatolja?

– Kár, hogy a szöveget nem értettem eléggé – monda a hercegnő –, csak Dorotheától tudom, hogy az igen fennkölt mű. Ő el volt ragadtatva általa.

Kálmán Dorotheára nézett.

A szép madonnaarc tekintete nem igazolta nagyanyja állítását. Halavány volt, és szeme félve találkozott Kálmánéval.

Különös volt, hogy Dorothea grófnő ezúttal szabadságot vett magának nagyanyja jelenlétében Kálmánnal magyarul társalogni, amiből a hercegnő igen keveset érthetett.

[31]– Igaz – szólt Dorothea. – De azok borzasztó szépségek voltak! Én némelykor meg voltam dermedve, mikor arra gondoltam, hogy ezek az eszmék az ön lelkében születhettek! Mikor gondolja ön ki ezeket? Mi az a költő, aki ilyeneket alkot? Vajon, mikor így közöttünk jár, mosolyog, tréfásan fecseg velünk: akkor is ott leskelődnek-e a szíve közepén ezek a tűzszemű gondolatok? Vagy van valami démona, aki olyankor veszi elő, mikor egyedül van, s diktál a tolla alá ilyen idegen szavakat? Valami hevítő mérget iszik olyankor, haschischt vagy mákonyt?

– Nem, grófnő – szólt Kálmán mosolyogva –, én egészen józanul szoktam írni. A gondolatot csak a gondolat szüli.

– De, hogy szülhetik egymást az egymással ellenkező gondolatok? Ez a titok előttem. Hiszen azt értem, ha a szenvedő szerelmes úgy szól, hogy sírjak a szavára, de hogyan tud valaki egy gyűlölt alaknak, egy méregkeverőnek, egy csábítónak sötét lelkéhez méltó szavakat találni? Ki tanítja őt arra a kitörésére a féktelen dühnek, ami a sértett becsület, a féltés kínjai közt szülemlik? Érzi-e a költő mindazt, amit alakjaival elmondat: a jót is, a rosszat is? Magából szedi az a gondolatokat mind?

– Grófnő, amivel a költő teremt, az a képzelem. Annak a hatalma pedig egybefoglalja az ismert világot. A költőnek mindent maga előtt kell látni, a pokoltól az égig.

– Hát saját magát látja-e azután? Kitől tudja meg, hogy a sok alak közül, amit maga elé teremt, melyik az ő saját alakja? Kiből beszél az ő lelke? A féltékenyből, aki gyilkol, vagy a hízelgőből, aki csábít? Hogy állítna elénk valaki egy ijesztő alakot, anélkül, hogy magát is olyanná ne tudja idomítani?

– Ah, grófnő, önnek a nézete szerint minden regényt és drámát legelőször is egy férfiúnak és egy nőnek kellene együtt írni, mert azt egyikünk sem tudhatja, hogy a másik hogyan érez, hogyan szeret, hogyan szenved! Azonfelül a gyilkos lelkiállapotát csak gyilkos ecsetelhetné, s a fösvényét csak a zsugori.

– Valóban azt hiszem. És úgy is van. A férfi költő művében tökéletesek a férfi alakok, a nők sohasem azok. Aztán kimagaslik mindig egy ideál; melyben a költő lelke nyilatkozik: én ilyen volnék! Minő hát az ön ideálja? Szépség, de rettenetes! Bosszúálló féltés, melynek királyvértől csepeg az ujja. Borzasztó eszménykép ez!

Kálmán azt vette észre, hogy az ő napja elé nagy fellegek tolulnak.

De a hercegnő nem hagyta őt elkomorulni, nyájas volt hozzá, mint egy idegenhez.

– Nos, Jenőy! Nemde Dorothea említette már önnek, hogy mi elutazunk?

Már utaznak!

– Igen, de nem tudta a grófnő, hogy hová?

– Flórencbe[32] megyünk, ott töltjük a telet. Dorothea egészségének jót teend az olasz lég. Kis unokám mondta, hogy ön is fog utazni Olaszországba. Az szép lenne, ha ott is felkeresne bennünket.

Kálmán keserűen mosolygott: “az megeshetik.”

– A búcsúzásra még van idő; nem utazunk olyan hamar. Addig még remélem, hogy sokszor látjuk önt.

Kálmán meghajtotta magát és távozni készült.

– Nem megy ön át fiamhoz, a főispánhoz? Ő már kérdezősködött ön felől.

Kálmán megköszönte szépen a nagy kegyet, és a mellékfolyosón átment Decséry főispánhoz.

No, az nem fogadta olyan nyájasan.

Bosszús arccal, összeráncolt szemöldökkel jött eléje, s szóhoz sem engedte jutni.

– Jaj, jaj, kedves Jenőy, mit csinált ön azzal a tegnapi darabjával! Őfensége magán kívül van haragjában. Ma reggel voltam az udvarnál; még olyan indulatosnak nem láttam a nádort. Azt mondta, a színészekre nem haragszik; azok őszinte, bátor emberek. Nem adta meg a kérésüket, hogy Budán a várszínházban lépjenek fel, hát letelepedtek egy ólban, s játszanak az ő dacára. Becsülésre méltó emberek. De az a fiú! – itt önt értette –, aki idejön könyörögni, akire óra hosszant vesztegetem a meggyőző indokokat, akit kézen fogva vezetünk minden előmenetelre, hogy az egyszerre oly dühödten megfordítsa a puska agyát, s közénk csapjon vele, az minden fogalmat meghalad. De hogy lehetett olyan őrült cenzor a világon, aki ezt a darabot színpadra bocsátotta? – A helytartótanács rögtön elmozdította ezt a cenzort pesti állomásából, s áttette Nagyszombatba. Érti ön a helyzetet, kedves Jenőy?

– Egészen értem – szólt Kálmán –, s ismerem a teendőmet.

Nem is magyaráztatta magának bővebben a balhírt, megköszönte azt a főispánnak, s sietett a Decséry palotából haza. És aztán útközben elgondolkozott rajta, hogy a hercegnő aki már bizonyosan tudta fiától a Kálmánt fenyegető rossz hírt, ahelyett, hogy mint érdekelt fél, a veszélyben forgónak szemrehányó haragos képet mutatott volna, mint az őszinte főispán tette: még inkább nyájas volt hozzá. Nyájas volt, mint egy idegenhez!

Kálmánnak első dolga volt hazamenni, s megírni leköszönését a fényes udvari hivatalról.

Még jóformán el sem végezte a maga dolgát Kálmán, midőn rohan be hozzá nagy zajjal Bányaváry. Borzas haja egészen szét volt zilálva a homlokán, amint az ajtón betört, s lihegve a pamlagra veté magát. Két nagy pecsétes írás volt a kezében.

– Nézd! Olvasd ezt! Nem ezt. A másikat elébb. De mégis ezt![33]

– No, melyiket hát?

Az egyik hosszú írásban a helytartótanács betiltotta a tegnapi darabnak többszöri előadását.

– Ezt bizony előre lehetett tudni – monda hidegvérrel Kálmán.

– Könnyű neked ilyen flegmával beszélned! – pattant fel Bányaváry. – De én holt emberré vagyok téve. Megcsináltattam a darabhoz a sok kosztümöt, mind contóra, az mind rajtam veszett; ruinálva vagyok.

Kálmán mondhatta volna a barátjának, hogy hiszen te vagy annak az oka, nem én; s te még ruináltan is az vagy, aki voltál; de én már senki sem vagyok – hanem csak mégsem ezt mondta neki.

– Azért ne essél kétségbe. A költségeidet majd megtérítem, a darabom miatt kelt árjegyzékeket kifizetem. Több is veszett már Buda alatt.[34]

– Könnyen diskurálsz! – monda bosszúsan Bányaváry. – De olvasd már most ezt a másikat!

A másik írásból azt olvasta Kálmán, hogy a rundellában játszás a színészeknek a nemes város által felmondatik, két hét alatt ki kell onnan költözniök; mert az ódon vármaradvány földig lerontatik s helyére sóraktár építtetik.

Bányaváry olyan dühös volt, hogy sírt.

– Ugyan, ne légy gyermek! – szólt Kálmán. – Mi kétségbeesni való van azon, hogy el kell hagynotok azt a vén denevérfészket? Ha hozzákezdtünk valamihez, most már legyen erőnk végig kitartani. Kétheti haladék van: légy nyugodt; azalatt én szerzek számotokra más helyet, s játszatok tovább. Én állok ott, ahova a lábamat letettem. Most eredj haza, láss a mai előadás után, hogy a közönség kárpótolva legyen. Hogy tovább mi történik, az az én gondom.

Most már Kálmán gyakorlott fölényt Bányaváry fölött. Az igazi veszély idején tűnik fel a váljegy,[35] ami a valódi erőt jellemzi.

Apró bajoknak helytállni, kicsiny urakkal perlekedni, éhezni, fázni, küszködni Bányavárynak is volt ereje; de ahol komoly volt a baj, ott csüggeteg lett. Kálmánt pedig éppen az emelte fel.

Hogy úgy egyszerre összeesküdött ellene minden: a kritikustól kezdve a szerető hölgyig! Ez acéllá edzette lelkét.

Csak azért is!

Különböző női szívek

Ez nap Kálmán többé ki sem ment a szobájából, s meghagyta az inasának, hogy senkit se küldjön be hozzá.

Tudta, hogy a krízis kitöréséhez kell egy nap. Azt az időt valahogy agyon kell verni. Addig nem mutatja magát a világban.

De egy dologban még sem állta ki soká a vesztegzárt; másnap délben mégis elment a Decséry palotáig; nem ugyan látogatási szándékkal, hanem hogy a házmestertől megtudjon valamit felőlük.

Meglepetés várt rá. A házmester azt mondta, hogy ma korán hajnalban a hercegnő Dorothea grófnővel és egész cselédségével együtt elutazott.

Tehát már el is utaztak!

Tegnap még azt mondá a hercegnő: ne búcsúzzunk még, van elég időnk rá. Azt akarta, hogy búcsúzás nélkül váljanak el.

A házmester Kálmán arcán látta annak gondolatait. Azt mondá neki, hogy ha beszélni akar a házfelügyelővel, az talán többet tud mondani.

Kálmánnak eszébe jutott, hogy hiszen ez a házfelügyelő az ő régi iskolatársa, Csuka Feri. Felkereste őt kertre nyíló szobájában.

A jó fiú eléje szaladt, mikor meglátta, s örvendve szorongatá a kezeit. Volt benne annyi baráti józan tapintat, hogy a darabjáról nem kezdett el neki beszélni, hanem ahelyett egy cédulácskát nyomott a markába s azt súgta: “tedd el, – majd otthon vedd elő, – őtőle van, – te majd megérted.”

Kálmánnak kettős oka volt nem váltani vele több szót: egyik az, hogy gyanús kémszemek lestek, másik meg, hogy a drága papírka tartalmát óhajtá minél elébb megismerni.

Egy bonbon cukorka borítékja volt ez a papír; amit úrhölgyek el szoktak hajigálni a földre, anélkül, hogy valakinek másnak eszébe jutna a cukorpapírt felvenni, mint akinek a szem figyelmeztető intése szólt.

E cukor-borítékon[1] e három szót találta Kálmán irónnal feljegyezve:

“– Bruno,”

“– Genua,”

“– Hedvig.”

Ebből a három szóból senki a világon nem ért meg semmit, hanem ő megértett mindent.

Genuába utaztak. Hedvig: a szűz szerelemben is boldog kedves, kit Brunójától Genua sem választ el.

Kálmán előtt feledve volt a bukás, az elhagyatás; ez a kis papírdarab mindent kigyógyított. Eltette azt a kedves arckép mellé, s őrizte, mint a bűnös a pápai indulgentiát.[2] Az embert nem nyomja a bűntudat, mihelyt azt tudja, hogy megbocsátottak érte. S ha Dorothea megbocsátott, ha ő szeret, kivel törődik aztán?

Hanem az mégis bántotta, hogy a hecegnő ily megvető modorban igyekezett tőle megszabadulni. Ez a nevetségessé tételig megy.

A dac megszülemlett már lelkében; a kevély ember, ki addig csak titokban rejtőzött, egész valódi arcával lépett ki vele a napvilágra, midőn leköszönő iratát a magas uraknak felküldé.

Nem ment többé haza, nem zárkózott el ismerősei elől. Eljárt mindenüve, ahova máskor szokott.

Aznap este nagy álarcosbál volt a redoute-ban. Erre a mulatságra Decséryék is nagyban készültek; más nyilvános bálba úgy sem mehettek az udvari gyász miatt. A fiatal pár úgy örült előre ennek a napnak. Dorothea bizalmasan elárulá Kálmán előtt, minő álcában fognak ők megjelenni, hogyan ismerhet rájuk. De éjfél után álcát fognak változtatni, akkor aztán majd meglátja, hogy ráismer-e Kálmán magától. Kálmán fogadkozott, hogy minden álca[3] alatt megismeri a grófnőt járásáról, feje hordozásáról, és – szemeiről. – Óh, milyen bizonyos volt, hogy e szemekben nem fog csalódni. Georgiai nő volt az első bevallott álca.

Most aztán ennek is vége.

Hanem azért Kálmán elment az álarcosbálba; még pedig álarc nélkül. Csak azért is meg akarta mutatni, hogy még mindig él és tud a világ szeme közé mosolyogni.

Akkori időkben a redoute álarcosbálai válogatott közönséget gyűjtöttek össze, a dolog új volt, nem unták még meg; s a kétséges jellemű társadalmi osztályok nem riasztották el még a parkettről a társadalmi krémet.

Az idén különösen népes és elegáns volt a redoute-bál; mint egy összekevert világ, tarkállott egymást kerülgetve a sok fényes álca, minden nép viseletét, színpadi alakokat, mítoszi jelmezeket csodálatos keverékben egyesítve.

Kálmán ott őgyelgett a tömkelegben, s engedte magát az ismerős álcák csípős tréfáival csiklandatni. Nem volt csiklandós.

Egyszer egy finom kéz karja alá nyúl, s Kálmán egy deli álarcos nőt lát karjába fűződni.

Georgiai nő volt: karcsú, gyönyörű termet, dereka arannyal átszövött shawllal átkötve, melynek végei domború csípőjén omlottak végig. Gazdag perzsa szövetű kaftánja testhez simuló ráncokban bokájáig ért, csak az alól látszottak ki a selyem salavári dudorai, miknek hasadékából a finom szattyánpapucs a legparányibb lábakat tüntette elő, a kócsagtollas turbánról hosszú fátyol függött alá, fénylő, csillámló aranyszövet, mely egyúttal álarc, csupán két nyílást engedve a két szemnek, s a kócsagtoll mellett egy lángszínű georgina,[4] akkor még üvegházi ritka növény gyémánt boglárral odatűzve.

– No, ugye hogy itt van a georgiai nő? – suttogá a szép álca.

Kálmánnak első pillanatban nagyot dobbant a szíve.

Hanem aztán mikor a szemébe nézett a szép álarcosnőnek, megszűnt a szívdobogás: pedig azok is bűbájos szép szemek voltak, de sötétek; de nem Dorothea szemei.

– De nem az a georgiai nő, akit kerestél! – kötődék vele tovább az álca.

Kálmánt érdekelni kezdte a kötődés. Valami különös csodát nem talált benne, hogy titkát ellesték. Decséryék valószínűleg visszaadták a megrendelt jelmezt a készítőjének, az elárusította azt, s aközben elbeszélte boldognak boldogtalannak, hogy ezt Dorothea grófnő viselte volna, ha itt maradtak volna. Így megtudhatta akárki. – Hanem, amit a szép álca azután mondott neki, az már jobban kezdte érdekelni.

– Hát te nem utazol Egyiptomba hieroglifokat megfejteni?

– Legnehezebb hieroglif rám nézve az, hogy miért utaznám én Egyiptomba?

– Úgy? A te barátod, Bálvándy akkor jobb archaeolog, mert ő kitalálta, hogy miért utazzék oda?

– Szerencsés utat neki, és jó útitársakat.

– Egy útitársának a neve: Dorothea!

Ez a szúrás érzékeny volt!

Kálmán egy percre elhalványodott. Hanem azután felmelegítette az a kis bonbon papírka ott a keblében, melyre ama három szó volt írva. Amit Dorothea írt, az a való.

A szép álcásnő egyet csípett a karján.

– No ne mélázzon ön olyan nagyon! Nézze, mi jön ott?

Kálmán felriadt, s széttekintett, hogy hát mi jön.

A sok szeszélyes álarc között valakinek az a tréfás gusztusa támadt, hogy medvének ötözzék. Melege lehetett, de sok bámulója akadt.

– Ni! Az ön medvéje! – dévajkodott a szép georgiai nő. – Nem lőné meg még egyszer?

Kálmán szemébe nézett a csúfolódónak. Óh, most már emlékezett ezekre a sötét szemekre!

– Ismerlek szép álca![5] – súgá fülébe.

– No, csakhogy egyszer rám ismert! – súgá az nevetve. – Azt hittem, hogy a nevemre sem emlékszik többé. De hát csak most ismert rám?

– Sejtettem már, mikor Egyiptomba akart küldeni.

– “Egyiptomnak földébe, a szolgálatnak házába!” Látja, még mindig tudok idézni a szentírásból. Hát mit keresnek az emberek Egyiptomban? Ön tudós, ethnolog, nemzetgazdász, – megfelelhet rá. Hát mit keresnek az emberek Egyiptomban?

– Szenvedélyes vadászok nílusi lovakat;[6] – régészek múmiákat, festők sivatagi tájképeket, – természetbúvárok a Nílus forrásait, – mellbetegek langy levegőt.

– És szívbetegek? – kérdé a szép hölgy.

– Azok nem tudom, hogy mit keresnek ott.

– Kigyógyulást.

Kálmán nevetést erőszakolt.

– Úgy énnekem nincs ott mit keresnem; mert én nem vagyok szívbeteg.

– De lehet, hogy valaki más ha meggyógyul a szívbetegségéből, ön akkor lesz majd szívbeteg.

– Igazán mondom, szép hölgy, Cleopatra tűjén[7] nincs annyi hieroglif, mint amennyit ma ön velem találgattat.

– Hagyja kitalálatlan, ami nehéz. Majd megtudja egyszer. Lássa, én jobban tudom olvasni azokat a hieroglifokat, amik az ön arcára vannak írva. Önnek bánata van.

– Arra több okom lehet egynél.

– És én talán minden okát ismerem.

A szép álca leült egy jázminbozót árnyába, s meghívta Kálmánt is maga mellé.

Kálmánnak egy ötlete támadt.

– Fogad ön el holnap látogatást?

– Az a kérdés, hogy ki látogat meg?

– Egy derék, mívelt férfi, ki nekem jó barátom.

– Ah, azt hittem, hogy ön maga. Hogy talán megtartott a szíve számára Absteigquartiernak.[8]

Kálmánt megundorítá e nőietlen élc.

– Ah, ne szóljon így! Lássa, erről az élcről megismerném önben minden álarc alatt a fiúleányt: a praefectát.[9]

– Ah! persze. Önöknek azon nők tetszenek, akik eltitkolják gondolatjaikat; akik azt mondják: “jer ide!” – de akkor nem lesznek otthon; akik azt mondják: “örökre” – s utána teszik magukban “tegnap!” Akik nem gúnyolják ki önöket szemtől szembe, csak a hátuk mögött. Lássa ön, én nyiltan megmondom önnek, hogy hasztalan volna még egyszer megfájdítania szívét miattam, mert én gyógyszer helyett mérget csepegtetnék sebeibe. Én csak azt keresem, hogy önnek hogyan okozhassak valami bosszúságot.

– Azt én megérdemlem – monda Kálmán –, de nem rólam van szó. Nem is szívügyekről. Nagyobb ügy, amiben önhöz fordulok, nem is egyenesen; de egy barátom által.

– Ki az ön barátja?

– Bányaváry.

– A színészigazgató?

– Ugyanaz.

– S miféle ügye lehet annak velem? Az előadásaira nem járok. Tudja ön: a rundellába nem mehet az ember, mert ott a denevérek a hajába akadnak.

– No hiszen a rundellát lerontatja a város.

– Akkor azok az ég alatt maradnak.

– Éppen azért akarom barátomat önhöz küldeni. Ön egykor így szólt[10] hozzám: “ha azt kívánta volna, hogy döntsem ki a házam minden közfalát s csináljak belőle színházat, megtettem volna.” Akkor szememre vetette ön, hogy nem járok azon barátaimmal egy úton, kiket rögös pályán koldusbot vezet. Most eszembe jutnak önnek szavai, midőn leszálltam a nagyurak hintajából, s nem taposom többé a lépcsőket, ahol fényes hivatalok teremnek. Magam számára nincsenek igényeim: én majd elvergődöm a világban, mint más; de barátaimért, kik idáig követtek, mindent el akarok követni.

– Kérem, fogadja kölcsön tőlem a fátyolomnak felét: ön szörnyen pirul. Önnek nehezen esik megalázni magát erre a szóra: “Kérem!” Ne mondja ki előttem. Az önnek fájna. Küldje el hozzám barátját, az majd megmondja a többit. Értek belőle annyit, amennyi kell. Nekem van egy bérházam az Országúton, s abban egy tágas terem, melyet polgári báloknak, átutazó művészek előadásainak gyakorta szoktak felhasználni. Abból könnyen lehetne színpad. Kitaláltam önnek a gondolatját?

Kálmán nem állhatta meg, hogy egy kézszorítással ne válaszoljon “igen”-t.

És mégis valami hideg borsózott végig a testén, midőn e sötét szemekbe nézett hosszasan, mik orozva lőtték ölő sugaraikat felé az aranyfátyol hasadékán keresztül.

– Tehát megérem – szólt a szép hölgy –, hogy ön azt fogja mondani magában: “mégis csak jó volt, hogy ezzel az asszonnyal összehozott a véletlen!”

Azzal inte Kálmánnak, hogy maradjon, s eltűnt az álarcok tömkelegében.

Kálmán nem időzött ott tovább, hanem hazament. Másnap korán reggel felkeresé Bányaváryt, s utasítá, hogy hova menjen és mi tárgyban végezzen. Aznapra Cilike ott marasztá magánál ebédre Kálmánt.

Bányaváry erősen kicsípte magát, hogy a szép asszonynál ellenállhatlan legyen. Cilike maga kötötte csokorra a nyakkendőjét. Szegényke! Azt sem tudta, hogy mi a féltés; olyan volt, mint egy galamb.

Bányaváry sokáig időzött a szép delnőnél; Cilike ételei szinte elromlottak a várakozásban. Ez volt az egyedüli baja.

De végre előkerült a férje. Nem tudott hová lenni dicsőségében. Tökéletes diadalt aratott. Az úrhölgy meg van hódítva tökéletesen. Házának termét és mellékszobáit az egész idényre egy aranyért engedte át a színtársulatnak;[11] sőt a páholysort saját költségén fogja kiállíttatni. Vigye a spieszburger már most azt az ócska denevérkastélyát; nem szorul rá senki! Bányaváry az egész diadalt a szép háziúrnőnél egyedül saját ellenállhatlan megjelenésének tulajdonítá, Kálmánnak nem engedett belőle semmit.

Az pedig nem követelt belőle semmit.

Ebéd után búcsút vett Bányavárytól, kivel, amint sorsa mosolyogni kezdett, megint nem lehetett beszélni; aztán Cilikét megölelte és hazament.

Otthon találta már azt, amit kimaradhatlannak tartott: egy levelet nagyanyja írásával. Azt tette vele, hogy nem bontotta fel.

Eljött az az idő, amelyben a levelek, melyek úgy szerették a fát, lehullottak róla. Miért volna egyik levél másforma, mint a másik? Az elbukott embernek egymás után mondja fel mindenki a szerelmet: barát, ara, szülő. De mért is tennének másképp, mikor előre megmondták neki, hogy ne menjen oda, mert elesik, s ha elesik, otthagyják.

Tehát hagyják ott.

Nem bontotta fel nagyanyja levelét.

Ahelyett ő írt hozzá.

[12]“Kedves nagyanyám!

Felbontatlan küldöm vissza leveledet, mert nem akarom megtudni, mily keserű lettél ellenemben. Elismerem, hogy annak lenni igazad volt. De nem akarom megtudni soha, mit szóltál, mikor elűztél magadtól. Köszönöm eddigi jóságodat hozzám, s örökre háladatos maradok érte. Jövendőre pedig iparkodom munka és erőfeszítés által megérdemelni helyemet a világban s nevemnek becsülést szerezni. Akárhogy érzesz irántam, én holtomig szeretni és áldani foglak.”

Ebbe a levélbe tette nagyanyja levelét.

Azután megnézte íróasztala fiókjában, mennyi pénze van még? Mintegy kétezer forint volt. Azt magához vette, azzal a szándékkal, hogy a levéllel együtt átadja azt Korcza úrnak. Attól a perctől fogva, melyben nagyanyja őt kitagadta, ez a pénz többé nem az övé; becsületes ember visszaszolgáltatja azt annak, akinek joga van vele rendelkezni.

Apró adósságait majd kielégíti lovai, bútorai árából: azok tulajdonai voltak.

Azután majd megtanul szépen összehúzódva élni….

Korcza úr szokása szerint igen szívélyesen fogadta Kálmánt.

– Hahó! Itt jön az én poéta barátom! – kiálta, nyakába ugorva az ifjúnak. Hát mi hír az Olympon?

– Az Olympon? Mennydörög – viszonzá Kálmán ifjú kedélyességgel. – Sőt be is ütött a száraz mennykő. Már be is adtam a hivatalomról lemondásomat.

– Ah! – szólt, egyszerre ijedtté formálva arcát a fiskális – s mi oknál fogva?

– A darabom miatt. Az nagy visszatetszést szült a magasabb helyeken.

– Bah! Balgaság! Pedig az egy igen szép darab. Aztán igaz abban minden. Historicum. S ön olyan jól érthetővé teszi a dolgot, hogy mikor az ember azt látja, hogy most már gyilkolni mennek, magam is a penicilus után nyúltam a zsebembe, hogy én is megyek velük.

– Talán éppen az nem tetszett.

No, de azért kár volt leköszönni. Ha ön ebben a darabban leírt egy rossz királyi familiát, egy hét múlva írt volna egy másik darabot, melyben egy jó királyi familia jön elő; s helyre lett volna ütve a dolog. Cuncta licent poetis.[13]

Kálmán nagyot nevetett Korcza úr felfogásán.

– Hát most aztán mit fog csinálni?

– Nem esem kétségbe; kezdem, ahol más fiatalember; zsebemben a diploma, azután meg kell tudnom élni, beállok valamelyik híres ügyvédhez segédnek, s mint más szegény legény, kezdem a szorgalmas dolgozáson.

Kálmán azt várta, hogy Korcza úr szét fogja tárni karjait s azt mondja: “gyere hát egyenesen énhozzám!” Biz nem tette. Inkább nagyon is fanyar képet csinált.

– Bűn volna azt tenni! Azt a gyönyörű poétai tehetséget az unalmas akták közé eltemetni. Aztán nem magának való állapot ez a prókátorság, kedves barátom. Mert ha még csak abból állna a tudományunk, hogy unalmas replikákat írjunk, hogy vesződjünk mások prózai anyagi érdekeivel, hogy védelmezzünk ex offo[14] ügyeket, miket igaztalanoknak tartunk, hogy veszekedjünk pályatársainkkal, hogy exequaljunk a koldustarisznyáig elmarasztalt szerencsétleneket, az csak hagyján; hanem van mindezeken felül egy soha ki nem meríthető stúdiumunk, a bírói kegy: ez az utolsó § a Corpus Jurisban: “plus valet favor in judice, quam lex in codice.”[15] (Többet ér a bíró kegye, mint a törvény hegye.) Mennyi furfang, mennyi megalázkodás, mennyi hízelgés, mennyi törleszkedés a nemszeretett alakokhoz, mennyi lélekbódítás és gyakran mennyi merész ajánlattétel szükséges e téren, hogy “jó prókátor” legyen az ember neve. Mert nem az ám a jó prókátor, aki jó replikát ír, hanem aki megnyeri a processzust! Ön barátom, nem abból a fából van faragva: ott ön nem él meg. Maradjon ön poétának: ott fényes nevet fog ön kivívni, és halhatatlan lesz.

Kálmán megértette, hogy Korcza úr gyöngéd modorban utasítja el magától, s meg kellett magában vallania, hogy felfogása egészen helyes.

– Aztán nincsen is ön arra szorulva, hogy a körme vakarásával keresse a kenyerét – veté utána Korcza úr.

– De arra vagyok – viszonzá Kálmán. – Azt tudja ön, hogy nagyanyám kitagadás terhe alatt tiltá meg nekem, hogy költői pályára lépjek, ami iránt ellenszenve van. Meglehet, hogy ezen ellenszenv még legyőzhető. De a másik tilalma már asszonyi haragból ered. Egy színész elszöktette házától kedvencét, nevelt leányát. Ő azt a megfertőztetés legutálatosabb nemének tartja. Azóta kizárta magát a világból. Semmi ismerőséhez nem jár, s senkit házánál el nem fogad. Gyűlöli a szökevényekben az egész világot, s gyönyörűség neki, azt hallani, hogy azok itt-amott milyen nyomorban élnek. Azt tiltotta meg nekem átok alatt, hogy ezekkel az ő száműzötteivel valaha érintkezzem. S én mily felötlő modorban szegtem meg mind a két törvényét! Első művemet e kiátkozott színészcsapatnak adtam át előadásra. Ő olvasta ama lapból, melyet járat, a lesújtó bírálatot, s rögtön levelet írt nekem.

– Nos? Nos? S mi van a levélben? – sürgölé Korcza úr.

– Nem tudom, nem bontottam fel.

– Nem bontotta fel?

– Tudom, hogy végelválásunk van benne. S nem akartam nagyanyám arcát látni e pillanatban. Tudom, hogy szavai mérget és haragot tartalmaznak; nem akartam, hogy azokra emlékezzem. A tényt tudom, ki vagyok tagadva.

– No, de mindenből nem lehet ön kitagadva; csupán az öreg asszonyság szerzeményeiből. Azt ön jól tudja, mint ügyvéd, hogy az ősi vagyonból önt ki nem tagadhatja senki; az apja vagyonát ön követelheti a nagyanyjától.

– De a tulajdon nagyanyám ellen csak nem fogok pert kezdeni!

– Kedves barátom, a processzusainknak fele testvérek, rokonok, szülők és gyermekek között folyik.

Mások tehetik, de nekem elviselhetetlen volna az a gondolat, hogy én azt a jámbor kegyes arcot, ki gyermekkoromban annyiszor mosolygott reám, hidegen bosszantó keresetlevéllel szomorítsam el, hogy öregségének éjszakáira kínzó álmatlanságot küldjek, s utoljára még azt az apai hajlékot, a melyben megvénült, elexequáljam[16] a feje fölül.

– Pedig bizony mások így tesznek, barátom.

– Én nem fogom azt másoktól megtanulni.

– Hát mit fog ön tenni?

– Azt megmondom. Visszaküldöm nagyanyámnak levelét olvasatlanul; írtam hozzá egy kísérő levelet. Az összeget, ami még nálam van, hozzá mellékelem: a levél vételétől fogva nem tekintem azt magaménak. Arra akartam önt kérni, tisztelt hajdani principálisom, hogy mint nekem régi jóakaróm s nagyanyámnak ügyvédje, intézze el ez utolsó ügyet kettőnk között úgy, hogy nagyanyám sértve ne legyen általa.

– Mutassa, mit írt neki?

Kálmán átnyújtá levelét Korcza úrnak.

Korcza úr nagyon dörzsölgette hüvelykujja bütykével az orra hegyét, mintha bosszantaná valami.

– De hát nem is védelmezi magát? Még csak meg sem kísérti magát kimenteni?

– Mikor tudom, hogy nincs igazam.

– Hja, kedves barátom, ha azok akik tudják, hogy nincs igazuk, előre megadnák magukat, a szegény prókátorok mind éhen vesznének el. Hogy akar ön ügyvéd lenni, ha a saját ügyét sem tudja védelmezni?

– A más ügyét tudnám védni, a más érdekében tudnék könyörögni; de a magam ügyében csak bíró tudok lenni, nem ügyvéd.

– Bíró? – kiálta fel Korcza úr, triumfáló arccal. – Miből ítél a bíró? Az előtte fekvő irományokból. Hát ítélt már valaha bíró lepecsételt levélből? No, mondja ön: ön elítéli a maga ügyét egy felbontatlan levél nyomán. Ha én vagyok az ügyvédje, nem azt fogom-e kiáltani: én apellálok a vak bírótól a látó bíróhoz, s kérem az első bíróságot hivatalából elcsapatni!?

– Én bizonyosan tudom, hogy mi van a levélben, anélkül, hogy olvastam volna.

– De miután ön nem Cagliostro,[17] s miután én Cagliostronak sem hiszem el, hogy lepecsételt levél tartalmát kitalálja: annálfogva nagyon kérem önt, hogy olvassa el elébb azt a levelet, amire felel.

– Uram, egy dolog szent és örök szívemben: a szülőim iránti tisztelet. Ezt a forrást nem akarom bemérgezni. Megharagudhatom barátaimra, meggyűlölhetem kedvesemet; de nagyanyámat nem akarom gyűlölni.

– Jó, – tehát ne olvassa ön el a levelet, hanem engedje meg nekem, hogy én bontsam fel, s én olvassam el. Ha az van benne, amit ön sejt; nem szólok semmit, lepecsételem a saját pecsétnyomómmal, s ráírom, hogy én szakítottam fel; de ha más van benne: akkor megengedi ön, hogy felolvassam ön előtt?

Kálmán egy percig habozott; azalatt Korcza úr nem várta be a válaszát, hanem felszakítá Jenőyné levelét.

Kálmán az ablak felé fordult, s az utcára bámult.

Néhány perc múlva Korcza úr szava hangzott hozzá.

– Hallgasson ide!

Kálmán visszafordult s bámulva látta, hogy az ügyvéd szemei mily nedvesek.

– Hallgassa ön meg, mit ír önnek a nagyanyja:

“Kedves szeretett gyermekem.

Olvastam az újságban, amit a nyakamra küldenek, a darabodról írt piszkolódást. Tudom, kitől jön. Aki egész életedben ellenséged volt; az irigy kutya! Aki mindig árulkodott nálam is tereád. Bizonyosan tudom, hogy nem úgy van, ahogy írja. A te darabod szép, okos, jeles munka. Tudom én azt. Nyomtasd ki,[18] s küldd meg nekem is; hadd olvashassam. Hanem, hogy a színészek gyalázatosan játszottak benne s megbuktatták szántszándékosan, azt elhiszem annak a cudar kritikusnak. Ez igaz lesz. Tudom, hogy el vagy keseredve most az egész világ iránt és vajmi méltán. De ne légy leveretve. Mutasd meg azért is, hogy nem vagy az a kicsiny ember, akit egy marok sárral el lehet temetni. Fiatal vagy még, van tehetséged, van tudományod: nem hiányzik más nálad, csak a tapasztalás. Szerezd meg azt is. Eredj el utazni. Most tél van; eredj Olaszországba. Szerezz magadnak ismeretet a világ felől. Járd be az egész világot, úgy jőjj haza. Korcza urat fel fogom hatalmazni, hogy utazásodban mindig ellásson a szükséges költséggel. Ne légy magadtul fösvény. Aztán időközönkint, mikor ráérsz, írj nekem levelet a messze földről. Felejtsd el mindazt, ami idehaza bántott; de emlékezzél meg a te mindig szerető nagyanyádról!”

Kálmán a végszavaknál már Korcza úr nyakába borulva zokogott; az öreg úr pedig kacagott féktelenül és a könnyei hullottak mellette.

– No ugye, hogy ez egy kicsit másként hangzik, mint a kitagadás? Hát domine kollega, fog-e ön máskor is elolvasatlan levélre felelni?

Kálmán egészen fel volt emelve a földről. Nagyanyjának bénító tilalma el volt emelve lelkéről, vissza volt adva a költészet szabad mezejének. Még lelkének legtitkosabb vágya is ki volt találva: utazás a külföldre, repülés a földhöz tapadó helyzetből, és utazás Olaszországba, hová lelkének eszményképe előre ment. Ott utol fogja őt érni; ahogy óhajtá, ahogy híva lett; ismét látni fogja őt!

A nagy örömben nem vette észre a levél hátterét: hogy el lesz távolítva messze földre s hosszú időre azoktól a nagyanyja által gyűlölt alakoktól, akik miatt az öreg asszony már évek óta kerüli a világot; nem fog találkozni Cilivel és csábítójával.

A nagyanya szerelme unokája iránt a válságos ponton túl is megmaradt, hanem a nő gyűlölete a meggyalázó leány iránt: az is együtt maradt meg vele.

Jenőyné még egyszer megkísérté, hogy unokáját megmentse, s a háládatlan meggyalázók vesszenek el nála nélkül.

Apelles csizmadiái s az

Kálmán valódi költői lélek volt, mely könnyen felejt, könnyen emelkedik. Ma kész a temetőbe örökre lemenni, s holnap ismét lepkéket kerget.

A physiologok könnyen kimagyarázzák e tüneményt. A költőnél a képzelem uralg az emlékezet fölött: s a remény a képzelemé, a bánat az emlékezeté.

Nagyanyjának levele a sötét éjjeli tájképet, mely jövőjét alkotá, egyszerre nappali tájjá varázsolta át. Fel volt szabadulva szelleme, bevallhatá nyíltan, hogy kicsoda.

Az egész emberiség más alakot öltött előtte. Minden ember, akivel összetalálkozott, azon kezdé beszédét, hogy szörnyűködött a helytartótanács önkénytes eljárásán, mely színművének adatását betiltá, nagyon bíztatták, hogy ez az ügy a Pest megyei gyűlésen[1] nagy zajt fog kelteni; a vezérszónokok hevesen meg fogják amiatt támadni a kormányt. Kálmán úgy tapasztalá, hogy a főurak elvesztett kegyéért cserébe a közönség kegyét nyerte meg.

A betiltás adta meg művének a dicsfényt.

A második, amiről beszéltek hozzá, a méltatlankodás a “Mulatságos” bírálása fölött. Az is javára szolgál egy írónak, ha bírálója igaztalan szigorral támadja meg. Még Kovászos úr is sietett neki elégtételt adni, egy hozzá írt levélben, melyben mentegeti magát, hogy segédszerkesztője tudtán kívül csempészte be azt a piszkos bírálatot a lapjába, ő maga mámoros volt, nem olvashatta el, csak mikor már a lapja megjelent. De azonnal intézkedett, hogy a lap példányai visszaszedessenek, s más lapot fog nyomatni helyette; ime itt a kefelevonat, melyben Kálmán műve átkozottul fölmagasztaltatik. S ez az áldozat neki most ötven forintjába kerül. Aszályit pedig rögtön elcsapta.

Kálmán megküldte neki az ötven forintot, de kérte, hogy ne nyomasson azért új lapot. Ami már írva van, hadd legyen írva. Nem is jelent meg a helyreigazító lap soha.

Még Aszályitól is kapott bocsánatkérő levelet. Ő maga sem tudja, hogy mit írt? Szinte részeg volt. A cenzor mind kitörülte bírálatából a dicsérő passzusokat.[2] Most aztán kenyerét veszté miatta. Ha ma húsz forintot nem kap, hogy a kosztadóját kielégíthesse, nem kap enni. Felhatalmazza Kálmánt, hogy a levelét közölje a hírlapokban. Kálmán megküldte neki a húsz forintot, s levelével pipára gyújtott.

A harmadik téma végre, amiről minden vele szóbaálló polgári kötelességének tartá véleményét elmondani, volt maga a költői mű.

Ha egy német fogadhatott arra, hogy őnáluk minden ember orvostudor,[3] ki a fogfájósnak tanáccsal szolgál, úgy a magyar fogadhat arra, hogy nálunk minden ember színbíráló, ki a színműszerzőnek tanácsot tud adni, hogyan kellett volna és hogyan lehetne még tökéletessé tenni a művet. Mindenki tudna egy-egy vonást javítani rajta.[4] Egyiknek a scenirozás ellen van kifogása; másik anakronizmusokat fedezett fel a mesében; harmadik adatok birtokában van, melyek a történelmi hős alakját egészen más színben tüntetik föl; negyedik a szükséges egységet nélkülözi benne; ötödik a nyelven találna ráspolyoznivalót; hatodik szeretné az egészet megrövidíttetni, mindegy, akárhol; hetedik nagyon élesnek találja az alakok körvonalozását; nyolcadiknak azok inkább kissé elmosódottak; kilencedik a lélektani fejleményt nem látja elég világosan; tizedik a felvonások végét tudná csatányosabbá[5] tenni; tizenegyedik egészen fölöslegesnek tartja az utolsó felvonást; tizenkettedik még egy ifflandi[6] érzékeny jelenetet óhajtana végbefejezésül; tizenharmadik reminiszcenciákat vél benne feltalálni Shakespeare és Aristophanes műveiből; tizennegyediknek a mű tendenciája nagyon is ultra democrata; a tizenötödiknek minden remek volna benne, csak ne lenne az egész olyan dynasticus színezetű… – és végül valamennyi színész, aki benne játszott, mind tudna valamit igazítani a szerepén, hogy jobban illjék a testére, különösen jobban a szájba stilizálni szeretnék a dikciót.

“Apelles csizmadiái!” mondja magában a szerző.

Azután, hogy búcsút vegyen Bányaváryéktól, kiknek sorsát jó kézbe hiszi letéve azóta, hogy Bányaváry oly örömtelten jött haza Csollánné látogatásából, s elmondja nekik, hogy utazni fog Olaszországba: délfelé elvetődött hozzájuk a szerző, miután délig Pest minden nyilvános helyén engedte magán a beneventatio[7] és kritika minden műtétét alkalmazni.

– Én meg úgy kereslek, mint a tűt! – kiálta őt meglátva Bányaváry. – Rám van bízva, hogy vigyelek el magammal ebédre egy különös patronusunkhoz és Maecenásunkhoz.

Kálmán nagyon ferde képet csinált erre a két szóra. “Patronus, Maecenas”, csak ezekről beszéljen most neki valaki!

– Ki az? – kérdé, kezét kirántva Bányaváryéból.

– Ne ijedj meg tőle. Egy becsületes csizmadiamester a Magyar utcában.[8] Tseresnyés uram, rendes színházlátogatónk, s az egész társaság csizmáinak kiállítója.

– Az már más.

– A derék úr maga volt itt, bennünket meghíni egy kis barátságos lakomára, s rám bízta, hogy téged is híjalak meg, mert főleg a te tiszteletedre van rendezve e mai lakoma.

– Oda elmegyek – monda Kálmán.

Jó tiszta hideg idő volt; a fagy pompás járdát csinált a rundellát környező sárból, a vendégek gyalog mehettek Tseresnyés uram házáig.

Bizony nagy megbántás is lett volna Tseresnyés uram házára nézve, ha az elé üveges hintóval járattak volna, mert az olyan egyszerű kis viskó volt, amilyent csak valaha a régi Pest város ócska bástyafalához ragasztottak, s amik, mint egy csoport fecskefészek az eresz alatt, képezték a “magyar” utcát.

Tseresnyés uram[9] házát könnyű volt kitalálni közülök: az alacsony kapu fölött ott lebegett kinyúló vasrúdon a címere, még pedig nem a nemesi címer, hanem az iparcímer: egy arany oroszlán, mely piros csizmát tart a kezében, föléje írva: “Nemes Tseresnyés Márton”, alája őszinte régi szóval “csizmadia mester” .[10] Nem titkolta, hogy nemes ember. S nem szégyellte, hogy csizmadia. Amaz őseinek érdeme, ez pedig az övé. Különben török szó: ettől származik, hogy “csizmedzi”. A csizmadiát írta “cs”-vel, a Tseresnyést “Ts”-el; abban a nyelvújításnak hódolt, ebben az ősi hagyományt tartotta fenn.

Kis házának három osztálya[11] volt. Az utcára nyíló szoba egyúttal a műhely, azon túl jön a konyha, egyúttal a nőcseléd lakása; azután jön egy tiszta szoba az udvarra, egyúttal ebédlő, ha úri vendég származik a házhoz. Még hátrább van azután, de már csak fából, egy kamra, egyúttal a legény hálószobája.

Bányaváry már ismerte a járást, ezért a kapun keresztül egyenesen a konyhaajtónak vezette Cilikét és Kálmánt, ahol az öreg szolgáló fogadta őket nagy szívességgel, s nyitotta előttük a tiszta szoba ajtaját, s kínálta, hogy tessenek leülni.

A tiszta szobában már fel volt terítve. Jó ősi cintányérok az asztalon metszetlen poharak s szarvascsont nyelű kések. “Pakfong”, “Alpacca”, “Chinaezüst[12]” még akkor nem volt feltalálva, a cinkanálnak meg kellett vallani, hogy biz ő csak cinkanál, semmi más: olcsó érc, de becsületes jellemű.

A tiszta szobában ágy is volt vetve, érkezhető tisztes vendég számára, volt bőrpamlag, bőrszékekkel, fiókos szekrény, pohárszékkel és egy könyvtár, melyben nem volt más, csupán magyar könyvek: valamennyi megviselve a sok használattól.

A négy falat Tell Vilmos történetének négy képe ékesíti,[13] mely képek iránti előszeretet sejtő pillantást enged vetni Tseresnyés uram kedélyvilágába.

(Még akkor a magyar képzőművészet nem látta el magyar történelmi képekkel az országot, a litographia még nem is volt nálunk ismeretes; az említett képek rézmetszetek voltak, kiszínezve.)

Azonkívül még egy kép volt látható a rámában a pamlag fölött: ez Kalvinus János képe, kinek talárráncait a miatyánk, hiszekegy és tízparancsolat apróbetűs sorai képezték.[14]

De íme nyílik az ajtó, s belép ő maga: a patrónus, a háziúr.

Egy ötvenes években járó férfi; sovány, szikár termettel, fejét gyér hajzat takarja, hosszú bajuszt s félhold alakú arcszakállt visel, sarkantyús csizmát hord s kurta dolmányt, s e nemzeti viselet fölé kötve a jelvényes bőrkötény. Kezében pedig egy újságlap van. Körülbelől akkora terjedelmű, mint mostani hírlapjainknak egy negyedrésze; ez a magyar politikai hírlap: Kulcsár[15] lapja.

Ha meg akarnók erőtetni emlékezetünket, rájönnénk, hogy ez alakot láttuk már egyszer:[16] ugyanaz volt az, aki Csollán Berti kérdezősködésére a “vadállatok hecce” után azt felelte, hogy oda okos ember nem jár.

Tseresnyés uram komolyan közeledik vendégei elé: az ő arca sohasem szokott változni sem mosolyra, sem haragra. Arról sem bánatát, sem örömét nem olvassa le senki. Vannak, akik látták őt ünnepélyes alkalmakkor táncolni is, akkor sem hagyta el méltóságos komolysága. Amit mond is, mind komolyan van mondva, tréfálni nem szokott soha.

[17]– Hozta Isten mindnyájukat! – szólt vendégeihez, – tessenek helyet foglalni, s akinek melege vagyon, vesse le a kabátját. A szoba igen be van fűtve, s mikor kimennek, meghűtik magukat. Engemet pedig ne tessenek megítélni azért, hogy a bőrkötény fenntartottam: ez az én mesterségemnek ruházata. Őseink dárdával harcoltak, azért ők páncélosan vannak a képeken lefestve; mi mesterségünk szerszámaival harcolunk, azért a mi páncélunk a bőrkötény. És addig nem lesz Magyarországból semmi, amíg a magyar ember szégyenli maga előtt a bőrkötényt.

Helyesléssel találkoztak nézetei.

– Éppen most olvasom ezen újságból – monda a jól meggyűrt hírlapot letéve az asztalra izmos tenyeréből –, miszerint Angliában egy tudós feltalálta, hogyan lehet gőzzel vontatni a hajót víz ellenében, sőt egy másik tudós vasból készült kerékvágásokon tesz próbatételt gőz által hajtott szekéren. Az újságíró hozzáteszi, hogy “higgyék a bolondok”. Én pedig azt mondom, hogy jobb volna, ha odamenne a magyar és megnézné, mit csinál az anglus, és tanulna tőle, mint hogy kicsúfolja őtet, mert a régi mitológia szerint még a napot is lovak vontatták[18] az égen, ma pedig már tudjuk, hogy a föld forog körülötte, és semmi ló azt nem húzza, tehát miért ne lehetnének titkos erők, melyek a hajót és szekeret is vontatni képesek.

– Egészen osztom önnek a nézetét – mondá Kálmán, megszorítva a mester kezét.

– Arról előre is bizonyos valék – mondá Tseresnyés uram –, meggyőződtem erről önnek a darabjában is, melynek minden szavánál azt mondám magamban: ezt ha énnekem költői talentum adatott volna, én is így írtam volna. Ez olyan, mint az arany, ezen változtatni nincs mit. De nehogy azt higgye ön, mintha én önt jóízű ebéd helyett híg levű dicséretekkel akarnám megvendégelni, azért csak annyit mondok, hogy arany az mind. S ha százszor előadnák, százszor végignézném, s mindennap újat találnék benne. Hanem csak egy hiba van…

(No most jön Apelles csizmadiája.[19])

– Az a hiba nem a darabban van, hanem a publikumban. – Nem értik… Hogy is kívánhatnók tőlük, hogy ez a nép, mely eddig majomkomédiával, fabábszínházakkal, bikaheccel, kutyaviadallal, kötéltáncosokkal, Bänkelsängerekkel,[20] bérért bírkózókkal találta lelki mulatságát, most egyszerre a legmagasabb gyönyörűség elfogadására legyen képes. Paprika, fokhagyma kell ennek, nem ambrózia.[21] Papramorgó, nem nektár!

Nevettek rajta; pedig Tseresnyés úr nem azért szólta ezeket, hogy nevetést gerjesszen velük.

Az egyetlen nőcseléd, ki szakácsné, gazdasszony és szolgáló volt egy személyben, felhozta a párolgó leveses tálat, s egyúttal meginvitálta a vendégeket, hogy tessenek helyet foglalni.

Az asztalfőhöz ülteté a házigazda Cilikét, jobbra melléje Kálmánt, balra Bányaváryt, ő maga az asztal végére ült, elébb nehány percig összetett kézzel s behunyt szemmel megállva széke mögött, – ami valószínűleg imádkozás volt.

Általában mindig oly komoly arcot csinált Tseresnyés uram, mintha arra gondolna, hogy van egy láthatlan számvevő a háta mögött, aki minden szavát följegyzi, s a mondottakat egykor fejére idézi; azért nem is szokott soha olyasmit mondani, amit előbb teljesen át nem gondolt volna.

Megvárta, hogy előbb a levest megegyék. Igen illedelmetlen házigazda az, aki a vendégeit a levesevés alatt beszélgetésre kényszeríti. A levesevés alatt minden ember kizárólag a maga ura, a levesevés alatt még a siralomházban levő rabot sem szabad megháborítani. Ez azzal a kiváltsággal jár, amivel a mákvetés, hallgatás kell[22] hozzá.

[23]A szárazhús, vagy mint Erdélyben mondják: a sóbanfőtt, vagy mint Borsodban mondják, a tehénhús, vagy mint Komáromban mondják, a marhahús, már nemcsak megengedi, sőt egyenesen követeli, hogy beszélgessenek mellette. Boldog családnál, hol háziasszony van, az az ő kötelessége, ily özvegy háztartásnál e kötelesség a családfőre marad. Utasítani a vendéget, hogy melyik a legjobb darab; hogy mártást is vegyen hozzá, s a mártáshoz zöld ugorkát vagy veres céklát és burgonyát,[24] vagy mint Erdélyben mondják: pityókát, vagy mint Debrecenben mondják: kolompért, vagy mint Gömörben mondják: földi almát, vagy mint Komáromban mondják: krumplit.

– Hja bizony – kezdé Tseresnyés uram. – Én nagyon jól emlékezem rá, mikor a krumpli legelőször bejött Magyarországba. A jó II. Lipót király alatt volt az, aki olyan jó akarónk volt. S olyan rövid ideig élt. A nép nagy idegenkedéssel viseltetett az új tápláló növény iránt. Azt híresztelték felőle, hogy azáltal a búza elveszti az árát.[25] A megyékben ingyen osztották a vetőmagját, de senki sem akarta azt elvetni.[26]A királyi bálokban, hogy módiba hozassék – mert a módi nagy mester! – meg volt hagyva a princesseknek, hogy hajaikat krumplivirággal díszítsék fel, s a koronajószágokban a tiszttartóknak megparancsoltatott, hogy több hold földet a krumpli növényeivel ültessenek be. De így is nehezen akart az terjedni. A tiszttartók azt mondták felőle, hogy a sertések sem akarják enni az idegen gumókat, a népnek pedig olyan nagy volt ellene az irtózata, hogy az uradalmakban puskás csőszökkel kellett őriztetni a krumplivetést, hogy a dühödt paraszt éjjel ki ne tépje a földből. Hanem aztán, amit a módi meg nem tett, megtette az ínség. Jött a siralmas 1816,[27] amikor a mostoha időjárás miatt országos éhhalál következett be; a búza lerohadt, a kukorica, vagy mint Erdélyben nevezik, a málé, vagy mint a Bánátban nevezik, a törökbúza, vagy ahogy az Alföldön hívják, a tengeri, nem érett meg, akkor tanulta meg a nép, hogy mi az a burgonya. Isten áldása! Az megmaradt a föld alatt, s gazdagon fizetett ápolójának. Azóta kedvességre jutott a burgonya, s most már terjed mindenfelé.

Ilyen históriai magyarázatokkal fűszerezé Tseresnyés uram ebédjének legszárazabb alkatrészeit, s Kálmán érdekkel tudta azokat hallgatni. Bányaváry azonban nem titkolá, hogy a burgonyának legnagyobb érdeme abból áll, hogy az ember nyeldeklő műszerének közepén megakad, s arra okvetlen egy pohár bort kell utána küldeni, hogy rendeltetése helyére lemenjen.

Kálmán szükségesnek találta a beszélgetést több tárggyal ellátni.

– Tseresnyés uram sok jót és rosszat tapasztalt már e hazában?

– Jártamban, keltemben, vegyest mind a kettőt. Csizmadia vagyok, az apám is az volt. Syntaxisig jártam az iskolákat,[28] középszerű tanuló voltam, láttam, hogy valami lumen mundi[29] nem lesz belőlem. S megmondtam az apámnak, hogy kézműves akarok lenni. Az apám azt mondta: jól van, legyek csizmadia. Az okát is feltárta előttem, miért. Minden mesterség alá van vetve a módinak; egy ideig fölfelé megy, azután aláfelé. A Szepességen sok ideig gazdag emberek voltak a finom patyolat készítő takácsok, látszik, milyen szép házakat tudtak építeni; egyszer feltalálják Angliában a géppel szövést, az angol gyolcs finomabb és olcsóbb lesz, mint a szepesi patyolat, s a takács azóta alig keresi meg a száraz kenyeret. Híres nagy urak voltak a kassai paszomántcsinálók, aranypillangó-verők,[30] skófiumkészítők, filigrámos ötvösök; egyszer bejön a gyászruhás módi az országba; pantalont, zubbonyt ölt minden ember, s az ötvösök kimaradnak a világból. Semmi sem volt olyan aranybánya, mint a Hegyalján aszúbort[31]  termeszteni, mint Lengyelországba máslással,[32] négyputtonyossal[33] kereskedni. Egyszer megosztoznak a hatalmak Lengyelországon, a franciák behozzák a pálinkát, az oroszok tökéletesítik azt, nálunk is kezdi megismerni a nép “alamázia”[34] név alatt, s attól fogva a tokaji vincellér hagymát eszik fekete kenyérrel a drága máslás és négyputtyonyos átalagok[35] mellett. Nagy hasú gazdag kereskedők voltak a komáromiak; minden hajóslegénynek diónyi ezüst gomb, tenyérnyi ezüstlánc volt a mentéjén, télire teli volt a Kis-Duna hajókkal, talpakkal. Egyszer elkezd a kormány sáncokat építtetni,[36]  a kereskedői telepeket elzárja, s azzal egyszerre visszaesik minden a maga szegénységébe. Vékával méri az ezüstöt a mosonyi liferans,[37] s a bankópénzt megszelelteti,[38] mint a kukoricát, egyszer beüt a devalváció, s a tegnapi gazdag ember holnap koldulni jár. Még a legmagasabb pályafutásnak is megvan a lejtője: itt egy grófi család, akinek őse, mint szegény úr, lóháton szerezte iszonyú birtokait háborús időben; amott egy herceg, ki juskulumos tót diákból[39] lett udvari kegyenccé, paloták urává; egyet változik a világ, más uralkodó jön, s grófok, hercegek ivadékai újra aláesnek szegény urakká, szegény diákokká. Tudósok tudománya, vitézek vitézsége, minden kimegy a módiból; – csak a csizmadia mestersége nem megy ki a módiból soha. Ezért mondta az apám: “légy fiam csizmadia”, nagy úr nem lesz belőled, de koldus sem lesz belőled; ragyogni nem fogsz, de pironkodni sem; híred nem lesz, de kenyered, borod, becsületed mindig lesz, akár háború van, akár béke; akár asszony uralkodik, akár férfi az országban; akár éhség van, akár bőség.

Bányaváry bókot akart mondani a mesternek.

– De bizony híre is van Tseresnyés uramnak. Ismeretes messze földön a hazai művészek és írók buzgó pártolásáról.

E szót is egészen komolyan vette Tseresnyés uram; elébb nagyon megrázta fejét, mintha ki akarná rostálni a mondásból mindazt, ami csak polyva, hogy csak a tiszta búza maradjon meg belőle. Végre feltekintett a mázos tányérjára festett tarka virágok közül.

– Mert úgy van az, hogy sok országot, világot bekóboroltam én jártomban, keltemben, egyszer mint vándorló mesterlegény, másszor mint a regement csizmadiája, s tudom jól, hogy mennyi szebb és jobb van annál, ami a mienk. Jártam Bécsben, Párizsban, Münchenben, Génovában, láttam a csupa palotákból álló utcákat, s a kápráztató gazdagságot mindenekben. Láttam az idegenek fővárosait, néztem iparukat, bámultam művészetüket. És azután hazajöttem ide. De azt amink most itthon van, nem ahhoz mérem hozzá, amit odakinn találtam, hanem ahhoz, amivel idebenn találkoztam akkor. Pestnek akkor ez volt a szélső utcája, ahol most vagyunk, ennek a háznak a kerítése a régi bástyafal, ennek egy szűk lőrésén keresztül amire kiláttam, az a temető volt. Még most sem paloták, amik annak a helyén vannak, de legalább granáriumok. A Nagyhíd utca[40] helyén vonult végig a várost védő árok, egy bűzös, dögleletes hely, tele hányva a partjai szeméttel, tört cserepekkel, s annál is rosszabb dolgokkal; a város felőli része pedig egy rőzséből fonott s sárral kitapasztott kerítéssel elpalánkolva, amit befutott a földi tök. Még most sem boulevard biz az, mi annak a helyén van, de legalább utca. – Innen egy korhadt révházhoz vezetett az út, ahonnan nagy veszedelemmel szállított át embert, barmot a más partra egy ócska repülőhíd,[41] melynek kilenc fenntartó dereglyéje a Margitszigetig nyúlt fel, mint egy falka vadlúd. Még most sem dróthíd köti ott össze a két várost, minőt Bécsben, Párizsban láttam, de legalább hajóhíd. A városház szomszédjában még most sincsenek díszes épületek, de legalább nincs ott már a sertésállás, amit ifjú koromban ott láttam. De talán úntatom is önöket ezekkel a régi dolgokkal?

Kálmán biztosítá felőle Tseresnyés uramat, hogy növekedő érdekkel hallgatja mindazt, amit beszél.

– Akkor még csak három vendégfogadó[42] volt a városban, úgyhogy a budai diétára felsereglett vendégek számára a vásáros bódékat kellett felállítani, hogy legyen elég szállásuk. Akkor még, ha kordoványt akartam venni, rácul kellett beszélnem, más nyelven meg nem értett a bőrkereskedő; ha fontos talpért mentem a tímárhoz, azzal budai sváb nyelven kellett beszélnem, ami olyan a németben, mint a hienc[43] a magyarban; ha pedig valami dolgom volt a városházán, a diák nyelvet kellett törnöm; s ha valakit az utcán magyarul szólítottam meg, úgy lökött oldalba, hogy elég volt feleletnek. Messze elmehettem, amíg egy boltot találtam, ahol könyvet lehetett kapni; egy lebúj volt az az országúton, annak a fenekén lehetett az ócskaságok között előkeresgélni egy-egy dohos kötetet, ami magyarul volt nyomtatva, tíz tulajdonos neve egymás alá írva a táblájára, amint kézről kézre maradt. Aki kitanulta belőle a tudományát, sietett eladni; magának nem tartotta meg senki. Hát a mindennapi mulatság mi volt? A mesterlegények, meg a hajósok, meg a diákság minden este összegyűltek poharazni, azután éjjel fölkeresték egymást, összeverekedtek, egész ütközetek folytak az utcán. A ruhájáról kiismerte az egyik céhbeli a másikat, s ha egyet külön kaphattak, azt halálra verték. Az egész külvárosi rondafészek egy tolvajtanya volt, s kívülről a mezei lovas zsiványok egész a vámházig portyáztak, s nem egyszer a sorompónál rabolták ki az utazókat. Ez az utca itten végtül végig egy rossz hírű barlangja volt a feslettségnek, ahova este hat órán túl tisztességes ember a lépteit csak szégyenkedve irányozta. Vásárok alkalmával pedig aztán beszabadult a városba a sok vidéki betyár gavallér, s olyan istentelen dínomdánomot csapott, hogy a jámbor polgár nem mert kinnjárni miattuk az utcán.

Kálmán elfeledte, hogy enni is kell, annyira figyelt a csizmadia beszédére.

– Csak az tudja, hogy meddig mentünk, aki azt látta, hogy honnan indultunk el, mint én – folytatá Tseresnyés uram. – Én láttam téglát téglára rakni, nyomot nyom után haladni; én láttam a ligetet, mikor ültették, az utcát, mikor kimérték.[44] S engem nem hagy el a reménység, hogy előre megyünk. Ott áll már a múzeumunk,[45] még ugyan kevés van benne, de egyszer még szűk is lesz, ha mindent összehordunk; a tudományos akadémia[46] már létesülni készül;[47]magyar színművészetet látunk a fővárosban; már könyvnyomdánk is van, sőt hírlapjaink is; okos is, bolond is, s mind a kettő szükséges. Már nevelődik a fiatalság, az iskolák, az universitas évről évre népesülnek, s kezdenek magyar könyveket árulni nyilvános boltokban. Már kezdik az emberek egymást megbecsülni, s nem viaskodnak egy város lakói egymással, csak azért, mert külön céhbe valók, mert külön nyelven beszélnek, külön vallást hisznek; kezdik átlátni, hogy nincs olyan kicsiny ember, aki a másikra nézve szükséges ne legyen. Még a vallást is tolerálják. Már a tolerált hitűek templomaikat kezdik fölépíteni. És én láttam az időket, mikor mindez nem volt, mikor mindennek az ellenkezője volt. És én nem estem kétségbe soha. Olvastam tudós Katona[48] Mihály uram munkájában, hogy vannak apró állatocskák, mik a tenger alatt folyvást építenek, s sziget emelkedik ki a munkájuk után. Ebben az apró polypusok[49] munkájában hiszek. Mindabban, ami lett, nekem is van egy kis részem; csekélység, de valami. Egy tégla, egy fa, egy fillér. Ahol középület keletkezik, egy napig ingyen dolgozom mellette; ha új könyv jelenik meg, azt megszerzem, sorba állítom thékámban, s gyönyörködöm benne; ahol adakozni kell, leteszem a tízesemet, ahol magamhoz hasonló csekély embereket buzdítani kell, nem kímélem a szót; ahol nemzeti ünnepély van, megjelenek ünneplő ruhámban; ahol nagy hazafit kell megtisztelni, elmegyek vivátozni az ablaka alá; ha színészek jönnek a városba, ott vagyok tapsolni. S mi ez mind? Csekélység, porszem. De porszemekből áll a piramis. S ha hozzám hasonló csekély emberek százan, ezeren, tízezeren – hátha százezeren?! – egyet fognak gondolni, uram, a fillérből kincs lesz, a téglából város lesz, a tapsból riadal lesz; a betűből könyv lesz, a könyvből bibliotéka lesz, a népből nemzet lesz!

Kálmán melegen szorítá meg az egyszerű iparos kezét, míg Bányaváry mosolyogva súgá fülébe, “no, ugye eredeti egy bohó ember ez a mi csizmadiánk?”

A közbejött malacpecsenye trancsírozása félbeszakítá az épületes beszédeket.

Bányaváry illendőnek találta a szíves házigazdának vendégszeretetéért hízelgő bókokat mondani.

– Már az igaz, hogy Tseresnyés uram nagy pártfogója a hazai művészetnek és tudománynak. Van is jó híre az egész országban. Valahány színész megfordult a fővárosban, mind elhordja jó hírét messze földre. Olyan pompás malacpecsenyét nem lehet kapni sehol Pesten, mint itt.

Bányaváry színpadi pátosszal mondá mindezeket, s az asztal alatt megnyomta Jenőy lábát.

Tseresnyés uram pedig nem volt az az ember, aki a hízelgő szónak örül. Valódi orientális komolysággal arcán felelt rá.

– Mindezeket pedig nem azért mondám el önöknek, hogy megismertessem a magam érdemeit, amik csekélyek; hanem hogy megismertessem önökkel a maguk kötelességeit, amelyek nagyok. Hinni és tenni.Én öreg ember vagyok és csizmadia. Mégis hiszek és teszek. Önök fiatalok és lángelmék. Önök csüggednének el? Én tudom, hogy miért beszélek? Nem vagyok bőbeszédű.[50] Többet gondolok, mint amennyit elmondok, de aminek idejét látom, hogy kimondjam, azt kimondom. Önök, uraim, nagyon hamar csüggednek. Ön Jenőy uram, a darabja előadása után úgy járt az utcán, mint a kísértet. Én sokszor találkoztam önnel. Önök, kiknek a világ előtt hírnevük van, nem is gondolják azt, hogy egy-egy ismeretlen alak, aki önök elől félve lapul a falhoz s szótlanul emeli meg a kalapját, mennyire iparkodik kitalálni, vajon mely régiókban járhat most ennek a lelke. Ön nagyon le volt verve. És lássa, nem volt igaza. Én is ott voltam az ön művének előadásán; minden szavát úgy szívtam magamba, mint a mennyei mannát, s ha egyszer nyomtatva lesz, a biblia helyett fogom olvasni. De hogy elő nem adják többször, azt nem bánom. Ön uram, magának írta azt a darabot, meg még tíz embernek, akik közül öt még ezután fog születni. Ez nincs az elején kezdve. A fecske is a földön tanítja a fiait repülni, nem az égben. Ön nem gondolt a hallgatóira. Nem versben kell azokkal beszélni, hanem prózában. Mit ennek a népnek, mely most törüli még az álmot a szemeiből, azokat a nagy históriai alakokat mutogatni, amiknek a saruját sem éri fel a fejével? A nyaka ficamodik ki bele, ha felnéz hozzájuk. Mit érti most valaki azokat a rengeteg ősi erényeket, a mai hivalkodó, haszontalankodó korban? Ki beszéli most azt a súlyos, gondolatokkal terhes nyelvet ebben a locska-fecske világban? Elébb ezt a világot magát mutassa ön meg nekik. Hozza ön a színpadra azokat az alakokat, akik most léteznek: a parlagi úrfit, a hencegő katonát, a nyaffadt úrhölgyet, a szeleburdi udvaroncot, a gyomrának élő haspókot, a felfuvalkodott földesurat, a renyhe parasztot, a részeges néptanítót, a kupaktanács ostoba bíráit, aztán a részrehajló hivatalnokot, a félkézkalmárt,[51] az álszenteskedő vénkisasszonyt, a kardcsörtető szájhőst – és a tudálékoskodó csizmadiát, hogy egyenkint mindegyikünk magára ismerhessen benne: íme az én vagyok ott! Azután mutassa fel őseink alakjait: “íme ezek voltak ők!” – Ostorozza meg, gúnyolja ki mostani hibáinkat, gyarlóságainkat, mulattató, vidám, csípős módon: “nevessetek!” – azután idézze fel előttünk őseinknek magas erényeit: “sírjatok!”[52]

Bányaváry úgy kacagott ezen a tréfás beszéden, majd megfulladt a torkán akadt malacpecsenyétől. Hanem Jenőy nagyon elhallgatott.

– Eredeti egy ember, Tseresnyés uram! – kiálta hangjához jutva Bányaváry. – Igazán klasszikus tanácsokat tud adni. Jenőy, ezeket jegyezd fel magadnak.

De Kálmán egészen komolyan felelt rá.

– Valóban följegyzem. Sajnálom, hogy e jó eszméket most nem valósíthatom, mert hosszabb időre el fogok utazni.

– Ah, ön külföldre megy?

– Óh, igen! – sietett Bányaváry megfelelni Kálmán helyett. – Kálmán barátunk boldog ember. Ő külföldre mehet.

– Nem, uram – szólt komolyan a csizmadia. – A magyar nem boldog, ha külföldön jár. A mások boldogsága sérti az ő lelkét. Én tudom; mert sok földet bejártam Európában. S mely országba fog utazni?

Ismét Bányaváry felelt meg Goethe klasszikus mondatával:[53]

– Ahol a citromfa virágzik.

– Tehát Olaszországba? Talán Velencébe?

– Még odább – monda Kálmán. – Génuába, s talán messzebb is.

– Génuába? – monda elgondolkodva a csizmadia, s összeszorítá sokáig az ajkát; de aztán csak mégis kinyitotta újra. – No, no. Ott valami más is virágzik, nemcsak a citromfa!

Kálmán füléig vörösödött erre a szóra. Hiszen neki is más virágon jár az esze; – de hát mit tudhat arról ez a csizmadia?

Hiszen nem is az ő virágjára[54] céloz az.

– És sokáig akar ön ott mulatni? – kérdé a csizmadia, miközben a fekete kávét tölté Kálmán csészéjébe furcsa kis kétfülű réz masinából.

– Tán egypár évig.

– Egypár évig? Hm, hm – szólt a csizmadia elgondolkozva. – Akkor merem önnek ajánlani, hogy szerezze meg az ismeretségét az én hajdani gazdám fiának, akinél Génovában legénykedtem; a lakását és nevét följegyzem önnek a jegyzőkönyvébe.

– Igen megköszönöm – monda Kálmán, odanyújtva a jegyzőkönyvét a mesternek.

– Így ni – szólt az, belejegyezve a nevet és lakást, s visszaadva a tárcát. – De el ne mulassza ön meglátogatni ezt a jó embert Génovában; mert attól majd meg fogja ön tudni, hogy mi virágzik még Génovában a citromfán kívül, s azt önnek jó lesz megtudni.

Azután pipákat hozott elő a mester a fekete kávéhoz, Cilike engedelmével, aki hozzá volt már szokva minden kíméletlenséghez, s átengedé a diskurzus vezetését Bányavárynak, ki aztán kifogyhatatlan volt az anekdotákból, míg a korán beálló téli est távozásra nem inté a vendégeket, kiket süvegelve kísért ki a kapuig a házigazda, s még ott is utánuk nézett, míg a szegleten be nem fordultak. Nagy szerencséjének tartotta ezt a látogatást.

– No, ugye hogy furcsa egy bohó ember ez a Tseresnyés uram? – monda Bányaváry útközben Kálmánnak. – Valóságos politikus csizmadia![55] S milyen érzékeny dolog tőle, hogy még Génovában is szerez Kundschaftot a régi majsztere fiának. Azt fölkeresd ám.

– Okvetlenül. De mire példálózott az öreg, hogy ott más virág is nyílik, mint a citromé, s azt meg fogom az olasz vargától tudni?

– Hát az a más virág bizonyosan “cipripedium”[56] (cipőcím) – szólt Bányaváry, nagyot nevetve gúnyos ötletének.

Kálmán nem azt a virágot gondolta.

Az a virág[57] pedig, amire Tseresnyés uram célzott, a Génuában virágzó Carbonari-szövetség[58] volt, s a vele együtt élődő másik virág, a szent titkos politzia,[59] mely a carbonarikat kutatta.

Ahol a citromfa virít

Utazni!

Olaszországba utazni!

Szeretője után utazni!

Fiatal szívvel utazni!

Lehet ennél boldogabb út a földön?

Kálmán a lehető legegyenesebb utat választotta ki magának. Postakocsival Triesztig, onnan vitorláshajóval Velencéig, onnan ismét a postával Génuáig. Egész odáig meg nem pihent, még csak a dogék városának csábító nevezetességeit megnézni sem. Majd ha vissza fog térni.

Hanem egy dolog mégis eszébe jutott. A vendéglői háziszolgát minden városban megvesztegetni, hogy kérdezősködjék sorban minden vendéglőben az ezen át utazott Decséry hercegnő után.

Kedvezett neki a szerencse. Megtudta, hogy Decséryék ugyanazt az útrendet követték, amelyet ő; csakhogy tovább időztek mindenütt. Triesztben töltöttek egy napot, Velencében kettőt. Triesztben hátrahagyták az utasítást, hogy netalán utánok érkezendő leveleket és csomagokat hová küldjenek Velencébe, melyik fogadóba. A velencei fogadóban ugyanazon utasítást hagyták hátra génuai szállásuk feljegyzésével. Mindenütt utánok lehetett találni, mint a szép Thetis-csigára[1] rá lehet találni a rózsaillatról, melyet maga után hágy.

Ezt Kálmán kedvező előjelnek vette.

Éjjel-nappal utazott aztán, hogy Génuába juthasson. Szándékosan más vendéglőt választott, mint amelyben, tudtával, Decséryék voltak szállva. Férfibüszkesége nem engedé, hogy azzal a magas hölggyel, ki unokáját búcsúvétel nélkül hozta el tőle, csakúgy találkozzék, mintha semmi sem történt volna közöttük, s azt sejtesse vele, hogy ő egyenesen utánuk jött. Szemmel akarta őket tartani, kísérni nyomaikat, rejtelmes, költői furfangok útján sejtetni közellétét, s mikor a véletlen ismét összehozza őket, abban kellett valami drámai hatásnak lenni.

A szép madonnaarc képmása, s a bonbon papírka a három rövid szóval, melegítette keblét.[2]

Mikor aztán a kiküldött szolga visszaérkezett abból a vendéglőből, melyet Decséryék szállásokul feljegyeztek a velencei fogadóban, azt tudta meg tőle, hogy a hercegnő egy igen szép principissával[3] együtt ott volt ugyan szállva, de tegnapelőtt elutazott; s sem azt nem hagyta hátra, hogy hová megy, sem azt, hogy mikor jön vissza. Az egész, amit meg lehetett felőle tudni, hogy kíséretével együtt a Santa Barbara[4] két árbocos födözetére szállt, mely hajó Livornot, Civita Vecchiát, Nápolyt, Palermot, a pyraeusi kikötőt és Cyprust érintve, Alexandriába vitorlázik, s így a rajta elutazottakat akár a sardiniai királyságban, akár a toscanai nagyhercegségben, akár a római egyházi államban, akár a két Sicilia[5] fél és egész szigetein, akár az éppen most felszabadult s azóta divatba jött Hellászban, akár Egyiptomban lehet keresni…

“Egyiptomban!”

Mit mondott az a georgiai nő az álarcos bálban?

Kitől kérdezzen még valamit? Mit kérdezzen még valakitől?

Minden kérdésére ott állt a felelet: a véghetetlen tenger?! Találd ki, mit morog annak az örök hulláma? találd ki, mit rejt annak a sötétzöld mélysége? találd ki, mit beszélnek vele a láthatáron lehanyatló csillagok? találd ki, mi folyik benne olyan melegen egyik földoldalról a másikra? Találd ki, mi világít fel belőle éjszakánkint? Találd ki, hogy mi lakik egy asszonyi szívben?

Kálmánnak csüggedt töprenkedései között eszébe jutott a címzet, amit Tseresnyés uram írt a tárcájába.

Megfordult a sarkán, hátat fordított a tengernek, s felkereste a génovai vargát.

Ez a megfordulás képezte egész életének megfordító tropicusát.[6]

Idejött mint ifjú, visszatért mint férfi.

[7]Óh igenis, a génovai vargától megtudta, hogy mi virágzik még Olaszországban.

Egy szövetség, melyet nem tart semmi össze, csak egy eszme; de az erősebben összetartja, mint a vérrel írott szerződések, mint az Alkorán és az Evangélium, mint a szent fogadalom[8] és chrisma, mint a rokoni kötelék, mint a fejedelmek szent szövetsége, mint az önérdek, mint a bűnrészesség, mint a fanatizmus.

Tagjai annak ifjak és vének, férfiak és nők, hercegek és kézművesek, papok és katonák, diákok és tanárok, utazók és foglyok, gazdagok és szegények, tudósok és írást nem ismerők, orvosok és betegek, – honfiak, idegenek és száműzöttek. Ott vannak a kezei, fülei és szemei a Vatikánban s a dogék palotájában, a kazamatákban és a bagnókban, a mólók néptömkelegében, a piazzák zűrzavarában, a templomok sekrestyéiben, a katakombákban, a kávéházakban, a zárdákban; a fogadókban, a kaszárnyákban, a kardinálisok titkos gyűlésében, az Abruzzok[9] rejtett barlangjaiban, a lazzaronik csapszékeiben, a fejedelmek báljaiban, a dugárusok csónakjaiban, a postaházakban, a földön, a vízen, s a föld felett és a föld alatt, mindenütt! – és a szemek mindenütt látnak, a fülek hallanak, a kezek cselekesznek. És amit egy látott, hallott, azt tudja mind; és amit egy tesz, azt teszi mind.

Hogy Kálmán mély, rajongó kedélyét e varázserejű szövetség magához ragadta, az igen természetes. Amit az az “ifjú” szövetség[14] tanít, az az ő lelkének is törvénye volt rég, csakhogy nem volt még így kodifikálva.

Ebben a témában az olaszoktól nagyon sokat lehetett tanulni.

Bűbájos iskola az. A titokszerű működésnek, a hihetetlen önfeláldozásnak, a megtörhetlen kitartásnak, a soha el nem felejtett célhoz törekvésnek, a kölcsönös összetartásnak, az engesztelhetlen szenvedélynek, a hallgató mindent tudásnak csodálatos iskolája, az, mely fél század óta belejátszik Európa történetébe, s műve folytonosan épül, halad, soha meg nem pihen.

Ez Galilei hazája.

Kálmán nemcsak a csizmadiával ismerkedett meg Génuában, hanem sok más nevezetes alakokkal, akikről nem való regényben beszélni.

És ebben a szövetségben azután mindent megtudott, ami messze-messze földön történik. E szövetség előtt kitudhatlan titkok nem léteznek.

Megtudta azt, hogy a Santa Barbarával elutazott magyar hölgyek nem utaztak a hajóval tovább Civita Vecchiánál. Ott kiszálltak és elmentek Rómába.

Rómában a hercegnő kihallgatást eszközölt ki magának őszentségénél, az egyház látható fejénél. Megtudta azt, hogy mi indoka volt e kihallgatásnak.

A hercegnő lelki feloldást kér azon teher alól, miszerint unokáját eljegyezte, s azáltal egy schismaticus irányában lelki rokonságot vállalt.

Őszentsége, tekintve az enyhítő körülményt, miszerint e lelki rokonság egy schismaticust érdekel, megadta neki a kegyelmes feloldást.

Innen Nápolyba ment a Decséry család; még mindig egyedül.

Nápolyban azonban összetalálkoztak egy más úton jött magyarországi utazóval, kinek neve: báró Bálvándy.

Ez az úr kísérte őket kirándulásaiknál a Vezúvra s a pompeji kiásatásokhoz.[10]

Innen azután a grófi család és a báró a Bellerophon[11] angol hadihajón átutaztak Egyiptomba.

A madonnaarcú grófnő megkapta a tengeribetegséget, s a magyar signore nagy figyelmet tanúsított ápolása közben.

Egyiptomban együtt látogatták meg a szfinxet, a Memnon[12] szobrait, a piramisokat. A magyar signore sátora a magyar signorinák sátora mellett volt fölütve.

A szövetség szeme mindenütt meglátja őket, s ha egyszer hozzájuk kötötte láthatlan pókfonalát, annál fogva mindenütt nyomukra akad.

Kálmán szövetségeseitől mindent megtudott, ami lelkének egész átalakulását bevégezze.

Nagy átalakulás volt az!

[13]Maga előtt látta a példákat. Az ifjút, ki szerelmét letépi magáról, hogy egy eszmének szolgáljon; a főurat, ki kockára teszi fejét, vagyonát, szabadságát; a katonát, ki nyugodtan szegezi homlokát a töltött fegyver elé; a papot, ki egyházi esküjét egy még erősebb fogadalommal töri össze; a nőt, ki neméről lemond, hogy férfimunkát végezzen; az iparost, aki éhezik és rongyban él, hogy fillérét másnak adhassa; a földönfutót, ki egyik ország határától a másikig engedi magát üldöztetni, s megint visszatér; az ősz apát, ki gyermekeit egyenkint föláldozza, s a gyermekeket, kik egymás véres nyomdokaiba lépnek; a rajongót,[15]  ki meggyőződésből gyilkol, s aztán ízekre hagyja magát széjjeltépni, de senkit el nem árul; s akik mindannyian egy eszméért élnek-halnak; és aztán a költőt,[16] kinek minden dala ez eszmét zengi vissza, s végül az egész népet, mely e dalt, ez eszmét, a tűzzel, vassal, lánccsörgéssel, anathemával üldözött eszmét százféle változatban énekli, titokban kinyomtatja, elszórja, kapkodja, terjeszti, kézből kézbe adja, visszariaszthatlanul, elaltathatlanul.

Akkor kristállyá vált lelkében az a titkos nedv, amiből a gyémántok lesznek; az a tudat, hogy vannak az életnek magasabb csillagzatai, amik jobban melegítenek, mint egy halvány fényű madonnaarc!

Kálmán maga előtt látta azt a népet, mely egykor olyan nagy volt, hogy az egész világ nem volt neki elég, hogy a lábait kinyújtsa, s mely aztán olyan kicsiny lett, hogy minden szomszéd lába rajta feküdt; mely egykor proconsulokat adott Galliának, Germaniának, Hiberniának,[17] Palaestinának, s melynek most királyokat adott Gallia, Germania, Hibernia, Palaestina; mely egykor három világrészt egyesített egymagában, s mely most kilenc felé törve nyögött egymásba függő láncszemek alatt; mely egykor a civilizáció napvilágát hordta egyik óceántól a másikig, s melynek Rómája most az ellentétes nap: sugárokkal, melyek feketék. És ez a minden erőszakkal elnyomott, minden ravaszsággal elaltatott, ízekre tépett, provinciákra szaggatott, osztályokra elkülönített s minden darabjában egymásnak ellenségévé tett nép, feje fölött a Vatikánnal, lába alatt a camorrával,[18] oldalában az idegenek szuronyaival, kezein-lábain az európai szent szövetség láncaival, elkábítva a babonátul, elszoktatva az erélytül, megfosztva nagyságátul, kitörülve a históriábul – ez a nép még arra gondol, hogy újra föltámadjon, s megkötözve, elaltatva, eltemetve, emelgeti maga fölött a koporsófödelet, s a koporsó födelére rakott egész világrész sírhalmát, s e sírhalom fölött “requiem aeternam[19]”-ot éneklő egyes, kettős és hármas koronák[20] egész kórusát!

Óh, szegény öreg asszony, ki elküldted kedvenc unokádat Magyarországbul, hogy ne legyen otthon azoknak veszélyes társaságában, kik meg akarják mozdítani az álló földet, ugyan jó helyre küldted Itáliába!

Olaszországi útjában mindenütt ez eszme fogadta, kísérte Kálmánt. A velencei nyelv nélküli oroszlán[21] azt mondta neki, hogy ő a vallomást nem tevő szövetkezettek ős emléke, a Colossaeum[22]  boltíve, a hozzá támaszkodó rongyos faquinnal;[23]  a hamvak alól kiásott Pompéji halott-palotái, a kitörő Vezúv tűzharagja, a tengerbe elmerült s onnan újra kiemelkedett Serapis[24] temploma, – másnak egy gyönyörködtető látvány: őneki beszélő titok. A nemes arcú nép másnak csak festői minta; de neki nemcsak modell, hanem prototyp.[25] S a szép föld, narancsligeteivel, üde rizsföldeivel, szőlővenyige girlandokkal szegélyezett utaival, granátalmás kerteivel, andalító tavaival, ciprus környezte villáival, csodagrottáival, szentjánoskenyérfáival: – másnak csak szép táj, de neki panaszkodó haza. És ő már tudja azt, hogy a földmíves, mikor rizsföldén csatornát húz, mikor útja mellé szőlőt ültet, magában arra gondol, hogy csatornája, szőlőlugosa gát fog lenni az idegen lovastömegek rohamának; mikor házat épít, arra gondol, hogy a terasznak lőrései, a pincének mentő kijárásai legyenek; s mikor sovány ételének felét megvonja szájától, arra gondol, hogy a másik fele jó lesz azoknak, akik majd egyszer valamikor eljönnek, és azt mondják: “reggel van.” És hogy a szentjánoskenyér-fának nemcsak gyümölcse van, hanem tövise is, és az is szent.

Persze, hogy a szegény öreg asszony odahaza mindezt nem tudhatta. Ő csak azt tudhatta, hogy unokája a föld legszebb országában melegszik a legaranyabb napsugár fényénél. Ő csak a szép festményekben gyönyörködött, miket Kálmán hazaküldözött: tájképeket, híres műremekek másolatait. Kálmán hasznos mulatsággal foglalkozik Olaszországban. Mint festő tökéletesíti magát. Boldog az az anya, akinek a fia (ha már azt mérte rá az Isten, hogy valami szabad művészethez ragadjon hozzá) a festészetre adja magát. Az komoly, valódi művészet; követői szelíd, otthon ülő emberek, szorgalmasak és józanok; nem lázítanak, nem háborítanak; békében élnek főurakkal és papokkal; megbecsültetnek, megértetnek minden idegen által, s munkáikban a teremtőt magasztalják. De jaj, háromszor jaj, annak az anyának, akinek a fia költővé züllött el. A költészet fellegekben járó pálya; követői vad, nyughatatlan emberek, vérüket gyorsítja a mámor, rövid élet, hosszú szenvedés jelöltjei, ellenségei a hatalomnak, a hétköznapi észnek, a világ megállapodott rendének, s mert az idegenre nézve érthetlenek, saját népüknek háborgatói, s amit alkotnak, az nem a teremtő műveinek dicsőítése, hanem a világ tökéletességének vakmerő ócsárlása.

Azért Jenőyné nagy örömmel bontott fel minden csomagot, melyet Kálmántól kapott Olaszországból.[26]Milyen szép kartonok, mily gyönyörű tus és szépia rajzok, mily eleven akvarellek! Hát még mikor olajfestményeit küldé haza! Gondosan bepakolva ládákba, mint valami kincset. Úgyis tartá azokat otthon Jenőyné, mint valami kincset. Arany rámába foglaltatta valamennyit, s a díszszobába, ahová őket felaggatta, még Béninek is csak az ő engedelmével volt szabad bemenni. “Ugye, tudnál-e te ilyet festeni, ha a nyakadat levágnák?” – mondá a bámuló nagybátyának. Az pedig biztosítá, hogy nem ő, ha mindjárt még egy nyakat adnának is neki az eddigihez.

Nem is volt rest Jenőyné unokájához leveleket írni. Levelei mindig tele voltak erőteljes gyöngédséggel, őszinte és goromba kifejezéseivel a nagyanyai szeretetnek; s nagyon válogatatlan megjegyzésekkel. Végül rendesen megdorgálta Kálmánt, hogy miért nem írja meg, hogy van-e még pénze. Ő csak nem találhatja el innen a “Mátyus földéről[27]”, hogy mibe kerül az élet Taliánországban. Küldött neki pénzt kéretlenül is.

És aztán amíg nagyanyja levelei az otthoni eseményekről tudósíták, a génovai varga leveleiből megtudta azt, hogy mi történik távolabb a világban.

A szép madonnaarc s az Antinous-alak[28] mindig egymáshoz közel. Egyiptomból átkísérte őket a láthatlan pókfonál Athenaebe. Ott is együttlétükről tanúskodott. Onnan áthúzódott velük Sztambulba. S elmondott mindent a fonal másik végén ülőnek.

Elmondta neki, hogy Egyiptomban nemcsak a beteg mellek, hanem a fájó szívek is találnak gyógyulást. Hogy a szép férfi úgy követi csillagát, mint hajdan a három szent királyok.[29] S hogy a madonna szívesen fogadja a “tömjént és mirrhát”. – Ave! Ave!

Kálmán átlátta azt, hogy neki a madonnából nem marad más, csak az arckép, s az imádat – nagy messzeségből.

Később aztán Konstantinápolyt is elhagyták, s együtt ültek hajóra a Márvány-tengeren.

Még egyszer rájuk talált a pókfonál az orsovai veszteg-intézetben.[30]

Ott kellett a keletről bejövőknek a vesztegzár hosszú napjait eltölteni.

Vajon hogyan űzték el egymástól az unalmat?

Ott azután magyar földre léptek. Ott elszakadt a pókfonál. Oda már a szövetség nem terjed. Az a mozdulatlan föld országa. Az a Hyperboraeok országa.[31]

Erről az országról már csak nagyanyja leveleiből tudott meg valamit.

Hírlap?

[32]Valóban hírlap is volt abban az országban. Azt járatta is magának Kálmán, s megesett, hogy minden hónapban egy számot megkapott belőle. Abból azután megtudta azokat a nevezetes, hazájára vonatkozó dolgokat, hogy Afganisztánban[33] az angolok újabb vereséget szenvedtek; hogy Hudson Lowe[34] Napóleon testamentumát nem akarja kiadni; hogy Kolokotroni[35] nem akar részt venni a görög minisztériumban, hogy Ciprus szigetén a szultanina név alatt ismeretes aprószőlő az idén nem jól termett; hogy Zummalacarregui[36] a spanyol corteseket[37]  egy új pronunciamentoval[38] lepte meg; hogy Japánban[39] a daimio[40] fellázadt a mikado ellen, hogy Waszilcsikoff herceg megy Teheránba Tacsicseffet felváltani a követségben; hogy a softák[41] és a mamelukok, valamint a palikárok[42] és a fanarioták[43] nagy aggodalmat okoznak a portának. Néha aztán arról a városról is olvasott híreket Kálmán, amiben éppen akkor lakott, s olyan híreket, amiknek ott helyben senki se látója, se tudója nem volt. – Hát Magyarországról nem szólt a magyarországi hírlap? De annak is volt egy szegletke szorítva; amelyben feljegyeztettek az ilyen nevezetes események, mint: Szaffi Kuli kán[44] őkegyelmessége Pesten keresztülutazott, ami elég örvendetes hír; meg hogy nagyméltóságú Bábaváry septemvir úr valóságos belső titkos tanácsossá neveztetett ki, ami elég megdöbbentő sorsfordulat. Voltak vidéki érdekes események is följegyezve, mint például, hogy Ráckereszturon egy ötlábú birka jött a világra, három szarvval és csak egy szemmel; hogy Znió-Várallyán egy tót öt békát nyelt el álmában, s azokat a suliguli[45] savanyúvíz mind kihajtotta belőle; hogy Pozsonyban egy öreg asszony öt számot álmodott, lutriba tette s nyert rajta tízezer forintot. – Egyebet nemigen lehetett benne olvasni. Mert ha a megyegyűlésekről íratott valami, azt, a cenzor mind kitörülte; ha országos balesetekről íratott valami, azt a cenzor megint kitörülte; ha vallási dolgokról íratott valami, azt a cenzor éppenséggel kitörülte; ha pedig olyan közügyekről íratott valami, amikhez a cenzor nem értett, de már azokat elejétől végig kitörülte. A tapasztalt újságíró aztán inkább meg sem írta, amiről előre tudta, hogy a cenzor ki fogja törülni. Kész kiszedett cikk mindig tartatott készletben a nyomda fiókjában, hogy amekkora darabot a cenzor kitörül, akkorát ismét belefoltozhassanak a lapba. S néha aztán a jámbor olvasó el nem tudta gondolni, hogyan került Don Zuniga y Requesens nevezetes beszéde a dunántuli superintendens beiktatási ceremoniája közé, vagy az Unkiars-Skelessi békekötés zárpontjai mennyiben terhelik Zöld Marci[46] árva fejét. – Néha aztán az elfojtott elmésség kitört az újságíróból, s kárpótolta magát teljesen neutralis téren. Ilyenkor szikrázott a zsenialitástól: “Egy bolond anglus azt állítja, hogy ő a répából cukrot csinál! Bizonyosan disznó cukrot!” – “Egy bolond anglus (mindig anglus, más nemzetre nem szabad élcelni, mert azokkal mind diplomáciai egyetértésben élünk) azt akarja, hogy ő a levegőt meggyújtja, s az úgy fog égni, mint a gyertya. Hála Istennek, nekünk van faggyúnk elég, nem szorultunk a levegőre.” – Azután jött egy kis nemzeti hízelgés: “Egy előkelő anglus, ki itt átutazott, azt mondta, hogy ha angol lord nem volna, magyar nemes szeretne lenni. – Bolond anglus!” (Már ti., hogy mért nem akar előbb “magyar nemes” lenni, aztán csak angol lord?) – Volt aztán referada is a fővárosi színielőadásokról, amikből az olvasó ily tanúságos és épületes észrevételeket rakhatott félre: “Bányaváry úr ma kitett magáért”, “Bányaváryné asszony jól forgatta magát”. – Végül, ha még valami kétujjnyi helyre nem telt szöveg, egy kis anekdota a cigányról:[47] az örök cigányról.

Hanem amit meg nem tudott a hazai hírlapokból Kálmán, azt megtudta nagyanyja egyszerűen igazat mondó leveleiből. Hogy nyomorúságos a világ odahaza most is.

De senkire nézve sem olyan nyomorúságos, mint akinek a sors a költő töviskoszorúját nyomta fejébe.

Az öreg asszony Kálmán külföldre utazta óta felköltözött Pestre. Megtartotta ugyanazt a szállást, melyet Kálmán számára fogadott egykor, hogy ha kedvenc unokája egyszer-másszor hazalátogat, itthonára leljen. De itthon ne maradjon!

“Rossz világ van itten.”

“A nemzeti erkölcs oly szilaj, oly bárdolatlan.”

“A tanult emberek oly ostobák az ő latin conversatiójukkal.”

“A napestig pipázó táblabíró oly indifferens.”

“A gazda oly földhöz ragadt.”

“A paraszt oly önző, oly részvétlen.”

“A főpapság olyan dölyfös, a falusi pap olyan vaskalapos.”

“A főúr olyan idegen.”

“Az úrhölgy olyan élvsóvár.”

“Az ifjúság olyan sivár, olyan léha, olyan korhely.”

“A zseniális ember olyan kalandor.”

“A gazdag ember olyan fösvénypréda.”

“Az ősmagyar olyan cinikus.”

“A mívelt magyar olyan más nemzet majma.”

“A szabadelvű olyan szájhős.”

“A kormány híve olyan farkcsóváló.”

“A katona olyan gép.”

“A kereskedő olyan csaló.”

“Az iparos olyan kontár.”

“A kormány olyan erőszakos.”

“Az egész ország olyan szegény, olyan elhagyatott, olyan pusztulásnak indult.”

“Senki sem szereti a hazáját; aki szereti, csak töltött káposzta, pörkölt hús, túrós lepény alakjában szereti: így azután nagyon szereti, meg is eszi, meg is hízik tőle; minden embernek a hasában a hazája.”

“Ezek várnak itthon mindenkire.”

De a költőre nézve még mások is.

“A nyomdász, ki csak kalendáriumot ad ki, a szerkesztő, aki ingyen dolgoztat, a publikum, aki kölcsönkéri egymástól a könyvet, s egy könyvből egész vármegye olvas sorba;[48] a cenzor, aki a gondolatait legyilkolja; a pályatárs, aki irigykedik rá; a kritikus, aki beszennyezi, a ponyvaíró, aki elfoglalja helyét; a tudós, aki megveti, a komédiás, aki megbuktatja, s az atyafiak, akik kizárják a házukból.”

Ezeket olvasta Kálmán ismét és ismét nagyanyjának minden leveléből, élő példákban felmutogatva.

És aztán olvasta nagyanyjának örömét afölött, hogy olyan szépen halad a festészetben. Hogy művésszé emelkedik, akinek nem Liptó vármegye határán végződik a világ.[49] Hogy megtalálta a pályát, melyen hírszomját dicsően kielégítheti. Csak előre!

S valóban a legnehezebb megkísértés volt ez az utolsó Kálmánra nézve.

A sors fokozatosan vitte őt keresztül valamennyin.

Kezdte az ijesztő csapáson, kitiltották az iskolából. Nem hunyászkodott meg bele.

Aztán jött a bűbájos hölgy. A láng, melynél annyi ifjú géniusz leperzselte szárnyait. Nem olvadt meg benne.

Majd a nagyravágyás démona: ki fölvezette a szédítő magaslatra, ahonnan a hatalmasok kegye tejjel, mézzel folyó Kánaánt[50] mutogat. Nem szédült el bele.

Megpróbálta a szívét a valódi szerelemmel: elkötözte azt rózsaláncokkal, aranyfonalakkal, hogy ne tudjon haladni; ott sem maradt fogva, rózsalánc, aranyfonál szakadt inkább.

Ráeresztette a próbatevő sors a maga démonait, kik Jób vetéseit[51] elpusztítják, s magát bélpoklosan a szemétdombra fektetik: a bukás, a megszégyenülés maró ördögeit, s azután a jó barátokat, kik eljönnek Jóbnak szemrehányásokat tenni, azért, hogy oly nyomorulttá téve fekszik a szeméten.

Mégsem tagadta meg keblének Istenét.

Hanem ez az utolsó megpróbáltatás erős volt.

Egy vetélytárs-Isten.

Egy másik múzsa, ki csókjaival elhalmoz. És egy kedvesebb múzsa.

Óh, a festészet nemtőjének ihlettjei boldogabbak, mint a kiket Castalia[52] forrása itat.

A költő szenved, mikor teremt, a festő pedig kéjeleg. A költőnek zsarnoka a szenvedélye, a festőnek jó barátja. A költő nagysága nemzetének láthatáráig tart; a festő nagyságát a kerek világ határozza körül.

A festők mind oly életvidámak; az emberi indulatok közül a szelídebbek, a nemesebbek fejlődnek ki náluk, derült kedély, társaságkereső jó kedv jellemzi őket. Életkoruk példaszerű magasságig tart; a mesterművészek mesés aggkort érnek, s még akkor is fölfelé emelkednek. A költő ritkán őszül meg, s ha korát meghaladta, alább száll, elnémul, élőhalott lesz.

És Kálmánnak választása volt a kettő között. Az egy év alatt, amit Olaszországban töltött, mesterei bámulatos haladásáról tanúskodtak a festészetben. Elsőrangú tehetséget ismertek fel benne. Akadémiai pályaműve az első jutalmat nyerte el a flórenci festészeti iskolánál. E művének másolatát hazaküldé nagyanyjának.

Az öreg asszonyság válasza ez volt rá:

“Kedves jó gyermekem!

Könnyes szemekkel gyönyörködöm remek szép munkádban, s napestig meg nem tudok válni a nézésétől. Nem győzök eléggé hálákat adni az egek urának azon mennyei sugallatáért, hogy tégedet általam Olaszországba küldetett. Ha pápista volnék, száz misét mondatnék örömömben. Látom, hogy dicső ember lesz belőled, becsületet fogsz hozni nevedre. Megérdemled áldásomat. Azok pedig, akik átkomra szolgáltak rá, érzik annak súlyát fejükre ereszkedni. A nyomorultak! Mindennap látom és hallom balsorsukat. A világ megvetése jár nyomaikban. A leány, ki meggyalázott, büntetve van a férfiban, aki által meggyalázott. A komédiás had részeges és csapodár! Az asszony szemei mindig kisírva. Szöknének már innen, ha adósságaiktól lehetne. Üres falaknak játszanak, pedig már megkapták az engedelmet, hogy Budán játszhassanak, a várszínházban. Mindenki ócsárolja őket. És méltán. A kontárok, akik a te remekművedet is úgy megbuktatták. Nem is érdemelnek mást, mint hogy elpusztuljanak. És mezítláb, rongyosan fognak kiseprőztetni a városból, melyet beszennyeztek. Ezt még meg akarom érni. És aztán egy marok sárt hajítani utánuk. Legyenek elátkozva. – Te pedig légy megáldva, én édes gyermekem, öregségem napjainak világossága, akin szemeim gyönyörködnek, s haladj a te fényes utadon előre s emeld fel az élet végső partján járó jó öreg anyádat.”

Ez a levél felnyitotta Kálmán szemeit.

Tehát azért volt az ő útraküldetése, hogy amazok elpusztuljanak! Tehát bukásnak indultak, s a világ elhagyta őket! Tehát a sárhoz vannak ragadva, s a sárral dobáltatnak! Tehát a művész borba öli lelkét, s a művésznő szelleme könnyekbe fullad!

No hát anyám, csak légy pápistává, s mondass fölöttem requiemet, most már megyek haza! Ha elhagyta őket a világ, én nem hagyom el. Pihenj el ecset, jövel írótollam; jövel népet ébresztő korbácsom: menjünk haza!

Az árvaság kezdete

Mikor Kálmán nagyanyjának ezt a levelét kapta, éppen az évnegyed vége felé járt nála. Tudniillik annak az évnegyednek a vége felé, amikor a pénzt szokta nagyanyjától kapni, mindig sajátkezűleg írt levél kíséretében. Óh, kedvencének maga fáradt a levélírással, ahhoz nem requirálta Bénit, a vén gyereket.

Kálmán sietett elhatározásával: a pénze is a vége felé járt; volt ugyan sok mindenféle holmija, amit eladhatott; fiatalemberek ideiglenes szállását ékesítő pompa; hanem az ilyesmi kincstár akkor, amikor vesszük, s lomtár akkor, mikor eladjuk: szűken ereszt. – Nagy nehezen tudott annyit összetarlózni belőle, amennyiből a hazautazás szűken kitelik.

Ezalatt váratlanul megérkezett a szokásos évnegyedi pénzzel terhelt levél. Mint rendesen, kétezer forint volt belecsomagolva. A pénzt kísérő sorok elmondták Kálmánnak, hogy no most már haladjon a megkezdett pályán előre; igyekezzék Florencből Rómába. Az öreg asszonyságnak bizonyosan az a fogalma volt a festőművészetről, hogy annak Olaszország levén az elismert hazája, abba mentől mélyebben halad befelé valaki, annál többet tanul. Kezdheti Velencében, aztán mehet Florencbe, de mikor aztán Rómába eljut, akkor a művészet kellő közepére emelkedett fel. Tehát menjen Kálmán Rómába.

“Aztán ha Rómában fogsz lenni, nekem ott lerajzold azt a híres képet: Krisztus az olajfák hegyén.[1] Azért ha kálvinista vagyok is, a szép szentképeket nagyon szeretem. S aztán siess, hogy az ünnepen jelen légy,[2] mikor a Szent Péter templomának a kúpja ezer meg ezer fehér görögtűzzel van kivilágítva, s aztán a tizenkét óraütéskor egyszerre vörös görögtűzzé változik mind az ezer meg ezer. Ezt jól megnézd, s aztán nekem megírd. – Azért ha kálvinista vagyok is, a szép ceremóniákat nagyon szeretem. Tudod, hogy odahaza is mindig megnéztem az úrnapi processiót;[3] mikor a molnárok tizenegyen vitték a zászlójukat, s a prépost feje fölött a szenátorok emelték a mennyezetet. Milyen lehet még ez Rómában, ahol a pápát viszik a trónusán! Azt nekem majd apróra mind leírd.”

Ha Kálmán nem értette volna az öreg asszonyság szándokait, még azt hihette volna, hogy annak a kedélyét vénségére csöndes apostasia szellői kerülgetik. De nagyon jól értette. Az öreg azon volt, hogy Kálmánt mentől távolabbra eltuszkolja otthonrul. Addig nem nyugodott, míg Velencéből el nem nógatta Florencbe; most már az sem elég távolság neki. Azt hiszi, hogy ha ezer mérföldnyire elkergethetné, akkor az majd elfeledne valamit, amit otthon hagyott.

De az nem feledte el azt a valamit.

A két darab újdonatúj ezerforintos veres bankjegyet összehajtogatva betette tárcája fenekére. Ennek felváltatlanul kell visszavándorolni Magyarországba.

Úti málhája nem állt egyébből, mint legszükségesebb ruháiból, s művészi kartonjai és vázlatai gyűjteményéből. Haladéktalanul utazott haza.

Nem vonzotta többé semmi Olaszország felé; missziója volt az észak.

Szigorú takarékossággal utazott, hogy költségével kijöjjön, s Isztriából Sopron felé ment visszatérő társzekerekkel, minthogy azok fele áron szállították, mint a postaszekér.

Mégis kifogyott az útiköltségből, s már Sopronban a zsebóráját volt kénytelen eladni, hogy továbbutazhassék.

Győrben egy üresen lefelé induló gabonás hajón alkudott ki magának helyet Pestig, s amit annak fizetett, az már pénzének utolsó maradványa volt; a két darab újdonúj ezeres tárcája fenekét őrzé.

Az esetlen tölgyfahajó sok viszontagságot állt ki az úton, erős déli szelek gyakran kiverték a partra, sokat időzött útközben, s mikor már Pesthez közel járt, Szent-Endre alatt a gabonahajósok balvégzete utolérte, egy tőkére ment;[4] a víz alatt lappangó fatuskó kilyukasztá a fenekét, s ott nyomban elsüllyedt. A rajtalévők áldhatták a mennyeket, hogy bőrüket megmenthették a szárazra.

Ott elveszett Kálmánnak is minden málhája[5] s féltve őrzött műkincsei, rajzai, tanulmányai. Abban a fekete bársony zubbonyban, ami rajta volt, meg a fakó kalabriai kalapban[6] menekült meg a dereglyén.

Innen gyalogsorban került haza Pestre.

Szokva volt már művész korából a gyalogoláshoz – és ahhoz, hogy semmi málha se nyomja a vállát.

Egyenesen régi szállására ment, ahol most nagyanyja lakott.

Nem kellett tudakozódnia, hogy jó helyen jár-e, itt lakik-e még, akit keres, messziről útba igazodhatott.

Ahol nagyanyja jelen van, ott Béni bácsinak is közelben kell lenni.

Béni bácsi el nem maradna a mamától a világ minden dicsőségeért, mert akkor ő nem volna élő ember. Ő lakja az első szobát, mely mindjárt a lépcsőre nyílik. Ő most is olyan boldog gyerek, mint valaha, egyedüli baja csak az, hogy a mama még most sem tűrheti a dohányfüstszagot a szobában. Itt pedig ebben a bolond városban nincsenek a házakhoz ragasztva barátságos méhesek és kendertiloló színek, ahova az ember kivehetné magát dohányozni. Tehetné ugyan a kávéházban, de oda a mamát nem viheti magával, egyedül pedig bajos dolog odamenni, az ember még valami rossz társaságba keveredhetnék. A “kozákok[7]” ott leskelődnek az ilyen emberekre. Béni bácsinak oly réme volt a “kozák”, mint bizonyos politikusoknak fél századdal később.

Hanem azért tudott magán segíteni. Hogy otthon is legyen, mégis áldozhasson Vulkánnak, a tűzistennek egy pipa dohánnyal, hogy kedvére füstölhessen saját úri kényelmében, tulajdon szobájában és papucsaiban, arra a leleményes ötletre jött, hogy kinyitotta az ablakot, feltérdelt egy székre, kifeküdt az ablakon, kidugta az utcára a fejét, bedugta a fejébe a pipaszárt, s leeresztve a longissimát a parterre ablakáig, úgy fújta a füstöt a széles világba. Maga otthon volt, a feje pedig az utcán volt, a szobájában pipázott, és mégsem a szobájában pipázott.

No, ha azt a nagy ragyogó fejet azzal a hosszan lelógó pipával meglátta Kálmán, arról aztán csak rátalálhatott szállására, világítótorony nélkül.

Köszönt is az utcáról a vígan füstölőnek, de annak más járt akkor a fejében, mint hogy a köszöntőre ráismerjen. Örülhetett Kálmán, hogy a fejére nem köpött viszonzásképpen.

Felhaladt az ismerős lépcsőkön, s benyitott a jól ismert ajtón. Saját hajdani szobája volt az, ahol olyan nagy úrnak, ahol olyan boldog embernek érezte magát egykor.

Béni bácsi akkor is az ablak hídján keresztül hasaló helyzetben mutatta magát, saját énjének jobbik részét az utcán feledve, s csak arra pillantott fel, mikor valaki a vállára ütött.

Ki az a valaki?

Béni bácsi egy idegen embert látott maga előtt, akinek a képe naptól barna, szakálla, bajusza idegen metszésű, ruhájának szabása olaszos, s egy percre az a gondolatja támadt, hogy ő most maga is Rómában van, s itt van előtte egy talián, akivel rögtön taliánul kell beszélni. Annyit beszél neki a mama egész nap Taliánországról és kivált Rómáról.

Azonban egy szó sem jutott eszébe taliánul.

– Jó estét, Béni bácsi!

Az ismerős hang folytán felébredt érzelem Béni bácsiban legelőször is az ijedtség volt; s ennek leközvetlenebb jelensége az, hogy az ablakvánkost hirtelen kikapta maga alól, s a földre ledobta. Mert ennek meg az a története, hogy a mama, aki hallgatag elnézéssel tűrte Béni utcára kipipázó szokásait, csupán az ellen szokott tiltakozni, hogy azt a szép hímzett ablakvánkost nehogy összepiszkolja, mert az a Kálmáné: Kálmánnak azt bizonyosan valami szép kisasszony hímezte; hát azt ne kuszpitolja.[8] – Béni bácsinak pedig, mint minden gyereknek, éppen azért nagyon jól esett ezen a hímzett ablakvánkoson végigtehenkedhetni, minthogy nem volt szabad. Most azután, amint Kálmánra ráismert, azt hitte, hogy no ez most majd tart criminalis executiót[9] az usurpált ablakvánkosért, s úgy megrakja a szobában maradt részét, hogy jobban sem kell; azért iparkodott hát azt hirtelen ledobni a földre. Így talán rá lehet fogni, hogy magától ment oda.

Hogy azonban Kálmán nem tartott ily atyafiatlan beköszöntőt, hát egyszerre megtért a vidámsága. Fél kezével folyvást kinn tartva a pipát az ablakon kívül, mert azt behúzni most sem szabad, a másikkal magához ölelte úröccsét, s agyba-főbe csókolva, azt a kérdést intézte hozzá, hogy hát “itt van?” – azután, hogy itt marad-e mármost sokáig.

Amire megnyugtató választ kapva, rögtön következett az a rég táplált óhajtása, hogy “ugye már most lefest engemet is?” – melyre biztató kilátást nyerve, sietett megtudni, hogy vajon a magyar díszruhájában-e, hogy az arany zsinórokat is le tudja-e festeni uramöcsém. Arany festékkel festi azt ugye? De a pipáját is oda fogja festeni? Hogy az nem illik a díszruhához, inkább a taplósipkához; végre megnyugodott abban, hogy uramöcsém lefesti őtet mind a díszruhában, mind a taplósipkával és a pipával a szájában; akkor aztán ő is engedett magához kérdést intéztetni.

– Itthon van-e nagyanyám?

– Igenis, kedves uramöcsém, odabenn van a harmadik szobában.

Hanem azután engedelmet kért uramöcsémtől, hogy nem megy be vele a mamához; tudja, a pipát elébb ki kell színi,[10] mert ha csak félig szíják ki, hát bajuszt kap.

– No hát csak szíja ki jól a pipáját, hogy bajuszt ne kapjon; – biztatá őt Kálmán, s arra Béni bácsi menten ki is hajolt az ablakon megint, jó messzire kitolva a fejét az utcára, valljuk meg igazán, leginkább azért, hogy mind abból, amit ezen időben “odahátul” a szobában beszélni fognak, semmit se hallhasson meg. Ösztöne súgta, hogy ebből a véletlen hazajövetelből hej nagy patália lesz most megint. Az uramöcsémet bizonyosan a festőakadémiából is kicsapták.

Azt bizony jól sejté. Az öreg asszonyság kezéből kihullott az “áhítatosság órája” ,[11] mikor az ajtón belépőt meglátta.

– Te Pesten! – suttogá elképedve.

Kálmán arca pedig szilárd férfias nyugalmával tudatá, mielőtt szólt volna, hogy miért jött.

– Visszajöttem, anyám – szólt, nagyanyja kezét ajkához emelve.

– Nem kaptad utolsó leveleimet?

– Azok következtében jöttem vissza. És most már itt maradok.

Jenőyné bámuló tekintettel néze rá.

– Leveleim következtében jöttél, s itt maradsz? Én azt írtam neked azokban, hogy menj Rómába.

– És én ahelyett hazajöttem.

– Azt írtam neked, hogy légy művész.

– S én ahelyett leszek költő.

– Én neked pénzt küldtem arra a célra.

– S én visszahoztam a pénzt, mert más cél után megyek. Itt van anyám. Köszönöm jóságodat. Én határoztam sorsom iránt. Beszéljünk róla nyugodtan: ne jőjj indulatba. Tekints úgy, mintha egy idegen ember állna előtted, aki számot ád, s aztán eddigi állásáról leköszön. Elhatározásom szilárd, megmásíthatatlan. Te, nagyanyám, figyelmeztettél arra, hogy van egy másik, még nagyobb anyám, hazám, akinek leghívebb gyermekei, legédesebb testvéreim, nyomorban, gyalázatban fetrengenek, midőn szent szülőjüknek szolgálnak. És én azért jöttem haza, hogy ezeknek az én testvéreimnek a sorsát, akármi legyen az a jövendőben, legyen nyomor és gyalázat, velük megosszam. Ne kísérts meg semmit, hogy lebeszélj, nekem fájna szavaidra tagadólag felelnem; de kénytelen volnék vele. Tudom, mit cselekszem; tudom, hogy nálad minden szeretetről lemondtam ez által. Veszteségem súlyát fel tudom fogni, de erős vagyok azt elviselni. Ma és ez órában látsz magad előtt utoljára. Én mindig imáimba foglallak ezentúl is, de téged kérlek, hogy felejts el; mert én élni és halni akarok úgy, ahogy te nem akarod.

E szókkal letette nagyanyja elé a visszahozott pénzt, s most már keze után sem nyúlt. Idegenek voltak egymásnak.

Az öreg asszony meg akarta mutatni, hogy unokájának vére foly az ő ereiben is. Éppen olyan hidegvérrel állt fel előtte, s éppen olyan nyugodt hangon felelt neki.

– Jól van. Te határoztál; én is. Te választottál magadnak pályát; járj rajta. Te választottál közöttem és azok között, akiket gyűlölök. Élj velük. S hogy könnyebben rájuk akadhass, hát azt is megmondom, hogy hová fordulj. Keresd fel a városban a legpiszkosabb kávéházat; ülj le a legrongyosabb korhelyek mögé; aki azok között legtovább ott marad kártyázni, aki legtovább iszik, azt várd meg, s mikor az kitántorog az ajtón, s végigesik a sárban, azt emeld fel, s csókold meg az arcát; az a te kedves testvéred, akit magadnak választottál, s aztán vezesd haza a feleségéhez, s aztán élj velük boldogul.

– Köszönöm, anyám. Ezt az utolsó parancsodat megfogadom. Isten veled.

S azzal, anélkül, hogy hajdani úri szállásán körültekintene, sietett távozni.

Béni bácsi elfogta a szélső szobában, kiégett már a pipája.

– No hát, kedves uramöcsém, most a bagázsiját felhozatni megy, ugye?

– Nem biz én.

– Hát hol a bagázsiája?

– A Duna fenekén.

– A–a! Azok a szép képek is?

– Azok is.

– Ejnye! pedig én azt gondoltam, hogy milyen szép lesz azokat estére végignézegetni. – De különben semmi baj sincs?

– Nincs, Béni bácsi.

– No, hála istennek.

Ezzel aztán egész megkönnyebbülten engedé tovább menni uramöcsémet Béni bácsi, s minthogy a mamát sem hallotta lármázni, újra megtöltötte pipáját, újra rágyújtott, s újra kidugta a fejét az ablakon; ezúttal ügyelve, hogy a hímzett ablakvánkost félretolja a könyöke alól, minthogy már megérkezett annak jogszerű tulajdonosa.

Csak arra rezzent fel, mikor a mama kijött a szobából. Azt pedig megtudta abból, hogy a mama úgy csapta be maga után az üvegajtót, hogy minden üvegtábla csörömpölt bele.

– Rákönyökölhetsz már a hímzett vánkosra – monda keserű gunyorral az öreg asszony. – Tied az már. És tied már minden. Magad vagy az úr a háznál.

E szótól aztán úgy megrettent szegény Béni, hogy a pipát kiejté a kezéből az utcára.

– Tied már minden! Nem osztozol már senkivel. Nem kér már belőle senki. Magad parancsolsz mindenből. Ura vagy minden birtokomnak.

S azzal az öreg asszony két karját szeme elé fogva, keservesen sírni kezdett, s bement a hálószobájába, ott lefeküdt az ágyba egész öltözötten,[12] és tovább sírt.

Béni bácsi pedig leült a székre, melyen addig térdelt, két tenyerét két térdére fektetve, s bámult maga elé mereven. Felfoghatatlan rémségű gondolat volt az ő előtte, hogy ő legyen ura minden birtokuknak, hogy ő parancsoljon mindenből. Ha halálítéletét hallotta volna, nem esett volna le tőle úgy az álla.

Még a pipáját is ott hagyta az utcán, nem ment le érte.

Hát Kálmán hová tért?

Mikor az utcára kilépett, olyan idegennek érezhette magát ebben a városban, mintha nem a Duna vetette volna ki a partra, hanem a tenger valamelyik dél-amerikai város kikötőjébe.

Nem volt szüksége az idegen szabású öltözetre, a változtatott szakállviselésre, hogy ismeretlenné legyen. Próbálja meg akárki, menjen ki az utcára kopott öltözetben, húzza le a kalapot a szemére, arcán mutassa belül viselt gondjait, s végigmehet a városon anélkül, hogy valaki megszólítaná.

Léptei ösztönszerűleg vitték egy hosszú széles utcán végig, mely kivezet a városból. Az utcának egy darabon volt gyalogjárdája, másutt megint nem volt. Egy helyen éppen márványból volt a járda, ott eszébe jutott, hogy ezen a márványon ő sokat járt valaha. Ott volt egy úri ház, aminek a kapuja fölött nagy kőcímer volt kifaragva. Ez a kapu is ismerős volt. És az emeleten egy ablak nyitva volt; azon keresztül egy ismerős valcer zongoradallama hangzott le hozzá. És neki úgy rémlett, mintha most oda fel kellene mennie, ahol olyan szépen zongoráznak, és kiállni a fényes társaság elé a sima parkettre, és sarkantyús bokáit összeütni, s a délceg magyar magántáncot riadó tapsok közt eljárni, s aztán addig nézni egy elefántcsontra festett madonnaképre, míg megelevenedik, s akkor megkérdezni tőle: “Óh grófnő, szép grófnő, virulnak-e még a nefelejcsek?”

A kapus megszólítása téríté magához.

– No, uram, jól megnézte ön már magának azt a címert ott a kapu fölött?

Ez sem ismert már rá. Pedig de sokszor tisztelgett neki azzal az ezüstgombos nagy buzogánnyal.

A megszólításra Kálmán tekintete leszállt a fellegekből, s csizmáira esett. Biz azok sárosak voltak a hosszú gyalogúttól. S másik párnak ezúttal nem volt birtokában. Ami rajta volt, s ami a szívében volt, az volt mindene. Se pénze, se szállása.

Eszébe jutott nagyanyjának keserű utasítása: “keresd fel a legpiszkosabb kávéházat.”

Ez utasításnak a legjobban engedelmeskedett, ha lépteit a Zrínyi[13] felé fordítá. Ott állt ez akkor hírhedett barlang az országút és hatvani kapu szegletén. Egy alacsony emeletes ház, melynek a teteje is emeletes, magasabb, mint a házfal.

Ez igazán olyan idegen hely volt Kálmánra nézve, ahol még életében sohasem járt. Gyűlhelye minden korhelynek, kártyásnak, szállástalan csavargónak, zsebmetszőnek, híres verekedőnek.

Az alacsony ajtón belépve, oly vastag atmoszféra fogadja az érkezőt, pipafüstből, emberbűzből, pálinkaszagból tömörülve, hogy ott mindjárt a levegőbe beburkolhatja magát, mint Jupiter, mikor nem akarta, hogy lássák. Három pislogó lámpa küzdött a félhomállyal, de hamar megadta magát, s vörös holdudvart kerített maga körül. A terem hosszában tömör oszlopok voltak; amik mellett könnyű volt elosonni a tolvajkereső commissárius[14] vagy a hajhász hitelező szemei elől. A szögletbe hajló terem két osztályában két tekeasztal volt, körülállva munkába izzadt tekézőktől, a szögleten volt a kávés rekesze, melyben felbodrozott hajú fiatal kisasszony ült, akinek éppen udvarol valami félrecsapott kalapú jurátus. Az ablakoknak mély fülkéik vannak, és mindazok az alakok, akik e fülkéket megtöltik, akik az oszlopok mögött letelepedtek, oly kétségbevonhatlan vágyat árulnak el a meg nem láttatás után, hogy a mellettük elhaladó megbántani véli őket azáltal, ha rájuk néz. Rác disznóhajcsárok török dohányt színak asztal alá eresztett csibukból; kopott zugprókátor suttog vedlett uzsorással valami meg nem hallani való ügyről; mámoros rongyhad bóbiskol, fejére húzott kalappal, zsebébe dugott kézzel az üres asztal előtt; részeg mészároslegény traktál punccsal szedett-vedett korhely kompániát; hárman-négyen kártyáznak egy asztalnál, s öten-hatan a hátuk mögött belebeszélnek a játékba; egy színházi tapsonc állhatatosan fütyül valami operát végig; egyes, lopva elsuhanó alakok, mint Macbeth árnyképei[15] a pipafüst ködfátyolában, s ismét egy-egy félrészegen bebukó alak, ki odakinn elkezdett veszekedés, dal, lárma, röhögés zaját folytatja idebenn.

Kálmán szétnézett, hogy hová bújjék el itten. Minden szögletnek volt már valami troglodyth[16] lakója. Az ajtó mellett volt még egy üres asztal. Azt nemigen szeretik, mert minden embernek útjába esik. Amellé leült, s kért magának feketekávét. Nagyon jó az, mikor az ember egész nap nem evett.

Amint a szemei hozzászoktak a füsthöz, elkezdte a barlanglakókat szemügyre venni. – Egyetlenegy ismerős arcot nem látott közöttük. Egy egészen más világ lakói voltak azok, mint amiben ő eddig lélegzett.

Az idő telt, s a kávéház népessége szaporodott. A kis asztal mellett még volt egy hely, de oda senki sem telepedett le.

Kálmán tenyerébe hajtá fejét, és úgy érezte magát, mint akit az örvény megkapott, s forgatja körül. Megszűnt gondolkozni.

Egyszer megfogja valaki a kezét és a fülébe súg:

– Jenőy úr.

Kálmán széttekintett, hogy hol az az úr, akit hínak. Már azt sem akarta hinni, hogy az az ő saját neve.

A megszólító ott ült az asztal másik oldalán.

– Ah! ön az, Tseresnyés uram?

A csizmadia arca csakolyan komoly volt most is, mint máskor; pedig Kálmán arca mosolyogva fejezte ki a viszontlátás örömét.

– Hazaérkezett ön, s most már itthon marad? – Kérdezé Tseresnyés uram. Aztán be sem várta a feleletet, hanem tovább folytatá: – Körülbelül ugyanazon oknál fogva találkozunk most e helyen mind a ketten; ön is arra vár itt, akire én: Bányaváryra.

– Ide szokott jönni?

– Minden este. Már bizonyosan itt van; de ilyenkor még egy zárt szobában ül, ahol nasivasi bankot adnak, s onnan csak éjfél után kerül elő. Engem oda be nem eresztenek, mert ahhoz különös protekció kell, s engem már ismernek, hogy nem vagyok sem játékos, sem kozák. Ott ül ő már bizonyosan és játszik. Meglátjuk rajta, hogy nyert-e vagy vesztett. Ha nyer, akkor az egész lumpkompániát megtraktálja, ha pedig vesztett, akkor összevész velük. Akár megtraktálja, akár összevész velük, a vége az, hogy kilökik az ajtón. Akkor aztán az én dolgom őt karon fogni és hazavezetni.

– A nejéhez?

– Nem oda, hanem hozzám. A neje Budán lakik, és odáig nem volna hatalom, mely elcepelje; hanem a szomszéd utcáig valahogy elcsalom, s otthon aztán a kis szobában lefektetem. Mert úgy sajnálom, hogy ilyen szép talentum így rongálja agyon magát.

Kálmán megszorítá a kézműves kezét.

– Ugyebár – monda a csizmadia – most már ketten majd csak könnyebben vigyázunk reá?

A csizmadia nem kérdezte sem azt, hogy miért látja most is Kálmánt, sem azt, hogy miért látja ily kopott, sáros ruhában. Tudta ő azt mind igen jól.

Nem is kérdezősködött tőle olaszországi élményeiről, inkább ő beszélt neki azokról, amik itthon történtek azalatt, hogy Kálmán odajárt, a színészekről, a tudósokról, a közönségről.

Eközben lassan eltelt az idő. A pincérek ismerték már Tseresnyés uramat, s nem háborgatták kérdezősködéseikkel, hogy mit parancsol, inkább összehordták neki a hírlapokat, amiket olvasni szokott.

Éjfél után aztán nagy zajjal jöttek elő a zárt szoba lakói, a kártyahősök.

Elszomorító alakok, vad indulatoktól feldúlt arcokkal, öngyilkos tekintetű szemekkel, kíntól, vágytól halálsápadtak, a veríték a homlokon feledve.

Azok között volt Bányaváry is.

Már ittas volt; énekelt. A kezében egy török meggyfa csibukszárral hadonázott, s hangosakat csapott vele egy asztalra.

– Pincér! Te lusta fickó! Hol vagy? Puncsot ezeknek az uraknak! Puncsot iszik ma minden ember!

Nyert…

S aztán maga körül telepíté a barlang legkorhelyebb népét, tálat hozatott elő, abba rumot töltött cukorral, azt meggyújtá, s a lángoló tálat körülülő csorda közepett elnökölt, és verte az ütenyt valami utcariasztó dalhoz.

És aztán ivott mindenkivel Bruderschaftot.

S mentül részegebb lett, annál inkább követelte, hogy őiránta minden ember tisztelettel viseltessék.

Annál jobban nevetett rajta mindenki.

Azt a meggyfa pipaszárt úgy viselte a kezében, mint valami királyi pálcát. S haragudott érte nagyon, ha megfogták a királyi pálcát a kezében, mikor meg akart vele valakit ütni.

– Ki vagyok én, te rabszolga? – rivallt a felszolgáló pincérre.

Az gúnyos megalázkodással felelt:

– Őfelsége Mátyás király.

– Fia a nagy Hunyadi Jánosnak – veté utána a részeg.

“Éljen Hunyadi Mátyás király!” – ordíták kacagva a korhelyek, s felemelék őt székestől a levegőbe.

Tseresnyés uram szomorú komolysággal monda Kálmánnak:

– Valahányszor sokat iszik, mindig azt állítja magáról, hogy ő a Mátyás király .[17] Ez a bolondsága – szegénynek. S ezek a lumpok tudják azt már, s csúfot űznek belőle.

Hunyadi Mátyásnak is görbe orra volt s borotvált arca; Bányavárynak is. Az utóbbi józan korában is szívesen hallotta, ha feltűnőnek találták a hasonlatosságot közte és a nagy király arcképe között; ha pedig egyszer a pohár fenekére mélyebben tekintett, akkor meg éppen bele lehetett vinni ebbe a bolondságba.

[18]A kozákok között volt egy infámis fancsali pofájú fickó, akiben minden áron Czillei Ulrikra akart ráismerni, s biztatta a barátait, hogy álljanak rajta bosszút László bátyja kiontott véreért; öljék meg. Azok váltig hitegették, hogy régen összeaprították azt már; de csak azt erősítette, hogy nem jól aprították össze; s utoljára is, mikor egyszer jó közel jött hozzá a Hunyadi családnak ez esküdt ellensége, olyat húzott neki a fejére a királyi meggyfa pipaszár jogarral, hogy annak összehorpadt a cilindere.

Ebből azután nagy lázadás támadt; a Garák és Ujlakyak letaszították őfelségét a trónusáról, míg Czillei egy dákó után kapott felségsértési dühében; a pincér sietett puncsos tálát megmenteni a rebellió színhelyéről; mire aztán Tseresnyés uram és Kálmán felugrottak az asztal mellől, s veszélyben forgó felséges urukat iparkodtak az ajtón kivonszolni; ami nem ment anélkül, hogy a meggyfa pipaszár még egynehány igazságos és megszolgált ütleget jobbra-balra ki ne osztott volna, mely ütlegekért viszont Tseresnyés uram és Kálmán vették át a neki szánt oldalba ütéseket, míg az ajtóig el tudtak vele hatolni.

A veszett Czillei azonban utána szaladt a dákóval, s hozzácsapván vele, szentül agyonüti Bányaváryt, ha Kálmán eléje nem tartja a karját, amidőn aztán a tekebot az ő karján tört ketté, s csak a hátán csapott végig Bányavárynak, azt egyúttal az ajtón is kisegítve.

Az utcára aztán nem üldözték; sőt rögtön becsapták utána az ajtót, hogy a cirkáló tűzőrség meg ne hallja a lármát. A két jó barátnak fogni kellett kétfelől Bányaváryt, hogy el ne essék, vagy vissza ne menjen.

A hátát tapogatta, és büszke arcot csinált.

– Láttátok ez ütést? Mikor Bécset ostromoltam, s mint kém beszöktem a vívott város kapuján, egy kereket hajtva magam előtt,[19] az őr azt mondá: te fickó, éppen olyan orrod van, mint Mátyás királynak, s nagyot húzott a pálcájával a hátamra. Igaz-e, hogy a hátamra húztak, vagy sem?

– Igaz, fölséges uram – hagyá helyben a csizmadia –, de mármost siessünk Bécs kapuja elől; mert ott kicsiny híja, hogy Mátyás királyt meg nem lőtték.

– Árulás volt! – monda a színész. – Áruló volt a saját titkárom, ki sátorom falán megjegyezte a helyet, ahol ülni szoktam.[20]

Ennél a szónál eszébe jutott a gyanakodás.

– De hát ti kik vagytok “csiribiri emberek[21]”? (Ez is Mátyás király szava volt.)

– Hát nem ismer már fölséged? – esedezék nyájaskodva a csizmadia.

– Ahán! te vagy a cinkotai kántor.[22] Teneked is megígértem, hogy dupla itcét rendelek a számodra. Gyere vissza a kocsmába, hadd tapasztalom, megfogadták-e parancsomat!

– Nem vagyok én a cinkotai kántor, fölséges uram; – szabódék a csizmadia. – Én csak az a bizonyos varga vagyok.

– Óh úgy; az, aki azzal jött hozzám, hogy “róka fogta csuka, csuka fogta róka, varga fogta mind a kettő”.[23] Hahaha! Még most is nevetek, ha eszembe jut. S mit kívántál tőlem jutalmul? Száz botot. Felét az ajándéknak előre lefoglalta a sáfár, felét az ajtónálló. Nem ez itt az a sáfár?

– Nem, fölséges uram – sietett Kálmánt kimenteni Tseresnyés uram –, hiszen tetszik ismerni. Ez Galeotti,[24] fölséged krónikaírója.

– Ah! A tudós Galeotti? – szólt nyakon ölelve Kálmánt az ittas ember.

– Menjünk tehát, felséges uram, haza, hadd írja le a tudós Galeotti felséged viselt dolgait e mai napról.

Ebben megnyugodott a képzelt király, s ráállt, hogy hazamenjen.

De nagy mesterség volt az, szép szerével elcsalogatni a szomszéd utcáig, ahol Tseresnyés uram háza volt; mert az ittas ember minden lépten megállt, s disputába elegyedett vezetőivel.

– De hová haza? Fel budai királyi várlakomba?

– Oda most nem mehetünk, mert az most be van zárva, s a kapus aluszik.

Ekkor aztán megbikacsolta magát, hogy miért van a királyi várlak éjszaka bezárva. Ez már megint annak a Szilágyi[25] Mihálynak a cselszövénye, meg az ő áruló szakácsának,[26] Lábatlannak; holnap Fejetlent fog belőle csinálni rögtön.

A csizmadia csitította, hogy hiszen ő maga rendelte el, hogy “egyszer volt Budán kutyavásár!”[27] A kóborló kutyák kirekesztése végett van a vár bezárva.

Nem nyugodott meg benne, erővel a várba akar rontani.

– No hát jól van – monda a csizmadia. – Menjünk a várba. A felséges asszony úgy is nyugtalanul várja már felséges férjét.

Ez használt.

– A feleségem? – szólt visszahőkölve a színész, s nagyon meggondolta magát. – Oda ne menjünk. Derék asszony, jó asszony; és én nagyon tisztelem őtet; de tudjátok, hogy Mátyás király balkézre is házasodott. Csitt! El ne mondjátok azt valakinek. Meg ne tudja az az áldott jó asszony; mert minden csepp könnyeért tenger vért fogok ontani. E drága könnyekért!

Akkor aztán elkezdett sírni.

Ezalatt valami nehezen bekanyarodtak vele a Magyar utca szegletén.

Ott valami boltcímeren[28] megakadt a szeme.

– Ez itt az én címerem! Hogy jön ide az én címerem? A holló, szájában a gyűrűvel.[29]

Hasztalan volt vele disputálni, hogy az nem holló, hanem oroszlán, s nem gyűrű az a szájában, hanem sós perec: ő annak látta.

– Hát jól van, felséges uram – monda a varga. – Amoda van egy lámpás; menjünk odáig, ott majd megállunk, s amint ezek a házak szépen sorban elmendegélnek mellettünk, majd mikor ez az ajtó is odaér a lámpás elé, akkor megnézzük, hogy mi van rajta.

Azt biz elhitte az ittas ember, hogy a házak mendegélnek, s el hagyta magát édesgetni a lámpásig, útközben azzal kínozva a szegény csizmadiát, hogy “miért nincs a csóri csukának mája?”[30]

A lámpástól már csak ötven lépés volt Tseresnyés uram kapujáig, hanem itt megint új veszedelem következett. A Cukor utcán végig jött ügetve a cirkáló lovas őrszem, s a lódobajra felriadt Bányaváry.

– Hah! ez ottan Holubár![31] – kiálta a patról káplárra[32] mutatva – Holubár, a cseh óriás! Ott jön engemet vitézi tornára hívni. Készen vagyok. Le foglak dobni a porba, gőgös óriás, hogy a csontod törik bele. Lovamat ide gyorsan, hadd taszítom őt a porba! Lovamat ide!

És azzal csibukja meggyfa nyelét dárdául kapva hóna alá és a jobb markába, készült megrohanni a lovas cirkálót.

– Felséges uram, a lova nincs közel – mentegetőzék a jámbor varga –, hanem kegyeskedjék felülni az én nyakamba, majd aztán úgy attakírozzuk meg a cseh óriást.

S azzal lekuporodott a handabandázó elé, akit Kálmán felsegített a csizmadia vállaira. Tseresnyés uram aztán, amint a nyakába kaphatta őfelségét, s hóna alá szoríthatta a két lába szárát, neki iramodott vele, de nem Holubárnak, hanem saját hajléka ajtajának, ahol már nyugtalanul várta az öreg nőcseléd, s meg sem állapodott vele addig, amíg hátulsó szobájába érve, hátáról a vetett ágyba le nem dobhatta; ahol aztán őfelsége kezeit, lábait szétnyújtva, rögtön elaludt, ideiglenes kimúlása percében e szót dörmögve: “Meghalt Mátyás király, oda az igazság!”

Tseresnyés uram szomorú arccal fordult Kálmánhoz.

– Ez minden este így megy – variációkkal.

Kálmán kábult aggyal ült le az ágy mellé, mintha őrá is ragadt volna bajtársa mámorából valami.

– Minden este én hozom ide haza; beszélt tovább Tseresnyés uram, mert különben az utcán elesik, s vagy kifosztják a tolvajok, vagy beviszi a patról. Mikor olyan nagyon sajnálom, hogy ilyen szép talentum így pusztul el.

– Hát a neje? – kérdé Kálmán szorongva.

–[33]Az tűr és hallgat. Az egy szent, egy angyal, egy mártír. Budán lakik, a vár alatt, egy szűk utcában, egy kis szobában. A szomszédok látják, hogy reggelig ég a gyertya az ablakában, s ő azalatt varr, úgy hiszem, pénzért dolgozik. Egész éjjel várja a férjét. Mert néha mikor elkártyázza a pénzét, korábban otthagyja a kávéházat s kevésbé ittas, aztán hazamegy. Sohasem kérdi tőle a neje, hogy hol volt. Sohasem tesz neki szemrehányást, és senkinek sem engedi, hogy férjéről valami rosszat mondjon. Hanem este, mikor valami olyan szerepet játszik, ahol szenved a nő, akkor igazi könnyeket látnak a szemében. Azt mondják, hogy “érzi” a szerepét.

Kálmán a szék támláját szorongatta markával, és mondá magában: “óh, kedves bajtársam; de közel vagy hozzá, hogy ezzel a székkel itt a fejedet bezúzzam!”

A vén nőcseléd azalatt sonkát, kenyeret tett az asztalra és két kést mellé.

– Mi ketten még ma nem vacsoráltunk, uram – szólt a varga –, tartson velem. Essünk át rajta.

Kálmánnak jólesett a kínálás, mert aznap még nem evett. Hagyott magának szelni a sonkából, kenyérből, s hozzálátott jó étvággyal.

– Én meg vagyok felőle győződve – monda a csizmadia –, hogy ön az egyedüli ember, aki Bányaváryt ki tudja gyógyítani ebből a betegségből. Önt nagyon respektálja. Szívére beszélni nem ér semmit. Mikor kijózanodik, ő maga teszi magának a legnagyobb szemrehányásokat, s az ember még kénytelen vigasztalni. Hanem ha valaki a megszokott hajlandóságának útját tudná állni; ha ön például az előadás után, amikor felhevülten megy a betegségévé vált ragályos társaságot keresni: szépen hazavinné, otthon valami nemes mulatsággal, valami felolvasással elfoglalná, vagy ha csak annyira vihetné is, hogy ne jöjjön át Pestre,[34] hanem üljön be egy budai korcsmába, ahol nincsenek ezek a lumpok: hát lassankint kigyógyítaná a bajából. Mert baj ám ez, nyavalya, mint a lunatikusság, mint a nehéz kórság, amit gyógyítani kell.

– Úgy fogok tenni – szólt Kálmán, megszorítva a csizmadia kezét. – Lássa ön, én minden tanácsát megfogadtam önnek és köszönettel tartozom érte. Felkerestem Génuában, akihez utasított; s nem bántam meg. Aztán megemlékeztem arról, amit ön mondott, hogy hagyjak békét a nagy históriai alakoknak; nyúljak bele a mindennapi életbe, s azt mutassam fel a közönségnek. Azalatt, míg Győrtől nagy lassan szállított a tölgyfahajó, nekiültem egy vígjátékot írni; mikor a hajó elsüllyedt, éppen készen lettem vele. Három napi munka.[35] A tragédiámon három évig dolgoztam. De ennek több sikere lesz. Mindenemből csupán ezt mentettem meg. Holnap átadom Bányaváryéknak. Amíg erre készülnek, addig nem fog a mi barátunk korhely társaságba járni. S mire ez elkopik, akkorra készen lesz a másik. Sohasem engedem kijőni a munkából. Ez kigyógyítja majd.

– No, annak ugyan örülök, hogy tudtam önnek olyan tanácsot adni, aminek hasznát vette, hát már most még egy indítványt próbálok tenni. A siker elbízottá teszi az embert. – Milyennek találta ön ezt a mai vacsorát?

– Fölséges volt!

– A kenyér nem nagyon barna?

– Igen jóízű.

– No, hát az én indítványom oda megy ki, hogy ez a barna kenyér, ez az egyszerű vendégség, ez a puszta falazatú szoba, önnek, ha akarja, rendelkezésére áll.[36] Ne értsen félre. Nem kínálok ajándékot, az nincs is módomban. Hanem ha ön meg van elégedve ilyen kevéssel – (s ön bölcs ember, hát hogyne volna?) –, akkor én megalkuszom önnel, hogy évenkint nyolcvan forintért önnek szállást és ellátást adok. Fizethet majd az év végén. Nyolcvan forintot csak megkeres odáig valahogy.

Kálmán összeszorítá ökleit és fogait; valami fájdalmas érzés akart kitörni testének minden pórusán.

– Én tudom azt, hogy micsoda helyzetben van ön most – folytatá a csizmadia –, s urát is adom,[37] hogy miként tudom. Önnek a nagyanyja itt lakik Pesten; nem volt nehéz megtudnia, hogy én vagyok az a hóbortos ember, aki azt a szegény komédiás fejedelmet estenkint magamhoz hazahozom, hogy el ne pusztuljon. A nagyasszony gyűlöli ezt az embert; ön jobban tudja, hogy miért. Egyszer a nagyasszony magához hívatott az alatt az ürügy alatt, hogy Béni bácsinak szabjak csizmát. A jó Béni bácsinak tizenhárom tyúkszeme nőtt, amióta a pesti kövezetet a pesti topányokban járja, egészen sántít bele. A nagyasszony bennem helyezé bizalmát, hogy talán tudok még olyan lábhüvelyt önteni, amiben Béni bácsi lábai békében elférnek. Akkor azután szóba állt velem, s egyik szó a másikat adta. Kikérdezett, hogy miért hordom én estenkint a részeg komédiást magamhoz haza. Mért nem engedem, hogy feküdjék ott az utca közepén, hadd menne rajta keresztül valami társzekér a sötétben; vagy botorkáznék végig a hídon, talán majd belebuknék róla a Dunába. Azután elmondta nekem azt is, hogy miért haragszik rá olyan nagyon. Hogy fogadott leányát, egy áldott szép ártatlan angyalt, elcsábította, elszöktette, meggyalázta. Az nem volt elég, még önt is, kedvencét, unokáját szinte elcsábította, szép, fényes, nagyra törekvő pályafutásából kitérítette, nagy urak barátságától, atyafiságától megfosztotta; jó szerencse, hogy ő arra a gondolatra jött, hogy önt külföldre kiküldje; ott ön híres festővé lesz, s elfelejti a komédiás atyafiságot. Meg is mutogatta a nagyasszony a szép festményeket, amiket ön hazaküldött. Azután, hogy azok nekem is nagyon megtetszettek, azt mondta, hogy nekem ád belőlük egyet, választhatok tetszésem szerint, ha megígérem, hogy felhagyok azzal a bolondsággal, hogy azt a korhely, kártyás, részeges komédiást ápolgassam. Én erre aztán azt mondtam neki, hogy azt semmiképpen nem cselekszem. És óvtam a nagyasszonyt, nehogy meg találja önnek írni, hogy ezek az ő gyűlölt emberei mily nyomorúságban vannak, mert ön abban a percben falhoz vágja a festékeit, hazajön, és éppen úgy fogja azt a sárba esett igazgyöngyöt felszedegetni, szennyeiből tisztogatni, miként én magam. Ezért aztán a nagyasszony nagyon megharagudott rám, összeteremtettézett, cseszkónak, csiszliknek,[38] repülő csizmadiának[39] nevezett, megtagadta az egész magyar csizmadiacéhet, s azt mondta, hogy nem kell a Béninek több csizma, járni fog ezentúl cipőben, és hogy mármost azért is meg fogja önnek írni, hogy Bányaváryék milyen állapotok közt vannak, s ha akkor ön haza merészel jönni, az ő házába be nem lép, sem az ő abroszához többé nem törli a késit,[40] hanem mehet az utcára és tanulhatja a nyomorúságot; mert ő minden vagyonából majorátust csinál, s abba beülteti Béni urat. Én nem feleltem rá többet semmit, a fülemre húztam a köpönyegemet, s iparkodtam ki a házból. És íme bekövetkezett, amit előre mondék. – Önt itt látom, beszennyezett, sajnálatra méltó barátja fekhelyénél; sáros csizmái tudatják velem, hogy messze útról gyalog jött; és így gazdag nagyanyjának vagyonához többé semmi köze. Ön maga mondá, hogy egy vígjátékot írt, s írni fog többet; ebből tudom, hogy ön el van határozva szegényül élni, szegény íróként élni. Itt vannak az okai előbb tett indítványomnak. – Szűk szobácska, barna kenyér, házi eledel. – Mi kell több? – A többit belül viseli ön. Talán nem vénülünk meg együtt. – Talán jön oly idő, amikor ön ismét paloták lépcsőin fog járni, amikor a magyar írónak saját háza lesz, saját úri fogata lesz. Talán nem lesz. Talán itt fog ön mindvégig ez odúban maradni. De ez biztos odú. Házam rongyos, de adósság nincs rajt, két kezem munkája mindig kenyeret ád, s azt kétfelé törjük. Talán ez a rongyos ház arra van hívatva, hogy egykor majd a késő unokák, mikor palota lesz már a helyén,[41] búcsút járjanak majd hozzá, s mondogassák egymásnak: itt állt hajdan az a vityilló, ahonnan annyi fény sugárzott egész országunkra: emeljetek kalapot, mikor ezen mentek. A házat rég lebontották, gazdája nevét mindenki elfeledte; de vendége nevénél örökkön-örökké melegedni fogtok. Legyen ön vendége ennek a háznak.

Kálmán a kézműves nyakába borult, és érzelmei túlömlöttek ajkain, szemein. Hevesen zokogott.

Volt már otthona!

És ebből a szűk odúból, ebből az archimedesi pontból[42] megmozdította a földet…

A hősnő

Kálmán tollat és tintát kért házigazdájától, hogy még az éjjel átdolgozza új színművét. Ha készen lesz vele, majd ledűl a pamlagra, s alszik ott.

Fényes reggel volt, mikor Bányaváry mámoros álmából felébredt, s akkor úgy rémlett előtte, mintha egy gyertya még mindig égne az asztalon; aminek gombává nőtt kanóca csak vereslik és bűzöl, de nem világít. Az asztal mellett pedig mintha egy ismeretlen ember ülne, arcával két karjára borulva és álomtól elnyomva.

Ez nem lesz igaz – mondá magában Bányaváry; azzal felugrott az ágyból, az ágy mellett volt egy kőkorsó, meg egy dézsa, mind a kettő tele vízzel. A korsó víz felét kiitta, a másik felét a dézsa fölé tartott fejére öntötte, azután az egész fejét bedugta a dézsa vízbe, s azután megint kihúzta onnan, s az asztal felé tekintett. Az az eltakart arcú ember még mindig ott ült.

Ejh, én még most is álmodom, gondolá magában, s vette a szék karjára készített durva vászontörülközőt, jól megdörzsölte vele arcát, szemeit, a fejét körös-körül; hanem az asztal mellett ülő alak csak nem akart eltűnni onnan. Végtére is kénytelen volt elfogadni, hogy amit lát, az valóság.

Hogy ő maga hogyan került ide, arról már voltak homályos sejtelmei; sőt az iránt is kezdett tisztába jönni, hogy ő maga valami színházigazgató, akinek ma valahova haza kell menni; hanem hogy ez a másik alak hogyan került ide, és ki fia, arról mentül jobban gondolkozott, annál jobban megfájdult tőle minden hajaszála. Mert a részeges embernek a fejéből kiűzött esze a hajaszálaiba menekül, s másnap úgy érzi, mintha minden szál haja egy külön élő öntudatos állat volna.

Úgy fél ettől az arcnélküli embertől!

Odalopózott hozzá: vajon mi lehet az az írás, ami előtte hever. Beletekintett. Színmű! Elolvassa a kitárva talált lapokat. Nagyon érdekesnek találta a dolgot. Szépen kihúzta az alvó könyökei alól a többi részét is az írásnak, s kiosont vele a kertbe. Az alvót hagyta aludni, a gyertyát hagyta égni.

Rövid idő múlva fut be lélekszakadva az öreg szolgáló Tseresnyés uramhoz, hogy Bányaváry úr megbolondult: ott kinn szaladgál a kertben, valamit olvas, kacag és táncol, ugrál, s ami fődolog, mind összetapossa az ugorkaindákat.

Tseresnyés uram föltevé magában, hogy megszemléli a dolgot; de a kertajtóban majd feltaszította a szeleburdi, aki szétszórt hajjal rohant be a házba, ragyogó arccal kiabálva: “Ez Kálmán! Ez Kálmán!” – s a kis szobában nyakába borult a felriasztott alvónak: “Te vagy az, Kálmán!”

És aztán összevissza csókolta.

Kálmán csak nézett rá hallgatva, míg az kérdést kérdésre intézett hozzá.

– Hogy jössz ide? Te írtad ezt? Ránk gondoltál? Hogy vagy? Mi bajod? Szeretsz még bennünket? – No, ne nézz hát rám ilyen komolyan, ne verj meg ezzel a hallgató arcoddal! Részegen szedtél fel az utcán ugye? Úgy hoztál ide? Mondd ki, hogy cudar ember vagyok: aztán ölelj meg.

Kálmán nem mondta neki, hogy cudar ember; hanem azért megölelte.

– Tudod, bajtárs, ilyen a színész élete – magyarázá egész komoly képet öltve Bányaváry. – Ha nagyon jó dolga van, elkorhelyedik, ha nagyon rossz dolga van, akkor is elkorhelyedik. [1] Nálam az utóbbi eset van. Iszom, hogy ne gondolkodjam. De most már másképpen lesz minden! Te visszajöttél; veled új korszak kezdődik meg ránk nézve. Orozva elolvastam legújabb művedet. Homéri tréfa! Csupa élet. Meghódítjuk vele a hűtlen közönséget újra. Alig várom, hogy Cilikém olvashassa. Jössz velem oda, ugye?

Tseresnyés uram közbe szólt, hogy elébb reggelizni illik; már készen áll a szalonna, kenyér és szilvórium.

– Nem iszunk pálinkát – szólt magas megvetéssel Bányaváry. – Mi dolog volna az, ha Cilike megérezné ajkainkon, hogy pálinkát ittunk. Pfuj! Jössz hozzám Kálmán, ott fogunk reggelizni együtt, ugyebár?

Kálmán ráhagyta, hogy jó lesz.

Azzal búcsút vettek a jó házigazdától, s karöltve neki indultak Bányaváry szállását felkeresni.

Az Budán volt a vár alatt, egy szűk sikátorban, mely a Horváth-kertre[2] torkollik.

Útközben elbeszélte Bányaváry Kálmánnak egy évi viszontagságos küzdelmeit a színészetnek a fővárosban. Tengődés volt az és nyomorúság. Százszor megszöktek volna, ha az adósságaik engedik. Ezek szegezték le a nyomorúság folytatásához. A kísérlet arra volt jó, hogy bebizonyítsa, miszerint nincs Magyarországnak fővárosa, nincs a magyar szellemnek hódító ereje.

Kálmán csak hallgatott.

Útjuk a gyümölcspiacon vitt keresztül. Bányaváry megállt egy kofánál, s egy papírdobozt televásárolt szilvával; egy másik sátor alatt pedig szarvasokat[3] szerzett be.

– Ez a mai reggelire való. Tudod, Cilike nem állhatja ki a kávét, gyümölcsöt szeret reggelizni.

Kálmán úgy tudta, hogy Cilike odahaza nagyon is szerette a kávét. Értette a többit. Takarékosságból mondott le e fényűzési cikkről. Nem telik rá.

A hídon[4] áthatoltak, onnan egy szűk márványlépcső vezetett fel a budai Tabán[5] városrészbe, melynek egyik, labodával benőtt utcájában Bányaváry megtalálta azt a vályogból épült kicsi házat, melyben saját szállása volt.

Itt lakik Cilike: egész nap egyedül. Egyetlen kis udvari szobában.

– Te most maradj hátra – súgá Bányaváry Kálmánnak. – Én hadd menjek előre, elkészíteni az angyalomat a meglepetésre.

Abban is kellett valami theatralikumnak[6] lenni.

Bányaváry maga nyitott be elébb az ajtón. Cilike már a varróasztalnál ült, s a mai előadáshoz készíté a jelmezeit. A színész melodrámai reminiscentiával bocsátá maga előtt a papírdobozba rekesztett szilvákat, rekedt hamis hangon énekelve: “hajdan almát nyújta Páris, a szerelem istenasszonyának”.

Cilike mosolygva nyújtá neki kezét.

– Nos? Nem ver meg engem az én angyalom? – kérdé a férj. – Itt a hátam, fogja azt a légycsapót. Már megint korhely voltam.

Cilike szelíden ingatá fejét.

– Hát nem haragszik? Ugyan haragudjék egyszer egy kicsit, szidjon meg jól. Kössön meg az asztal lábához cérnával, hogy ne szökhessem el. Azt sem teszi? Hát magam verjem meg magamat? Azt akarja, hogy magam verjem a fejemet a falba? Panaszkodjék legalább egy szóval.

Cilike fölkelt, megölelte a hazatérőt, és szelíden súgá fülébe:

– Csakhogy itthon vagy, és nincsen semmi bajod.

– De ha azt tudnád, hogy mit hoztam még magammal, akkor örülnél még igazán.

– Nekem nincsen semmi vágyam.

– Teszem föl mégis! Ha egy Blattra föltettem volna mindent, ami az enyim és a tied, s azt mondtam volna, hogy “va banque!” vagy “semmi” – vagy “Jenőy Kálmán”, s aztán megnyertem volna.

Cilike felsikoltott e szóra.

E percben megjelent Kálmán az ajtóban, s a másik pillanatban nyakába borulva zokogott a sokat szenvedett nő.

De nem zokogott a fájdalomtól, hanem az örömtől. “Kálmán, óh kedves Kálmán!”

– Bizony úgy van az, “kedves Kálmán!” És nem elég, hogy ő maga jött; hozott magával egy új remekművet. Új, ismeretlen genre! amitől meg lesz bolondulva a publikum; két nap alatt betanuljuk és előadjuk, s aztán megint leomlanak a trombitaszóra Jéricho falai.[7] Neked hódító szereped van benne! Én pedig leszek a mokány gavallér![8] Kibújok a bőrömből, ha csak rágondolok is, s az nagyon jó lesz rám nézve; mert azt a régi bőrömet utálom és levetem. Majd meglátod, milyen más ember leszek az új bőrömben! Kálmán örökre velünk marad most már. Együtt szállunk, együtt emelkedünk. Egyedül a múzsáknak fogunk ezentúl élni, és teneked. Majd meglátod. Sehova egy tappot sem fogok menni ezentúl Kálmán nélkül; s ha valaki egy pohár borral meg mer még kínálni, feladom a policájnak, mint méregkeverőt: egyedül a lelkesedéstől leszek még ezután ittas, s a hozzád való szerelemtől.

És mindezt térden állva deklamálta el a színész, s Isten látja a veséket:[9] ő abban a percben mindezt igazán érezte; ki tehet róla, hogy este kilenc óra után megint más gondolatok vették elő, amiket szinte olyan igazán érezett.

Cilike olyan hamar kész volt megbocsátani; de mit? Megbocsátani? Hisz ő neheztelni sem tudott soha. Ő soha arcának egy bánatos vonásával sem árulta el, hogy szenved: szenved az önválasztotta pálya nyomora s az önválasztotta férj nyomorúsága miatt. Tűrt, és abban volt a hősnő. Mint mondják, csak a színpadon szokott sírni, mikor szomorú szerepe van; olyankor jólesik neki, hogy kisírhatja magát: a játék, a művészet rovására.

És férje mindezt tudja jól.

– Nézd ezt az angyalt! – szól Kálmánnak. – Látod, hogy egy hanggal, egy tekintettel sem tesz szemrehányást; nekem, az ő bűnben elsüllyedt gyilkosának; aki ellen én mindennap hétszer követek el halálbűnt, s ki engem mindennap hétszer megvált a pokolból. Nem, ilyet nem látott a világ soha.

Kálmánt pedig bosszantotta ez az ömledezés.

– Hagyd abba, pajtás, az exaltatiót. Majd egyszer vígjátékban írok le egy olyan férjet, mint te vagy, s egy olyan nőt, mint Cilike, s akkor majd lát a világ, amit még nem látott. Hanem most beszéljünk prózában. Én nem azért jöttem az Óperenciák mögül haza, hogy a te rendkívüliségeidet tanulmányozzam, hanem hogy komolyan felvegyek egy ügyet, melyet mindenki elesettnek hisz. Én nem hiszem. Kezdjük újra. Itt van egy mű, mely egy új ismeretlen nem; egészen a mai életből véve, a mai kor nyelvén írva. Ha ez sikerül, akkor megtaláltuk az igazi utat. Én azt hiszem, hogy ez a Kolumbus tojása. Mindenfelé keressük a magyar nemzetet; kinn Ázsiában, fenn a Jeges-tengernél, hátul az ős históriában, magasan a fényes rangúaknál, csak ott nem keressük, ahol van, körülöttünk és a mai napon. Feszítsük meg erőnket. Te még ma ezt a művet kiszerepelteted, estére nincsen előadás, mert csak minden másodnap játszatok, tehát tarthatunk belőle olvasópróbát. Ha tagtársaidnak kedvük van hozzá, két nap alatt betanulhatják szerepeiket, s harmadnap előadhatjuk a darabot;[10] mire ti elkészültök a betanulással, akkorra én készen leszek az új színművemmel; és így folytatjuk tovább. Óh, egész sorozata a tárgyaknak él már a fejemben. Nem hagyunk magunknak pihenni egy napot sem, míg kifordítjuk a sarkából ezt a lusta mozdulatlan közönséget, mely központja minden lételünknek; amíg ez nem lüktet, addig nem ver a nemzetben semmi ér. Tehát kezdjünk hozzá ma és rögtön.

Bányaváryra mindig elhatározó volt az első benyomás; ha valaki lépten-nyomon követte volna, hogy a jó benyomást, mint morfiumot, minduntalan befecskendezze a bőre alatt: még egészséges embert csinálhatott volna belőle. Már olyant, amilyenné az ember a morfiumtól lesz.

Kálmán megjelenése egyet fordított rajta. Elfoglalta őt olyan munkával, mely szenvedélyét felkölté, azt a szenvedélyt, mely erősebb a kártyadühnél, a borszomjnál, a gyönyörvágynál: a dicsvágyat. Nem ért rá sem a kártya, sem a tivornyacimborákat felkeresni, míg az új színműre készült.

És a siker tökéletes volt.

Harmadnapra előadták a hirtelen betanult vígjátékot, s a lusta, mozdulatlan közönség ki volt lódítva helyéből. Ez kellett neki! Kép, amelyben magára ismer; nyelv, amelyet megért; humor, mely kedélyével rokon; szatíra, mely meg van érdemelve.

Kálmán nevének dicsőség, Bányavárynak tele színház.

S mire az egyik színmű kopottá lett, akkorra Kálmán készen volt a másodikkal, azután a harmadikkal, és egyre szórta magától a kincseket, mint Bosco,[11] mint Philadelphia.

Bámulat tárgya lett!

Fél év alatt az egész ország zengett a hírétől. Tizenkét vidéki színtársulat[12] vitte szerteszét a Budáról elhíresült színműveket, s a közönség meg volt hódítva általuk.

S mi volt e hatás titka?

Az, amit a csizmadia fedezett fel Kálmán előtt.

Hogy a közönség elé állítá azon mindennapi alakokat, kiket mindenki ismer: a parlagi úrfit, a hencegő katonát, a nyaffadt úrhölgyet, a szerelmes vénleányt, a pénzért házasodó úrfit, a gyomrának élő haspókot, a kevély főurat, a renyhe parasztot, a részeges kántort, a kupaktanácsot, részrehajló hivatalnokot, a fösvényt, az álszenteskedőt; – mindazokat, akiknek nevetségessé tétele igazságszolgáltatás a közönség előtt.

Ez gyújtott, ez hatott, ez hódított.

A közönség felismerte az alakokat, miket a költőnek csak fantáziája vezetett eléje; azok, akik magukra ismertek bennük, dühösek voltak érte; s a sikert csak nevelte dühösködésük. Az egész tudós világ pedig meg volt lepve, hogy íme egy új csodatevő támad, aki bebizonyítja, hogy közönséges, egyszerű, mindennapi nyelven[13] lehet a legszebb költészetet írni; aki halomra dönti az eddigi fogalmakat a virágokkal terhelt poézisról, az idegen mintára szabott műnyelvről, s bűbájjal beszél, mikor érthetően beszél.

És mily bámulatos munkaerő volt az!

Tizenkét nap alatt, néha három éjszaka alatt egy új művet alkotott, melyben eredeti volt minden gondolat; önkényt szülemlett minden helyzet. És közbe-közbe aztán egy-egy szomorújátékot is írt, mintegy saját gyönyörűségére, s az egyszer megkapott közönség kezdett megbarátkozni a nagy históriai alakokkal is, s a magvas jámbusokkal és a magas sarkú tragikus pátosszal.[14]

Nem kellett már a közönséget Tseresnyés uramnak és a hozzá hasonló buzgó embereknek egy-egy jutalomjáték alkalmával keservesen összetoborzani: dűlt az magától. Este egész processiojárás volt a hídon keresztül Budára. – Hej, ha még Pesten játszhatnának! De hát ott már nincs arra való hely. A rondella lebontva, a Csollánné-féle terem szűk, a nagy színház[15] idegen múzsa papjaié; jó, ha Budán van helye a magyarnak.

De hiszen megtelt a színház mindig ott is; s a társaság soha nem látott boldog napokat élt azóta. Nem volt már adósság; tele volt a pénztár, fixumot fizettek, kiegészítették a ruhatárt, és ami fődolog volt Cilikére nézve, Bányaváry azon nagy munka napjai alatt nem járt tivornyázni, hazament, tanult, jó férj volt. Cilike nyert legtöbbet Kálmán diadalaiból.

És Kálmán?

Ő pedig esténkint a nagy diadal után hazament Tseresnyés uram házához, s megosztotta annak rántott levesből álló vacsoráját.

Arra az egyre nem gondolt még senki, hogy a költőnek nem lehet puszta dicsőségből megélni; honorárium, írói tantième még nem volt felfedezve.

Hogy létrejött e mítoszi csoda, az író anyagi jutalmazása, ez az eszme csak nőtől születhetett. Ha férfi alkotta volna, az nagyon durva műnek jött volna ki a kezéből.

A dolog eredete pedig az.

Bányaváry azt mondá: a színész akkor korhelyedik el, mikor vagy nagyon rosszul megy a dolga, vagy nagyon jól. És nem mondta hiába. Mert amint egyszer aztán nagyon jól kezdett menni a dolga, akkor azon vette észre magát, hogy megint eljár kártyázni, kocsmázni. Ő ugyan azt a címet adta neki, hogy csak egy kicsit mulatni megy; s szilárdsága bebizonyításául éjfél tájon rendesen hazament, vagy inkább vezettette magát a szállására; de az is igaz, hogy rendesen oly felmagasztalt állapotban, aminőben az ember istennek képzeli magát, a környezete pedig négylábú állatnak.

Kálmán komolyan megdorgálta egyszer e visszaesésért; de ugyan pórul járt vele. Bányaváry ezúttal nem hagyta a morfiumot befecskendezni a bőre alá.

– De hát mit iskolamesterkedel te itt én rajtam? – förmedt rá a megnőtt tarajú jó barát. – Apám vagy te nekem vagy kurátorom? Gyerek vagyok én vagy rabszolgád, hogy nekem parancsolni akarsz? Ha én iszom, igyál te is!

Kálmán nagyot sóhajtott, és nem szólt neki többet, sőt napokig fel sem kereste.

Bányaváry valódi őstípusa volt a fajának.[16] Mesésen ragaszkodó és bámulatosan háladatlan, akinek hűtlenséget elkövetni annyi, mintha más embertől egy krajcárt kérnek; mindenki iránt nagylelkű és generosus; csak az iránt nem, akinek tartozik vele.

Hanem megkapta azután ő is a magáét egy olyan helyről, ahonnan legkevésbé várta.

Egy reggel, mikor Bányaváry szokásos mámorából felocsúdva, a maga stereotip színpadi bűnbánó frázisaival körülvevé a maga türelmes angyalát, így szólt hozzá az angyal.

– Kedvesem. Te ilyenkor, mikor józan vagy, igen jó ember vagy, mikor pedig részeg vagy, akkor magaddal egészen tehetetlen vagy, semmit sem tudsz arról, ami veled történik. Hát én ezen segíteni fogok. Ha nekem még egyszer éjszaka ittasan jössz haza, én tégedet úgy megverlek, hogy másnap rá fogsz emlékezni róla, hogy mi történt veled előtte való nap.

A férj természetesen nagyot nevetett a tragikus fenyegetésnek, s elkapva egyet azok közül a szörnyű verekedést ígérő parányi kezek közül, azt csókjaival halmozá el, esküdve égre-földre, pódiumra és szuffitákra, hogy ilyen élvezetben csakugyan okvetlenül részesülni óhajt, mert az valami difinyós[17] dolog lehet, ilyen drága porcelán kezek által megveretni.

Egy másik reggel aztán jó korán látogatást kapott Kálmán Bányavárytól.

Talán azzal jött, hogy tőle bocsánatot kérjen, hogy kiengesztelje? Óh, dehogy. Az nem lett volna teátrista-tempó. Az nem szokás. A megbántást el szokták ott felejteni másnapra; s ha a megbántó elfelejtette, a megbántottnak kötelessége hasonlót cselekedni; mikor újra összejönnek, azon kezdik, hogy ugyan hideg van odakinn, ha hideg van; s ha meleg van, akkor ugyan meleg van.

Bányaváry kacagva nyitott be Kálmánhoz, ki akkor is írt.

– Hallatlan dolog történt velem, bajtárs, hallatlan! Tarts vizet készen a szobában, hogyha el találsz ájulni a kacagástól, hát fellocsolhassalak.

– No ugyan mi történt?

– De engedd meg, hogy Tseresnyés uramat is beszólítsam, mert ezt nem elég egy embernek hallgatni; ehhez publikum kell, aki tapsol. Mert ez olyan scéna, amihez a te vígjátékod mind csak bliktri.

– No hát híj rá publikumot.

Bányaváry átkiabálta a műhelyből Tseresnyés uramat, ki jött a szokott bőrkötényével, és az orrán nagy kerek ablakú pápaszemével.

– De tegye le azt a pápaszemet, mert nem tud tőle nevetni.

– A nevetés nekem nem nyavalyám.

– Fogadjunk!

– Az sem nyavalyám. Ha tetszik a történet, hát majd tapsolok.

– No, hát ide tessék hallgatni. A múlt éjjel ismét “bene sonantibus[18]” kerültem haza.

– Azaz, magyarul: “jól berúgva” – tolmácsolá Tseresnyés mester.

– More patrio két hűséges cimbora eskortirozott hazáig, s ott a kezembe adván a szobám kilincsét, megtámasztott az ajtófélnek, a gondviselésre bízva a további felügyelést.

Kálmán kedvetlenül csettentett a nyelvével, s félrefordítá a fejét. Hogy beszélheti el ezt ilyen nevető képpel maga az, akin megtörtént?

– Az én mártírom, az én angyalom, mint mindig, úgy tegnap is ébren várakozott reám. De ezúttal, mint valódi árkangyal. Hahaha!

Kálmánnak viszketett a tenyere; szerette volna az ő kedves barátját kidobni a szobából.

– Hahaha! Amint kinyitom az ajtót s betámolygok, fejjel előre: elém toppan ez a kis szentivánéji tündér;[19] ez a parányi cukorbáb, s így szól hozzám egy statáriális bíró komolyságával: “megmondtam ugye, hogyha még egyszer részegen jössz haza, hát megverlek!” – azzal egy szót sem szólt többet, hanem kikapta ezt a meggyfa pipaszárt a kezemből, a másik kezével megkapta a viktóriadolmányom[20] szélét hátulról, felrántotta a fejemre; leszorított arccal az ágyba, s olyan sort vert a hátamon végig – hahaha! – hogy itt látjátok a helyét most is, hahaha![21]

S nagy kacagás közt felhúzta a ruháit a hátáról, s feltárta a corpus delictit, és meg kell vallani, hogy az egy olyan becsületesen elpaskolt hát volt, keresztben-hosszában megrakva veres, kék, zöld vonásokkal, amilyent csak valaha visum repertum[22] alá mutogattak.

“Hahha!”

Ez a hang Tseresnyés uram ajkait hagyá el. Első eset volt tán férfi korában, hogy nevetett. Nem is folytatta, újra komollyá tette arcát; hanem ujjával előre bökve, mondá areopagi bölcsességgel:

– Nagyon jól cselekedtetett…

Kálmán pedig felugrott helyéről, s aztán Bányaváry is felugrott, és egymás nyakába borultak és nevettek, vagy sírtak! – Vagy mind a kettőt.

Hogy Cilike olyan vitéz asszony! Az a kis szelíd teremtés!

– Barátom –, folytatá Bányaváry a bámuló dicsekedés hangján. – Az egy heroina! Eleget iparkodtam én kimenekülni a keze közül; de nem bírtam a fejemet kiszabadítani a vas marka alól. Az orléansi szűz[23] nem verte úgy az angolokat, Zenobia[24] a rómaikat, Rozgonyi[25] Cicelle a törököket, mint ahogy az én Cilikém az én hátamat elverte. – Szegény gyerek! Aztán reggelig nem csinált egyebet, mint írósvajjal kenegette, meg vizes itatóspapirossal borogatta a csata sebhelyeit.

Erre ismét összeölelkeztek Kálmánnal.

– Hanem hát idáig a nevetnivaló – mondá Bányaváry –, de most következik a komoly dolog. Reggel, mikor kialudtam magamat s felébredtem, természetesen egy szóval sem kérdeztem, hogy mi az, ami a hátam mögött arra emlékeztet, mintha az éjjel azt álmodtam volna, hogy szökött katona voltam s megvesszőztek. Hallgattunk a dologról mind a ketten. Hanem az angyalom nagyon komoly volt, s mikor vége volt a reggelinek, így szólt hozzám: “Bányaváry! Mától fogva a pénztár az én kezelésem alatt áll; majd a zsebbeli pénzt én adom ki neked; egy tízesnél többnek nem szükség nálad állni.” Én a meggyfa pipaszáromat nézegettem, s úgy találtam, hogy az egyik vége meg van hasadva. Felelék rá: “jól van”. Azután iszonyú bölcsességgel előkeresett nekem egy hosszú számadást, s azt parancsolta, hogy nézzem azt végig. Néztem, mert muszáj volt; de nem tudtam, mit lássak rajta. Az egy összeállítás volt, hogy a te színműveid után mennyi a tiszta bevételünk. Hogy tudott ilyen pontos számadást vezetni? Én ehhez sohasem értettem. Akkor aztán így szólt hozzám: “Nekünk fölösleges jövedelmünk van abból, hogy Jenőy színműveit előadjuk. Te eddig azt hitted, hogy e fölösleg elkártyázni s részeg cimborákkal megitatni való, s arra nem gondoltál soha, hogy egyetlen barátunk, ki a művészet és irodalom ügyéért mindenét föláldozta, vagyonát, rokonságát, rangját, szívét: az most egy szegény kézműves kenyerét osztja. Ezentúl minden színműve előadásáért a tiszta jövedelem egy huszadrészét át fogjuk neki adni. A tegnapi előadás jövedelme ennyi volt: ebből az övé lesz ennyi. Nyugtatványozd, s vidd el neki magad, és aztán hozz nyugtatványt tőle. Itt aztán semmi kedélyeskedés többé. Adok, hogy adj; teszek, hogy tégy!”[26] Ez a világon a rend. – Így beszélt az velem, barátom: mint egy filozófus, mint egy jogtudós, mint egy bankár. Én megadtam magamat; elhoztam a pénzedet; add meg te is magadat, és vedd fel, amit küldött; mert különben egyikünk se kerüljön a szeme elé.

Kálmán egy szót sem szólt, csak megszorítá némán barátja kezét.

Az pedig odaszámlálta az asztalra az első írói tantièmet pengő huszasokban.

– Igazsága van az asszonynak! “Do, ut des; facio, ut facias; do ut facias, facio, ut des.” Adok, hogy adj; teszek, hogy tégy; adok, hogy tégy; teszek, hogy adj. Vajon melyik kollégiumban tanulhatta ezt!

Kálmán az első honoráriumot azonnal átadta Tseresnyés uramnak: fordítsa a legszükségesebbekre.

– A nyugtát majd megírjuk otthon tenálad – monda barátjának.

Az pedig úgy örült neki, mint a bolond, hogy őtet a felesége megverte, hogy mármost ő ezentúl jó ember lesz; kártyázni éppen nem fog, mert a pénztár kulcsa ezután az asszonynál áll; bort sem fog inni.

– S minthogy valamit inni csak kell – monda Kálmánnak, midőn felkerekedtek, hogy együtt átmenjenek Budára a kis hősnőhöz –, tehát ezentúl estenkint teát fogok inni. Úgy van, teát! Leszek valóságos “teatoteller”. Teavedelő.

Az már szabad!

Tseresnyés uram pedig fogta az asztalán hagyott pénzt, s elment vele a szabómester komájához, csináltatott Kálmánnak egy új öltöző ruhát; ezt tartotta legszükségesebbnek.

A boldog szerelem

Zengett már az ország a hírhedett költő nevétől.

Ország? Miféle ország?

A középosztály, aki kabátban jár, abból is, ami városban lakik, abból is, ami magyar, ez a költő közönsége.

A falu népe nem tud még róla semmit, a szalonok népe éppen annyit. Ott még hideg van.

Nem kell tőle félni, hogy a magasztaló hír valami szemrehányást szórt volna azoknak arcába, kik őt elfeledték: nem hat az fel odáig.

Olyan könnyen elfeledték, mint egy elrepült kanárimadarat.

Ő még tartogatta az arcképet; de az arckép rég nem emlékezett már őreá.

A szép madonnaarc sok országot bejárt azóta, s megtudta magáról azt, hogy szép. Öntudatára jött annak, hogy mindenütt hódít. A sors nagyon jól tett Kálmánnal, amidőn nem adta neki e kincset. Óh, az ilyen megmérhetlen értékű szépség bírása nem annak való, ki szerelme tárgyát féltve őrzi, ki a tánctermek szegleteibe húzódva, szemeivel kíséri istennőjét, s arcmozdulataira figyel; ki gondolatait találgatja, ki lelkét odaadja neki, ki ruhája suhogására tűzbe jön, ki egy mosolyától boldog lesz, s azt a mosolyt irigyli mástól; ki annyit követel, amennyit maga odaád; kinek ez a kincs az egész világ.

Jobb volt neki őt elveszteni.

Katinka azt mondta egykor neki: “én ismerem a magam nemét!” Ismerte ő Dorotheát is. Olyan kedély befolyása alatt, aminő Kálmáné volt, nem maradhatott az tizenhét éves korán túl; a következő évek, még arckifejezését is átváltoztatták; a szende, megnyúlt vonások tündöklő telt idomokká alakultak. Ez nem volt többé az ő ideálja.

A Decséry család nem is sokat időzött olyan közel Kálmánhoz, hogy véletlenül hintajával az utcán elgázoltathassa, többnyire Bécsben laktak.

Vége volt már a rövid ideig tartott szenvelgésnek:[1] az idillel együtt feledve lett a magyar beszéd és költői zsengék. A grófkisasszony nem írt többé verseket, s a főispán minden generális gyűlésen, melyre Bécsből lerándult, egymás hírét elhomályosító nevezetes nyelvtani bukfencekkel örvendezteté meg a tekintetes karokat és rendeket.

Bálvándy volt az az ember, ki Kálmán helyét betölté. Az a férfi, aki a nőknek tetszik. Mert tud előttük ragyogni, és meg nem hódol nekik. Ő az ideál. Szép, délceg alak, a testi ügyesség, edzett egészség, életkedv mellett örökké derült kedély, büszke és bátor, bőkezű és szerencsés. A szívében ugyan üresség van, mint a Szaharában, de ez – férfierény! Ezt szeretik a nők.

Aztán – prózai indokok is vannak.

A Decséry főispán családja nagy birtokú; de birtokaik egy része majorátus, legnagyobb része csak fiágat illet: a leány maga szerény násztárgy volna, ha az öreg apa kegye nem biztosítaná afelől, hogy roppant szerzeményéből egymillió készpénzt fog neki hagyományozni, ha kedve szerint megy férjhez; mégpedig százezret azonnal a menyegző napján leszámlál a boldog vőlegény kezébe.

És erre a százezer forintra és később az egész millióra igen nagy szüksége volt Bálvándynak. Roppant birtokaihoz, mik három megyében feküdtek, igen sok adóssága is volt: azok között szorongató adósságok is, amiket csak nagy uzsorával lehetett rábírni, hogy aludjanak tovább.

Ez volt az ő érdeke Dorothea körül, nem a szép arc.

Viszont a Decséryeknek is volt érdekük a bárót megnyerni.

Először is az a német uralkodó herceg, ki három év előtt Dorotheáért őrjöngött, s aki nem lett volna rossz vőlegény, hirtelen beleszeretett egy énekesnőbe, s azt elvette. Azután Bálvándy igen nagy úr volt; – tudták ugyan, hogy adóssága is sok van, de egy millió mindent helyrehozhat. És végül még egy körülmény volt, mely mellette szólt. A politikai kombináció.

Kancellárváltozás[2] volt: a bécsi kormány erősebbre akarta fogni a zablát a duzzogó vármegyék szájában, s a főispánoknak kiadatott a rendelet, hogy minden lehetőt és lehetetlent elkövessenek az ellenzéki szellem korlátolására.

Bálvándynak három megyében volt birtoka, s aszerint, amint azon megyének szelleme irányadó volt, alkalmazkodott ő is. Ha például Pozsonyban volt: ott olyan jó kormánypárti ókonzervatív úrként viselte magát, mint akárki más. A megyében és városban akkor ez volt az áramlat. “Csak nem fogok valamennyi mágnás barátommal végigduellálni, hogy ellenük beszéljek!” – Ha pedig azon megyében jelent meg, ahol Decséry volt a főispán, ott meg olyan véres szájú kurucnak mutatta be magát, amilyennel csak valaha főispánokat ijesztgettek. “Csak nem fogok valamennyi jó pajtásommal összepofozkodni, hogy ellenük lépjek fel!” – Ung megyében pedig megtette, hogy fellépett mint nemzetiségi izgató. Ha Pozsonyban volt, eljárt a jezsuiták predikációira a pietista grófnőkkel; ha Decséry székvárosában volt, ott papkergető protestáns volt; ha pedig Ungba került, ott kezet csókolt az orosz pópának,[3] s járta a búcsút levett kalappal a szűrös emberekkel együtt.

S miután mindez olyan könnyen ment nála, igen természetes volt az okoskodás Decséry főispán részéről, hogy ha ez az ember családi kötelékekkel az ő érdekeihez lesz fűzve, hát akkor ennek legkisebb maga megerőtetése nélkül sikerülend azt a szerepet, amit Pozsonyban játszik, az ő vármegyéjébe is áthozni. Sőt még talán az országgyűlésen is lehet majd számítani a szavazatára.

Mert az országgyűlésen úgy szokott eleget tenni minden kötelezettségének a báró, hogy egyszer tartott liberális szónoklatot konzervatív befejezéssel, máskor konzervatív szónoklatot liberális befejezéssel, nehéz idők alkalmával pedig mindig az “absentium ablegatus”[4] ült a helyén. Akkorra talált valami ürügyet elutazhatni valamerre.

Ha tehát ezt az embert meg lehetne állandósítani, az egy lépés volna a Decséry grófoknak a hercegi cím elnyerésére.

Csak a főszemély nem volt még meghódítva: – az öreg Decséry. Mert ő itt a főszemély, miután az övé a pénz.

Az öreg úrnak pedig mindig van pénze, és sok pénze. Százezer forint nélkül az ő háza soha sincs. És az a pénz mind az unokáinak van szánva. Csakhogy az öreg úrnak sokkal több kedve van a százezrein és millióin jószágot venni az unokája számára, mint férjet. Azaz, hogy attól függ, hogy milyen lesz a férj? És e tekintetben az öreg úr makacs volt. Neki Jenőy Kálmán nagyon megnyerte a tetszését. Nagy hibának tartotta, hogy ez kiesett családja kegyéből. Azt ugyan ő sem helyeselte, hogy Kálmán ilyen excentrikus pályát választott, s magas összeköttetéseit oly egyszerre félbeszakította, hanem azt hitte, hogy nem tart ez sokáig. Minden fiatalembernek el kell járni a maga bolondját: hát ennek ez a bolondja. Hadd poétázza ki magát; nem kell útjába állni, majd megunja rövid időn, s aztán megint rendes ember lesz belőle. Milyen ritka erény ennél a fiatal embernél a takarékosság, a munkásság s az otthon maradási ösztön. Az ilyen embernek, ha egy leányt odaadnak egy millióval, a fiaira tíz milliót fog hagyni. Ilyen szemekkel látta ő Kálmánt maga előtt, s hallani sem akart másról. Ő azt állította, hogy eszére fog az még térni. Ő nem tesz le róla, hogy az ajándékba adott két garasáért visszaadhassa neki a milliót.

De ha a leány nem szereti már?

Ejh, csak még egyszer meglássa őt magyar magántáncát eljárni, ismét belebolondul; Kálmánnak csak még egyszer szét kell rúgni sarkantyús lábaival vágytársai között, s azok úgy fognak jobbra-balra hullani, mint ahogy elhullottak az ő vetélytársai, mikor a hercegnőnek udvarolt. Nem hiába adta őneki ajándékba emlékezetes aranyóráját. Az az óra még ütni fog!

Hanem egyszer aztán hírül hozták az öreg úrnak, hogy az öreg Jenőyné megharagudott az unokájára a csavargó életpályáért, kitagadta a szerzeményéből, s majorátust csinált belőle Béni fia számára, Kálmánra nem néz egyéb, mint a csekély nagyapai birtok; az is csak nagyanyja halála után.

Ez nagyon leszállította az érdemeit. Így bajos dolog őt tovább is szeretni.

Az öreg úr nem restellt e tárgyban személyesen elmenni Korcza úrhoz, és tudakozódni a történtek után. Pedig nemigen szokott különben falusi kastélyából kimozdulni. A hercegnő és unokái jártak tetszés szerint a világban, amerre dolguk volt; ő nem kísérte őket sehova.

Amit aztán Korcza úrtól megtudott, az egészen elrontotta a kedvét.

“Pedig olyan derék fiatal ember volt!”

Ezen hangulatban kereste őt fel aztán Bálvándy, decséri kastélyában, hová kedvetlenül hazautazott. Az idő jól volt választva a látogatáshoz.

Ócska már az az adoma, melyben a fösvény nagyapó előtt a gavallér kérő mint takarékos ifjú mutatta be magát, hogy beszélgetés közben két gyertya közül elfújt egyet, hiszen egynél is megérthetik egymást; hogy az eldobott fidibuszt felvette újrahasználás végett, s hogy a cselédeknek kétkrajcárosokat osztott borravalóul; hanem azért Decséry grófnál is sikerült annak alkalmazása. Bálvándy minden embert meg tudott ragadni a gyöngéinél fogva. A nagyanya előtt pazarló volt, ragyogott, a nagyapa előtt józan volt és takarékos.

Elmondta az öreg úrnak, hogy most adta el valamennyi angol paripáját, amik igen nagy tőkepénzt képviseltek. Az angol lovak ellen különös haragja volt az öreg úrnak: nem ment a fejébe, hogyan ülhet valaki tízezer forintos lóra, hogy foghat be egyszerre húszezer forintot a hintaja elé, mikor a saját nevelésű csikaja, ami egy garasába sem került, éppen) oda elviszi, ahova az angol paripa, sokkal szebb is, nem olyan sovány, s télire megnő a szőre, nem fázik meg olyan könnyen.

S miért adja el Bálvándy az angol paripáit? Mert a jövő évet utazásban akarja eltölteni. Miféle utazásban? Menyegzői utazásban. Kit akar elvenni? Ekkor aztán rájöttek a tulajdonképpeni tárgyra. Az öreg Decséry nem mondott mindjárt igent. Azt felelte, hogy ő neki ebbe a dologba semmi beleszólása. Amit a hercegnő és a főispán parancsolnak, az történik meg; ő csak olyan ötödik kerék a szekérben, olyan eső után köpönyeg, olyan pictus masculus, akivel csak akkor tudatnak valamit, amikor már megtörtént. Hanem azért Bálvándy azzal a nyugodt hittel hagyhatta el a kastélyát, hogyha az öreg úr maga nem fog is felfáradni Bécsbe a menyegzőre, de az ígért nászhozomány bizonyosan ott fog lenni. Később a hercegnő maga is leutazott Decsérre unokájával együtt az öreg úrhoz, s ez alkalommal a családfő nagy húzódozva bár, de csak mégis kezükbe adta az ígért százezer forintot. A többit aszerint fogják megkapni, ahogy az elsővel bánni tudnak.

Egyéb akadály nem állt az összekelés útjában.

Kálmán? – Szegény Kálmán! Ki gondolt még őrá?

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Egy reggel ragyogó képpel, szétborzolt hajjal, visszájáról felkötött nyakravalóval rohan be Kálmánhoz Bányaváry, nyakába borul, megöleli, megcsókolja; s aztán e szókat rebegi:

– Barátom! Apa vagyok!

Csak olyan színpadi pátosszal ne mondta volna.

Kálmán kérdő tekintetet vetett rá.

Bányaváry pedig elérté a tekintet kérdését.

Büszke önérzet sugárzott arcáról.

“Fiú!”

Ez volt a felelet.

Micsoda öröm, micsoda büszkeség, micsoda kérkedés, micsoda szerencseelismerés van abban a szóban! Hogy villannak meg a szemek, hogy gömbölyödik ki az arc, hogy tágul a mell annál a szónál “fiú”! – Míg ha azt kellene mondani, hogy “csak leány”, milyen halk volna a hang, hogy vonna egyet a váll, hogy sütné le az ember a szemeit, hogy húzná hosszúra a képét.

Hanem hát “fiú”!!! – s annak mármost híres, nevezetes keresztapa és keresztanya kell!

– Cilikém téged választott keresztapának.

Kálmán örömmel elfogadta a választást.

– A keresztanya-választást pedig rám bízta. Én Csollánné asszonyságot választottam. – Nincs ellene valami kifogásod?

– Semmi. Nagy tisztelője vagyok.

– Akkor hát szaladok hozzá, őt is felkérni.

– Őnagysága még ilyenkor öltözőasztalánál lesz.

– Óh, elfogad ő engem ott is – monda Bányaváry hebehurgyán, aztán megbánta, hogy ezt kiszalasztó a száján, sietett a magyarázattal. – Tudod, a színésznek kivételes állapota van: azt nem tekintik úgy, mint más embert.

Azzal futott tovább. A konyhában megölelte a vén szolgálót, a műhelyben Tseresnyés mestert, mindeniknek eldicsekedett vele, hogy neki fia van, s miután még az utcán is minden előlutól talált ismerősét a falhoz szorongatta, s addig odább nem eresztette, amíg nem gratuláltak neki ahhoz a hírül esett szerencséhez, hogy neki fia van, végre eljutott Csollánné asszonysághoz.

Katinka a keresztelős háznál találkozott össze Kálmánnal. Kedélyesen felkacagott, mikor kezét nyújtá neki.

– Eszerint mégiscsak, mint “egy pár” megyünk együtt a templomba!

– Még pedig akik az egyházi törvény szerint lelki rokonságba keveredtek – folytatá Kálmán.

Katinka Cilikéhez lépett aztán, kinek arcán a földi bájak legédesebbike ragyogott, az anyai öröm. A delnő kezébe vette a kis gyermeket.

– Ah, minő szép szemei vannak “már”!

(Ez tán sohase látott még kisgyermeket, s azt hihette, hogy annak is kilencednapra nyílik ki a szeme, mint a kismacskának.) A templomba egy kocsin ment a keresztapa a keresztanyával, a kisgyermeket együtt tartották a keresztvízre, s a neveiket egymás mellé írták be az anyakönyvbe.

Kálmánnak mindez nem okozott meleget többé.

A keresztelői lakomán a szép delnőnek pajkos jó kedve volt; hanem elméncségei úgy látszik, hogy még otthon készültek, s itt az alkalmazásban sehogy sem akartak sikerülni. Ő Kálmánt búsongó, levert tekintettel vélte maga előtt látni, annak pedig nagyon jó kedve volt, s semmi erőtetettség nem látszott a jó kedvében.

“Megállj! Majd mindjárt megtalálom én nálad azt, ahol fáj!”

A keresztanya gondoskodott a lakoma pompáját nevelő cukorcsecsebecsékről. Aztán a cukorfurcsaságok között voltak olyanok, melyek kegyeletes emlékeket foglaltak magukban, aranyakat rejtő dobozkák a keresztelő lelkész s a szülésznő számára, kinek-kinek ráírva a neve.

Kálmánnak jutott egy finom pálmarostból fonott kosárka cukorvirágokkal. Katinka maga adta azt át neki kérve, hogy tekintse meg, mi van a virágok alatt.

Kálmán fölemelte a kosárkából a virágokat, s talált azok alatt egy aranynyomatú fényezett papírjegyecskét. Azok az aranybetűk tudatták a Decséry és Bálvándy családok minden főrangú ismerőivel, hogy e két család a házassági frigy által mai napon boldog összeköttetésre lép egymással. Ma esküdtek Bálvándy és Dorothea grófnő.

Katinka égő kárörömmel leste Kálmán arcának elváltoztát. El fog-e szomorodni? Ki fog-e csordulni szeméből a könny? Vagy tettetni fogja, hogy nem fáj, és ügyetlenül? Vagy bort fog inni rá, s mámorba fojtja igazi érzelmeit?

Egyiket sem érte el vele. Kálmán nyugodtan monda:

– Régen tudom ezt. S én azt hiszem, hogy boldog pár lesz belőlük. Bálvándy igen derék férfi, ki egy nőt boldogítni tud.

Katinka ajkába harapott.

És Kálmán még olyan tréfás volt, hogy nyájasan nyújtá neki a kosárkát.

– Nem tart meg a virágok közül egyet emlékül, szép nagysád?

Ez megsebesíthetlen ember. – Vagy pedig valami titka van; de mi?

Hol van neki az érzékeny része?

Most a cukorsüteményeket tartó ezüst tálcát talapjáról leemelve, onnan egy iratot vett elő Katinka, s azt szétbontva odanyújtá Bányavárynak.

– Ez pedig az én kedves komáim számára hozott keresztelői ajándék.

Bányaváry elolvasta az iratot, kiejté a kezéből, térdre esett Katinka előtt, megcsókolta a kezét, megint felkapta az iratot; odatartá Kálmán elé: “nézd”, a pap elé: “nézze!” – odafutott vele Cilikéhez: “olvasd!” Egyiknek sem engedett ennyi időt, hogy egy sort is elolvashassanak belőle; végre felugrott vele egy székre, s onnan a magasból olvasta el maga az irat tartalmát.

Nádor őfensége különös kegyelmét tudatá ez irat Bányaváryval, melynek folytán a magyar színésztársulatnak megengedtetik ezentúl hetenkint egyszer egy este előadást tartani a pompás pesti német színházban.

Hah, micsoda öröm volt az! Bányaváry kívül-belül összecsókolá a drága iratot, Cilike vánkosaiba rejté zokogó arcát. Ez volt az ő vágyaiknak netovábbja, az ő álmaik legmerészebbike. Hogy milyen nagy ez emberek öröme, azt Kálmán arcáról láthatá legjobban a delnő. És amidőn Kálmán megszorítá kezét, s melegen súgá: “Köszönöm ezt önnek! Ez az ön műve volt!” – akkor kitalálta Kálmán titkát. – Ez örül Cilike boldogságának.

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Ezekben a napokban meglátogatta Korcza urat Jenőyné nagyasszony.

Az asszonyság igen szigorú tekintettel jött, Béni urat is magával hozva, ki ezúttal csak a jobb lábára sántított a tyúkszemei miatt. Korcza úrnak az arca pedig még mozgékonyabb volt, mint egyébkor, amint a nagyasszonyt meglátta. Fekete tubákkal bosszantotta az orrát, hogy annál mérgesebb legyen.

– Tessék helyet foglalni.

A nagyasszony leült a pamlagra, Béni állva akart maradni, míg a mama rá nem rivallt: “Ülj le, ha mondják!”

Akkor aztán Korcza urat szólítá meg.

– Nos, fiskális úr, készen van-e már az, amivel megbíztam?

– Még most nincs készen.

– Hát mikor lesz meg?

– Hogy mikor lesz meg? – ismétlé a kérdést Korcza úr.

– Igenis, mikor lesz meg?

– Hát mi lesz meg?

– Ejnye! Zebedeus[5] áldottát! Most meg már azt kérdi, hogy mi lesz meg?

– No igen, a nagyasszonynak annyiféle processzusa van nálam, hogy azt sem tudom, melyiket sürgeti.

– Én nem sürgetek egy processzust sem. Ön tudja jól, hogy mit sürgetek. Egy dologért járok önhöz, jól tudja. Azt mikor készíti el már? Erre feleljen nekem kereken és egyenesen.

– No hát felelek erre a kérdésére a nagyasszonynak kereken is, egyenesen is, s ha kívánja, triangulariter[6] és hexaéder alakban és minden geometriai forma szerint. Az a dolog az én kezem által soha és semmiképpen nem lesz meg.

A nagyasszony elszörnyedve állt fel helyéről, mire Béni bácsi is hirtelen felpattant.

– S miért nem?

– Azért nem, mert én nem fogok a nagyasszonynak abban a hóbortjában segítségére lenni, hogy az egyik gyermekét, a jót, a lángeszűt, kitagadja, azt, aki nekem csak egy évig volt fiam, s mégis úgy szerettem, mint a magamét, s ennek a másiknak meg majorátust csináljon. Száradjon el a kezem, ha én ebben a munkában a nagyasszonynak egy körömvakarintással is segítségére leszek.

A nagyasszony is felfortyant erre a szóra.

– Akkor keresek magamnak más ügyvédet.

– Keressen a nagyasszony.

– Elviszem öntől minden peremet – azonnal!

Erre a fenyegetésre nem is szólt semmit Korcza úr, csak kinyitotta a szekrényét, kinyalábolt belőle egy csomó összekötött aktát, s anélkül, hogy azt mondaná, hogy “tessék”: odafektette a poros iratokat Béni bácsi ölelő karjai közé, ki csak bámult, mint a sült hal, amint az összehordott pörcsomagok egyre magasabbra kezdtek nőni nyalábjában, úgyhogy a legfelsőt már az állával kellett neki leszorítani, hogy a többiről le ne csússzék.

A nagyasszony pedig következetes akart maradni a maga haragjával és büszkeségével.

– Jól van, elviszek rögtön mindent más ügyvédhez. Van még prókátor Pesten elég! Elviszem az úr adjunktusához, annak adom. Hogy hívjak azt a sántát?

– A sántának neve Biróczy. Lakik az Öt pacsirta utcában[7] Nro 50. Csak tessék hozzá menni az egész cókmókjával. Úgyis egy másik asszonynak a processzusait is most adtam át neki. Nem akarok többet asszonnyal bajlódni, se széppel, se csúnyával.

– Engem a csúnya asszonyok közé számít az úr, ugye?

– Nemcsak a csúnyák közé, hanem a rosszak közé, a rosszszívű, rosszindulatú, kegyetlen asszonyok közé. Most már megtudta tőlem a nagyasszony, amit még eddig nem tudott, s mármost nem bánom, tegyen amit akar; lökje ki az unokáját, a nemes, derék, lángeszű ifjút a szemétre: abból ott is gyöngy lesz; ezt a hosszú állú mamlaszt meg tegye majorescojává, vegyen neki grófságot, hogy legyen neki még két szarvával több, öltöztesse fel aranyba, s mutogassa pénzért, mint mexikói vadkirályt, vigye fel Bécsbe, vetessen el vele valami kifestett vén banyát, hogy legyen, aki ebédnél felköti neki a nyakába a hangedlit.[8]

Még többet is mondott volna ebből a fogásból Korcza úr, ha a nagyasszony meg nem lódítja Béni urat, ki csak állt ott, és kíváncsi volt meghallani, hogy mit tud még az a kis ember felőle. Aztán csak mennie kellett azzal a sok ölébe rakott írással.

– Még elhallgattad volna, hogy ócsárol szemtül szemedbe! – agyarkodott rá a nagyasszony, mikor a kapu alá kijutottak.

– De édesz mama, hiszen igazat mondott; mert nekem csakugyan nagyon nagy állam van.

Hanem aztán meggyűlt a baja Béni bácsinak azzal az átkozott sok írással az ölében. Nem voltak hozzákészülve, hogy szekérrel jöttek volna; ebben a városrészben pedig Szent Fiakkernek[9] semmi állomása nincsen; annálfogva gyalog kellett cepekedni a terhes aktákkal egész az Öt pacsirta utcáig; a nagyasszony ugyan maga is átvett nehány percsomagot, hogy Béni bácsin könnyítsen; de azért mégis annyi maradt annál, hogy nem bírt vele. Egy-egy engedetlen csomag, mint az angolna kicsúszott a többi közül, mikor azt fel akarta venni, a többi mind utána esett, a szél szétterítgette a leveleket, utcagyerekek kergették a messze repült írást. A nagyasszony dühös volt, mint az oroszlán, mikor Biróczy lakására elértek.

Este összetalálkozott Korcza úr Biróczyval.

– Volt önnél a nagyasszony?

– Volt.

– Elfogadta ön az ügyét?

– El.

Korcza úr nagyot bámult, s megtaszítá két kezével Biróczy két vállát.

– Maga? Kálmán testi-lelki jó barátja? S elvállalja az ő exhaeredatiójának[10] ügyvitelét? – Azután vállat vont. – Különben igaza van. Ha ön el nem vállalja, elvállalja más. Van Pesten háromszáz prókátor. Ha az ember úgy veszi fel a dolgot… Jó barát ide, jó barát oda!

Korcza úr nagyon fintorgatta az orrát.

– De ne tessék pedig úgy venni fel a dolgot. Éppen azért, mert jó barátja vagyok Kálmánnak, vállaltam el ez ügyet. A hivatalos okiratba sikerült egy záradékot becsúsztatnom, mely éppen beletalált a nagyasszony esze járásába, s egészen megnyerte a kedvét; s ez a záradék így szól: “Ha pedig Kálmán unokám felhagyna azon baráti viszonnyal, mellyel most az itt levő színésztársaság iránt viseltetik, ha elválnék Bányaváry uramtól, és azt magától elhagyná, akkor Benjámin fiam tartozzék a neki átadott majorátus jövedelmének felét Kálmánnak átengedni.”

Korcza úr egyet rántott a félbajuszán.

– “Nesze semmi: fogd meg jól!” Ez a záradék nagyon sokat érne, ha – meg ha –. Mert hiszen emberi ésszel számítva úgy lehet okoskodni, ahogy ön tette, hogy egyszer valamikor csak nem lesz Kálmán ezekhez a fatális komédiásokhoz hozzávarrva, s akkor bekövetkezik a “ha”. Ámde nagy kérdés, hogy Kálmán a mellett az izgatott életmód mellett, amelyet ő folytat, az emberi erő fölötti munkásság mellett, annyi szenvedés, nélkülözés közepett nem hal-e meg addig, amíg…

– Amíg Bányaváry barátsága félbeszakad?

– Nem. Amíg Béni a neki hagyott majorátussal tökéletesen tönkre nem jut. Mert arra leharapom az ujjamat, hogy amint a nagyasszony Bénit belehelyezi a birtokába, az anélkül, hogy valaha egy jó lovat tartott volna, vagy valami urat játszott volna, a legrövidebb idő alatt tönkremegy csupa élhetetlenségből; s mi haszna akkor Kálmánnak a híres záradékból.

– No, én meg hát azt mondom önnek, s erre én is leharapom az ujjamat, mégpedig a lábam ujját, hogy nem vetek neki félévet, hogy Kálmán el fogja magától űzni ezeket az ő barátait, legelől Bányaváryt magát.

– Ah, hisz ön úgy beszél, mint egy próféta!

– Hát csak hadd legyek próféta. Fél évig ne beszéljünk egymással erről a dologról. Addig különben sem igen jövünk majd össze, mert én hosszú útra megyek, ki Bécsbe és Párizsba.

– Mi a gutát? Csak úgy mulatságból?

– De egyrészt Béni bácsit kísérem, akit a nagyasszony kiküld világot látni.

– Ah! A tinót Bécsbe hajtják, hogy visszajöjjön mint tulok. S ön a pásztor?

– Meg még más cliensemnek a dolgában is járok.

– Párizsba?

– Oda is.

– Ecce! Én sohasem vittem annyira, hogy olyan kliensem lett volna, akinek Párizsig megy a causája.

– Hja, van annak, aki érti magát.

– Fungum![11] – Szólt fittyet vetve Korcza úr a tovabicegő kollégának, s aztán nagyon megdicsérte az ott maradt társaság előtt a távozót. – Jeles ész! Még azt is megtanulta tőlem, amit magam sem tudok.

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Egy meredek kapaszkodónál a brünni országúton két posta gyorskocsi érte utol egymást, ott aztán, amíg a lovak lépésben vontatták föl a kocsikat a hegyhátra, az utasok tetszés szerint leszálltak, és gyalog ballagtak a szép őszi fűvel benőtt gyalogúton.

Az első kocsiból egy daliás termetű férfi szállt ki, karját nyújtva az utána kilibbenő úrhölgynek, kinek arcát kék selyemfátyol födte, a második kocsiból pedig egy nehézkesen tappogó zömök úriember mászott alá a lépcsőkön, lábai posztó felcipőkbe dugva nyakára széles nagykendő körítve, mely hosszú állát is befoglalta. Az utóbbi, miután útitársát hasztalan biztatta, hogy szálljon ki az is, kénytelen volt rászánni magát, hogy egyedül ballagjon a kocsi mellett, de fenntartva azt az elővigyázatot, hogy félkezével a kocsiajtó kilincsét folyvást fogva tartsa, nehogy egyszer a postillon azt a perfidiát kövesse el, hogy megvagdalja a lovakat, en carrière[12]  elnyargaljon, s őt itt hagyja a morva erdők közepett.

Hanem amint az utóbbi úr az első kocsiból leszállt urat megpillantotta, egyszerre megváltoztatta szándékát, elhagyta a saját kocsiját, s ahogy tyúkszemei és a botosok engedték, kitárt karokkal sietett a másik úr felé lelkendezve: “áh, báró Bálvándy!”

Hanem aztán visszahökkent, mikor a fiatal hölgyet is megpillantá, ki amannak a karjába kapaszkodott.

A daliás úr pedig szívélyesen nyújtá neki kezét.

– Szervusz, Béni bácsi! – S aztán sietett őt megismertetni nejével, a grófnővel.

Ettől fogva aztán Béni bácsi őt is állandóul grófnak címezte, mert azt a gorombaságot csak nem követhette el, hogy egy grófnőnek a férjét báró úrnak sértegesse.

– Hát hová, Béni bácsi?

– Párizsba! – kiálta Béni bácsi dicsekedő arccal, mintha az volna Brünnhöz a legközelebbi állomás.

– Ah, az dicső! Hát akkor együtt megyünk.

– Maguk is Párizsba mennek?

Ejnye de megörült Béni bácsi ennek a szónak.

– Vigyenek engem is magukkal a maguk kocsiján! – könyörgött gyermekes hangon. – Van ott még hely elég. A szobaleány kisasszony átülhet az én helyemre. Nem leszek én alkalmatlan.

A báró valamit súgott a hölgy fülébe, – mire az azt mondta hogy “yes”.

– Hát jól van, Béni bácsi, jöjjön velünk.

– Mert, tudják, az édes mama küldött velem kísérőnek egy fiskálist, de én attól félek.

– Miért fél tőle?

– Azért, mert sánta.

– Mert sánta?

– Az ám. Aztán ha zsiványok találnak bennünket megtámadni az erdőben, ez a sánta meg nem védelmez, ellenben tudja, hogy hol van elrejtve a pénzem, s elárulja, ha megijesztik.

A fiatal házaspár nagyon jól mulatta magát Béni bácsinak ez alapos félelmén, s el lett határozva, hogy magukhoz ültetik őt a saját gyorskocsijukra. Ez az egész útra kész mulatságtárgy lesz. Azért a szobalyánnak sem kell kiszorulni a kocsiból; elférnek négyen is.

Béni bácsi tehát csak elébb még visszaszaladt a hátulsó kocsihoz; azaz, hogy csak mondta, hogy szalad, de inkább megállt s megvárta, míg az a kocsi helyébe jön, akkor azután megmagyarázta a sánta fiskálisnak, hogy őt milyen véletlen szerencse érte, hogy Bálvándy grófékkal utazhatik egy szekéren.

Biróczy is úgy találta, hogy az nagy szerencse; hanem ott azután nem szabad ám sem pipázni, sem elaludni a kocsiban.

– No, majd hát tubákolni fogok, hogy el ne aludjam.

– Az bizony jó lesz.

Még egyre volt kíváncsi Béni bácsi.

– Vajon ugyan az a grófkisasszony az, akit Kálmánnak el kellett volna venni.

– Egészen az.

– Ejnye de bolondul tette Kálmán öcsém, hogy nem vette el.

(Akkor te nem volnál majoresco, szamár! – mondá magában Biróczy.) Aztán a nyakába akasztotta Béni bácsinak az oldaltáskáját, hogy mármost vigyázzon rá maga, mert abban van a passzusa, s azt majd előkérik.

A hegyhátra érve aztán beültették Bálvándyék magukhoz a vén gyereket, akin igen jól mulatott egész Hohenstadtig[13] a grófnő, ahol éjszakára megszálltak, amidőn Biróczy ismét átvette védencét.

Béni bácsi nem titkolá, hogy leginkább azért szeret itten, mert nagyon fél a zsiványoktól. Moor[14] Károlyból tudja, hogy a cseh erdők tele vannak rablókkal, sőt etnográfiai ismeretei folytán, miket vásárok alkalmával ponyvára festett gyilkos történetekből öregbített, nagyon jól tudja, hogy az a bizonyos Schinderhannes[15] itt ezen a környéken űzi borzalmas útonállásait. Ő ugyan nem fél, mert az aranyai úgy el vannak dugva, bevarrva valahová, hogy azokra senki rá nem talál, a többi pénze pedig váltókban van. Látott-e már Bálvándy váltót? Megmagyarázta neki, hogy milyen az. Majd arra is rávitte a feje, hogy a grófnőnek szépeket mondjon; egy lélegzet alatt gratulált neki, hogy ilyen derék emberhez ment nőül, és sajnálta, hogy nem tisztelheti sógorasszonyának. Megismertette az édes mamája szokásaival, s tudatta vele, hogy most ő a majorátus birtokosa, melyet mamája alkotott, midőn Kálmánt kitagadta; ha a jó szíve engedte volna, amennyi esze volt, még azt is megtette volna, hogy az ifjú házasok előtt Kálmán mostani állapotját elbeszélje, de olyankor mindig elszorult a torka a jó öreg fiúnak, mikor eszébe jutott, hogy ő most Kálmán öccsének a részét is maga eszi meg az ebédnél, s valahányszor egy beefsteaket ketté vágott, a kisebbik felét mindig otthagyta a tányérján.[16]

Bálvándy tökéletes mulatságot tudott csinálni a bohó fiúból örökös félelmével, gyámoltalan naivságával, jószívű ostobaságával. Dorothea grófnő maga is kegyeskedett vele tréfálni, mit az igen nagyra vett, s este mindent elmondott Biróczynak, akivel egy szobába került össze hálni.

– De hát nem veszi maga észre – szólt neki goromba Biróczy –, hogy ezek az urak magából bolondot űznek?

Azért azután komolyan megneheztelt Biróczyra; kikérte magának, hogy ő irányában ily kifejezéseket ne használjon, mert azt nem tűri el senkitől.

Olyan kedves volt, mikor megharagudott, az egész képe olyan lett, mintha vörösrépaléből álló tenger színe alól bukott volna fel vele.

És tartotta a haragot. Prágába érve, külön szobát nyittatott magának, s kereken megmondta Biróczynak, hogy őneki ne legyen mindenütt a sarkában, mert ő nem gyerek. A vendéglőkben mindig Bálvándyék társaságában étkezett, s evett olyan furcsaságokat, aminőket azok hozattak.

Berlinben pedig egészen felmondta a barátságot Biróczynak.

– Mit kísér engem az úr mindenüvé? Menjen az úr vissza Pestre. Eltalálok én már Párizsba más társaságban is. Nem kell az én hátam mögé hajdú. Mit kísér engem, mint a hajdú? Én már írtam a mamának levelet, hogy nekem a maga kísérete nem kell. A mamától kaptam is rá választ, itt van, magának szól, olvassa; ebben tudatja magával, hogy ne strázsáljon engem mindig; én azt tehetem, amit akarok, oda mehetek, ahova akarok. Hát engem ne kísérjen mindenüvé, mint a hajdú.

Biróczy pedig egész hidegvérrel azt mondá neki, elvéve tőle a nagyasszony által neki írt levelet:

– Én nem kísérem magát; én is megyek oda, ahova nekem tetszik. Én megyek oda, ahol nekem dolgom van.

– De én most éppen Homburgba[17] megyek.

Béni bácsi csak kipattant vele, hogy miért akarja lerázni a nyakáról Biróczyt.

– Hát akkor nekem is Homburgban van dolgom.

Béni bácsit nem valami gonosz szenvedély ösztökélte, hogy Bálvándyékkal a homburgi fürdőt is útba ejtse; de mivel kedves barátja olyan sok csuda dolgot beszélt előtte az ottani játékbankról, szörnyű kíváncsi lett meglátni, hogyan nyerik el az emberek azt a tömérdek sok pénzt. Ő maga ugyan részt nem fog venni a játékban, az ő aranyai jól be vannak varrva,[18] nem is tudni hová; a többi pénze pedig váltókban van, de szeretné látni, hogy miképpen játszik más. A báró is fog játszani, s a grófnő is azt mondta, hogy ő is próbál szerencsét. Ez nemes szenvedély.

Hanem hát alkalmatlan Biróczy csak oda is utána ment, s az is beszemtelenkedett a pompás játékterembe.

Az első este mindjárt csoda dolgokat látott Béni bácsi. Látta Dorothea grófnőt mosolygó arccal elveszteni száz louisdort[19] a ruletten,[20] még csak a szempillája sem rezzent meg aközben; Béni bácsi pedig majd odaejtette a fejét a zöldasztalra bámultában.

Még nagyszerűbb volt a rouge et noir[21] asztalmelletti élménye: ott Bálvándy vonta magára a közfigyelmet. Milyen hidegvérrel mondá: “mille francs[22]”, és tette az aranytekercset a vörös lapra, megnyerte a tételt, rajta hagyta a vörös lapon. A téte megnégyszereződött, lett belőle nyolcezer, tizenhatezer, harminckétezer frank akkor a fekete jött ki, a croupier behúzta az egészet. – Béni bácsi majdhogy sírva nem fakadt. S Bálvándy akárhányszor ismét azt a bravúrt. Béni bácsi mikor már nőni látta azt a káprázatos halmazt aranytekercsekből, úgy szeretett volna közbekiáltani: “vigye el ön már! húzza már be!” – Elgondolta magában, hogyha őelőtte egyszer úgy heverne már harminckétezer frank, dehogy kockáztatná tovább, megtömné vele a zsebeit, extra postát[23] fogadna, s úgy elhajtatna innen, hogy soha többé nem látná őtet Homburg. Egyszer meg aztán azt a manoeuvret csinálta Bálvándy, hogy négyszer rajta hagyta egymás után a tételét a veresen, akkor átment vele a feketére, ott megint négyszer egymás után nyert és parolit tartott;[24] hatvannégyezer frankot nyert, azt azután beseperte, s azt mondta, hogy ez vacsora előtt elég lesz.

Béni bácsi most kezdte még csak bámulni Bálvándyt. Hisz ez nagy ember. Nem hiába felé is van fordulva minden lorgnette, kivált azoké a szép kisasszonyoké, akik franciául beszélnek és szinte játszanak. Vajon mind grófnők azok?

Vacsora után, (melynél, közbevetőleg mondva, Béni bácsi osztrigát is evett, s pezsgőt ivott rá, a báró vendégelte meg) újra visszamentek a rouge et noir asztalhoz.

De már ezúttal tökéletesen kilelte a hideg Béni bácsit, úgy megfázott és megizzadt Bálvándy játékának nézésébe. Hej, ha őneki bátorsága volna egyet azok közül a dugaszba eltett aranyak közül kifejteni s szinte feltenni a báró kártyájára. De hátha el találná veszteni. Mert az volna jó, ha az ember bizonyosan tudná, hogy nyer; akkor nem volna olyan nagy vétek a kártyázás.

Nem nézhette tovább ezt a dolgot. Bálvándy egész halmaz aranyakat vesztett, s megint garmadával seperte vissza. Ez a látvány lunaticussá tette Béni bácsit. Hazament szobájába, és lefeküdt azzal a meggyőződéssel, hogy Bálvándy reggelig szétrobbantja a bankot. De világért sem tudott elaludni; akárhogy lehúnyta a szemét, mindig maga előtt látta azt a fényes termet, azokkal az aranyéhes emberi vadakkal; megterítve előttük a zöld etető, amin úgy szórják az aranyat, mint otthon a kukoricát. Ha pedig elaludt, azt álmodta, hogy ő maga is nyakig ül az aranyban: egyszer meg szétgurul minden arany, s akkor egy ingben, mezitláb marad ott.

Reggel összetalálkozott megint Biróczyval. Kegyes volt őt észrevenni.

– No! Ugye látta, a báró micsoda szerencsés ember. Egyszer már nyert annyi aranyat, hogy az volt egy mázsa.

– A bizony – monda Biróczy –, elvesztett az éjjel vagy harmadfélszázezer frankot.

Itt megállt a lélegzetvétel Béni bácsi torkában. Ez olyan nagy dolog, hogy egyszeri hallásra meg sem érti az ember. Kétszázötvenezer frankot elveszteni. Mit csinálna ő, ha az őrajta esett volna meg? Azt csinálná, hogy borotválkozás előtt felszína egy nagy csomó burnótot az orrába, hogy mikor a nyakán van a borotva, hirtelen nagyot tüsszentsen, s azzal a feje odaessék maga elé. Vajon Bálvándy mi módon fogja magát elölni?

De hátha nem igaz az egész dolog? Ez a sánta fiskális csak őtet akarja itten most bosszantani. Lehet is annyi pénzt elveszíteni! Hisz az már tolvajság volna!

Persze hogy nem igaz egy szó sem az egészből! Hisz itt jön a báró éppen a szobájából a comtesse-szel a karján, s olyan jó kedvük van mind a kettőjüknek, amilyen nem lehetne valakinek, aki a múlt éjjel harmadfélszázezer frankot veszített. Még Béni bácsit is meghíják a reggelizéshez, a báró szarvasgomba pástétomot hozat és sherryt iszik hozzá. No bizony, aki kétszázötvenezer frankor elveszített, az nem eszik szarvasgomba pástétomot, nem iszik hozzá sherryt, nem tréfál Béni bácsival, nem szorongatja titokban a grófnő szép kezeit. Annak nem ilyen piros az arca, annak nem ragyognak így a szemei; az nem ád aranyat borravalóul a pincérnek. Mesebeszéd, amit az a fiskális vele el akart hitetni.

Béni bácsi a világért meg nem merte volna kérdezni más embertől, hogy igaz-e, amit a fiskális mondott.

Pedig biz az igazat mondott.

Hanem Homburgban egy napig sem időztek tovább Bálvándyék. És így Béni bácsi is ment velük odább. Elég is abból ennyi! Egyszer megpróbálni a szerencsét, zsebre tenni, amit a jó sors adott s aztán képpel sem fordulni a játékbarlang felé; ez a legokosabb principium. Béni bácsi meg volt felőle győződve, hogy Bálvándy hozza magával a fél mázsa aranyat, amit az ő szeme láttára elnyert. Vajon hová tud ennyi pénzt majd eldugni, hogy az úton el ne lopják?

De egyúttal azt is tapasztalá, hogy a sánta fiskális mindenütt velük egy úton jár, mintha ő volna az a proverbialis “poena pede claudo[25]”, aki a bűn üldözésére ki van küldetve.

Reménylé, hogy Párizsban majd csak nyomát fogja veszíteni. Nem az; ott is mindig a gallérjához volt varrva: ahova ők beszálltak, ott telepedett le az is; ahova ők mulatni mentek, megjelent az is; már pedig Béni bácsi elég megvetően bánt vele, rá sem nézett. Ha még azt sem érti el, ugyan vastag bőre van.

A báróék pedig rendkívül nyájasak voltak az öreg fiú iránt: valóban kényeztették, mint egy gyermeket. Csupa öröm volt velük együtt látni Párizst. A báró többször volt már itten, egész rendszerrel tudta sorba venni az élvezeteket, színházak, báltermek untig adtak Béni bácsinak gyönyörködnivalót. Az tetszett neki különösen, hogy a báró és a grófnő nem tesznek úgy, mint más unalmas házaspárok, kik egymástól számon kérik: hová mégy? hol jártál? hanem az egyik keresi a mulatságot itt, a másik amott: egyszer megint összekerülnek, s meg vannak a napjukkal elégedve. Például azalatt, míg a grófnő a théâtre français[26]-ban ismerősöket fogad el páholyában, azalatt Bálvándy a foyer-ben keresi a lenge öltözetű ismerősöket, meg elviszi magával Béni bácsit a Closerie des Lilas[27]-ba, ahol oly barátságos tekintetű leánykák mosolyognak az emberre, s az Béni bácsi keblének olyan jól esik. Ha mondjuk, Béni bácsi keblének, értjük alatta csak a szívét, nem pedig a tárcáját: mert annak ez a mulatság nem esik olyan jól. A dugaszban elhozott aranyak bizony olyan gyorsan elrepültek tőle, mintha Rinaldo kezébe jutott volna útközben. De sebaj, arra valók a váltók. Azokat mindig pénzzé lehet tenni. De mi úton-módon lesz abból a váltóból pénz, ez nem ment Béni bácsi fejébe sehogy. Mert tudta ő azt, hiszen törvénytudós volt, hogyha az ember egy másik ismerős embernek pénzt ád, attól kötelezvényt vesz, két tanú aláírja magát, hogy az ő szeme láttára számlálták le a pénzt, három ezüst húszast értve egy forintban, az írásra ütnek három pecsétet, azután a tőkét fél évvel elébb felmondják: hát az az egyik ember annak a másik embernek tartozik azt a pénzt ugyanazon penészes húszasokban visszafizetni; s ha nem fizet, húszesztendős processus vallja kárát; de hogy valaki Ázsia széléről idejöjjön Párizsba, egy akkora papirossal, mint két fidibusz; amin se tanú, se pecsét: azt megmutassa egy idegen embernek, akit sohase látott, s arra az az idegen ember belenyúljon a fiókjába, s a Pesten lefizetett ezüstöt kifizesse neki igazi louisdorokban, ez a mesék közé tartozott előtte. Vajon nem fogja az a bankár őt egyenesen kinevetni ezzel a kívánsággal? Nem löki ki az ajtón? Vagy éppen talán még be is csukatja? A sánta fiskálishoz pedig nem akart fordulni; tehát mégiscsak rá kellett szánnia magát, hogy egy bérkocsit fogadjon, s annak meghagyja, hogy erre az írásban mutatott helyre szállítsa el őt rögtön, és vissza is hozza. Az a bankár címzete volt.

Béni bácsi eljutott szerencsésen a francia bankár üzletszobájába, s ott előmutatta a váltóját, ugyan fogva az egyik fülét, nehogy az az ember ott a rácson belül kikapja a kezéből, s hirtelen lenyelje.[28]

Az az ember a rácson belül megnézte az aláírásokat, s azt mondta, hogy minden rendben van: aranyban tetszik-e a pénz vagy bankjegyekben?

Béni bácsi előre bocsátotta, hogy vele németül beszéljenek, s aztán bölcsen felét aranyban, felét bankjegyekben kérte ki a pénznek.

A bankár pénztárnoka aztán udvariasan felkérte, hogy szíveskedjék a váltóra ráírni a giróját, mikor a pénzt átveszi. Akkor az volt a szokás: nem tudom, most is az-e.

Béni bácsi ettől a szótól nagyon megijedt. Mit írjon ő? Girót. Micsoda állat az? Nem lehet a valami jó. Neki még otthon keményen meghagyta a mama, hogy semminemű papirosnak alá ne írja a nevét külföldön. Ő nem írja le a nevét sehova.

Akkor viheti a váltóját vissza, nem kap pénzt.

Béni bácsi kétségbeesetten hajtatott vissza szállására. Pedig már alig volt annyi pénze, hogy a fiákert kifizesse. Most mit csináljon, ha a váltójára nem adnak pénzt? Éhen kell meghalnia ez idegen országban, és gyalog hazamenni Magyarországba, ennyi tyúkszemmel. Felkereste patrónusát Bálvándyt, s előadta neki, hogy micsoda veszedelemben van. Már akkor pertu voltak, s kedves barátomnak hítták egymást.

– Mit csináljak, kedves barátom?

Bálvándy hasztalan tartott neki egész előadást a váltók természetéről, a “giro” nem ment Béni fejébe. Ő inkább meghal éhen, de alá nem írja a nevét semmi váltónak.

– Hát add ide, majd aláírom én az enyimet – monda Bálvándy –, s arra aztán kiveheted a pénzt a bankártól, miután a pesti bankár saját rendeletére állította ki a váltót.

Ezt nem értette aztán még csak Béni bácsi!

Dehogy engedte, hogy Bálvándy az ő váltójára írja a nevét: hátha elrontja vele az egész váltót, s aztán igazán nem kap érte semmit.

– No hát add ide, kifizetem én a váltód értékét! – monda a báró, aztán majd bekasszálom magam. – Mennyiről szól? – Ötezer frank. Itt az ötezer frankod.

Azzal nem messze ment, csak a chatouille[29]-jáig; azt kellett felnyitnia. Belemarkolt, kivett öt darab ezeres bankjegyet, s odaveté az asztalra. Ez a pénz; hol a váltó?

Béni bácsi reszketve gombolá be a mesés nagyságú összeget, s szörnyen bámult, mikor a báró becsengette a vendéglői szolgát, ráírta az ő váltójára a saját nevét, átadta az idegen cselédnek, elküldte vele a bankárhoz, s tíz perc múlva az idegen szolga már itt is volt azzal a pénzzel, éppen olyan bankjegyekben, s átadta azt a bárónak anélkül, hogy elvesztett volna belőle valamit.

Béni bácsi el volt kábítva e könnyű pénzzelbánás igézete által. Ez a Bálvándy nagyszerű ember!

E naptól fogva nem volt Béni bácsinak más óhajtása, mint hogy vajha ő egyszer visszaszolgálhatná Bálvándynak ezt a nagy baráti szívességet, s hasonló fényes úri könnyűvérűséget tanúsíthatna irányában. Ez óhajtását több ízben ki is fejezé előtte. Bálvándy megköszönte, nem volt rá szüksége.

Hanem egy nap mégis akadt ilyen szerencsés alkalom.

– Kedves barátom – monda Bálvándy –, hirtelen fel kell vennem egy kis összeget, magam vagyok a váltón az elfogadó, s hiányzik róla egy giróm. Tehát ha azt a szívességet meg akarnád tenni.

Hogyne akarta volna Béni bácsi? De örült neki nagyon, hogy Bálvándyval egy papírra írhatja a nevét. Azt már megtanulta tőle, hogy az a váltóra írt “giro” semmi bajt nem okoz: az csak olyan, mintha egy szerelmes levélnek írná alá magát az ember; azt akárki megteheti, akárkinek szívességből; az csak holmi kereskedői formalitás. Hogyne írta volna oda a nevét, ha egyéb nem kívántatik tőle. Azt sem nézte meg, mennyi az összeg, mikor van a lejárat. Kinek a rendeletére kell fizetni? Nem az ő gondja az.[30]

És aztán el is felejtette az egész dolgot, s beletelt két hónap, hogy az eszébe sem jutott.

Ezt a két hónapot folytonos tanulmányozások közt tölté. Tanulmányozta a szép grisette-eket, s tanult tőlük franciául beszélni.

Csak az az egy feszélyezte, hogy ez a sánta fiskális mindenütt az útjában ténfereg.

Egy reggel aztán, mikor éppen a teájához törögette fel a lágy tojásokat Béni bácsi, beállít hozzá egy soha nem látott úr, s azt kérdi tőle, hogy van-e kedve azért, hogy ezt a hosszú cédulát megmutatja neki, most rögtön hetvenötezer frankot kifizetni.

Béni bácsi értett már annyit franciául, hogy ezt a dolgot semmiképpen meg ne értse. Hogy ő fizessen hetvenötezer frankot; azért a céduláért? Sohse látott ő hetvenötezer frankot életében.

A kellemetlen úr azt kérdezte tőle, hogy nem az ő névaláírása-e ez a bemutatott hosszú fidibuszon?

Most emlékezett már rá Béni bácsi.

– Hja kedves mosziő, ez csak “giro”, ezt úgy hívják, hogy “giro”, én itten csak “giro” vagyok. A pénzzel Bálvándy báró tartozik, a gazdag Bálvándy, a gazdag Decséry comtesse férje! Tudja?

A kellemetlen mosziő biztosítá Béni urat, hogy tudja ő ezt jól, de miután az acceptans[31] nem fizetett a határidőre, tehát a “girón” van a sor; annak kell fizetni hetvenötezer frankot. Ha pedig nem fizet, akkor méltóztassék ezt a másik két urat, aki az ajtóban áll, követni a bérkocsiig és onnan tovább: mert a személyfogság ellene is éppen úgy megadatott, mint az acceptans ellen.

Béni bácsi erre a szóra elfelejtett franciául, ríva fakadt és diákul beszélt.

– Tamen ego nihil feci: iste Bálvándy omne fecit. Ego nihil scio; iste Bálvándy scit[32]…

De biz annak a mosziőnek “scio” – “non scio” – “feci” – “non feci”[33] mindegy volt, még egyszer megkérdezte Béni bácsitól, fizet-e. No, ha nem, hát azzal átadta az ajtóban álló két mosziőnek, akiknek mindegyike egy két láb hosszú ólmos bottal volt ellátva; azok Béni bácsira feladták a felső kabátját, fejébe nyomták a kalapját, s azzal karon fogva vitték le a bérkocsiig, ott mind a ketten beültek hozzá, egyik melléje, másik szemközt, s szörnyen vigyáztak rá, hogy meg ne ugorjék.

– Hová visznek, kérem? – rebegé Béni bácsi.

– A Clichybe[34] – felelé az egyik kérlelhetlen.

Béni bácsi pedig elgondolta magában, hogy ezekből a párizsi börtönökből az ember egyenesen a guillotine alá kerül; hallotta elmeséltetni a septembrisatio[35] történetét, s nem adott volna ebben az órában a fejéért egy fületlen gombot.

Egészen kikocsikáztatták a városból, behajtattak vele egy rideg, kevés ablakkal kifelé szolgáló épület udvarára: az a Clichy. Ott azután átadták a porkolábnak, megmondták a numeróját, s a foglár bevezette őt egy hosszú folyosón át egy szobába, ahol már volt akkor egy másik úr is.

Az a másik úr volt báró Bálvándy.

A báró nagyon bosszús volt, a bajusza sem volt ma kipödörve, sem a haja felfodorítva; hanem amidőn meglátta Béni bácsit, azzal a kétségbeeséstől elkékült ábrázattal bebukni az ajtaján, amint az zokogva a nyakába borult, és azon kezdte a könyörgését, hogy ne hagyja őt elveszni: akkor nem állhatta meg, hogy el ne kacagja magát, s azontúl megtartotta a régi kedélyét.

– Minek íratta velem alá azt a “girót” – bömbölt Béni, gyerek módra.

Bálvándy pedig nevetett.

– Hát azért, öreg fiú, hogy ha ide kerülök, ne üljek itt magamban, légy itt te is, hogy együtt elmulathassunk. No, hát nem szeretsz ott lenni, ahol én vagyok?

Béni bácsi kénytelen volt erre a szóra belenevetni a sírása közepébe, hanem aztán azt kérdezé súgva:

– De nem visznek bennünket innen a guillotine-ra!? Vagy nem deportálnak Algírba?

– Bizony nem tudom én – monda Bálvándy, kapva a tréfán.

Béni bácsi kegyetlenül felsóhajtott.

– No ne búsulj – biztatá őt Bálvándy –, ha vesszük észre, hogy baj van, egy éjjel leöljük az őreinket, s az ablakból leereszkedünk lepedőkön.

De ez ellen meg határozottan tiltakozott Béni bácsi; ő nem gyilkol, és még kevésbé ereszkedik le kötélen az ablakból, inkább áttéteti magát innen más szobába; de ilyen merényletnek bűntársa nem lesz.

– No ne félj semmit, öreg fiú – biztatá Bálvándy –, tréfa az egész, egypár nap alatt kiszabadulunk innen; megesik az ilyesmi sok gentlemanen. Ez gentlelike36" tréfa. Már odaizentem a jegyzőhöz, hogy küldje ide a hitelezőmet. Valami ostoba filiszter lehet. Két szóval kiegyenlítem vele a dolgot. Addig pedig reggelizzünk egyet. Mindjárt hozza a foglár a reggelit.

No iszen, volt Béni bácsinak kedve a reggelihez, kivált amilyennek ő képzelte a tömlöcben kiszolgáltatott früstököt; ahogy azt a vármegyeháznál látta otthon. Azám prófunt, meg cibereleves! Közben egy kis mogyorófa is. (Vajon nem csapják-e meg itt az embert?)

De aztán elbámult, mikor meglátta, hogy a foglár egész pompás luncheont[37] terít fel a fogolynak. Szarvasgomba pástétom is van és sherry.

Jaj, ha ez még itt is szarvasgomba pástétommal és cherryvel él, akkor mégis aligha igaza nem lesz annak a sánta Biróczynak. Hej, csak ő azt a sánta Biróczyt el ne cserélte volna ezzel a báróval soha. Most már egészen felteszi róla, hogy ez minden este el tud veszteni kétszázötvenezer frankot. Így azután persze, hogy a nagymogul maga is az adósok börtönébe jut. Csak az a sánta Biróczy jönne még elő egyszer!

Dehogy tudott Béni egy falatot is enni, akárhogy kínálta a báró.

A foglár jelenté kis idő múlva, hogy eljött az ügyvéd, aki az elfogatási parancsot kieszközölte ellenük.

Hadd jöjjön be!

Sánta Biróczy lépett be az ajtón.

Béni bácsi repült a megszabadító angyal elé, átkarolta, összecsókolta, kedves Biróczy bácsinak nevezte: “látja, mivé lettem, szabadítson meg innen.”

Biróczy pedig azon igyekezett, hogy saját magát kiszabadítsa Béni bácsi karjai közül, s aztán igen hidegvérrel monda neki:

– Nem kellett volna önnek ide iparkodni; de mármost ha itt van, hát üljön le csendesen, fogja a fejét a kezébe, s várja el, hogy mit végezek én ezzel a másik úrral itten.

– Ah, tehát ön az, aki engemet elzáratott? – kérdé Bálvándy, egyik lábát a másikra vetve s fogait piszkálva; amiért megint viszont Biróczy az egyik lábát egy szék támláján keresztül tette, s úgy diskuráltak egymással.

– Igenis, én vagyok az ön váltótulajdonosának a megbízottja.

– Röviden! Mennyibe kerül, hogy innen kiszabaduljak rögtön?

(– De velem együtt! – kiálta közbe Béni bácsi!)

– Ön tudni fogja. Hetvenötezer frank a váltóadósság.

– Azt tudom. De most pénzem nincs. Birtokaim jövedelme tízszer annyira megy, mint ez a tartozás. Én azonban nem várhatok addig, míg igazgatóim a pénzt utánam küldik. Ön ismeri helyzetemet. Nekem ki kell szabadulnom még ma. Elég lesz-e, ha az ön megbízójának kötelezvényt adok százötvenezer frankról, amit jószágaimra rögtön betábláztathat?

– Nem kell neki kötelezvény. A pénz kell neki, vagy fogva marad ön.

– De mikor kétszer annyit ígérek teljes biztosíték mellett. Száz percent nyereséget.

– Nem kell neki semmi nyereség.

– De hát ki az ördög az a hitelező?

– Egy asszony.

– Hogy híják?

– Sátory Csollán Katalin.

– Ahá! – kiálta fel Bálvándy, s most már felugrott a székéről. – De már így értem a dolgot. Ön Csollánné megbízásából kísért engem ugye mindenüve?

– Alighanem.

– Most már tisztában vagyok. Ez hát asszonyi bosszú. Lássa ön, egyszer éppen így jártunk mi együtt azzal a szép asszonnyal gyöngéd utazáson, éppen így elvesztettem Homburgban a pénzemet, éppen így kerültem a Clichybe; akkor ez az asszony engem kiváltott innen, megszabadított a hitelezőimtől; én pedig juxot[38] csináltam belőle, hogy akkor itthagyjam a faképnél, s megszökjem tőle. Most megkaptam a tromfot. Ugyebár ez így volt kicsinálva, hogy ön utánam járjon, a váltóimat összevásárolja, aztán a mézeshetek kellő közepett megragadja a galléromat, s elcsukasson a feleségem mellől? Erről ismerek arra a szép asszonyra. Bosszúálló istennő!

Biróczy fejének bólintásaival hagyá helybe Bálvándy mondatait. Béni bácsi pedig messze feltátotta a száját az utolérhetlen magyarázatára a siralmas történetnek; amibe belekeveredni az ő nagy fejének ugyan semmi oka sem volt.

– No már most Béni pajtás – szólt nevetve Bálvándy –, csak vessük meg az ágyunkat idebenn, s tegyük magunkat egész kényelembe, mert az, aki most bennünket egy lepkefogóval elcsípett, innen ugyan addig ki nem ereszt, míg a feleségem otthon pénzt nem kerít, s vagy ő engem, vagy téged az anyád innen valahogy ki nem vált.

Ez volt pedig az a szó, amitől Béni bácsi újra sírva fakadt.

– Jaj! a mama! Az édes mama, ha megtudja, hogy a fia tömlöcbe került, idegen országban! Kedves édes jó Biróczy. Ne hagyjon itt. Maradjon itt velem. Siessen haza. Mondjon el mindent a mamának, de ne szóljon neki semmit arról, hogy hol vagyok. Vigyenek haza, ne hagyjanak itten! Adják át a majorátust Kálmán öcsémnek; aztán jöjjön az ide, üljön a helyembe; én meg hadd megyek haza a kis szobába, ahol a taplósipkám áll. Nem kell nekem ez a Párizs!

Aztán elővette a köhögés és prüsszögés, hogy nem tudott tovább beszélni.

Biróczy pedig megmondá az ultimátumot a bárónak.

– A jegyzőnél le van téve a meghatalmazás. Amikor tetszeni fog önnek fizetni, az átveendi; én még ma utazom vissza Pestre.

– “Re quasi optime gesta![39]”

– Igenis. Legjobban végezve az ügyet.

– Tisztelem a szép kliensnőjét.

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Mikor Biróczy Pestre visszaérkezett, első dolga volt Csollánnéhoz elmenni. A szép delnő arca ragyogott a diadaltól, mikor megtudta, hogy terve milyen tökéletesen sikerül. Ismerte ő Bálvándyt jól, tudta, hogy az vesztegetni fog, adósságokba keveredik; bizonyos volt felőle, hogy mézesheteibe egy ilyen tréfás epizódot sikerülend bejátszania.

– Hah! – monda, szép fogait összeszorítva, s két kicsi öklét egymáshoz ütve –, “az egyik” már megkapta, amit kellett.

Biróczy felnézett sovány múmiaképével a dactól piruló istennői arcba és gondolta magában: “én tudom, hogy ki az a másik”.

Biróczyval egyidejűleg érkezett Pestre Dorothea grófnő is.

Katinka megtudta, hogy a grófnő keservesen kikelt őellene a társaságokban, gonosz asszonynak nevezte, amiért a férjét az adósok börtönébe záratta.

– Haha! – kacagott fel Katinka –, de hát még akkor milyen gonosz leszek, amikor kiszabadítom!

Ismerte Katinka a viszonyokat jól. Akár előre megmondhatta volna, hogy mit fog az öreg Decséry mondani az ő kedves unokájának, mikor az sírva panaszolja el neki nagy szerencsétlenségét, hogy nászútjáról egyedül kellett visszatérnie  férje ott maradt a Clichyben.

“Nagyon jó helyen van ott. Csak hadd maradjon ott.”

Ez volt az öreg véleménye és nem más. Semmi könyörgés nem volt képes megindítani, hogy pénzes ládáját megnyissa vejeurának kiszabadítására.

A hercegnő pedig nagyon restellte a dolgot, mert az ő műve volt Dorotheának Bálvándyval végbement házassága, de annyi pénze senkinek sem volt. Kölcsönt kellett keresni. Egy mentő gondolatja támadt. Felkészült az útra Dorotheával együtt, s megtették a hosszú utat télvíz idején Bécstől az alföldi pusztáig, ahol Tóth Máté uram lakott.

A parasztcsalád óh milyen nagy örömben volt, mikor úri vendégeit szegény házában elfogadhatá. – Csak most tudták meg, hogy Dorothea már asszony. Jaj de milyen sápadt!

A hercegnő aztán elmondta őszintén, hogy unokája szenved, mert férjének adósságai vannak, miket ki kell fizetni; de nagyatyjától nem akarnak kérni, inkább idegentől vesznek fel kölcsön; ezért fordultak Tóth uramhoz.

A jámbor földműves pedig azt hitte, hogy a világon minden ember oda jut el, ahova elindult: és így nem is képzelt egyebet, mint hogy Dorothea Kálmánhoz ment nőül, akivel olyan nagyon szerették egymást; a nagyasszony, a Jenőyné, bizonyosan zsugoriskodik, nem ád nekik pénzt, s most amiatt zavarban vannak. Annálfogva a legnagyobb szívességgel biztosítá az úrhölgyeket, hogy a legjobb helyre jöttek hozzá; az utolsó garasát is kész volna odadni Dorothea grófnő férjeért, csak parancsoljanak vele. Ez pedig nagy mondás volt, mert Tóth Máté uramnak csak egy raktárát kellett megnyitnia, ha rongyos hetvenötezer frankot ki akart rázni a dolmányujjából. A felesége is biztatta, hogy bizony csak adjon amennyit kívánnak.

A hercegnő teljes biztosítékot ígért; nemcsak ő és unokája fogják aláírni a kötelezvényt, hanem maga a báró is.

– Miféle báró? – kérdé megdöbbenve Tóth Máté uram.

– Hát báró Bálvándy, Dorothea férje.

– Báró – Bálvándy – a grófnő – férje? – ismétlé apróra szaggatva a mondást Tóth Máté uram, s nagyon hosszúra nyúlt egyszerre a képe, míg feleségének a szemei úgy tettek, mintha tormareszelésből kerültek volna elő.

– S mennyi volna az, amire szüksége volna? – kérdé fanyar hangon Tóth Máté uram.

– Hetvenötezer frank.

Tóth Máté uram aztán a vállába húzta nyakát nagy alázatosan.

– Hol venne annyi pénzt egy ilyen szegény paraszt ember, mint én. – S elkezdett aztán paraszt módra panaszkodni, hogy nincs ára semminek, nem tudnak eladni se búzát, se ökröt; gyapjú, kender mind a nyakán veszett, marhadög is volt; kénytelen lesz jármos ökröket vásárolni; míg utoljára az kerekedett ki belőle, hogy neki magának is kölcsön kellene valahol felvenni pénzt, csak kapna valahol. Egyszóval nagy lett egyszerre a házánál a nyomorúság.

Vették-e észre a változás okát az úrhölgyek? Annyi bizonyos, hogy üres kézzel tértek vissza Bécsbe.

Semmivel sem nagyobb szerencsével járták be a világot Bálvándy jószágigazgatói. Hitelintézetek, takarékpénztárak akkor nem voltak az országban. A bécsi bank magyarországi földbirtokra nem hitelezett, nem is tehette, hiányos telekkönyvezés[40] miatt; hisz fel sem voltak mérve a nagy jószágkomplexumok.[41] Magánhitelező pedig ijedten csapta be a ládáját, mikor azt a szót hallotta, hogy a kölcsönveendő pénz egy, az adósok börtönében ülő főúr kiszabadítására kerestetik. Ez átkozott rossz investitió.[42] Azzal a biztatással nehéz valakitől pénzt kiénekelni, hogy majd az ő pénzével egy második hitelező fog kielégíttetni; sohasem tudhatja, hogy akad-e majd egy harmadik hitelező, akinek a pénzével meg majd őtet fogják kielégíteni. Az idei termények pedig már rég el voltak adva, semmi kilátás, hogy három-négy hónapnál hamarább a 75 ezer frankot előteremthessék. Milyen roppant idő a mézeshetek korszakába beleékelve!

Még az a lehetőség lett volna, ha az öreg Jenőyné nagyasszony elbúsúlja magát, s hogy Béni fiát hazakapja, kifizeti a fatális tartozást Csollánnénak, s aztán ő egyezkedik ki Bálvándyval.

Biróczy azonban feléje sem ment Jenőynének Párizsból hazatérve; s mikor a nagyasszony rajtarontott, s követelte, hogy hova tette az ő fiát, még Biróczynak állt feljebb; előmutatta a nagyasszony saját levelét, melyben meghagyja neki, hogy eressze Bénit a maga esze után. Ő hát Berlinen túl nem is törődött vele; ő azután Csollánné megbízásából, annak a költségén utazott. Ő nem tehet arról, ha Benjámin úr Bálvándy báró dolgába beleártotta magát. Most már ülhet ott, amíg Bálvándyt kiváltják.

– De hisz ez iszonyú szégyen, gyalázat! – sopánkodék a nagyasszony.

– Dehogy az. Dicsőség. Ha hazajön, híres ember lesz belőle.

– Menjen a pokolba! Sok-e az a pénz, amiért be vannak csukva?

– Bagatell! Hetvenötezer frank.

– Hüh! hetvenötezer micsoda? Hisz az egy egész domíniumnak az ára.

– Azt hiszem, hogyha a nagyasszony a garmadi birtokát eladná, azért kapna annyit, s kiválthatná Bénit vele.

– Ejh, mit? Azt nem adhatom el; az ősi birtok; az Kálmánnak az öröksége, ha egyszer én meghalok.

– De mit törődik a nagyasszony Kálmánnal? Hamarább meghal az, mint a nagyasszony.

– Maga infámis ember! Éles késeket forgat meg a szívemben.

– Én csak prókátor vagyok; aki tanácsot ád. Eladhatja bátran a nagyasszony Kálmán ősi birtokát, s kiválthatja rajta Béni fiát.

Jenőyné dühbe jött erre a jó tanácsra: tudta, hogy csupa keserű gúny van abban. Összehurkolta a hímzett tarisznyáját,[43] mintha a szívét is belehurkolná, s megindult az ajtó felé. Mikor aztán fogta a kilincset, azt mondá Biróczynak:

– Azért sem váltom meg egyiket is! Aki bolond, legyen bolond. Az egyik haljon meg hát éhen, a másik a tömlöcben; maga pedig sánta ördög – a kötélen!

Azzal becsapta maga után az ajtót.

Biróczy pedig azontúl minden harmadnap kapott egy levelet Párizsból, Béni bácsitól: maszatos, cirmos, pocás leveleket, kétszer összegyűrt, spanyolviaszkkal elégetett, ferde leveleket, girbe-gurba sorokkal beírt leveleket; később fáin papirosra írt, nefelejcsfüzérekkel körülvett, csipkés szegletű szerelmes leveleket, amikben könyörög, hogy szabadítsa ki őtet e siralmas fogságából, mert ő nem állja ki tovább, ő felakasztja magát. Ezeket a leveleket mind elküldözte Biróczy a nagyasszonynak.

Talán maga Bálvándy sem volt türelmetlenebb szűk szállásán. Pedig az is próbát tett leveleivel mindenütt: írt nejének, ipának, napának, az öreg Decsérynek, tiszttartóinak, Kalender úrnak, Biróczynak; legkisebb siker nélkül. Senki sem segített rajta.

Mikor aztán már nagyon sokáig tartott ez a rossz mulatság; mikor már elmúlt két hónap, három hónap; akkor egyet gondolt Bálvándy, s még egy levél írására szánta el magát.

Az a levél szólt Katinkának.

Tíz nap múlva e levél elküldése után aztán itthon volt Bálvándy.

Hanem azontúl, hogy visszaérkezett, mindig nagyon ki voltak sírva a szemei Dorothea grófnőnek.

A jég hátán

Dicső úttörői a magyar múzsának, kik “akkor” átjártatok a Duna jegén a művészet oltárán áldozni! (igazán áldozni.)[1]

Otthonotok nem volt; saját háza még nem volt Magyarország fővárosában a magyar színészetnek. Idegen művészet háza fogadott be zsellérül, idegen színigazgató engedett át számotokra kegyelemből egy napot egy héten:[2] a legrosszabb, a legsoványabb napot: a pénteket.

Üveges hintó sem várt rátok, mely Budáról áthordjon Pestre; de meg lánchíd[3] sem volt, melyen a hintó átjöhetett volna, a hajóhidat[4] kiszedték a jég elől; s mikor visszatértetek, otthon nem várt rátok meleg szoba, meleg étel.

És ti mégis törtétek az utat: átjártatok a zajló Dunán,[5] ingó lélekvesztőn, később a jég hátán, fagyban, hóban, gyalog, éhezve, fázva, pirulva a szégyentől, és pirulva a dicsőségtől, és pirulva a hideg téli széltől.

És az újságok nem voltak tele keserves panaszaitokkal!

Késő éjjel, hosszú előadás után, mikor már minden lélek alszik, még a város olajlámpái is, akkor látják (kik látják? a partőr és a csillagok), hogy botorkál hosszú zilált sorban egy csoport didergő ember a ropogó havon, keresztül a Duna jégburkolatán, némelyik pálcája végére akasztva batyuját, mások párosával cipelve fedett kosaraikat. A hideg éjszaki szél vígan seper végig a sík jégmezőn, s arcaikba veri a sziporkázó havat. – Királyok és királynék azok, kik a hónuk alatt viszik koronájukat s batyuban biborpalástjukat.

A szél eltakarja nyomaikat hóval, s másnap (– és negyven év múlva) nem tudja senki, hogy ők itt jártak.

És mégis itt jártak! És örömmel várták a keserves péntek napot, hogy mint egy tolvajbanda, mely nemzetének dicsőséget lopni jön;[6] mint cigánycsapat, mely lyukas becsületünket foldozni[7]  bandukol, hogy új lelkesedéssel léphessenek föl az idegen ház fényes termében, s bizonyságot tegyenek róla, hogy még “él a magyar”.[8]

És mily fényes bizonyságot!

Mindenki sajnálta őket. Igenis, sajnálta; ez volt az érzés. Hogy kell ilyen szép tehetségeknek a szűk, ismeretlen ködös világban, dicstelen elveszni! Ha más nemzet művészei volnának, világra szólna a hírük, pompában, kényelemben élnének.

Jöttek hozzájuk idegen színigazgatók,[9] kik csábító ajánlatokat tettek nekik, hívták őket Bécsbe, Drezdába, Majlandba, gazdagon biztosított szerződések mellett. És volt tehetségük hozzá, hogy bármely más nemzet nyelvén képezhessék tovább magukat, mert megtették kérkedésből, mint színlapjaikon olvasható, “hogy lássa a világ, mit tud a magyar?” hogy játszottak Pécsett németül, Ráckeviben szerbül, Bukurestben románul[10] egypár darabot, nemzeti fraternizáláskor;[11] tehát elmehettek volna, nyitva volt előttük a világ minden ajtaja.

De a szívük volt ide nőve ebbe a földbe, az nem eresztette őket; gazdagság, dicsőség csábjai nem bírták azt innen kitépni; részvétlenség, mostoha viszonyok, szenvedések nem bírták kiszárasztani innen.

És ők minden pénteken áthozták kopott palástjaikat és fényes tehetségeiket a jég hátán az “idegen” Pestre.

Egy péntek napon Aszályi sorba futkározta az előadásra átjött magyar színészek és színésznők öltözőszobáit, meghívogatta őket ma estére előadás után egy kis vacsorára Csollánné őnagyságához.

Mi volt Aszályi Csollánnénál? Lótó-futó, mindenes, titkár. A színészekre nézve pedig kritikus, ingyenjegy, potyacimbora.[12]

Az ilyen meghíváson az illetők természetesen hogy kaptak. A bizony éppen nem lesz rossz, az előadás után ahelyett, hogy az ember neki indulna bujdosni a jégen keresztül haza Budáig a fűtetlen farkasordítóba, s keresni az üres fiókot, hogy kerül-e ki még belőle valami szalámimaradék, bizony, ahelyett beleülni az üveges hintóba, elkocsikázni az úri lakásba, hozzáülni a pompás lakomához, s reggelig elpoharazgatni, sőt még talán egy kis “parázs” ferbliben[13] némi útiköltséget is beszerezni a könnyűvérű uraságoktól. – Mindannyian csókolták a kezeit a nagyságos asszonynak: nem fognak elmaradni.

Csak Cilike köszönte meg szépen a nagyon megtisztelő meghívást: ő nem mehet el a lakomára, neki haza kell sietni, mert kisfia magában van otthon a dajkával. Ez valóban eléggé érvényes indok. Hanem Bányaváry csak menjen oda és mulasson. Majd őtet elkíséri a színházi szolga, ki a színpadi ruháját kosarastul utána viszi.

Cilike különben is hozzá volt már ehhez szokva; gyakran ment egyedül haza Budára. Bányaváry ilyenkor elmaradt Csollánné teaestélyén; de Cilike annak is örült, hogy odajár: az tisztes társaság; onnan férje mindig józanul kerül haza, tartja fogadását, bort nem iszik, csupán teát; az pedig ártatlan dolog.

Tehát Cilike egészen megnyugodott abban, hogy majd egyedül fog hazamenni a szolga kíséretében. Aszályi nem is igen erőtette tovább.

Éppen Jenőy Kálmánnak egy új darabját adták, ő maga is megjelent a színpadon; őt is meghívta Aszályi Csollánnéhoz, amire Kálmán azt felelte, hogy ha lehet, elmegy.

De hát nem lehetett.

Mert az történt, hogy az idő, erős déli szél mellett nagyon meglágyult volt, tavasz felé kezdett már járni, a Dunán a jég nagyon meggyengült, szekerek már több nap óta nem járták, s még hozzá az egész előadás alatt szakadt az eső, ami a jeget még jobban felporhanyítá; amiből az lett, hogy mikor Cilike az előadás után öltözőszobájából kilépett s a színházi szolgát felkérte, hogy a kosárba kötött ruháit hozza át utána Budára, az kereken kimondá, hogy ő biz az apja üdvösségeért sem megy ma át Budára, mert a jég csupa korhadt már, s neki csak egy nyaka van, azt pedig nem kockáztatja. Nem is állt tovább szóba senkivel, hanem valamelyik búvó ajtón át megszökött, Cilikét magára hagyva, hogy keressen ahol akar magának Budára kísérőt.

A szegény asszony meg volt ijedve. A színpad üres volt már; a színészek mind elsiettek a vidám lakomára, Bányaváry is; csak a lámpaoltogató volt még jelen, az pedig azt a tanácsot adta neki, hogy legjobb lesz, ha ő is utánuk megy. Csollánné bérkocsija még itt vár. Hogy is menne ily cudar időben neki a Duna jegének, ahol senki sem kószál már.

De Cilikének pedig haza kellett menni, mert kisfia otthon volt.

Künn sötét volt, az eső esett; az órák tizenegyet vertek; és ő el volt szánva, hogy egyedül is átmegy Budára. Óh, egy anyának a bátorsága olyan nagy, mint a nőfarkasé, mikor gyermekét félti. Mit annak az éjszaka, a vihar, a rémek?

Nekiindult, hogy megy haza egyedül.

Mikor aztán az előcsarnokba kiért, egy oszlop mögül egy férfi alak lépett eléje.

Kálmán volt.

– Megvártalak. Tudtam, hogy senki sem lesz, aki hazakísérjen ebben az időben. Te pedig okvetlen haza akarsz menni. Hát nyújtsd a karodat, s kapaszkodjál belém.

Óh mint meg volt nyugasztalva szegény asszony!

Hát mégis van egy lélek a földön, aki az ő lelkével együtt gondolkozik, aki óhajtásait kitalálja, akinek a karjára támaszkodhatik, aki őt szereti: egy testvér…

Átfonta Kálmán karját, hozzá simult, hogy egy esernyő alatt jobban védve legyenek; rebegett neki valami olyast, hogy “áldjon meg az Isten!” s azzal nekiindultak a zimankós zápornak egyedül.

Magyarország két ragyogó géniusza.

A Duna-partra érve, a partőr figyelmezteté őket, hogy a jégen járni már életveszélyes dolog; minden órán várják, hogy megindul.[14]

– Nekem át kell mennem! Nekem kisgyermekem van odaát! – kiálta szenvedélyesen a nő, s magával ragadta kísérőjét.

Könnyen volt öltözve, lábain vékony brünell cipők (a gumi felcipők[15] még akkor nem voltak feltalálva), s az idő és az út nem volt ez öltözethez való.

A szél szemközt vágta nekik a záport s az esernyőt hasznavehetetlenné tette, a jég fölött már néhol magasan állt a víz, s nem lehetett tudni, lék-e az ott vagy esővíz tócsa. A sötétben semmi lámpafény nem világítá meg a veszélyes utat, úgy kellett nyomot nyom után keresve előre botorkálniok.

Egy helyen már meg volt repedve a jégburkolat s alulról fölfelé tolt jégtáblák torlaszolták el az utat. Kálmán karjára vette Cilikét, így emelte át a jégtorlaszon.

Tovább hatoltak.

A nő öltönye, lábai csuron víz voltak már, s ekkor megállt az eső, megfordult a szél, megint csípős hideg kezdett lenni; az ázott öltöny csonttá fagyott rajtok.

A budai parton már nagy szakadások voltak a jégen, s ott keresztbe tett deszkák szolgáltak átjáróul.

A vékony jégtábla úgy hajlott lépteik alatt, úgy ropogott, mikor végig haladtak rajta.

“Óh gyermekem, óh kisfiam!” – rebegé magában az anya.

Ne remegjetek! Ha az a jég olyan vékony volna, mint a papír, nem szakadna az le: a ti fejeteket egy-egy csillag őrzi, mely nem hagy elsüllyedni!

A budai partnál el volt már válva a jég a parttól, hanem egy csónak volt kikötve, eshető életveszélyben mentőszerül;[16] azt a csónakot Kálmán odahúzta a jég széléhez esernyője fogantyújával, s azon keresztül kijutottak a partra.

Onnan aztán sietve mentek a színésznő lakásáig. A sietségben az a jó volt, hogy a rájuk fagyott öltöny ismét átmelegedett.

Szerencsésen elérkeztek haza. “Nincs semmi baj?” – kérdé Cilike még a bezárt ajtón át a cselédtől, ki a kapunyitásra elősietett.

“Semmi baj, a kicsike alszik.”

Akkor aztán meg volt vígasztalva egészen.

– Isten veled! – szólt Kálmán, mikor Cilikét már jó helyen tudta; – én sietek vissza.

– Vissza? – rebegé Cilike. – Ugyanazon borzasztó úton? Ah, én nem eresztelek.

– Pedig vissza kell mennem.

– Nem. Nem! Én nem eresztelek. Szerencsétlenség ér. Halálos beteg fogsz lenni. Maradj itt nálunk.

– Nem maradok itt nálatok, nem ér semmi szerencsétlenség: visszamegyek.

És azzal beerőteté Cilikét az ajtón, s maga sietett vissza a Dunához.

A szél egészen megfordult s erős északi széllé vált: a jég elindulását ez szokta siettetni.

Szerencsére a budai parton senki sem őrködött, aki az olyan embereket elfogdossa, akik a halálveszedelemmel dacolni akarnak.

A mentőcsónak még mindig ott lebegett a vízen, annak az ormáról át lehetett szökni az ingó jéglapra, s aztán vissza ugyanazon az úton, melyen idáig jött.

Egy pislogó lámpa a pesti parton adott irányt, hogy merre menjen. Kettős oka volt sietni.

Mikor a pesti partra felkapaszkodott, három gyorsan egymásután következő villanás riasztotta fel az éji sötétséget, s azután három dördülés az éji csendet.

A gellérti ágyúk villámai és dördülései voltak azok, mik a jég megindulását jelzék.

A Margitsziget táján egy fehér vonal támadt a barna jéglap fölött, mely egyre tovább terjedt, s tompa harsogó moraj emelkedett a távolból.

Nemsokára aztán a pesti parton is hangzott a három ágyúlövés, annak jeléül, hogy itt is kezd indulni a jég.

Kálmán futott haza, ha egy óranegyedet késik, a mozgó jégtáblák közül kell kimenekülnie.

Amint hazaért, hirtelen levetette átázott ruháit s átöltözött Csollánné estélyéhez.

Ízetlenség lett volna tőle a meghívást el nem fogadni. Miért is kerülte volna e nőt? Hiszen nem szerette már.

Katinka termei azon időkben mindig nyitva voltak a hazai tudósok és művészek számára. Nem is pusztán szeszély volt az tőle.

Mikor Kálmán megérkezett, már a vendégek mind együtt voltak. Már a teázáson át is estek; csak a vacsora volt még hátra.

Katinka is szívélyesen fogadta az utoljára érkezőt, s nem kérdezte tőle, hogy hol késett olyan sokáig.

– Most még csak Bálvándy van oda – mondá Aszályi, ki udvarmester, kukta, felszelő és kulcsár volt Katinkánál.

– Arra nem várunk – mondá Katinka.

– De hisz az nem is jön ma el. Az jó helyen van most! – monda Aszályi és Kálmán szemébe vigyorgott.

Hát hiszen hogyne lehetne jó helyen Bálvándy? – gondolá magában Kálmán, hanem azért mégis oly valami sértőnek, oly valami kiállhatatlannak találta ezt a vigyorgást Aszályi pofáján, hogy nem tudott menekülni attól a gondolattól, hogy őneki ezt a vigyorgást onnan valami drasztikus módon kellene letörülni.

No, de azután igen jól mulatott minden ember. Jött a pompás vacsora, melynél Aszályi, ki bortöltögető, tósztmondó, anekdotaregélő volt Katinkánál, az egész társaságot derült kedélyben tudta tartani.

Egy-egy jó cimbora sajnálta nagyon, hogy Bálvándy mért nincs itten most.

– Dejsz az jó helyen van! – felelt mindannyiszor Aszályi, s hunyorgatással jelezé, hogy ő meg is tudná nevezni azt a nagyon jó helyet.

Kálmán azt gondolta, hogy mindez az ő bosszantására mondatik, s fel sem vette.

Ő csak arra gondolt, hogy milyen jó volt neki a jégen visszajönni; ha most odaát rekedt volna, még Cilike nevét rágalmazhatták volna őmiatta.

Ismét lőttek a budai várfok ágyúiból; az étterem ablakai reszkettek bele.

A mulató társaság közül valaki azt mondta: most indul a jég.

Más azt felelte rá: ugyan jó, hogy mi nem vagyunk rajta.

De hát arra, aki pár óra előtt a jégen keresztül futott, hogy kis gyermekénél lehessen, senki sem gondol?

No, az bizonyosan jó helyen van már.

Kálmán Bányaváry arcára figyelt. Az nem ivott bort: állhatatos volt. Hanem amellett ragyogott a jókedvtől.

Vacsora után a színészek összeálltak kvartettet énekelni. Majd a házi úrnő ült le zongorája mellé, s művészi játékával elragadá a társaságot. Aszályi a társaság nevében unszolni kezdé Bányaváryt, hogy énekeljen el valami szép szonátát.[17]  Az rá hagyta magát venni, s eléneklé az Erlkönig[18] dalát; Katinka kísérte énekét a zongorán.

És Kálmán gondolta magában: Cilike most tán éppen ezt a dalt dúdolja kisgyermeke bölcsője felett: a szél dörömbözése az ablakon a kíséret[19] hozzá.

Kálmán el nem távozott a teremből, mikor a vendégek nagy része a kártyázó szobákba vonult vissza, s két arcot kísért mindég figyelemmel.[20] S mentül tovább figyelt rájuk, annál jobban összeszorult a szíve.

Később táncolni kezdtek, zongoraszónál. Katinka a jókedvű színésznőkkel versenyt táncolt. Kálmánnak békét hagytak. Valaki elhíresztelte róla, hogy mellbeteg.

A reggel is együtt találta a mulatozókat.

Még akkor is jutott eszébe valakinek felsóhajtani Bálvándy után.

De hisz az most nem jöhet.

Reggel Katinkának az az ötlete támadt, hogy ki kellene kocsikázni a Duna-partra, megnézni a zajló jeget. Rögtön bérkocsikat hozatott Aszályival, ki lovászmester, forspontbiztos[21] volt nála, s az egész vendégsereggel kihajtatott a Duna-partra. Kálmán oda is elment velük.

A Duna zajlása nagyszerű volt. Egész jégtorlatok rohantak sebesen a megdagadt ár fölött s ropogva omlottak egymásba, házmagasra feltolulva.

– Vajon Cilike hazajutott-e az éjjel? – kérdé a bámulat közepett egy kíváncsi soubrette.

– Óh az bizonyosan otthon van – vigasztalá meg Bányaváry. És még egyszer eszébe jutott valakinek előhozni, hogy az a Bálvándy mért nincs most itt.

– De hisz az most nem jöhet ide! – monda Aszályi furfangos arccal.

Egyik partról a másikra átmenni még gondolatnak is képtelenség volt. Katinka azt a szeretetreméltó indítványt tette kedves vendégeinek, hogy mármost őmiatta mindannyian ideát rekedtek: tehát menjenek vissza az ő házához, s maradjanak ott addig, amíg a Dunán ismét át lehet kelni; mely kedves indítvány közlelkesedéssel fogadtatott, csupán Kálmán köszönte meg azt a maga részéről: neki Pesten van itthon, ő hazamehet. Haza is ment, senki sem tartóztatta.

Amint azonban a Váci utcán végighaladt, szemközt találkozott Bálvándyval. Azért, hogy kedvesét nőül vette, nem kerülte őt ki Kálmán, sőt mint régi ismerőssel minden találkozásnál szóba állt vele.

– Az éjjel sokat emlegettünk Csollánnénál – monda Kálmán. – Mért nem jöttél el?

Bálvándy vállat vont.

– Én nem tudtam semmit róla, hogy Csollánnénál társaság van; engem nem hítt oda senki.

Kálmán elbámult; nem értette a talányt; kezet szorítottak, s mentek egyik fel, másik alá.

A teaivástól

Megint kitavaszodott szépen. Amit onnan ehetett leginkább megtudni, hogy a “Csigá”-ban hónapos retket árultak már.[1]

Ez a “Csiga” egy szegletház a Sebestyén tér egyik oldalán. Aki nem restell oda elfáradni, most is olyannak fogja találni, amilyen volt ezelőtt negyven évvel. Alacsony emeletű ház, szűk folyosókkal, falépcsőkkel. A mostani és az akkori “Csiga” között csak az a különbség, hogy akkoriban itt volt a fővárosi írók, tudósok és művészek gyűlhelye.

Abban az időben még kedélyes emberek voltak a magyar szellemi bajnokok: keresték egymás társaságát s tudtak együtt mulatni.

Itt ismerkedtek meg egymással az irodalom későbbi nagyszerű matadorai; itt olvasták fel egymás előtt költeményeiket; itt beszéltek egymásnak vakmerő reményeikről, s szövetkeztek nehéz vállalatokra: minők voltak például egy szépirodalmi zsebkönyv kiadása, acélmetszetekkel![2] Óriási merénylet akkor!

Kálmán is gyakran megfordult e kedélyes körben, s az ifjabb nemzedék vezérének tekinté, amiért az öreg urak nehezteltek is rá egy kissé.

Nem tartották tudósnak. Megrótták érte, hogy olyan sokat dolgozik. A nagy hatást, melyet a közönségre gyakorolt színdarabjaival, népszerűség-hajhászásnak nevezték. A higgadtabb kedélyek aggódtak szabadelvű iránya miatt. Olyan írók, kik hivatalt viseltek vagy arra aspiráltak, igyekeztek tőle távol állni. Egypár íróban, ki Kálmán szelleme által túlszárnyalva érezte magát, a költői ér kritikai aranyérré fajult el. Az irodalom grófjai és hercegei pedig,[3] akik a Magyar Tudományos Akadémiát szervezték, úgy tettek, mintha sohasem hallották volna a nevét.

De Kálmánt mindez nem bántotta. Ő költő volt Isten kegyelméből, és gyönyörét találta abban, hogy az legyen.

A “Csiga” rendes látogatói közé tartozott Biróczy is, ki a jogtudományi szakban figyelemreméltó értekezéseket közlött, s vakmerő volt a hazai jogelveket bírálgatni.

És aztán, akit a napnak minden órájában itt lehetett találni: Aszályi.

Ez is az irodalomhoz tartozott. Írt álnevű bírálatokat, szerkesztett naptárt egy kövér nyomdásznak, s csinált népies verseket, melyek rendkívül rosszak voltak, rendkívül nagy kelendőségnek örvendtek, s a kiadó által rendkívül olcsón díjaztattak.

Hanem azért Aszályi tele volt dicsekedéssel fényes honoráriumokról; – hanem azért mindenkitől kért legalább egy forintot kölcsön; – hanem azért mindenki szerette nagyon.

Ez úgy látszik, mintha egy láncolat volna: csupa ellentétes paradoxonokból.

Aszályi a nagyúri körökben is “bennfentes” volt; minden pesti uraságnak és asszonyságnak a házától összeszedte a pletykákat, s ha nem kapott, csinált maga; és azokat oly mulattatóan tudta előadni.

S ahol a pletykákat legszívesebben hallják, az nem a kávénénikékből, hanem a tudósokból[4] álló kör. Nincs olyan háladatos termőfölde a mendemondának, mint amelyet tudósok és művészek taposnak.

Ezért a “Csigá”-ban Aszályit sokkal szívesebben látja minden ember, mint Jenőyt; ámbár az elsőbbiről mindenki azt mondja, hogy haszontalan ember; “nekem is tartozik egy forintommal”, “nekem meg kettővel”, – aztán mindig hazudik: de azt mulatságosan adja elő. Jenőy pedig oly zárkózott, oly fásult, – talán önhitt is?

Egyszer már magának Kálmánnak is feltűnt, hogy amint ő belép a pályatársak mulatótermébe, a jelenlevő vidám társaságnak, mintha egyszerre megette volna a csibe a kenyerét, úgy félbeszakad a jó kedve; Aszályi, ki fennhangon mesélt valamit, egyszerre elhallgat, s aztán kotródik hátrafelé.

Nem állhatta meg, hogy meg ne szólítsa emiatt Biróczyt.

– Hogyan lehet az, hogy amint én ide belépek, az egész társaság hangos jó kedve egyszerre elhallgat.

Meg akarod tudni az okát? Már régen vártam, hogy ezt kérdezd – monda Biróczy. – Akkor ülj le velem ide a szögletbe.

Kálmán azon idő óta, hogy Biróczy elvállalta nagyanyjának az ügyeit, többek között az ő kizáratását is az örökségből, egész tüntetésig vitte a Biróczy iránti barátkozást. Büszke volt egy kedvetlen arcvonással is azt mutatni, hogy őrá vagyonának elvesztése hatással van.

– Nagyon kérlek! – monda, leülve Biróczy mellé egy ablakmélyedésbe.

– No, hát halld meg az egészet. Emlékezel arra az éjre, mikor a Dunán megindult jég két napig itt tartóztatta a budai színészeket s azok között Bányaváryt is, a sógorodat?

– Azt az éjt mi együtt töltöttük – sietett Kálmán felelni.

– Igen. Csollánnénál. Emlékszel rá, hogy valaki fölemlítette akkor, miért nincs itt báró Bálvándy? S arra a mi barátunk Aszályi azt felelte: “De hisz az jó helyen van!” – Emlékezel arra a mosolyra, amivel akkor rád tekintett?

– Emlékezem.

– No hát tudd meg, hogy attól fogva mostanáig ez a mi “közös barátunk” azt híreszteli, hogy báró Bálvándy azon az éjszakán, késő előadás után egyedül karon fogva kísérte át húgodat, Bányavárynét Budára; s míg férje a pesti parton rekedt, azalatt ő a budain maradt. Ez volt az a “jó helyen van az!”

Kálmán egy szót sem várt többet; felugrott helyéről, s halványan, mint egy szobor,[5] odalépett a társaság közé, s egyenesen Aszályi előtt állt meg.

– Hallja ön! – monda neki reszkető hangon, és egész teste úgy reszketett, mint a hangja. – Ön azt állította, hogy azon az éjszakán, melyen a Duna jege megindult, húgomat, Bányavárynét báró Bálvándyval látta karöltve Budára átmenni……

Aszályi sarokba volt szorítva. Itt nem volt más menekülés, mint orcátlannak lenni.

– Igenis. Állítom, mert láttam – monda merész daccal. – Ott voltam Csollánné bérkocsijában, hogy Bányavárynét elvigyem az estélyre. Ott ült a kocsis mellett Csollánné inasa is; az is látta, amit én. Bányaváryné kijött a csarnokból, akkor az oszlop mögül előlépett egy férfi, aki reá várt, s együtt mentek karöltve a Duna jegére. Kétszer is szemükbe néztem. A nő húgod volt, a férfi pedig Bálvándy báró…..

– Az a férfi én magam voltam, te gazember! – kiálta Kálmán, s azzal egy olyan pofont adott a rágalmazónak, egy olyan hatalmas, csattanós, igazságos pofont, hogy az éppen elég volt utolsó szavához szankciónak.

A pofonütött rohant – nem elégtételt venni –, hanem a tükörhöz, mintha szemeivel akarna meggyőződni, hogy csakugyan pirosabb-e az ő képének az egyik fele, mint a másik. S csak azután jutott eszébe dühösködni, hogy “ez vért kíván!” – mikor már meggyőződött róla, hogy Jenőy felcsapta a kalapját a fejére és elhagyta a termet. Akkor aztán körülnézett, hogy kit válasszon a társaságból szekundánsának. S miután kiszemelte a legbékésebb öreg tudóst, kinek emlékezetes híre marad azon jóakaratú törekvéséről, miszerint minden hajdankori perzsa és asszíriai császár nevét a magyarból származtatta le, akképpen bizonyítván be, hogy az egész világ a magyaroktól eredt; tehát azt a jó öreg urat rohanta meg Aszályi azzal a felhívással, hogy legyen őneki a véres bosszú munkájában párbajsegéde; de mire a békeszerető öreg tudós csak annyit mondott, hogy “Nabukodonozor[6]”. – Ami tudvalevőleg e magyar szótól származik: “nebolondozzonazúr”.

Kálmánnak csak egy kollegája ment utána: Biróczy. Úgy sietett, de mégsem érhette utol a sánta lábaival; úgy kellett utána kiabálni, hogy várja meg. Kálmán aztán megállt és bevárta.

– Jól tettem, hogy egy pofont adtam neki? – kérdé Biróczytól.

– Nem jól tetted. – Kettőt kellett volna neki adnod.

– Fogsz segédem lenni az ezután történendőkben?

– Segéded? Csak nem hiszed tán, hogy az a fickó téged párbajra kihív? Amikor ez verekedni fog, akkor én kengyelfutó leszek a török szultánnál. Te ebbe a házba ez életben többé be nem lépsz.

Kálmán keserűen bólintott fejével.

– Ő pedig már holnap itt lesz; föl lesz kötve a karja a nyakába; el fogja mondani, hogyan vívott veled párbajt, ő téged kímélt, mert a nemzetet nem akarta ily nagy embertől megfosztani, a te golyód pedig keresztülment az ő karján. A tudós elhisz mindent, ami nem abstract theoria, s egynek sem fog eszébe jutni, hogy a kapott sebet látni akarja. A végső esetben megteszi egy kétkrajcáros hólyaghúzó tapasz, s a fickó mint vitéz ember fog parádézni, te pedig többé nem jössz ide őt megcáfolni.

– Nem.

– Azonban ne beszéljünk mármost a fickóról. Hanem kérdezzük azt, hogy miért híresztelte ő ezt a rágalmat. Mert ingyen senki sem tesz rosszat. Mi haszna volt neki e rágalomból? Ennek a történetnek valami genezise van.[7]

– Nem találok rá.

– Vesd össze a körülményeket. A fickó jól látta, hogy te voltál az, aki húgodat a jégen átvezetted. Közbevetőleg: az derék vállalat volt tőled, az ingó jégen oda és visszairamodni, s még az estélyen is megjelenni, mintha csak a hajadat fodroztattad volna azalatt. De erről majd máskor beszéljünk. A fickó tehát tudta, hogy te voltál a kísérő, és mégis Bálvándyt híresztelé annak; híresztelé pedig olyan nyíltan, hogy várnia kellett, hogy az neked is füledbe megy. – S erre az esetre olyan bizonyos lehetett arról az egy pofonról, hogy akár öt forintot vehetett volna rá fel a zálogházban. Kellett neki ez? Alig hiszem. Tehát valakinek másnak kellett.

Kálmán egyszerre megállt, mintha egy nagy kő állt volna eléje, amin nem tud átlépni.

– Mit tudsz?

– Hallgass rám, s ne hadonázz az utcán. Eredj át szép csendesen Budára, és keresd fel Bányavárynét, attól majd megkapod a felvilágosítást.

– Hát ő kitől tudja azt?

– Tőlem.

– Hallod-e? Mi érdeked van neked e dologban, hogy beleártod magadat?

– Érdekem? Úgy! Igaz. Hiszen én magam mondtam, hogy érdek nélkül semmi sem történik a világban. Nekem magamnak ugyan nincsen. Hanem hát én prókátor vagyok, s van egy kliensem, akinek az érdeke bír engem mozgásra.

– Ki az?

– Azt is megtudod, ha Bányavárynéval beszélsz. Csak eredj át hozzá egyenesen, de most mindjárt és sietve; mert ha hirtelenében nem szólsz vele, meglehet, hogy aztán sohasem beszélsz vele az életben.

– Te megrémítesz!

– Rémülj meg, ahogy csak tudsz; hidd a legrosszabbat, amit csak képzelsz, s aztán siess, ahogy csak bírsz.

Kálmán nem vesztett több pillanatot a szóbeszédre; hanem futott a csónakhoz, mely hamarább átszállítá Budára, mintha a hídra lekerült volna.

Amíg Kálmán átjutott Budára, agyában mint egy elátkozott kaleidoszkóp képletei, váltakoztak a talány tényezői. Mindazokat, akiket gyűlölt és szeretett, mindenképpen iparkodott egymás mellé, egymással szemközt helyezni, összevetette az érdekeket, a szenvedélyeket, a lehetségest és a képtelent; de nem bírt világot deríteni maga körül.

Mikor Cilikéhez belépett, azt úti bőröndjeinek bemálházásával foglalkozva találta.

– Mi ez? – kérdé Kálmán szorongó kebellel.

– Én utazom – monda a nő, kinek arca piros volt a fáradságtól, és szemei a sírástól.

– Hová? – kérdezé Kálmán.

– Nagy a világ … – ez volt rá a felelet.

Kálmán hevesen ragadá meg kezét.

– Cili! Mi történt veled?

– A legrosszabb, ami történhetett.

– Szólj világosan; mert elvesztem az eszemet!

Ekkor aztán odaomlott a keblére a nő, megeredtek a könnyei, fuldokolva zokogá: “ő nem szeret engem többé!”

– Kicsoda? Bányaváry?

– Ő mást szeret.

– Kit?

– “Azt az asszonyt!”

És ahogy a könnyeken keresztül szikráztak a szemei Kálmán szemeit keresve; ahogy arca lángvörössé pirult: e tekintetből meg kellett értenie Kálmánnak, hogy ki “az az asszony?”

“Csollánné?”

Cilike a sértett szűzérzet undorával fordítá félre arcát. Ez volt az igenlő válasz.

– Őrült az az ember?

– Én bolond! – szólt a nő, arcára tapasztva kezeit –, aki örültem annak, hogy kigyógyítottam őt egyik szenvedélyéből! Hiszen mikor mindennap ittasan jött haza, rút volt, de az enyim volt. Szégyenlettem magamat miatta; de szeretett! Most már józan; de másé. A borcimborák csak pénzét rabolták el, a teaestélyek a szívét. Ő most már szép, deli és boldog. Én pedig el vagyok temetve.

– De hisz az lehetetlen; te csalatkozhatol – vigasztalá őt Kálmán; pedig saját maga előtt egész világosságban állt már az egész talány. Annak az asszonynak az egész cselszövénye. Ezért kellett Cilike felől ezt a rágalmat elhíresztelni, hogy ő Bálvándy kedvese: hogy a férj annál jobban elidegenedjék tőle. Hisz az ilyesmi oly valószínű. Bálvándy bolondja a színészvilágnak – s minden szép művésznőnek udvarol. Tudja azt felőle minden ember.

Cilike letörlé könnyeit, egy hosszas keserveset sóhajtott, s aztán nyugodt hangon beszélt.

– Amit tőlem hallottál, az való. És nem az a legszomorúbb benne, ami az én fájdalmam. Én azt eltűröm valahogy. Azt mondják: ez a mi sorsunk; színészházaspárok nem vénülnek meg együtt. De a késen, amellyel így megszúrtak, még méreg is van, s az már megöl. Óh, miért jöttél most hozzám? Mért akarod ezt tőlem meghallani? Eredj innen; és hagyj engem innen futni! Holnap úgyis meghallod, mindenki beszélni fogja az utcán.

A nő kétségbeesetten veté magát arccal a kerevetre; de már nem tudott sírni.

– Az Istenért! Mi az? Mondd meg nekem! – könyörgött Kálmán, odahajolva fölé s gyöngéden kényszerítve a vonagló nőt, hogy üljön melléje és tegye forró homlokát vállára.

– Tehát tudd meg én tőlem azt, amiért sohasem fogsz megbocsátani se nekem, amért megmondtam, se magadnak, amért megkérdezted. Te ismerted azt az embert, aki veled együtt mint gyermek lángoló hazaszeretetből követett el olyan vétket, amiért életpályájáról letaszították; te ismerted azt az embert, aki azután rajongó szenvedéllyel lépett az életutak legáldatlanabbjára, és szerzett ott babérkoszorút, töviskoszorút, és viselte mind a kettőt büszkén; te ismerted azt az embert, ki szülőid csöndes hajlékából, ahol csak a boldog nyugalom lakott, a család kedvencét elvitte magával, s aztán jártak együtt és osztoztak nyomorban és dicsőségben, és nem gondoltak a visszatérésre soha; te ismerted azt az embert, akivel kezet fogva megindultál dacolni az egész világgal; összetűzni a nagyurak hatalmával, meghódítani a gúnyolódó közönyt, felébreszteni egy alvó országot; akiért eltaszítottak pártfogóid, kitagadott nagyanyád, elhagyott kedvesed; te ismerted azt az embert, aki ama felejthetlen napon, ott a havasi csúcson, úgy beszélt hozzád, mint egy nemzeti szent! – Ez az ember most egy szép asszony szép szemeiért elfelejt bennünket, elhagyja hazáját, s elmegy külföldre idegen nemzet művészének…

Kálmán karjai aláhanyatlottak, elbámult maga elé, halkan susogva.

– Ez csak egy rossz álom.

– Óh, ez nem álom. Ez bizonyos, való. Azon nő ügyvédje beszélte el azt nekem. Bányaváry gyakran említé, mennyi fény, mennyi jutalom várna rá, ha nem e nyomorult kis nemzet lángelméje volna; minő fényes ígéretek, minő csábító meghívások érkeznek hozzá a világ minden részéből; és ő annyiféle nyelven volna képes játszani! Most aztán kezembe van adva az egész dicsvágy kulcsa. Az a mi barátunk, aki nekem azt elmondta, fölfedezte előttem, hogy a csábító meghívások amaz asszony cselszövényei. Ő kötött szerződést egy külföldi színigazgatóval, hogy az Bányavárynak nagyszerű összegeket ajánljon fel szerződési díjul, miket amaz asszony megkétszerezve térítend meg az impresszáriónak. S aztán ő maga is azon külföldi városban fog letelepedni. Az ügyvéd azt mondá, hogy neki ezt, védencnője érdekében kell megakadályoznia; mert ily botlás válóperét az ő kárára fogja eldönteni. – És Bányaváry el fog hagyni minket, és menni fog annak a szép asszonynak a szemei után külföldre, s átesküszik idegen oltárhoz, idegen istenhez.

Most azután Kálmánon volt a sor, hogy elkezdjen zokogni, ahogy csak egy lelke mélyében megsértett férfi zokoghat, aki egy egész élet összesalakzott keserűségeinek enged kitörést túlterhelt szívéből.

Óh milyen félelemgerjesztő zokogás volt az!

Egyszerre elfojtá aztán; vége volt. Felállt; megszorítá Cili kezét. Azután megölelték egymást. Kálmán megcsókolá a nő homlokát, s ez ölelésben, e csókban ez volt mondva: “mi soha többé nem látjuk egymást!…”

Kálmán mint egy álomjáró ment ki az utcára. Gondolatainak rémtáborától nem látta maga körül a külvilágot. Alig tudta, hogyan ért haza. S minek ment haza?

“Hogy mit teszek? – azt nem tudom. Reggel leütöttem egy embert; – estig még megölhetek egy másikat. – De kit? – Talán magamat, hogy olyan bolond voltam, hogy éppen én vittem őt azon asszonyhoz, akitől magam annyira irtózom? – Ah, a szép vadásznő nemcsak a vadállatot tudja szíven lőni.”

Azt gondolta, hogy a szép asszonynak fog levelet írni.

Hozzá kezdett.

“Asszonyom! – Óh, milyen kegyetlen rossz szívű démon ön! Hogy kikereste azt az egyetlen fájó részt a szívemben, amelyen halálra sebezhető vagyok. Amikor már magamnak nem fáj többé semmi csapás, semmi veszteség: akkor megöli ön azokat, akiket szerettem. Ön megismerte az oltárt, amely előtt térdeplek, s letépi róla az oltárképet. Önnek nem elég, hogy bennünket élve eltemessen; még a neveinket is meg akarja mérgezni az utókor előtt. Van-e önnek istene? Van-e önnek hazája? Van-e önben emberi szív? Nincs! Aki önt megismeri, az istentagadóvá lesz, s megundorodik a szerelemtől. Átkozott legyen a pillanat, amelyben önnek pokoli szép szemeibe beletekinték. Éljen ön addig, amíg fájni fog önnek az élet! Éljen ön addig, míg a világ mosolygása gúnykacajjá válik önnel szemközt!”

S mikor aztán annyit összeírt, akkor széttépte az egész levelet.

“Óh, én kábult eszem! Mire nem tanácsolnál még? Hogy felfokozzam ennek az asszonynak a gyönyörét azáltal, hogy az áldozatnak kínordítását hallatom vele. S azután mi nekem ez asszony? Mi jogom nekem őhozzá? Miért tegyek én őneki szemrehányást? Hát nincs-e velem szemben egy férfi?”

Kálmán tűzbe dobta a levél rongyait, s sietett a színházhoz.

Péntek volt, ismét a magyar színtársulat készült a nagyvárosi színházban előadáshoz, odasietett, ott meg kellett találnia azt, akivel beszéde van.

Nem is ügyelt az emberekre, akikkel az utcán találkozott, pedig az ilyen híres embert sokan ismerik, s mutogatják egymásnak. Ha ügyelt volna rájuk, észrevette volna, hogy minden ember bizonyos respektussal kotródik félre az útjából. Reggel óta nagy híre futamodott már annak a monumentális pofnak, amivel a rágalmazót elcsendesíté.

A színháznál tudták meg azt leghamarább; nagyon természetesen. És ott örültek neki legjobban. Ajh, de nagy az öröm Izraelben,[8]  mikor egy kritikust felpofoznak! Az egy közös jutalomjáték az egész társaság számára. Azt az esetet mindenki úgy adja tovább, mint egy közös ellenségen vett diadalt. Aztán hogy tódítják! Hányat bukfencezett utána a feltisztelt? Hogy esett az asztal alá?

Annálfogva valahány színésszel, kardalnokkal, színfalhordóval találkozott Kálmán, akitől Bányaváry után tudakozódott, az mind sajátszerű vigyorintással tekintett először az arcába, másodszor a kezében levő pásztorfogantyús, görcsös, vadszőlővenyige-botra,[9] ami akkori divatpálca volt. Gondolta mindenki: ennek a botnak még ma valami dolga – de lesz!

Oda igazították Kálmánt az ügyvezetői szobába, hogy ott fogja találni Bányaváryt.

Egyedül találta.

Bányaváry is értesülve volt már a “Csigában” történt jelenetről, s emiatt zavarban érezte magát Kálmánnal szemben. Azt neki kellett volna megtenni rég, amit Kálmán tett; mert ezt a Bálvándyról költött mendemondát ő is hallotta, de még csak nejének sem szólt miatta. Az olyan vállalatnál, amilyenben ő törte a fejét, még nagy lelki könnyebbségül szolgál a férjnek, ha a nejét is hasonlóval rágalmazzák. Annálfogva most nem tudta, hogy milyen képpel fogadja kedves barátját.

No, ebből a zavarából nagyon hamar kisegítette őt Kálmán.

Egyenesen eléje lépett, s így szólítá meg:

– “Te, Borcsay!”

Borcsay! Az igazi név hallatára mindjárt elsápadt a színész, és sejtette, hogy mi következik most?

– Te, Borcsay! Én ma megtudtam azt, hogy te el akarod hagyni nődet, és el akarod hagyni a magyar színészetet. Nődet egy szebb asszonyért, hazádat egy nagyobb hazáért. – Azt, hogy nődhöz hűtlen lettél, végezd el tenszíveddel, ha van szíved: – hanem azért, hogy nemzeted ügyéhez hűtlen akarsz lenni, velem lesz számadásod. Én nem könyörgöm, nem rimánkodom előtted; hanem azt mondom neked, hogyha te hűtlen lész ahhoz az oltárhoz, melynek jó és balsorsban hűséget esküdtünk, én tégedet megöllek. Leütlek orozva hátulról; leütlek a legelső kővel, ami a kezembe akad; leütlek minden lélekfurdalás nélkül.

Bányaváry saját szavait hallotta visszhangzani,[10] amiket az Oltárkövön Kálmánnak mondott. És egyszerre visszatért rá a szíve. – Furcsa vándorló szív volt az; hol otthon volt, hol másutt volt, – úgy kellett hazahívogatni.

– Isten ugyse: igazad van – monda Kálmánnak –, agyonüthetsz: megérdemlem. Komisz, alávaló fráter vagyok. Mondhatnám ugyan mentségemre, hogy elkeserített a nőm hűtlenségéről költött hír, s bosszú vezette félrelépésemet; de nem érdemli az a silány fickó, aki e percig voltam, hogy az a másik ember, aki ezentúl leszek, az ő mentségére egy szót elvesztegessen. Gyalázatos, silány ember voltam. Igazad van. Nézz ide.

Azzal elővonta belső zsebéből a külföldi impresszárióval kötött szerződését, s megmutatta azt Kálmánnak – és azután négy darabra szakította azt és a háta mögé vetette.

– Vége van és nem lesz többé…

S azután érzékenyülten nyújtá kezét Kálmánnak.

De Kálmán nem viszonzá azt.

– Te nem nyújtasz nekem kezet?

– Se én neked, se te énnekem! Amíg csak Csollán Berti piszkos tenyereit szorongatták kezeink, addig kölcsönös kézszorításunktól nem lett egymás keze szennyes; de most mind a kettő az lesz. Mi nem vagyunk sem barátok, sem rokonok többé, csupán két adós és két hitelező, akik egymásnak mindenükkel tartoznak, az utolsó lehelletükig. Szólj, tartozom-e én még neked valamivel?

– Semmivel. Te mindenedet áldozatul hoztad. Diktáld fel, mivel tartozom én. Én is fizetek. Ha nem teszem, üss agyon.

– Borcsay! Ráemlékezzél, hogy amit most teszünk, az nem komédiajátszás. Én két évig jártam a carbonarik iskolájába,[11] s a szénégetőknél az ilyen embert, mint te vagy, “holt szén”-nek nevezik.

– Ne adj súlyt szavaidnak fenyegetéseiddel. Nagyobb félelem énnekem nőm néma ajkát látni, ki ellen annyit vétettem, s ki soha nem hányta azt szememre.

– Vissza fogsz hozzá térni, és utazol, ahová ő.

– Mikor kívánod?

– Holnap.

– És társaságom?

– Ma tartja utolsó előadását a fővárosban; az éjjel összeszedi sátorfáit, és vándorol tovább.

– S amit eddig építettünk, az mind összeomlik?

– Hadd omoljék! Az én fejemre omlik. Te menekülsz alóla.

– Tehát menekülök.

– És soha Budapestre többet vissza nem térsz.

– Van egy fogadásunk, mely majd ide s tova betelik; hogy tizenkét év lejártával találkozunk itten Pesten.

– Te meghaltál: nem jöhetsz.

– Igaz. Mit kívánsz még tőlem?

– Azt, hogy engemet felejts el!

Azzal megfordult Kálmán s indult kifelé. – Bányaváry utána sietett s rimánkodva kérlelé:

– Hát e szóval válsz el tőlem, hát nincs számomra egy vigasztaló tekinteted?

Kálmán visszafordult, s sötéten ránézett.

– Amíg a városban vagy, addig rám emlékezzél! Ha tovább mentél, akkor felejts el!

S akkor sem hagyta a kezét megfogni.

Elhagyta a színházat, anélkül, hogy visszanézett volna rá. Az egész építmény, aminek felrakásában annyit fáradozott, saját öklének egy ütésétől összeomlott, és hullott saját fejére.

Bányaváry rögtön tudatta társaságával, hogy ma lesz utolsó előadásuk Budapesten. Meg voltak elégedve a hírrel. Kívánkoztak már azok is a vidéki húsosfazekak[12] után az “ígéretnek” földéből vissza!

Azután sietett át nejéhez. Hozzálátott, hogy segítsen neki a málházásban; Rómeó jelmezét odapakolva az ő öltönyei közé.

Cilike kérdő bámulattal tekinte rá.

Bányaváry csak annyit mondott e tekintetre:

– Kálmán ott volt nálam. Ma játszunk utolsót. Holnap megyünk “mind” Miskolcra.[13]

Cilike nem szólt, csak egy-egy eltitkolt könny hullott szemeiből a becsomagolt színpadi cifraságokra.

Bányaváry valóban meg volt térítve. Alapjában nagyon jó volt az ő szíve, csakhogy örökösen felügyelő kellett a szívének. Ha eszébe jutott, hogy mennyire megbántotta angyali jóságú Cilikéjét, sírt, mint a gyermek, s a másik percben már játszott, mint a gyermek.

Estig azt hitte magáról, hogy egészen ki van már békülve saját jobb felével, hogy Cilikét boldoggá tette és nemes elhatározására kezdett büszke lenni. Egy hatezer forintos szerződést tépett ma széjjel. És mindezt az imádott Cilike s az imádott nemzeti művészet kedvéért tette.

Ha tudta volna, hogy ez a szerződés a szép asszony pénze ára, alább is hangolhatta volna a lemondás fölötti büszkeségét.

Az utolsó előadás jó sikerrel ment végbe. Az igazgató búcsúbeszédet tartott a tisztelt publikumhoz, megköszönve annak azt a rettenetes nagy hazafiúi önfeláldozását, hogy eljárt három óráig mulatni magát egy húszasért.

Azután a nők hazamentek az úthoz készülni és kipihenni magukat, mert reggel korán kell útnak indulni; a férfiak pedig hátramaradtak, hogy még egy búcsúpoharat ürítsenek a “Vörös Ökörben[14]” régi jó patrónusaikkal. Ezt mindenki igen természetesnek találta.

Cilike is helyeselte, hogy Bányaváry is menjen a társasággal; ne vonja ki magát a többiek közül. Bányaváry erősen esküdött, hogy éjfélen túl nem fog maradni.

Cilike ismét a hívő nő volt, s ő maga biztatta már legjobban a férjét, hogy mulasson, ameddig tetszik, és igyék a többi jó barátokkal.

Szegény asszony! Már örült neki, hogy a férje “csak” iszik.

No, de Bányaváry erős volt abban, amit megfogadott; ha ő egyszer megfogadta, hogy nem fog inni egyebet, mint teát, hát akkor azt meg is tartja. Igaz ugyan, hogy a teát olyan erősen megrumozva szokta inni, hogy az bizony puncsnak is beillett; de az mégis csak egészen másnemű hatással van az emberre, mint a bor vagy a ser. – Neki tehát a búcsúlakomán is különteát szolgáltattak bor helyett, s azt ő nagy tüntetéssel iszogatta; míg társai boros poharakkal kocintottak, ő a füles csészét emelte az áldomáshoz.

Azért derült kedélyben volt. Magával hozta a gitárját is, s mikor a társaság kívánta, egy-egy szép románcot énekelt saját gitárkísérete mellett. Énekelt szerelmi hűségről, s úgy ragyogtak a könnyek a szemében.

Olyan jó fiú volt a jó Bányaváry! – Mindig érezte ő azt, amit beszélt; csak az az egy baja volt, hogy reggel mást érzett, este megint mást; ugyanazon emberi lény iránt mást, ha távol van s nem látja, s mást, mikor közel van és beszél vele.

Mikor Bányaváry a negyedik csésze teát itta, akkor az jutott eszébe, hogy hajh, mennyivel zamatosabb volt az a tea, amit ő máshol szokott inni.

Igaz, a tea sokkal zamatosabb, ha kettecskén isszuk, mintha nagy társaságban. Ez a teának a sajátsága.

S azután nagyon elővette a gondolkozás.

Megnézte az óráját, úgy találta, hogy éjfél felé közeledik az idő; eszébe juttatta magának, hogy mit ígért Cilikének: hogy éjfélre hazakerül. Azért is búcsút vett az egész jó cimboraságtól, kitől örökre, kitől a viszontlátásig, nyakába keríté a carbonariját, betakarta vele a gitárját, s indult a holdvilágos utcának nehéz szívvel.

Mégiscsak nagy dolog az, mikor az ember tudja, hogy ebben az órában reá két helyen is várnak, az egyik helyről elmaradni.

Igaz, hogy a feleség is derék asszony, szép asszony is; de az a másik hölgy mégis csak bűvösebb. Az egyik nagy művésznő a színpadon; de odahaza, a férje előtt nem tud komédiázni. Ah, ez a másik éppen ahhoz ért. Aztán az egyik az enyim, a másik pedig a másé, ami az értéknek különböző súlyt ad.

Talán most is ott sétál az orgonabokrok lugasai között, – hófehér ruhában, mint egy villi?

Úgy tetszik, mintha az esti szél is orgonafavirág illatot hordana szerteszét.

Két utcán volt választása végigmenni. Az egyik jó tágas, téres, világos utca, mely egyenesen a hídhoz vezet; a másik egy szűk mellék utca, mely nem éppen a hídnak kanyarodik.

Mikor a szeglet elé ért, elkezdett magában okoskodni.

“Hát illik-e, férfias dolog-e így megszökni, búcsúvétel, köszönés nélkül? Vétek volna-e az, ha még legalább egy utolsó istenhozzádra megjelenne az ember? Nem volna vétek. Az ember a feleségét tiszteli, és azon van, hogy keserűséget ne okozzon neki; szereti is örökké; de a szép hölgy nem kíván örökkévalóságot, annak csak a boldog perc kell. Megszűnik-e az örökkévalóság örökkévalóságnak lenni, ha egy percet kivesznek belőle? Nem szűnik meg. Az ember csak vesz, de nem ád. Plato[15] azt mondta, mikor kérdezték tőle, hogyan szeretheti Phrynét, holott az őt nem szereti? – “Hisz a hal sem szeret engem, de azért én szeretem a halat.” Pedig Plato bölcs volt; ki meri azt mondani, hogy nem volt bölcs? Csalás, hitetlenség lenne-e ez? Nem lenne. Amit megfogadtam, hogy Pestről elmegyek, azt megtartom; hogy Cilivel maradok, magyar komédiás maradok, azt is megtartom. De azt egy szóval sem fogadtam meg, hogy a bűbájos hölggyel többé ne szóljak. Ezt tehát nem tartozom megtartani. És elvégre is minden restellni való dolog csak akkor lesz restellni valóvá, ha kitudódik. Ezt pedig nem tudhatja meg senki; tehát szabad.”

Mint tudva van, a teának is megvan a maga részegsége s a maga mámor filozófiája.

És Bányaváry egyet vetett az oldalán, s besomfordult a szűk utcába, mely nem vezet egyenesen a hídhoz.

Mi, kik már egyszer jártunk ebben az utcápan, emlékezni fogunk rá, hogy az abban az időben még csupa nagy telkekből állt, mik nagyrészt deszkapalánkokkal voltak befoglalva. Kivételképpen volt ott két egymással szemközt levő falkerítés, melyeknek kapui két urasági kertbe vezettek. Az egyik volt a Decséry grófoké, a másik Csollán Katinka úrhölgyé. Az úri lakházak homlokzata más népesebb utcákra nyílt mindkettőnél. A hálószobák osztálya pedig mind a két úri lakban a kertre nézett. Innen leste egykor Katinka Kálmánt, amint Dorothea grófnő mellé fölült a hintóba.

Decséry főispán ez időben éppen itt időzött az átelleni kastélyban.

Egy este a főúr behívatta magához a ház felügyelőjét, Csuka Ferit.

– Ugyan édes Csuka – monda neki. – Tudja, hogy én milyen rossz alvó vagyok. A legkisebb neszre fölébredek, s akkor aztán hiába fekszem le magamat, jobb ha felöltözöm magamat. – És azután rendesen tizenegy órakor felé idejön az utcába valami német színész, vagy medikus, vagy diák, vagy nem tudom micsoda, marad megállni a másik kertajtó előtt, fogja a gitárt, s elkezdi énekelni. Nagyon szépen énekel, s én hallgatnám hozzá neki örömest, csak nappalkor énekelne. De mindig éjjelkor énekel, és addig hosszú énekel, míg a kertajtón nem beeresztik. Bizonyosan a szobaleánynak csinálja az udvart, szegény fickó. Hanem én mindig az első álmomból ébredek fel, s nem tudok többet megaludni. Ugyan kérem, édes Csuka, legyen olyan jó, szoktasson el valami szép módon ezt a jó embert innen az ablakom alól.

– Óh majd elszoktatom én azt szép módon – vállalkozott rá Csuka Feri.

– De ne valami goromba módon ám! Nem szeretném, ha megsértene, megbántana, megkeserítene szegényt; hanem egészen szép módon.

– Csak tessék rám bízni. A legszebb módon elszoktatom én azt innen.

Bányaváry tehát nagy szívdobogás közt érkezett el az ismeretes kertajtóig. Valami kopogó szellem odabenn azt mondta neki, hogy de bizony mégis legalább hárommal a tíz parancsolat közül lényeges ellentétbe kell őneki itten jönni.

Hanem a hold olyan szépen ragyogott, s az a jácint- és nárciszillat, melyet a kertfalon áthintett a harmatos szárnyú szellő, olyan ismerős volt már előtte.

“Hiszen utoljára történik!”

“Csak még ma legyen szabad vétkezni; holnap aztán kezdjünk el vezekleni.”

“Még ma szabad legyen megittasodni a tündérek számára való gyönyörtől, holnap aztán elkezdünk prózai emberek lenni, és mindennapi kenyérrel élni.”

Tudnivaló, hogy minden ember két emberből áll: egy jó emberből meg egy rossz emberből. Ez a kettő küzd egymással: hol az egyik van fölül, hol a másik. Az a kérdés csak, hogy a legutolsó fordulónál a jó ember maradjon fölül. Most este éppen a rossz embernek van fölénye: de reggel bizonyosan a jó ember fog ismét uralkodni, s gondja lesz rá, hogy a rossz embert keserű lelkiismeret-mardosásokkal büntesse meg.

Ha már idáig eljött: innen már nem eresztette tovább a szívdobogása.

Félrecsapta válláról a carbonarit, kebléhez fogta a gitárt, s mint szokás, rázendíté a szerelmi epedések ismeretes dalát, melynek utolsó akkordjaira meg szokott nyílni a paradicsom ajtaja.

“Leise flehen meine Lieder durch die Nacht zu dir[16]…”

De alig vegyült forró ábrándja szavának meleg lehellete a jácintillatos szellő közé, midőn az átelleni kert ajtaján kiugrik egy lesben álló rémalak, s egyenesen neki esik hátulról.

Ez persze Csuka Feri volt.

Csuka Feri minden előleges “hogy volt, mint volt?” nélkül kikapta a troubadour kezéből a gitárt, s olyat vágott vele egyet a fejére, hogy kalapborda, gitárborda mind tönkre horpadt az összeütközésben; azután egy másikat meg a hátán végig azzal a zengő műszerrel, hogy annak minden húrja lepattant íziben, s csak a gitár nyaka maradt a markában.

Azzal aztán, mint egy elfoglalt trophaeummal fenyegetve, kiálta az iramodó minnesänger után Csuka Feri:

“Wart verfluchter Komediant, werd ich dir geben abscheuliche Lieder singen von Läusen,[17] Flöhen!”

Bányaváry futott, ahogy bírt.[18]

A holdvilág Csuka Ferinek arcába sütött, ő pedig háttal volt neki. Annálfogva ő Csuka Ferit jól megismerte, az pedig csak annyit vett ki a félhomályban, hogy itt van egy borotvált képű énekes, aki németül gajdol, ergo német theátrista; ezt hát szép módjával majd elszoktatja ő innen!

Bányavárynak e percben tehát semmi sem jutott olyan elevenen eszébe, mint Kálmán fenyegetései a carbonari bosszúval. Azt hitte szentül, hogy most az egész csittvári krónika titkos társulata őt lesi, őt kergeti, őtet veri agyon, amint szava megszegésén kapja: – Biróczy denunciálja,[19] Jenőy elítéli, Csuka Feri exequálja;[20] futott is aztán végig a szűk utcán, s nem várt kevesebbet, mint hogy az utcaszegleten meg Barkó Pali Ázsiából fogja útját állni, s úgy ellazsnakolja valami Kínából hozott bambusznáddal, hogy minden keleti nyelven jajgathat bele; – csak akkor mert hátratekinteni, mikor a széles utcára kijutott, melyet hosszában sütött végig a barátságos holdvilág. Itt kezdte csak futását közönséges ostromlépésekké lassítani; de folyvást nagy bölcsen az utca közepén tartva magát s aggályosan kerülve minden kapumélyedést, melyeknek akármelyikéből ugorhat ki egy összeesküvő carbonari s rárivallhat: “hát te hol jársz itt most?”

Mikor a német színház téren végigbandukolt, eszébe jutott mindaz, amit a városban átélt: diadalai és keserűségei. És azok a hívek, akik mindkettőben osztoztak vele.

És eszébe jutott, hogy mindaz a siker, amit annyi diadallal, annyi szenvedéssel ők mindannyian kivívtak, most egyszerre hamuvá omlott, – egyetlenegy szép asszony szép szemeinek tüze miatt, – kezdheti újra valaki más.

Ettől azután nagyon kijózanodott.

“Bizony silány fráter vagy te, kedves barátom”, – monda a “jó ember” a “rossz embernek”, aki nem kísértette meg magát védelmezni, hanem kiegyengeté összegyűrt kalapja horpadásait, s arcára rántva carbonariját, tolvajként osont át a hídon; felsietett a szállására, a kapukulccsal nesztelenül nyithatott be lakába. Csend volt itt már.

Cilike hálószobájában éjjeli mécs égett. A szelíd teremtés nyugodtan aludt özvegy fekhelyén; kisgyermeke ott feküdt mellette s kicsi kezét anyjának szájához tartá fölemelve. – Az álmodó ajka valamit látszott beszélni a kicsi kéznek, amitől az az alvó gyermek úgy nevetett álmában.

……És Bányavárynak nem volt bátorsága megcsókolni az alvó arcot. Azt hitte, hogy az a gitár utánajött láthatlan lábakon, s egy láthatatlan kéz még egyszer a fejéhez fogja azt vágni!

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Másnap nem volt magyar színészet többé Budapesten.

A pusztában

A színészek eltávozása után másnap már ott volt Kálmánnál Biróczy.

– Nagyanyád küldött hozzád. Óhajt látni.

– Tudom miért. Kegyébe akar fogadni ismét, hogy Bányaváryéktól így és ily örökre megváltam. Biróczy! Ügyvédi talentumod iránt teljes elismeréssel vagyok. Te kényszerítettél engem, húgomat, Bányaváryt, hogy így elszakadjunk még a helytől is, ahol valaha találkozhatnánk, hogy még a kívánság is kihaljon belőlünk egymást valaha látni. Ez neked sikerült. S te akkor azt gondoltad magadban: megmentem ezáltal védencem vagyonát, ami végveszélyben forog (hiszen én is ismerem a válóperét), amidőn egy harmadik által elkergettetem azt a színészt, akiért magát az egész világ előtt kompromittálni készült; s egyúttal ezt a harmadikat is szerencsés emberré teszem; mert nagyanyja azáltal kibékül vele. Jó ügyvéd vagy, jó barát vagy; elismerem; szorítsd meg a kezemet, ölelj meg; hanem aztán eredj innen, s ne jöjj hozzám többé; psycholognak rossz vagy. Én nagyanyámhoz nem megyek többé.

– Ah! ezt csakugyan nem adja ki az én lélektanom. Te, a gyermek, haragtartó akarsz lenni egy öreg nő, nagyanyád ellenében.

– Nem, Biróczy. Szeretem őt és tisztelem. De arra az útra, amelyen én elindultam, ne jöjjön velem senki, csak azok, kik ugyanazt a célt akarják elérni, amit én, és szenvedni azt, amit én. Én elképzelem, hogy nagyanyám mit akar nekem mondani. Egyszer már hallottam tőle. “Légy úr!” Átadja, ha egyebet nem, apai örökömet, s a becsületes megélhetésre az is elég. Nem fogadhatnám el azt. Nevezz bolondnak: talán az vagyok. Nekem nem kell az ajánlott jóllét. Ha csak az kellett volna, most lehetnék boldog, hírneves rangbeli ember. Lehetne családi boldogságom, előkelő hivatalom, körülem pompa, előttem fényes jövendő. Minderről lemondtam; belementem abba a pusztába, ami kietlenebb puszta, mint amelyen egy barátunk Ázsiában bujdokol. Ő a régi nemzetet, én a jövő nemzetet keresem. Hiszed, hogy most egy falusi tekintetes úr mindennapi terített asztaláért fele utamról e pusztából visszatérek. Nem, barátom. Nem fordít engem innen vissza sem nyomor, sem csalódások, sem fáradalom. Akarok szegény lenni és dolgozni abban a munkában, amiért a legrosszabb napszámot fizetik. Vagyunk többen, kik erre egyesültünk. Mindnyájan látjuk magunk előtt az utat, s nem ijedünk vissza tőle. Tudjuk, hogy nélkülözés, nyomor vár ránk, hogy a siker, a jutalom jeltelen sírjainkra sem fog már találni; és tudjuk jól, hogy össze kell roskadnunk alatta. Mégsem térünk ki az útból. A nyomor szövetségesünk nekünk, s a szenvedés adja az erőt. A költő, a lángész, ha egyszer falura kivette magát, elveszett az irodalomnak. És én már nem volnék élő ember anélkül. Úgy vagyok vele, mint az arsenicumevő:[1] ha abbahagyja a méregevést, meghal. Ha egy napom van, amelyen nem dolgoztam, szerencsétlen vagyok. Ezt a pusztaságot az én lelkem mindennap betölti. Abban a paradicsomban, ahová te hívsz, meg kellene őrülnöm. Hogy én most adjam át magamat egy olyan boldog életnek, melynek mindennapi feladata puskával a vállon cserkészni az erdőt, szép hölgyek szemébe bókokat mondani, cimborákkal reggelig poharazni, kártyaasztal mellett lesni a vak szerencsét! Hisz ez rám nézve a kétségbeesés örökkélétele volna! Hagyjatok engemet magamra.

– Nem addig, amíg szofizmáidra nem felelek. Nagyanyáddal kibékülésed nem térít ki utadból; csak eszközt ád annak sikeresebb folytatásához. Nem lehetsz-e író tovább is, ha vagyonod lesz?

– Nem! Én ismerem magamat s magamról az egész fajtámat. Legjobb műveim azok, amiket megírni az éhség kényszerített. Sokszor ellankadtam volna, ha az nem üldöz, hogy holnapra kenyér kell! A boldogság szelíd poétákat teremt. A csapások, a csalódások, az egyedülhagyatás a költő étere.[2] A jóllét zsír és faggyú neki. Én szeretem azt a világot, amelyben senkim sincsen. Hagyjatok egyedül. Jól érzem magamat: nem kívánok senkit és semmit. Lehet, hogy szenvedek, lehet, hogy szegény vagyok; de a természet olyan gondos, hogy a mellbeteget megfosztja attól a tudattól, hogy melle romlott s az írót attól a tudattól, hogy szegény. Bajtárs! Eredj vissza. És többé hozzám ne jöjj.

Biróczy csüggedten ment vissza – Korcza úrhoz, ezzel a szóval:

– Megbuktam! Vegye ön vissza az asszonyait!

Azoknak ugyan ne is került légyen többé szemeik elé Biróczy. Maguktól is rajta mentek Korcza úrra, rimánkodni, hogy már csak mégis vegye vissza ismét a pöreiket, ez a sánta (tettek hozzá többféle epithetont) mindent elront.

Még a nagyasszony csak hagyján, de ahogy Csollánné szidta!

A szép delnő nem bírta neki elfelejteni Bányaváry elűzetését. Ő valóban rajongott ezért a színészért, s dühös volt az ügyvédére, amiért megakadályozta, hogy Bányaváry miatt vagyonát elveszítse.

A megtorlás e szenvedélyének kijátszásáért legközelebb találta Kálmánt.

Katinka bérbe fogadta Aszályit, hogy mint a kulláncs, mint a fűnyűg,[3] ragaszkodjék bele Kálmánba. Segélyezte, hogy egy lapot adjon ki (ez volt az első szubvencionált lap Magyarországon), melynek azon mellékfeladata mellett, hogy a léhaságot, ürességet, könnyű erkölcsöt, asszonyi és férfiúi hiúságot s a pongyola irályt meghonosítani segítsen, az volt a főkötelessége, hogy mindent, amit Kálmán bárhova írt, irgalom nélkül s az igazságérzetnek minden nyoma nélkül lerántson; egész írói jellemét nevetségessé, gyűlöletessé tegye, utána leskelődjék, a hatalmasok előtt mint lázítót, a közönség előtt mint árulót denunciálja, barátait ellene uszítsa; legérzékenyebb sebeiről a hegedést felszakítsa. A bosszúálló asszonynak jó volt ez az eszköz, s Aszályi jó volt ilyen eszköznek.

Volt közönség, amelynek ez mindig tetszett.

Hanem volt azután egy kicsiny csoport; aki e dögvész ellenében a szent ihlet chrysmáját kente homlokára; a költészet apostolainak nevezhetjük őket. Egyformán lelkesülve mind egy magasztos eszmeért, egyformán elszánva fáradni jutalmatlanul, és ott halni meg a szellemek csataterén. Mind szent nevek még most is előttünk. Hőseink, kik a honfoglalókkal egy sorban állnak. Egyedül fennmaradt nemességünk családfájának törzsökei.

Ah! minő munka volt az, amit ők akkor véghezvittek.

Magyar folyóiratot adni ki, közönség nélkül, kiadó nélkül! Jó szerencse, hogy egy áldott nyomdász vállalkozott rá, hitelbe nyomtatni a lapot s az előfizetéseket felszedni.

Csekély közönségnek írtak. Három-négyszáz előfizető jelentkezett. Hogy is lehetett volna kívánni, hogy olyan folyóiratnak nagy közönsége legyen, mely nem ad divatképeket, mely nem közöl napi pletykákat, mely nem hízelkedik a magas köröknek, mely nem foglalkozik érdekes botrányokkal, mely nem politizál, mely egyedül nagy és nemes eszmékkel akar hatni.

De mégis hatott.

De mégis mozdult tőle a föld! Minden mag, amit ez a szent csoport elvetett, pálmának nőtt fel azóta; s a forrás, amit Mózses-vesszejük[4]  a sziklából fakasztott, ma terhes gályákat hord.

Dolgoztak éjjelt nappallá téve, s nem jutott munkájuknak sem díj, sem dicsőség.

Országgyűlés, vármegyék, inszurrekció, Tudós Társaság összevéve nem mozdított ez országon annyit, mint az a nehány megszentelt nevű ember.

S minő apró kövek állták útjokat akkor! Most csak kövek: de akkor Csimborasszók!

A szerkesztő maga volt a korrektor, s Kálmán nemcsak novellákat és esztétikai értekezéseket írt, hanem a lapborítékokat is csirizelte Tseresnyés uram segítségével, s felírta rájuk a levélcímzetet. Azonkívül a lap netaláni deficitjeért is magára vállalta a kezességet.

Ez volt azután a hic Rhodus, hic salta![5] Mikor az első esztendei zárszámadáskor azzal a felfedezéssel lepte meg a nyomdász, hogy nemhogy haszon maradt volna a lapon, de száz egész forint a hiány a költségvetésből, ami akként támadt, hogy egy dolgot kifeledtek az előleges budgetből, tudniillik, hogy amit cenzor úr[6] őméltósága kitörülget a lapból, ahelyett aztán friss szedés kell, s ez éven át felmegy száz forintra. A cenzor okozta költségekre nem gondoltak ők, az impraktikus poéták!

Most ez hát bizony a vállalatot terheli.

A nyomdász ugyan megkapja a maga száz forintját az új előfizetésekből, hanem mármost az új negyedévi bevétel annyival kevesebb lesz; pedig az előfizetők is nemhogy szaporodtak volna, de sőt inkább azon körülménynél fogva, hogy a múlt ősz nagyon esős volt s a kukorica megpenészedett, még tíz percent el is maradt belőlük. Így aztán lehet még egy évig az új előfizetéssel dugni be a likat, folytatni a vállalatot, de akkor bizony baj lesz. S nemcsak baj lesz, hanem szégyen is lesz.

Kálmánt nagyon bántotta ez a veszteség; azonkívül Tseresnyés uramnak is hátralékban volt már egy negyedévi angáriával,[7] s kezdte megtanulni, hogy az ugyan nagyon elősegíti a poétát a költésben, ha éhezik és fázik; hanem ha még tetejébe adósságok terhe is nyomja, s azt tudja, hogy amit most erre az üres papírra írni fog, annak az árával már régen tartozik valakinek, az nagyon megbénítja a karját.

Tseresnyés uram kitalálni látszott Kálmán töprengéseinek okát.

Egy napon azt mondta neki:

– Nagy jó uram. Ön egészen elfelejti amit tanult, értem a festés tudományát. Szabad volna-e önt felkérnem, hogy fessen le engemet – illő honoráriumért?

Kálmán mosolygott az ajánlaton; éppen akkor betűcsömör volt a derekában. Sajátságos betegség az: ismerik, akik folytonosan foglalkoznak irodalmi munkássággal; hogy egy-egy időre úgy megutálja az ember a betűt, úgy undorodik a tintától, s ha a haláltól válthatná is meg magát vele vagy ha aranyakat ígérnének is minden sorért, nem volna képes egy gondolatot leírni. Ilyenkor hasztalan minden erőltetés, nem jön ki a tollból az első szó, vagy ha kijön, úgy megharagszik rá az ember, hogy rögtön kitörli.

Egy éppen ilyen betűutáló napon (amilyen minden írónak van, még aki úgy megszokta is a folytonos munkát, mint az arsenicumevő a maga méregadagját) jött elő Tseresnyés uram a maga ajánlatával.

– Igaza van, mester – mondá Kálmán –, még ma veszek vásznat és festéket, próbáljunk más mesterséget is.[8]

És azután úgy tapasztalta Kálmán, hogy nagyon jó az, ha az ember kétféle mesterséget tud. Nappal festhet, éjjel írhat. Azalatt, amíg fest, megpihen az írástól; s amíg ír, addig megpihen a festéstől. Folyvást pihen. A festés közben visszakapja a kedvét az íráshoz, s az írás közben a festéshez. Folyvást mulat.

Tseresnyés uram arcképe nagyszerűen ütött ki. Olyan volt ezüstgombos magyar dolmányában, hogy szinte megszólalt. A vén szolgáló, mikor Kálmán kifordult a szobájából, belopódzott a képet megbámulni, s megcsókolta a drágalátos arcot; persze, hogy egy akkora darab a szájához ragadt belőle, mert még nedves volt a festék. Sebaj! Kálmán helyreigazította a csók nyomát megint.

Mikor készen volt az arckép, Tseresnyés uram azt mondá:

– Erre tehát lehajlik egy negyedév.

Értette alatta az esedékes húsz forintot.

– Ez bizony nem is rossz kereset – monda Kálmán –, emellett meg könnyen el lehetne irodalmaskodni.

– Úgy lesz – veté rá Tseresnyés uram. S azonnal kifüggeszté a műhelyébe az arcképét, hogy láthassa minden ember, aki csizmát rendel, s kapjon kedvet utána.

Csakhogy igen sok embernek van szüksége csizmára, akinek nincs szüksége arcképre. A második szobában dolgozó mesterembernek nemigen akart jönni munkarendelője.

Egy napon mégis került egy hal a varsába. Wasztl[9] volt az, ki Tseresnyés uramnál rendelt meg magának kordovány csizmát, s ott meglátta azt a képet. Ejh, az neki nagyon megtetszett. – Mibe került? – Tseresnyés uram azt hazudta, hogy ötven forintba. Kegyes célokra a hazugság meg van engedve.

Wasztl pedig az az ember volt, aki ilyen luxust megengedhetett magának. Egy gazdag fűszerkereskedőnét vett el, s most már emeletes háza van. Hanem azért Tseresnyés uram, ki Wasztlt még hentesinas korából ismerte, csak most is “te Wasztli”-nak híja őt, az pedig viszont Tseresnyés uramat “majszter bácsi”-nak, s az egész városban senkit sem tart tekintélynek, csak Tseresnyés uramat.

Tehát Wasztl azt mondta az ötven forintra, hogy az még nem is sok. – Hol az a piktor?

El is dobta rögtön a kezéből a fordítófát[10] s a térdéről a lábszíjat Tseresnyés uram, s vitte Wasztlt a mentezsinórjánál fogva a konyhán keresztül a másik szobába, ahol Kálmán atelier-je volt felütve, s e szókkal mutatá be ragadományát: “Itt a kuntsaft!”

– Hát Wasztli! Kit akarsz lefestetni? Magadat, vagy az asszonyodat?

Wasztl önelégülten mosolygott.

– Már majd csak magamat. Az asszonyom le van már festve fiatalabb korából. Nem sajnálom magamért az ötven forintot.

Kálmánnak kellemesen hangzott ez a szó (a fél deficit törlesztése!).

– Hanem én egészen akarnám magamat lefestetni, hallja az úr, ahogy állok.

– Ne félj, lefest téged ez az úr mindenestül, még a sarkantyús csizmádat is odafesti, meg a zsinóros mentédet is.

– De sőt inkább egészen mente nélkül és csizma nélkül akarnám magamat lefestetni.

– Mi a kánya? – monda Tseresnyés uram, elbámulva: – pőrén, egy szál vászonban?

– Sőt egészen anélkül; csupán egy nagy zöld levélkoszorúval köröskörül, ahol kell.

– Tréfálsz te Wasztli.

– Nem én.

Tseresnyés uram nem kérdte másodszor Wasztlitól, hogy tréfál-e, mert attól tartott, hogy meg találja Wasztlit verni; hanem Kálmánhoz fordult.

– De hát szokás ez a bolond pozitúra?

– Óh, igen! – nyugtatá meg Kálmán –, sőt külföldön az ilyen szép kifejlett herculesi termet lefestéseért, természetes mivoltában, a festők szoktak fizetni. Sőt ez rá nézve valódi becses tanulmányt fog képezni.

Tseresnyés uram csak a fejét rázta.

– De hát mi a hét kőnek teneked az ilyen förtelmes figura, Wasztli? Hisz azt kidobja a feleséged a szobából.

– Hát hiszen nem is viszem én azt a szobába.

– Hanem eldugod a padlásra?

– Dehogy dugom a padlásra! A mi specerei-boltunknak[11] a cége: “A Vademberhez”,[12] kell nekem ez a kép boltcímernek az utcára, hogy hadd csudáljon ott engem minden ember!

Tseresnyés uramban felforrt a harag e hármas szemtelenségre.

– Micsoda? Hát te azt hiszed, hogy ez az úr olyan piktor, aki boltcímereket fest?[13] Ma veres oroszlánt fest, holnap fehér elefántot fest, holnapután téged fest le vadembernek? Annak köszönd, hogy nincs itt a szobában a fordítófa, mert majd megtanítanálak én téged mindjárt becsületre. Pusztulj, takarodj, ide ne jöjj többé a házhoz!

Tseresnyés uram nagy haragjában megkapta két kézzel Wasztl gallérját, úgy tolta ki az udvarra. A nagy mahumed ember[14] csak nevetett és könyörgött: “de hát legalább a csizmámat adja ide majszter bácsi, amiért ide jöttem.”

– Csizmát sem adok többé; ha vadember vagy, járj mezítláb!

Tseresnyés uram egész felindulással ment vissza Kálmánhoz.

– A neveletlen ember! S még szóba álltunk vele.

– De pedig kár volt elkergetni – monda Kálmán –, mert pénzt hozott volna a házhoz, s a munka egyre megy.

– Ejh! egy művésznek nem szabad bizonyos fokon alul leszállni.

– De hisz ön maga mondta, hogy addig nem lesz belőlünk semmi, amíg szégyeneljük a bőrkötényt.

Tseresnyés uram úgy meg volt szorítva ez emlékeztetés által, hogy ki kellett fordítania keble minden titkos gondolatjait.

– Igaz, azt mondtam. Nem szabad szégyenelnünk a bőrkötényt és semmiféle becsületes munkát, nekünk többieknek. De ön nem jön velünk egy kategóriába. Mikor Abdolonymus[15]  király maga kényszerült az eke szarvát megfogni, az az egész országára nézve volt szégyen. Mikor Dobzse László[16] király kontóra nem kapott húst a mészárszékből, az egész Magyarországnak volt gyalázat. Ha ön megalázza magát, mi vagyunk megalázva, mi többiek, kik önt tiszteljük, bámuljuk, és én inkább két órával dolgozom többet naponkint, mint hogy engemet az irigyeink azzal gúnyoljanak, hogy “Ahol van ni! A ti nagy emberetek boltcímereket fest!” Nem, azt meg nem engedem. Tudok én annál az ön számára okosabb foglalkozást. Van itt egy műárus, aki képekkel is kereskedik. Fessen ön tájképeket. Azokat az én ismerősöm bizonnyal megveszi. Vannak gazdag polgárok, akik szeretik a szobájukban a szép tájképeket, azoknak a képeknek lesz kelete bizonnyal.

Kálmán rá hagyta magát beszéltetni a csizmadiától, hogy tájképeket fessen.

Két gyönyörű művet tett vászonra:[17] az egyik volt egy sík alföldi puszta, tiszta, derült nyári éggel, a távolban a gémeskút, közepén egy alacsony ház, virágcserép takarta ablakokkal, az eresz alatt a kukoricafonatok, a padlásablakban a paprikafüzérek, a ház előtt parasztszekér, útra készen, az egész képen áldott melegség ömlik el, minő egy csendes nyári délest varázsmelege a pusztán. A másik kép szinte a pusztatáj volt éjjel. A háttérben az elsötétült falusi lak, csak egy ablakában ég a mécses; a szérűn három férfialak fekszik, lábaiknál egy komondor, a hold előtt egy fekete felhő vonul el, ezüstszegélyű, s a távol Tisza kanyarulatai csillognak a visszfényben a ködös láthatáron.

Kálmán maga meg volt elégedve a két művel. Tseresnyés uram azt mondta, hogy nagyszerűek; de eszébe jutott Apelles csizmadiája, s nem mondá el, hogy van egy nagy hibájuk a képeknek: az, hogy a közönség nem érti meg őket.

Azért csak elvitte azokat, köpenyege alá takarva a műárushoz.

Hejh! de szomorúan hozta őket vissza.

– Nem értenek a mostani emberek az ilyen képekhez! – szólt, kibontva gondosan betakargató nagy kendőjéből a becses műveket. – Az ostoba műárus, mekkorát nevetett neki, mikor meglátta a képeket. Hogy hát micsoda ez? Egy sík puszta, amin semmi sincsen, még csak egy bokor sincs? Hát ez landschaft[18] akar lenni. Ha valaki landschaftot akar festeni, azon kell lenni kősziklának, zöld, sárga és veres levelű fáknak, vízesésnek, melyben meztelen nimfák fürdenek, a hegytetőn régi módi várnak, a vár tornyában órának, hogy oda igazi órát lehessen betétetni, mely üt és muzsikál Az ilyenre aztán akad vevő. – Ha pedig éjszakai tájképet akar valaki festeni, ne kímélje az effektust, a hold süssön istenigazában, a felhők között legyen villámlás,[19] a távolban legyen egy égő ház, s annak a fényénél legyen valami gyilkos verekedés. Ezt majd megveszik – talán. Hanem ha rögtön akar ön fizetendő munkát kapni, hát akkor vannak a műárusnál mindenféle fancsali képek; ő azt mondja, németalföldi iskola, nagy hollandus sipkás Magdolnák és pulideres Pilátusok. Azokat a műárus lemásoltatja, de ott kell nála dolgozni, hogy meg ne lássák; mert azokat a képeket ő aztán felakasztatja egy húsfüstölő kürtőjébe, s mikor jó füstösek, akkor elad a őket régiséggyűjtő magyar főuraknak. – Ilyen munka kapható azonnal.

Kálmán földhöz vágta az ecsetjét, s azt mondá Tseresnyés uramnak:

– Uram! Megtanulhatnám-e én még a csizmadia mesterségét? Beállok önhöz inasnak!…

Tseresnyés uram nagyon komolyan csóválta a fejét erre a kifakadásra. Nem tetszett neki, hogy az ő mesterségét, mint utolsó menedéket nézze valaki. Szép tudomány az, aki igazán érti!

– Csak maradjon mindenikünk a maga mesterségénél. Ami halad, az nem marad. Napjára várjuk a vásárt. Megjön az ideje annak is. Ami a csizmákat illeti, azoknak most lesz itt az ideje. Jön a szolnoki vásár: itt van ötven pár készen a kamrában felaggatva, azokkal lerándulok Szolnokba; lesz pénzünk elég. S ha nekem lesz, önnek is lesz; majd visszakapom én azt öntől, mikor meg nekem lesz rá nagyobb szükségem. Egyszer a csizmadia segíti ki a hínárból a művészt, másszor meg a művész a csizmadiát. Hát nem jó lesz-e így?

Kálmán megszorítá jó öreg házigazdája kérges tenyerét, s aztán csak fölvette ismét a rajzónt, s hozzáfogott, hogy egy olyan muzsikáló órához való tájképet vázoljon. Amíg festett, szépen kidolgozhatta a fejében azt az elbeszélést, amit majd az éjjel fog leírni a lapja számára.

Hajh, az a lap pedig csak nem akart felvirágozni. Dicsérte azt minden ember. Remek dolgok, nagy eszmék jönnek benne, elismerék; hanem elő nem fizettek rá.[20] A munkatársak, kik annyi lángészt, annyi tanulmányt, annyi merész kezdeményezést halmoztak benne össze, mind ingyen dolgoztak: kenyérkereső óráikból, éjjeleik nyugalmából vonva el a drága időt. S már az évnegyed is a vége felé közelgett, s újra fenyegetőleg tornyosodott a láthatáron a deficit: Csimborasszó akkor, száz és még nem tudom hány forint! Honnan azt előteremteni? Kálmán feje főtt abban nagyon.

– Ne ráncolja ön úgy össze a homlokát! Itt jön már a szolnoki vásár; jó lesz minden!

Aztán három nappal a szolnoki vásár előtt, mikor Tseresnyés uram éppen adogatná le a kamarában felaggatott csizmákat az öreg szolgálónak, ki azokat a nagy vásáros ládában műértőleg elhelyezgeté, a bicegő szalmaszék kicsúszott alóla, ő leesett, s kificamította a lábát bokában.

A borbély, aki helyre tette a lábát, azt mondá, hogy ez veszedelmes ficam: egy hétig nem szabad felkelni vele az ágyból, s három hétig nem állhat a páciens a lábára.

– Szervusz neked, szolnoki vásár! – sóhajta fel Tseresnyés uram, sztoikus nyugalommal.

Ez a csapás egészen felzavart minden emberi számítást.

Mi haszna a sok csizma a kamarában, ha nem lehet vásárra menni. Pesten minden ember cipőben jár; itt nem veszik azt a ráncos torkú, fontos talpú,[21] hatalmas hegyes orrú jószágot; másra meg nem lehet bízni a drága portékát. Biz elmúlt a szolnoki vásár, anélkül, hogy Tseresnyés uram csizmái jelen lehettek volna rajta.

És ez aztán nagy baj volt. Minden nap egy nap; a vén cseléd egy nap azt jelenté, hogy az egyetlen utolsó legény is elvitte a vándorló könyvét, mert szűknek találta a kosztot; másik nap azt jelenté, hogy Jenőy tensur nem akar többé feketekávét inni ebéd után, azt mondja, hogy az nem jót tesz a mellének. Pedig bizonyos, hogy csak ez tartja benne a lelket. mert alig nevezhető az evése evésnek.

Tseresnyés uramnak ez a szó nagyon keservessé tette az ágyban fekve maradást. Nagyot mordult, de nem szólt semmit.

– Pedig – monda a vén cseléd – ma is láttam az utcán Béni urat a nagy fejével két szép almáspejen kocsikázni ki a Városligetbe.

Erre megszólalt Tseresnyés uram.

– Láthattad Béni urat kocsikázni; de az eleibe nem szükséges az a szó, hogy “pedig”. Mert az kötszó, s Béni úr paripáinak Kálmán úr feketekávéjával semmi összeköttetése. Hanem nyisd fel az almáriomot, vedd ki onnan az ezüstgombos mentémet, vidd el a zálogházba, ha fölkelek, majd kiváltom; s Kálmán úrnak feketekávéja legyen minden ebéd után; mert az neki szükséges.

Az öreg cseléd kivette a tisztes ezüstgombos mentét, s kivitte az egyik ajtón, a másikon pedig visszahozta; dehogy adta azt a zálogházba: volt egypár megtakarított forintocskája magának; azt szedegette elő, hogy se gazda, se vendég ne vegye észre a szükséget a háznál.

A gazda nem is vette észre, hanem a költő gyanakodó, álomlátó, necromanta.[22]  Kálmán egy reggel azt mondá magában: “elmegyek, lefestem azt a boltcímert.”[23]

Akárhogy megharagszik is Tseresnyés uram, ő felkeresi a maga vademberét. Ugyan furcsa volna egy művésztől, ha már e demokrata életmódra adta magát, ha még válogatna a tárgyakban, mikor ötven forintot kínálgatnak a kezébe.

Tehát keressük fel a Fidzsi-szigetet.[24]

Hajh, de úgy tapasztalá, hogy amíg ő késedelmezett, azalatt valami szerencsésebb Magellán már felfödözte a Fidzsi-szigetet, s Wasztl fűszeres boltja előtt immár egy akkora festett vadember[25] ijesztgeti a járókelőket, amekkora csak egy másfélöles vászonra felfér, amire valaki nem sajnált öt forint ára festéket felmázolni. Igaz ugyan, hogy a vadembernek mind a két lábán kifelé voltak a lábhüvelykujjai, nem befelé, mint másnak; hanem hiszen éppen ez a derék a vadembernél!

Kálmánnak tehát ez az utolsó reménysége is vízzé vált. Szomorúan fordult vissza. Hogy még a festett vadember is így le tudja az embert verni!

Mikor aztán a két kezét a két üres zsebébe beledugva, tovaőgyelgett az utcán, akkor kezdé magában érezni, hogy mi az az ember, aki már semmi sem, csak egy lump, egy rongy!

Akinek semmije sincs, csak a rajtalevő rongy!

De hát akinek belül, e rongyok alatt kincsei vannak, aki érzi magában, hogy lángész lakja szívét, agya tanulmányokkal terhelt, ujjai hegyében teremtő művészet, és mégis rongy! Semmi sem, csak rongy!

A kincseket, a lángészt, a tudományt, a művészetet nem látja senki, csak azt látja, ami kívül van: a rongyot…

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Tseresnyés uram mintha érezte volna, hogy Kálmán miben töri a fejét, olyan nyugtalanul viselte magát a fekhelyén.

– Felkelek; dörmögött ingerülten. Nem maradok tovább fekve. Nincs már a lábamnak semmi baja. Mankóval fogok járni.

És nem hagyta magát lebeszéltetni, hogy kis hálófülkéjéből ki ne sántikáljon, megnézni, mi történik a műhelyben.

Hajh, bizony ott szomorú dolgot látott; a legények mind elpusztultak onnan, amíg ő beteg volt, egyedül maradt ott az inas. No majd visszajönnek, vigasztalá magát. De még a műhelyajtó is be van zárva; munkaadók sem jönnek már.

Azért is hogy jönnek! Éppen most dörömböz valaki az ajtón. – Nyisd ki, gyerek! – «Valami pajkos suhanc lesz, aki megveri az ajtót s odább szalad.»

Azért is, hogy nem pajkos suhanc, mert az Tóth Máté uram maga, aki belép a műhelybe, hátratolva izzadt homlokáról a poros kalapot.

– Isten jó nap, mester uram! – köszönt be ismerős kedvvel a földész –, hát nem jött el szolnoki vásárra…

– Nem ám. Akkor kellett éppen kificamodni ennek a rossz lábnak. Inkább törött volna el; de utána egy héttel.

– De már most semmi baj sincs, ugye? Lehet járni rajta? Csizmát is húzhat rá.

– No, azt húzhatok rá, akár ötven párt, mert mind a nyakamon maradt, hogy nem vihettem a vásárra.

– Hát hisz az jó. Éppen azért jöttem mester uramhoz, hogyha nem hozta el a csizmákat, hát én jövök értük s viszem mind; kell már a sok cselédnek.

– Micsoda? – szólt elbámulva Tseresnyés uram. – Hát Tóth uram nem vett mástól csizmát, hogy engem a szolnoki vásáron nem talált?

– Már hogy vettem volna? Mikor harminc esztendő óta a mester csizmájában járok, magam, cselédeim! Hiszen kiátkozna minden béresem a világból, ha nem Tseresnyés uram bőrét viselné, magam meg okvetlenül megsántulnék a más csizmájában. Nem ért ahhoz minden ember! Tudomány az, pedig nagy: hogy olyan legyen a csizma, mintha az embernek a lábára volna öntve, s úgy járjon benne egész nap, hogy meg ne érezze. Azt mondják, hogy a csizma csak csizma! Dehogy csizma! Nekem az olyan csizma nem csizma, amelyiket mindennap sámfázni kell; hol a sarkamat szorítja, hol a szegek ütnek át a kérgen, hol a talpa görbül meg, hogy úgy jár benne az ember, mint a macska a dióhéjban, utoljára félremegy a sarka; ha megázik, kitörik az oldala, s aki azt akarja, hogy fel ne törje a talpát, a vállára akasztva viselje a bot végén. Nekem az ilyen csizma, nem csizma, s amelyik csizmadia ilyen habdákat[26] csinál, az jobban tette volna, ha beáll kispapnak, s lett volna inkább kanonok. Azért én, ha Amerikában laknám is, oda is magam után hordatnám a mester csizmáit, mert azok aztán az igaziak!

E csizmographiai[27] értekezés nagyon felemelte Tseresnyés uram kedélyét. Mind igaz az! Azonfölül indokolta Tóth uram Pestre jövetelét még azzal is, hogy valami háromszáz mázsa gyapjúcskát kellett felszállítania a kereskedőkhöz, aminek most vette fel az árát: hanem ez csak mellékes dolog, főtárgy a csizma.

Tseresnyés uram tehát vevé a kamrakulcsot, s elindult sántikálva a kamrába. – De ördögöt sántikált. Egészen elfeledkezett róla; hiszen nincs az ő lábának már semmi baja. Hogy bolonddá tette a borbély! Még mankóra szorította volna.

Tóth uram behívta az utcán lézengő kocsisait, s kihordatta velük a kamrából a megvett csizmákat a szekérre. Akkor aztán nem bánta, ha egy pohár törkölypálinkára betérnek a tiszta szobába, ahol egyúttal fizetni is fog.

Tseresnyés uram megjegyzé, hogy most a tiszta szoba ki van adva egy fiatal úrnak; de az most nincs itthon, bemehetnek tőle: különben is igen jó ember.

Hát amint Tóth Máté uram belép a tiszta szobába, s meglátja ott azt a felakasztott két tájképet, meglepetve mutat az egyikre:

– Nini! Hisz ez az én házam!

– S ez Tóth uram háza volna?

– A biz ez; még azok a lovak is az én lovaim, s az a gyerek ott a szekéren, a meg az én fiam. Hát az a másik kép?

– No, már azokra az emberekre csak nem ismer Tóth uram, akik ott a szérűn alusznak?

– Hátha azokra is ráismerek? – Aztán ki pingálta ezeket a képeket?

– Az én lakóm. Hiába mondanám a nevét. Nem ismeri azt Tóth uram.

Tóth Máté ravaszul hunyorított a félszemével.

– Jól van hát no; én nem ismerem. – Aztán mi végre vannak ezek a képek pingálva?

– Hát csak arra a végre, hogyha valaki megvenné őket.

– Teszem, hogy én is megvehetném azokat, mint akárki más? De nézd csak, még a tarka macska is ott van a folyosón!

– Megveheti biz ezeket Tóth uram is; ha megadja az árát.[28]

– S mi légyen az ára?

– Száz forintért vesztegetik.

– Még nem is sok. Megadom érte. Hej, hogy megörül neki az anyjuk.

Tseresnyés uram nem akart hinni szemeinek és füleinek. Soha Tóth Máté uram hiábavalóságokra egy garast ki nem adott, s most száz forintot nem sokall két képért.

De nem is százat, hanem kettőt húzott ki Tóth uram a bugyellárisból:

– Én csak százat mondtam, – vonakodék a mester.

– No igen: egyért egy, a kettőért kettő; s én mind a kettőt viszem; már tudniillik, ha eladó. Én ugyan azt a piktort nem ismerem, hanem a házamra ráismerek; itt a pénz: a két kép az enyim.

Tseresnyés uram meggyőződött róla, hogy: de már ez nem tréfa.

– De már most meg kell hát ismerkedni Tóth uramnak a képek festőjével is; maradjon itt nálam ebédre, akkorra az is hazajön.

Tóth uramnak nem kellett több marasztás: ő biz itt marad: úgyis valami hiba van az egyik képen, amit meg kell a festőnek mondania.

(Íme, ez is Apelles csizmadiája!) – gondolá magában Tseresnyés uram. “Már ugyan mi hiba lenne ezen a képen?”

– Hja, azt maga nem érti, mester; – szólt alattomos mosolygással Tóth uram, – mert maga csak csizmadia; de a piktor majd megérti. Az a hiba, hogy ezen a képen a házam ajtaja be van csukva. Azt akarom megmondani a piktornak, hogy annak a háznak az ajtaja nincsen becsukva…… Majd megérti azt az a piktor.

Tseresnyés uram tehát leültette a vendégét, hogy várja meg az ebédet, s a piktor hazatértét. Hogy az idő unalmassá ne váljék s az ebédet is könnyebben várhassák, Tóth uram behozatta a szekérről a tarisznyát, meg a kulacsot. A tarisznyában volt sonka, fehér cipó, a kulacsban vörös bor. Jól esik azzal ebéd előtt az éhséget szelídíteni. Hozzá is láttak mind a ketten.

Eközben Tóth Máté uram mindent apróra megbámult, amit a szobában talált: a festőállványt, a palétát, a hosszú nyelű ecseteket. Tseresnyés uramnak nagy dolgába került lebeszélni, hogy a palétára kinyomott olajfestékeket meg ne kóstolja; jó lehet az kenyérre kenve; – pedig úgysem kóstolta volna meg: csak kötődött a mesterrel. – Egyszer aztán megakad a szeme egy nagy csomag nyomtatványon, ami fel volt halmozva egy szögletbe.

– Hát ez mi az Isten csodája, ez a sok?

– Mivelhogy az én lakóm nemcsak festő, hanem író is; egy folyóiratot ád ki, amelyből bizonyára többet nyomatott, mint amennyi elkelt, hát a többi most itt van.

– S mi lesz ezekből?

– Majd talán a sajtos megveszi fontszámra.

– S mi legyen abban a nyomtatásban?[29]

Tseresnyés uram kapott a kérdésen; előhúzott egy csomót az ottveszett nyomtatványokból, föltette a pápaszemét, s elkezdett Tóth uramnak felolvasni egyet-mást belőle.

Tóth Máté uramnak egyik jobban tetszett, mint a másik. Tetszett neki, hogy a versek olyan szépek, hogy mindenki megérti, s a próza meg olyan szép, mintha vers volna. Mennyi új dolog van benne, mennyi tanulság! Napestig elhallgatná az ember.

Tseresnyés uram pedig kész volt napestig tartani a felolvasást.

Az ebéd ideje úgyis elmúlt, Kálmán nem jött haza; azt pedig se gazda, se vendég, se szakácsné a világért meg nem engedték volna, hogy az ő hazatérte előtt tálaltassék fel a leves; őt meg kell várni az ebéddel, ha minden étel elromlik is.

S az idő csak telt. Hol a gazda szelt egy darabot a sonkából, hol a vendég. Ha az egyik letette a nyomtatványt, fölvette a másik, s az olvasott belőle; Tóth uram egyre jobban belehevült a kötött és kötetlen költeményekbe.

Utoljára elfogyott a sonka, kenyér, kiürült a kulacsból a bor; gazda és vendég azon vették észre, hogy beesteledett. S ők jóllaktak anélkül, hogy az ebédet felhozták volna.

Akkor aztán Tóth Máté uram fölkerekedett.

– De már tovább nem várom a maga lakóját; az bizonyosan elmaradt másutt ebéden. S nekem még ma el kell indulnom a szekerekkel; hanem hát egyet mondok. Mi az ára egy ilyen csomó nyomtatásnak?

– Biz az négy forint.

– Csak? No hát én ezt az egész határ papirost mind megveszem csomónkint négy forintjával, s hazaviszem magammal. Nagyon szép dolgok vannak ebben.

– Igen, de mit csinál Tóth uram negyven példány folyóirattal, amiben negyvenszer vannak meg ugyanazok a dolgok?

– Nem kell miatta aggódni! Furfangos a paraszt! – Hát tudja mester, az én házam útban esik, megfordul nálam évenkint száz utazó úr is, aki csak beszáll hozzám, mintha vendégfogadó volnék; mikor aztán szívesen láttam, akkor elhálálkodik, s szeretné tudni, hogy mivel tartozik! Semmivel sem, az a felelet. Magyar vendégszeretetből láttuk el. Hát ezentúl minden embernek, aki hozzám beszáll, arra a kérdésre, hogy mivel tartozik, a markába nyomok egy példányt ebből a nyomtatásból: itt van, uram, ezért adsz négy forintot, aztán Isten áldjon meg. Mind emberére akad ez egy szálig; amit magamnak tartok meg: a leányom estenkint olvasni fogja előttem.

Tseresnyés uramnak egy szó kifogása nem lehetett a praktikus felfogása ellen az előfizető-vadászatnak – lesből; azért átvette Tóth Máté uramtól a kárbaveszett példányok árát tiszta lelkiismerettel, s kihordatta a csomagokat a szekerére.

Gondolta magában: de már végefelé közelít a világ; soha Tóth Máté uram egy ötgarasos naptárnál egyéb nyomtatásba pénzt bele nem ölt, most szekérderékkel vásárol be papirost.

Kálmán még akkor sem jött haza.

Tóth Máté uram még egyszer visszatért a mesterhez.

– Mester, aztán annak a piktornak el ne felejtse megmondani, hogy hiba van a képen: az én házamnak az ajtaja nyitva van ám! – De megálljon, még mást is mondok. A gyapjút drágábban adtam el hatszáz forinttal, mint a feleségem mondta. Ezt a pénzt itt hagyom, s megrendelek érte egy képet annál a piktornál. Én ugyan nem tudom, hogy ő ki légyen, nem is gyaníthatom, de az ilyen piktor nagy furfangos. Kitalál mindent. No hát fesse le nekem az a piktor azért a hatszáz forintért az én házamat belülről; úgy, ahogy egy szobában ülünk egy asztalnál: a feleségem, meg én, meg a nagy fiam és a nagy leányom, meg a kisfiam, meg a kisleányom; aztán magát is fesse oda a piktor, az asztal mellé; tudja. Furcsa kép lesz abból. Hanem hát csak mondja meg neki; majd megérti az azt.

Tseresnyés uramnak még a pápaszeme is elbámult a markába tett sok pénzre, s a lelkére kötött megbízásokra. A millennium[30]  közeledik! Jön az üstökös bizonnyal. A zsíros parasztból mecénás lesz; Kálmán gondjait átveszi, akinek soha sem volt képekre, betűkre gondja.

Így rendelte a mindenható Úristen, akinek csudálatosak az ő utai.

Csak hát jőne már Jenőy úr haza.

Az ebéd egészen elromlott már, a szakácsné hiába szaladgál ki az utcaajtóba lesni, hogy jön-e már; mert az nem jön.

Bujdosik a pusztában. – Milyen nagy puszta egy nagy város! Végigjárja az utcákat. Mind oly puszták! Tele emberekkel, kik őt nem ismerik többé.

Elmegy a palota előtt, melyben a szép madonnakép lakott; tán most is ott lakik. Az ablakon át zongoraszó hangzik le; talán az játszik ott. Milyen pusztaság van ott őrá nézve!

Végigbolyong a szép delnő háza előtt, melyhez annyi szívdobogás vonzotta egykor, az ablakokból nyíló virágok hajladoznak alá. Milyen pusztaság ez!

Elsompolyog a ház előtt, melyben olyan nagy úr volt egykor; hol fényes estélyeket adott; melynek kapuja, redőnyei most be vannak csukva; ott nagyanyja lakik; milyen pusztaság ez!

Végigmegy a kávéházak előtt, mikben a tűzvérű fiatalság egykor lelkesítő szónoklataira hallgatott.[31] Új nemzedék tölti azokat most be, mely a főuraknak bókol. Milyen pusztaság ez!

Megkerüli a fényes színházat, mely diadalainak tanúja volt egykor, s melynek oldalán még most is ott sárgul egy régi magyar színlap rongyos töredéke, eltakarva új falragaszoktól. Milyen pusztaság ez!

Végigtámolyog a Duna-parton, s átbámul Budára; hol egykor őt fogadta a legfensőbb úr valamennyi urak között. Milyen pusztaság az!

És e pusztaságban ő egyedül bolyong: az “egyedül idegen”: a magyar író, a magyar művész.

A késő est veti vissza a szűk utcába, melyben lakik. Nem jut eszébe, hogy délelőtt van-e vagy délután, csak a sötétség mondja neki, hogy este van.

Az utcaajtó be van már zárva, mint szokott korán zárva lenni; csak a műhelyajtó van még nyitva, onnan hat ki egy vékony fénysugár.

Kálmán lopódzva közeledik az ajtóhoz, mint aki tudja már magáról, hogy ő semmi sem már többé, csak egy rongy. Leskelődik és hallgatózik.

A műhely közepén, a tőke mellett ül a csizmadia; de előtte nem fekszik a munka, hanem a zsoltár.

A csendes zugban áhítattól fennkölt arccal énekli:

“Szeretem és áldom az Úristent![32] Mert meghallgatá az én kérésemet….. Melyért imádom őtet örökké!”

Kortesdolgok és családi bajok

Senki sem fog azon csodálkozni nálunk, hogy ilyen heterogén elemek egy sorban említtetnek. Kivált a régi időkben sokszor össze voltak ezek bonyolulva.

** megyében, melynek Decséry volt a főispánja, ősidőktől fogva nem volt konzervatív párt soha. Éppen azért a tens rendeknek, minthogy semmi ellenmondójuk nem volt, igen csendesek voltak a gyűléseik, higgadtak a tanácskozmányaik, s legillendőbb hangon fogalmazvák a határozataik. A főispán – szóló – volt a gyűlésben a kormánypárt, de ő mint elnök csak nem veszekedhetett az egész kongregációval, s ha tette, válogatott stílusával mindig nagy derültség volt a hatás, melyet gerjesztenie sikerült. Különben pedig igen derék főispán volt.

Egyszer aztán a bécsi udvari kancelláriában azt határozták el, hogy minden megyében, ahol még nincs, meg kell alakítani a konzervatív kormánypártot: a főispánok azért vannak a világon, hogy ezt tegyék.

Decsérynek is kiadatott ez a rendelet, ami neki aztán nem kis főfájást okozott. Honnan vegyen ő ** megyében konzervatíveket? Bár legalább vetőmagot küldtek volna neki hozzá. Pedig ha nem teszi, királyi komisszáriussal[1]  fenyegetik a vármegyéjét.

Nagyon erős szövetséges volna e célra a veje, Bálvándy; akire a leánya férjhez adásakor egyenesen számított is; de a párizsi fatalitás miatt éppen az ellenkezője történt meg annak, amire számított. Hogy a Decséry család gazdag nábobjai addig késedelmeskedtek az adósok börtönébe került vő kiváltásával, amíg az magához a szép üldözőhöz fordult, s attól meg is nyerte a szabadságát, abból két nagy baj származott, egy családi baj, meg egy politikai veszedelem.

A családi baj még hagyján; hogy tudnillik a kiszabadulás után Bálvándy nagyon is sokat tett a Csollánné iránti háladatosság kifejezésére, s nemcsak a pénzt, hanem más, nem pénzbeli tartozásokat is sietett neki lefizetni, s sokkal inkább igyekezett a szép szalmaözveggyel elfeledtetni Kálmánt, mint saját feleségével; hát ez bizony elég nagy baj Dorothea grófnőre nézve, hanem utoljára is az csak az ő magán baja, de sokkal nagyobb kár az, hogy a mulasztás miatt Bálvándy az egész Decséry családra úgy megneheztelt, hogy se ipát, se napát azóta meg nem látogatta, a főispánnal éppen csak a megyegyűléseken szokott találkozni, ott is csak azért, hogy a főúrnak “malleus[2]”-a legyen.

“Malleus”-nak nevezik a “kalapácsot” – diákul. A zöldasztal mellett aztán ez a titulusa egy olyan hatalmas, vagy főrangú, vagy eszes, vagy kitűnően goromba szónoknak, ki egy másik szintoly minőségű celebritásnak apróra megtörésében találja hivatását; ki, amint ellenfele megszólal, siet magát utána feljegyeztetni, s a retorika minden eszközeivel agyonkalapálja az “előtte szólót”. Ezért a “kalapács” cím.

Ehhez pedig háromszoros hivatása volt Bálvándynak, mert főrangú is volt, eszes is volt, goromba is volt.

Ezt tehát nem szerette a főispán. Egyszer meg is mondta gyűlés után a vejének, hogy nem illik közel atyafiaknak ilyen csúnyául bánni egymással: de arra Bálvándy azt felelte neki, hogy “Kein Bruder in der Politik[22]”.

Konzervatív pártot pedig kellett csinálni ** megyének, akárhogyan.

Hiszen lehet “akárhogyan”. Van ott egy sereg prelátus, egynehány főúri gazdatiszt, akadnak községeikkel nem egyező jegyzők, egy csomó hivatalvadász fiatalember, talán egy kis sértett hiúság is szolgáltat némi kontingenst, és legvégül ideparancsolhatók más megyékből olyan hű barátok, akik ebben a megyékben is bírnak fekvő vagyonnal, hogy a publikus téren[3] tegyék meg a maguk kötelességét. Ily elemekből aztán csak megalakul, ha nem is egy tábor, de legalább egy falanx, mely bolond kedvét találja abban, hogy az egész vármegye minden szellemi ütlegeit felszedje a hátára minden gyűlés alkalmával.

Ezen eljárásból származott azon eset, hogy Jenőy Benjámin úr is megkapta az intést, miszerint nem azért hagyatott helyben legmagasabb helyeken majorescóvá tétele, hogy otthon ápolja a tyúkszemeit, hanem hogyha úgy kívántatik, a kellő időben jelenjen meg ** megyében, s segítsen a józan pártot nagybecsű személyével öregbíteni. E felhívásnak eleget is tett, s a nagyasszony kíséretében átköltözött az iváncsi uradalmába, ahonnan aztán szorgalmasan feljárt a székvárosba megyegyűlésekre és pártértekezletekre, szörnyen elbízva magát, hogy jutott valahára egy olyan társaságba, ahol az ő tanácsát is kikérik, s okos dolognak tartják azt, amit ő beszél.

Az ekként megalakult pártnak szüksége volt egy fényes manifesztációra, mellyel lételét a világ előtt tanúsítsa, s erre egy igen jó alkalom lett rendezve.

Volt akkor a szomszéd testvérországnak egy nemigen népszerű hercegi kormányzója, kinek missziója lett volna a magyarországi megyéket beutazgatni a főispánok kíséretében, s a nyerendő ovációkban az új politikai rendszert inaugurálni.

Kezdetett a diadalkörút éppen ** megyével. A herceg jött is a főispánnal, a megye határán kellett őt a józan párt küldöttségének elfogadni.

A küldöttség csak megvan; de hát ki fogadja el?

Hiszen van a pártnak egy püspöke is, aki nagy ékesenszóló, az ugyan elfogadhatná őhercegségét, ami a szónoklatot illeti; de miután az elfogadás alatt nemcsak szép retorikai trópusokat értünk, hanem egyúttal az egész frekvenciának úri módon való megvendégelését is, az pedig úgy belekerül kétezer forintba, mint egy krajcárba; s miután a püspökök már akkor is tudták, hogy kétezer forint olyan isten adománya, amit halálos vétek az ablakon kidobni, annálfogva a kitűnő szónok azzal mentette ki magát e megtisztelő bizalom alól, hogy őneki nagy vértolulásai vannak, amik nem engedik meg a hosszas szónoklatot. Egy másik úrnak nem voltak ugyan vértolulásai, de őszintén megvallva, nincs elég helyisége annyi úri vendég ellátására. Egy harmadik úrnak meg lett volna elég módja az utóbbira, de az meg a szónoklattartástól irtózik annyira, hogy készebb itthagyni a vármegyét, mint speechelni.[4] Addig-addig tagadta ki magát minden ember e tisztességből, míg utoljára valakinek eszébe jutott felkiáltani: hát hisz itt van “Béni bácsi!” – Igazság! Itt van Béni bácsi! – kiálta fel aztán az egész értekezlet egyhangúlag: hisz már ennél jobbat nem is kaphattak volna.

Béni bácsi csak nevetett eleinte; aztán kezdett nagyon felfuvalkodni arra a gondolatra, hogy íme ő legyen egy ilyen tekintélyes férfiakból álló testület vezetője. Egy kicsit szabódott, egy kicsit kérette magát; de elvégre belenyugodott e megtiszteltetésbe, és rá hagyta magára nyomni a díszes szerepet, ami senkinek sem kellett.

Csak azután, mikor a dominiumába hazakocsikázva nagy fennyen elkezdett dicsekedni Andrásnak, a libériás hajdúnak a nagy dicsőségről, ami őket érte, világosítá fel róla a vén cseléd, hogy ez nekik nagyon sokba fog kerülni: ellátni az egész vendégsereget, urát, hajdúját, kocsisát. Hát még a hosszú diák szónoklat!

E két feladat csakugyan nagyon lehűtötte Béni bácsi kedvét. Ejh, azt a megtiszteltetést nem lett volna szabad addig elfogadni, míg a mamától meg nem kérdezte, hogy hát ő mit szól hozzá. Mert hátha mármost a mama azt találja mondani, hogy ő bizony nem ad ebédet annak az egész siserahadnak![5]  No, az lesz a szép dolog.

Béni bácsi maga meg sem merte volna vallani ezt az édes mamának, ha a becsületes, jószívű András per sundám-bundám elő nem hozta volna otthon a nagyasszony előtt, minő dicsőség érte a famíliáját.

A majoresco dobogó szívvel leste, hogy mit fog a mama erre mondani.

Hát mit mondott volna? Magán kívül volt örömében, hogy végtére is az ő kedves magzatját ilyen nagy tisztelet éri! De bizony elszánta magát, hogy a hercegi kíséretet hercegi módon fogja ellátni. Kerüljön, amibe kerül. Béni bácsinak újdonatúj magyar díszruhát rendeltetett Pestről Klasszy[6] Vencel klasszikus ollója alól, s hozzá ezüstös csójtárt a díszparipa számára.

No még azt is! Hogy Béni bácsinak lóhátról kell beneventálni a herceget: holott ő soha lovon nem ült.

És végtére a latin szónoklat! Azt ugyan elkészítette számára a helybeli tiszteletes, s Béni bácsi tanulta azt éjjel-nappal, s egyszer-egyszer már volt is abban a hitben, hogy tudja azt könyv nélkül; de mindamellett is, mikor a végzetes nap reggelén felöltöztették abba az aranyos mentébe, paszomántos aranysarkantyús csizmába, mikor feltolták arra a cifra lóra, mikor a kísérő hajdú eszébe juttatta, hogy a beszéde ezen kezdődik: “excelsissime princeps![7]” – hát akkor nem tudta Béni bácsi, hogy mi szorítja olyan nagyon a lábát: a cifra csizma-e, vagy a ló, vagy a diák dikció; s eleven sejtelme volt róla, hogy valaki le fogja dobni a hátáról, vagy a ló, vagy az oratio, vagy a herceg.

Azonban elvégre is ilyen veszedelem nem végződik olyan komolyan, mint az ember képzeli magában. Béni bácsi kitett magáért hatalmasan, odalovagolt az érkező herceg kocsijához, akit midőn meglátott, s azt látta, hogy az nem olyan herceg, amilyent ő “Angelo, Padua zsarnokában[8]” szokott látni, hanem egy hosszúképű német, kurta gallérú porköpenyegben, úgy megkonfundálódott, hogy az egész latin szónoklatból egy ige sem jutott eszébe. Hasztalan súgta odahátul András, hogy “excelsissime princeps”.[9] Ő bizony ahelyett azon kezdé, hogy:

“Alásszolgája!”

És folytatá azzal a praktikus üdvözlettel, hogy: “köszönteti az édesz mama, szívesen látja egy kisz vacorára.”

A herceg nagyot nevetett, a bandérium iszonyú viváttal ütötte el a dolgot; a herceg mellett ülő főispán bosszúsan adott jelt a kocsisnak indulásra, s azzal robogott hintó és bandérium a Jenőy-kastély felé, Béni bácsit is vitte a lova nyargalvást, úgyhogy senki sem érte utol, még András sem: s ennélfogva hamarább hazaért, mint az egész bandérium, sőt hamarább hazaért, mint a lova, amennyiben a veranda előtt keresztül bukott a lónak a fején, s így fél ló hosszával megelőzte magát az angol telivért.

Nagy baja nem történt, csakhogy éppen a térdein kirepedt a karmazsin öltözet, de viszont az a haszon lett a mutatióból,[10] hogy az udvarára érkező herceget, most már a zsebéből előhúzott igazi latin szónoklattal fogadhatá, mely ezúttal, gyalog lévén, s fogván a két fülét, az olvasáskor nem dobhatta le a hátáról.

A hivatalos lapban aztán csakugyan ennek a szónoklatnak a szövege jelent meg, nem azé a másiké. Pedig az sokkal jobb volt: mert igaz volt. A nagyasszony olyan ebéddel fogadta a herceget és kíséretét, hogy csakugyan vacsora lett belőle, ahogy Béni bácsi ígérte; s e lakoma alatt Béni bácsi, dacára a szűk magyar öltözetnek, annyit bevett a mindenféle jóból, hogy vége felé per “uram-bátyám” kezdte traktálni a herceget. Az excelsissime nagyon is jól mulatta magát vele, sőt egyszer meg is kérdé tőle, hogy hát ő nem házas-e még; mire Béni bácsi azt felelte, hogy “non, sum adhuc virgo” (nem, még hajadon vagyok)[11] – ami általános derültséget gerjesztett: a herceg eltette azt magának örök emlékeül.

A nagyasszony el volt ragadtatva örömében, hogy az ő fia így tud komázni grófokkal és hercegekkel.

Voltak azonban, akik ezt a parádét nem nézték olyan kegyes szemmel, s a megye székvárosában mindenki duzzogott miatta.

Ilyenkor szokták azt mondani, hogy “oportet, ut fiant scandala[12]”. (Szükséges, hogy legyenek botrányok.)

Csakhogy amilyen nagyon szereti minden ember a skandalumot, ha már megtörtént, annyira kevés azoknak a száma, akik a botrány megcsinálására is rászánják magukat.

Pedig valami olyan szelíd macskazene forma nagyon elkelt volna a főméltóságok megérkezése estéjén a székvárosban.

Hiszen valami nagy városban emiatt nemigen jön az ember zavarba, ott megvan a hozzávaló materiale[13] nagyhamar, csak síp kell és repedt serpenyő: ember akad elég; hanem egy olyan provinciális székvárosban az nem megy olyan könnyen: ott minden ember ismeri egymást; s az inast és diákot hamar fülön csípi a majszter és a professzor; felnőtt ember pedig restell az utcán nyávogni és rikoltozni.

Hanem hát annak is kitaláltatott a módja.

Amíg Béni bácsi a megye egyik határán igyekezett a Jenőy család becsületét helyrehozni, melyet a Kálmán öcs annyira kompromittált: azalatt a megye másik határán közeledett valami harminc szekér,[14] megrakva a borsodi és hevesi kortesek legválogatottabb példányaival. Bálvándy szedte őket össze, s vitte magával a harmadik vármegyébe demonstrálni. Belekerül a tréfa nehány ezer forintjába; hanem megérdemli az a rávesztegetett pénzt. Majd elbánnak ezek a főispán úrral, akivel a saját megyebeli nemessége csak simán szokott enyelegni. Ezek majd csinálnak skandalumot; hacsak arra van szükség.

Az alkotmányos kéjutazó társaságnak útjába esett Csollán Berti birtoka is. Ők most is igen jó pajtások voltak Bálvándyval. Csollán Berti eljárt Bálvándyhoz, mikor a városba ment, s ott ebédelt az asztalánál, mulattatva Dorothea grófnőt bundaszagú eredetiségekkel, s a kölcsönös tréfálásnak nem volt se vége, se hossza a két úr között.

Mikor Csollán Berti megtudta, hogy Bálvándy a szomszéd vármegyéből hoz korteshadat ** megyébe, maga ajánlkozott neki: “aztán szívesen látom az egész társaságot délre[15] a pusztámon.”

Ez nem volt megvetendő ajánlat; egy nap ingyen tartani ki valami nyolcvan lovat és másfélszáz jól evő és még jobban ivó embert.

Bálvándy tehát kiadta a rendeletet a kolomposainak (ő maga elég óvatos volt, nem jőni érintkezésbe a truppjával), hogy a Tiszán túl a legelső állomást majd Gödénylakon tartják; oda várja őket Csollán Berti délre.

Meg is érkeztek rendén, be is kötözték a lovaikat az istállóba; s aztán bementek Bertihez tisztelegni a kastélyba.

Óh! Berti igen szívesen fogadta őket, eldiskurált velük, röhögött az élceken; eközben pedig jócskán elmúlt a dél, míg elvégre egy öreg kortes bátorságot vett magának meginterpellálni a szíves házigazdát, hogy jön-e már az az ebéd, mert majd ők nagyon elkésnek, pedig még ma messze el kell menniök.

– Micsoda ebéd? – kérdi Berti elbámulva.

– Hát hiszen ide tetszett bennünket hívni délre.

– Híttalak ám “délre”, de nem “ebédre”. Ki mondja azt, hogy délben enni kell? Lám a gólya sem eszik, mikor delel.[16]

A nemes urak azt hitték, hogy ez csak valami tréfa; s szétnéztek a háznál, hogy kit és mit kaphatnának meg; – mert hiszen, ha egypár tinó vagy egynehány birka van az akolban, abból majd nagyhírtelen ebéd lesz, ha lerántják a bőrét. De nem találtak ők Berti házánál sem egy cselédet, sem semmi megehető hússal bíró állatot, sem egy krumplit, sem egy harapás kenyeret; Berti mindent, ami mozdítható és megehető, elszállított előlük a megelőző napon a tiszai szigetre.[17]

Keresték aztán az éhes hadak, hogy megverik; de akkorra Berti úgy elinalt, hogy a porát se láthatták.

A dühbe jött nép fel akarta gyújtani a házát; de a kolomposok elcsitították őket: “drágán fogja Bertók ezt az ebédet megfizetni.”

Úgy kellett aztán nekik étlen-szomjan az esteli állomásukig elvergődni.

Hogy Bálvándy ezért majd nem marad adósa Bertinek, arra bizton számíthat.

Azon a napon, amelyen Decséry főispán magas vendégével a a székvárosba megérkezett, még akkor fogadva a hivatalosak és káptalanok üdvözlő küldöttségeit; amint beesteledett s minden tisztességes ember álomnak ereszté fejét: egyszerre csak éktelen ordítás veri fel az éjszakai csendet. Olyan lárma, amilyent ebben a városban sohasem hallottak. Tapasztaltabbak macskazene[18] név alatt ismerik azt.

A förtelmes zaj a főispán lakását választá célpontjául.

Senki sem tudta elképzelni, kik ezek a rettenetes tisztelgők, honnan jöttek, mi a nevük. Közéjük menni nem tanácsos, sötét is van; de hasztalan megy oda kémlelődni akárki is, mert azok vadidegen ábrázatok; egy lelket sem lehet közülök felismerni.

Hanem ez azért a macskazenére nézve mindegy; ezt elég förtelmesen fújják.

Valami gúnydalt énekelnek a főispán ellen, melynek mosdatlan verseit, mint a zsoltár szövegét az előénekes, úgy kiáltja ki valami rekedt hang.

Ha arra a hangra rá lehetne ismerni!

Most egy nevet kezdenek kiabálni.

“Fújjad Csollán! Mondd Csollán![23] Hová lett a főispán?”

A vers után elmondja a helyeket, ahol a főispánt megilleti az időzés: s azok között a pokol még a legilledelmesebb hely.

S újra rárivallják nagy röhögés között:

“Fújjad Csollán! Mondd Csollán!”

Az irgalmatlan ordításnak csak a késő éjszaka vetett véget.

Hajnal előtt már a vendégszerepét bevégzett korteshad ismét útban volt hazafelé; otthagyva ** megye székvárosában a macskazene iszonyú következményeit.

A herceg rögtön visszautazott a maga országába. Decséryt felhívták, Bécsbe; ** megyének királyi biztost küldtek a fejére, s a székvárosban történt hallatlan botrány megtorlása “delegatum judiciumra[19]” bízatott: annak lett a feladata kikutatni, kik voltak e perduellis botrány okozói, s ki volt annak a vezetője.

“Csollán Berti!”

Ez a név hangzott mindenütt. Őtet idézték meg legelőször. Hasztalan protestált, hogy ő otthon ült e három nap alatt Gödénylakon. Száz tanú állt elő ellene megesküdni, hogy ő volt az, aki előénekelt ama híres macskazenében. Az alibit meg nem tudja bebizonyítani, mert egy nap minden cselédjét elküldte a háztól, két nap meg a nádasban lappangott, félve a rászedett kortesek bosszújától. Olyan bizonyos lehet róla, hogy egy esztendőre becsukják a vármegye házához, mintha már kezében volna az ítélet.

Ez aztán kapitális tréfa volt Bálvándytól. Decsérynek macskazenét adni, s Csollán Bertit csukatni be érte.

Sietett is mindenki elismerését kifejezni Bálvándynak, aki csak közel férhetett hozzá. Lakásán folytonos ünnepély volt, s az ünnepélyek társalgási tárgya természetesen a politikai események.

S e dinomdánomnál, hol a mulatság savát, borsát a Decséry főispánt ért kudarcok képezték, kellett vinni a háziasszonyi szerepet – Decséry Dorothea grófnőnek. Hallania kellett a keserű élceket, látni a kárörömöt saját férje és vendégei arcán minden nap. Mikor azt a híres macskazenét adták a főispánnak, akkor neki éppen egy víg táncestély fényénél kellett szégyentől égő arcát mosolyra kényszeríteni, és hallgatni az egymás után érkező vendégektől, hogy mi történik most az utcán.

És Dorothea tudta jól, hogy azt a botrányt férje rendezte.

Dorothea egyebeket is tudott már arról a férfiról, aki az asszonyoknak ideálja.

Hanem a nők sokat eltűrnek: megbocsátanak.

A férj csapodárságát meg tudják bocsátani szerelemből, vagy megfizetnek érte hasonló pénzzel.

Hanem egy dolgot ritka nő bocsát meg: azt, ha a férj az ő szülőit bántalmazza.

A Decséry családnál különösen nagy volt a ragaszkodásuk a családtagoknak egymáshoz. Dorothea bálványozta atyját, s azt a legtökéletesebb embernek tartotta a világon. Mint családapa Decséry igen jó ember volt, s Dorothea nem emlékezett rá, hogy valaha szülői házánál egy könnyet ejtett volna; őt atyja oly nagyon szerette.

Mit tudott ő arról, hogy mi az a pártgyűlölet; hogy mikor valakire azt mondják, hogy “országos gazember!” – ez csak egy politikai műszó, mely jellemet nem sért. Mind a két fél használja azt. Hiszen honszeretetből teszik.

És azután visszagondolt arra az emberre, aki tudott hazát szeretni, anélkül, hogy gyűlölt volna; aki hordta szívében a szabadság eszméit, adott nekik lángszavakat, lett mártírjuk; hanem annak családjához, akit szeretett, csak tisztelettel közelített mindig. Hajh! ez az ember még most sem ejt ki tollából egyetlen keserű szót sem a Decséry család ellen, pedig hivatása volna, hogy azt tegye, pedig divat volna, s publikumot csinálna vele magának. És ha azt tenné, igazolva volna érte, mert ők eltaszították őt maguktól. De az nem szól ellenük soha.

Dorothea járatta magának mind a két lapot, amelybe Kálmán írt, és amelybe Aszályi piszkolt. Folyvást figyelemmel kísérte mind a kettőt, és mindig jobban kezdte bámulni azt az embert, aki a sors csapásai alatt meg nem görnyedt, folyvást magasabbra emelkedik. Aszályi piszkolódásaiból pedig megtudta azt, hogy minő sorsa van Jenőynek. A silány polémiának egyik elengedhetlen érve az, ha a megtámadottnak szegénységét szemére vetheti; ha elmondhatja, hogy az ellenfél lapjának nincsenek előfizetői, csak teng; a szerkesztők, munkatársak koplalnak; a főmunkatárs, hogy éhen meg ne haljon, kénytelen a mázoláshoz fogni; zsidószatócsokat meg csizmadiákat festeget öt forintért.

Óh minő kínpad ezt olvasni Dorotheának.

Azt is jól esik a silány polémaírónak kihíresztelni, hogy az ellenfél nagy beteg, vért köhög, halálos mellbetegségben van. Ezt ha megtudja a publikum, nem mer majd a lapjára a jövő félévben előfizetni: hátha a két forintja ott vész.

És Dorothea tudja jól, hogy a beteg költőnek nincs senkije, aki gondot viselne rá, hogy el van hagyva saját családjától is. És mégsem átkozza azokat, akik őt elvetették.

És Dorothea szíve minden bántalmat kettősen érez; egyszer magáért, másodszor az elhagyottért.

Ah, az egész lelkével az övé volt! De követelte, hogy úgy szeressék, amilyenné önmagát teremté. Ez a másik – senkié sem; nem is kívánja, hogy szeressék.

Az szeret még most is; midőn kedvesével együtt mindenét elveszté. Emez meghidegült; mert nejének csak szívét kapta meg, de kincseit még nem.

Ah, amaz őrzi még most is bizonyosan a nefelejcseket!

Nemcsak a nő, a férj is érezte azt jól, hogy ők terhére vannak egymásnak; de a hölgynek akarta engedni az előjogot, hogy ezt előbb kimondja.

A Decséry főispánon elkövetett megsértés napján túl nem lehetett ennek haladni. Másnap Dorothea így szólt férjéhez:

– Uram, én el akarok innen utazni.

– Bécsbe kíván ön menni szülőihez?

– Nem. Erdélybe óhajtok menni.

– S meddig óhajt ott maradni?

– Hat hétig.

Bálvándy nem is kérdezte nejétől, hogy mit akar csinálni Erdélyben; olyan jól értették egymást.

– Együtt fogunk utazni ugyebár? – kérdezé hideg udvariassággal.

– Remélem. Legalább oda.

– Vissza külön? Hanem erre nézve egy dolog szükséges, hogy külön jöhessünk vissza. Mind a kettőnknek protestánsokká kell lennünk.

– S ez öntől nagy áldozat lesz: miután hatalmas püspök nagybátyja haragját vonja magára vele.

– “Azután” majd visszatérek az ortodox hitre[20] megint; ön szinte azt teheti; hogy családját kiengesztelje.

– Az az én magánügyem.

– Ismeri ön bizonyos zsibói háznak a történetét, mely annyiszor változtatja gazdáját?

– Ismerem.

– Tehát kívánja, hogy azt a házat megvegyem?

– Le fog vele kötelezni.

Bálvándy kész volt szép nejét lekötelezni azáltal, hogy miután Európát, Afrikát beutazta őt kísérve, hogy kezét elnyerje, még egy kis utat megtegyen érte Kolozsvárig, hogy elválhasson tőle.

Olyan rövid idő elég volt, hogy kiszeressenek egymásból, hogy egymást meggyűlöljék.

Bálvándy nem nézhetett Dorothea grófnőre anélkül, hogy annak szemeiben azt ne lássa, hogy az most egy távol levő alakot lát őrajta túl; s ha olyan közel lépett hozzá, hogy arcát érinté, látta a megdöbbenő tekinteten, hogy most kettőjük közül egy láthatlan alakot riasztott el. Minden gondolatja a nőnek az elhagyott szeretőé, s ezek a gondolatok kinn ülnek a homlokon.

A próza is belejátszott a kedvetlenség melankolikus zűrhangjába. Bálvándy nagyon rá volt szedve pénzbeli számításai által. Az öreg Decséry az első könnyelműen elpazarolt százezer forint után semmit sem akart adni unokája férjének. Várjanak az ő haláláig. A bosszantó dac után, mellyel Bálvándy a főispánt visszatromfolá, még arra is számíthatott, hogy Dorothea grófnő öröksége a végrendeletben úgy körül lesz vaskerítéssel foglalva, hogy abba a férje be ne léphessen; sőt kitelik tőlük, hogy Dorothea egészen ki lesz zárva az úri vagyonból.

Bálvándynak nyűg volt már ez összeköttetés, s örült rajta, hogy a nő volt az első, ki az erdélyi hat hetet indítványba tette.

Dorothea csak Kolozsvárról írta meg szülőinek, hogy Bálvándytól elvál.

A családi tanácsban nagy lett emiatt a zavar.

Dorothea indokait lehetetlen volt nem helyeselni: nem élhet oly férjjel, ki atyját s az egész Decséry családot oly világraszóló sérelmekkel illeté; – de az eszközök, melyek e válást lehetségesítik, minden Decséryt kétségbe ejtettek. A leghívebb katolikus családnak egy tagja kitér hitéből és protestánssá lesz.[21] Minő gyász ez az egész családfára! Pedig más útja az elválásnak nincsen. És azután ha elvált is férjétől, csak protestáns úrhoz mehet nőül; s így örökre el van veszve a családra nézve.

Decséryék azt hitték, mikor Jenőy Kálmán volt a kegyben, hogy az fog áttérni Dorothea kedvéért, és íme megfordítva történik: tulajdon családjuk tagja lesz apostata. Ez keserűbb döfés volt még a politikai bukásnál is. S el kellett tűrni, nem lehetett segíteni rajta.

Azzal vigasztalták csak magukat, hogy hiszen, ha egyszer elvált Dorothea, visszatérhet ismét az elhagyott oltárhoz, ami ugyan egyértelmű leend az örök zárdaszűzi élettel, mert férjhez nem mehet, mint katholika; s ez örömtelen ifjúság lesz rá nézve; de a család ősi hagyománya csorbítatlanul megmarad; a Decséry családból sohasem volt felségáruló, rebellis, emigráns és protestáns; vagy ilyennek neje.

Milyen nagy volt azután a család felháborodása, midőn a válóper lejártával a consistorium ítéletével együtt Dorothea grófnőnek azon határozott nyilatkozata is megérkezett, hogy ő megmarad annak, amivé kitért.

Ez megfoghatatlan makacsság! Rokonait akarja-e halálra keseríteni vele?

A legöregebb Decséryt ez a hír úgy lesújtotta, hogy többet ki nem lépett a szobájából.

Dorotheával azonnal tudatta a család, hogy ez elhatározása után semmi részt nem fog kapni a vagyonból, azon százezer forinton kívül, amit Bálvándyhoz vitt hozományul s amit az vissza tartozott neki adni elválásukkor.

Dorothea pedig arra gondolt, hogy van Pesten egy beteg költő, ki valahol elhagyatva fekszik kórágyán. Annak még talán vissza lehetne adni az életet.

Csakhogy mindez késő volt már.

Correctura[1]

A tizenkét év határa közeledett már, melyet az egykori krónikások maguk elé tűztek, hogy akkor Magyarország fővárosában ismét összejöjjenek.

És adjuk meg nekik az igazat: bizonyára valamennyien vissza is emlékeztek erre a fogadásukra.

Kettő bujdosni volt közülök: Barkó Pali és Borcsay. Az előbbi világhírű orientalista abban az időben: az angol Geographical Society[2]  és a Club of Travellers[3]  tagja, az angol kormány pártfogoltja és Tibet előkelő tudósa.[4] A másik volt Borcsay Mihály, művészi nevén Bányaváry. Hárman pedig Pesten laktak: Jenőy Kálmán, Biróczy Sándor és Csuka Feri.

Az akkori hírlapoknak kevés gondjuk volt ugyan még személyi hírekre; hanem Jenőy Kálmán mégis sokkal nevezetesebb alak volt már azon időben, mintsem el lehetett volna hallgatni róla azt a hírt, hogy veszélyesen beteg. Megtudta ezt Biróczy is és Bányaváry.

Biróczy Triesztben volt egy kereskedelmi per fölvétele végett. Bányaváryék társasága pedig Miskolcon tanyázott. – Biróczy, amint ügyvédi föladatát bevégezte, sietni szándékozott haza, Pestre; Bányaváry pedig úgy intézkedett, hogy Miskolcról egész társaságával idején átköltözik Egerbe, hogy Pesthez közelebb legyen. S onnan aztán az emlékezetes határnapon feleségestül átmehet Pestre; dacára Kálmán tilalmának, ki azt mondá neki: “te nem jöhetsz hozzám, mert meghaltál.” Már előre ki is csinálta magában az élces beköszöntőt, melyben halottaiból feltámadását bejelenti Kálmánnak. – Csuka Ferinek nem kellett utazni, ő most is házfelügyelő volt a Decséry-palotában.

Ekkor aztán a sors egy fekete keresztet húzott az egész számításon végig. Legelső volt Biróczy, aki e gyászkereszt ágában fennakadt.

Mikor Triesztből a horvát határszélre ért, fegyveres határőrök fogták körül kocsiját, s azt mondták, hogy szálljon le; itt fog maradni negyven napig vesztegzár alatt.

– Ki parancsolta így?

Egy nevet mondtak neki, melyet akkor hallott először Európa: “a kolera”.[5]

E láthatatlan rém, melynek minden lépése egy temető, akkor járta be először e világrészt. A népirtó angyal, kinek elég a kimondott nevétől megrettenni és meghalni. A csodálatos pusztító, aki békét hagy annak, aki szeme közé nevet, s átlép azon, aki dacol vele: nem bántja.

Az országok határain kordont húztak ellene, keresztül-kasul; hanem a fekete vonalokon a halál angyala átment, csak az emberek akadtak fenn rajtuk.

Biróczy a horvátországi zárvonalnál akadt fenn.

Felső-Magyarországon már dühöngött a vész; Zemplénből, Abaújból a döghalál borzalmával együtt közeledett a kitört pórlázadás[6] iszonyata.

Ekkor kerekedett fel Bányaváry csapatjával együtt, hogy Miskolcról átköltözzék Egerbe.

Miskolci ismerőseik váltig marasztották, hogy ne menjenek. Jó emberük volt a városbíró is, a városi orvos is. Az első tréfás kedélyű, bátor szívű ember volt, ki csak nevetett azon, hogy valaki meg tudjon halni dinnyétől, uborkától; nagyon biztatta a színészeket, hogy ne menjenek innen sehová; folytassák előadásaikat, minden nap vígjátékot adjanak, hadd felejtse félelmét a gyönge szívű nép; mulassanak, mint eddig az Avason.[7] Az orvos pedig tudományosan bebizonyítá, hogy ide a kolera nem fog eljönni, mert az a hegyes vidéket kikerüli; – de Bányaváry csak menni akart, neki más okai voltak Pesthez közelebb jutni, mint a járványtóli félelem.

A jó ismerősök aztán elkísérték őket egész a város végeig; ott nagy áldomással búcsút vettek tőlük, s útnak eresztették.

Első nap eljutottak Mező-Keresztesig. Már ott is vették észre, hogy nemigen nagy vendégszeretet tárja eléjük a kapukat. Mindenféle alkalmatlan emberek nagyon követelik tőlük az útlevelet. Soha pedig ember emlékezetére útlevéllel nem utazott ez ideig senki jó Magyarországon. Hanem azután, mikor Eger alá megérkeztek, ahol az a jó vörös bor terem, ahol a színészeket mindig olyan jól fogadják, minden ház nyitva előttük: ott egyszerre körülfogták a város határán az érkező truppot puskás és vasvillás[8] emberek, le sem hagytak szállni senkit a szekeréről, hanem minden pereputtyostul behajtották őket a városi bitangmarhák rekeszébe, s hivatalosan tudtokra adák, hogy onnan be nem bocsáttatnak a városba, amíg a kétheti vesztegzárt ki nem állják.

Bányaváry könyörgött, rimánkodott, protestált, nemesi levelére hivatkozott; mind nem használt semmit. A kordon kérlelhetlen volt. Az éjszakát ott kellett tölteniök a marharekeszben.

Reggelig annyi gratiát nyertek, hogy a bikarekeszből kibocsáták őket azzal a föltétellel, hogy menjenek vissza oda, ahonnan jöttek.

Szörnyű áldások között újra útnak eredett a karaván vissza Miskolcra.

Negyednap estéjére kerültek ismét az Avas közelébe.

Már az nagyon gyanús dolog volt, hogy az út két oldalán az árkot hosszában megrakva találták dinnyével, uborkával. Itt valami országos razzia ment végbe a dinnyeföldek ellen, melynek valamennyi a “cucumis”- és “pepo”[9]-fajhoz tartozó kopasz fej irgalom nélkül áldozatul esett.

A város sorompójához érve aztán tökéletes lett a meglepetés.

Ahonnan négy nap előtt áldomással bocsáták el őket, most szuronyszegzett puskák meredtek eléjük.

“Vissza! Ide nem szabad bejőni!”

Bányaváryék nem ismertek rá a négy nap előtti jó barátokra. Azok polgárőrségi egyenruháikban, csákósan, kardosan álltak a sorompónál. A városbíró kegyetlen tekintetű arccal osztá parancsait, s a városi orvos egy nagy nádpálcával a kezében tiltakozott minden jövevény bebocsáttatása ellen.

Bányaváry megkísérté hivatkozni a négy nap előtti barátságra; de senki sem akart már arról tudni: “Vissza! Ide be nem hozzátok a kolerát! Már a szomszéd Zsolcán van!”

– De hiszen mi az ellenkező irányból jövünk! Eger délnek esik!

De nem lehetett azokat a geográfiával kiengesztelni, maradtak a visszautasításnál. A színészekre az a sors várt, hogy amint egy városból kimozdultak, többé semmi városba be ne mehessenek. Ki voltak lökve a szabad ég alá.

Ez már Bányavárynak sok volt! Elkeseredésében fölébredt benne egy adag Coriolanus;[10] s miként Cajus Marcus Corioliban, akként rántott ő is kardot, s kivont szablyával rohant neki a sorompónak, – elszántan truppja jóvoltáért feláldozni hősleg életét. Szerencsére a szuronyszegzett puskák okos emberek kezében voltak, akik midőn látták, hogy valaki rohan a szuronynak, ügyeltek rá, hogy meg ne szúrja benne magát, s így Bányaváry vitézül elfoglalta a sorompót, felnyitotta karavánja előtt, s diadallal vezette azt be az elfoglalt városba. Utoljára aztán az őrállók is nevetésre vették a dolgot, s azt mondták, hogy csak tréfáltak velük. Kivéve az orvost, aki dühösködött, hogy ő most már nem áll jót a város életéért. – Annyira megváltoztatta előbbi véleményét a rémület, mely mint árnyék vonul a kolera előtt.

Bányaváry azonban kiadá rendeletben a színészeinek, hogy senki meg ne próbáljon halni közülök kolerában; mert akkor a többit agyonverik.

Szerencséjükre másnap, mikor a kolera kiütött, Zsolca felől jött be. De még nagyobb szerencséjük, hogy az egész halálvész alatt egyetlenegy színésznek sem lett semmi baja, pedig dúskálkodtak a drága sok dinnyében s gyümölcsben, amit más halandó ember megfogni sem mert. Fél is a színész valamitől!

Hanem egy napon mégis beteg lett valaki – és az éppen Cilike volt. Valószínűleg meghűlt és görcsöket kapott. Ő titkolni akarta baját, de Bányaváry meg volt miatta rettenve, és sietett az orvost elhívni. Már akkor nagy volt a halálozás a városban; és nem volt ellene gyógyszer sem kertben, sem patikában,[11] sem imádságos könyvben.

Az orvos nagy későre érkezett el Bányaváryékhoz. Nem lépett volna be egy világért a szobába, csak félig kinyitotta az ajtót s a küszöbben megállva, egy pálcát tartott maga elé, annak hasított végébe volt csíptetve egy szelet füstölő papiros, melyet meggyújtva, úgy forgatott maga előtt, mint egy szélmalmot, hogy a vészes miazmát elhárítsa magától. Nem is kérdezte Cilitől, mi baj, csak ránézett az arcára s azzal a háta mögött tintával, papírral ácsorgó kancellistához visszafordulva, diktálá hivatalosan: “Írja amice: Kolera, 132: – nem lehet rajta segíteni”. Azzal betette az ajtót, megtörülte az arcát kámforos, ecetes zsebkendőjével és odább ment.

Másnap halva volt – az orvos; Cilike pedig kialudta magát és fölkelt épen.

– – – Ketten tehát már nem lesznek ott a találkozón Kálmánnal: Biróczy és Borcsay…

A halálvész rémhíre Pestet is fölzavarta. A magas uraságok előre kivonultak jószágaikra: dögvész idején veszélyes dolognak tartatik nagy városban lenni; a törvényszékek, dicasteriumok szünetet tartottak; nem maradt Pesten más, csak a könnyűvérű fiatalság, a német színészek és a helyőrség.

Azaz, hogy maradt biz itt más ember is; hanem Csollánné számára nem maradt más.

Katinka azt vette a fejébe, hogy ő ezekben az időkben ugyanazt a szerepet fogja eljátszani, amit Boccaccio Decameronejának[12] hősnői a florenci halálvész idején.[13] Mindennap víg társaság volt nála, összegyűjtötte maga körül azokat a szeretetreméltó könnyű kedélyű nőket, akiknek víg szeszélye az övével találkozott; azután a mulatni szerető ifjakat, a mulattatni tudó színészeket s a mindkettőben kitűnő katonatiszteket. Ott azután kigúnyolták a halált.

Minden délután késő estig kihallatszott az utcára Csollánné kertjéből a cigányzene, víg kacaj és pohárcsörgés. A halál tán fel sem meri ott ütni a fejét, ahol ilyen vígan vannak.

Egy reggel aztán jött a rémhír, hogy itt a kolera! Az első halott fekszik a ravatalon.

Hol?

Itt a Csollánné házával átellenben; a Decséry palotában.

Ki az?

A házfelügyelő, Csuka Ferenc. Tegnap még erős izmos férfi.

Hogy eltűnt egyszerre az egész florenci társaság!

Este már nem volt zene, kacaj, pohárcsörgés a kertben. Estig tizenkét halottat számlált a város.

Akkor aztán menekült a városból, aki csak mehetett; a fiatalság haza családjaihoz, a német színészek fel Grácba, Bécsbe. Még a helyőrség is kivonatott a városból, s a tisztek is eltűntek. Áthelyezték őket Vácra, Gödöllőre.

Katinka egyedül maradt.

Egyedül maga és kedvenc állatjai: a fertelmes tekenősbéka, a még fertelmesebb majom s a legfertelmesebb Aszályi. Az csak nem futott el sehova. Biztatta magát azzal, hogy a csalányba nem üt a mennykő. Az csak megjelent mindennap Katinkánál, s hízelgett a háziasszonynak, vagy ha az rossz kedélyben volt, a papagájnak; melynek egy idő óta az a szenvedélye volt, hogy minden tollát kitépte a csőrével, s mint egy koppasztott lidérc ült a támláján; azóta nem is beszélt, csak mikor Aszályit meglátta, olyankor mondott annyit, hogy “filou[14]”; amit Aszályi, nem francia, de görög nyelven értvén, a legfinomabb hízelkedésnek vett.

Tehát Katinka únta magát nagyon.

Mikor ennyire egyedül maradt egyszerre, akkor kezdte meglepni azon gondolat, hogy senkije sincs. És hogy egyedül neki nincs hová elmenekülnie a városból.

Ekkor eszébe jutott valami. Hátha mégis?

Éppen azon időben tudta meg, hogy Bálvándy elvált a nejétől. Még egy lépés, s egészen közel lehetnek egymáshoz. Hiúsága azt hízelgé fülébe, hogy ez elválásra semmi más nem ösztönözheté Bálvándyt, mint egykori szerelmének s fogságból kiszabadítójának emléke.

Ehhez a hiú reményhez menekült. A magány, a félelem, az unalom rávette, hogy levelet írjon Bálvándynak, ki akkor Aradon volt. A levélben fölszólítá Bálvándyt, hogy adja el neki azt a bizonyos zsibói házat; most már ő is el van szánva, a köteléket széttépni, mely őt egy gyűlölt férj foglyává teszi. És azután nem álland közöttük semmi akadály, hogy örökre egymásé lehessenek. Siessen Pestre, hol őt tárt karok várják.

Ezt a levelet nem lehetett a postára bízni. Abban az időben nagy fátumuk volt a leveleknek; a postán vasvillával keresztüllyuggatták, megfüstölték valamennyit, a gyanúsokat fel is bontották, elolvasták, úgy pecsételték le újra. Katinka tehát Aszályit készítette fel az útra, rábízva a levelet, hogy vigye el azt maga személyesen Bálvándynak.

Aszályi éppen ilyen küldetésekhez való ember volt, amiknél kilátás van nagyon sok gorombaságon keresztülmenni és mindannyiért jól megfizettetni. Ilyenben pedig bőven volt része annak, aki az első kolera idejében négy vármegye és három városi municipium határán keresztülutazott.

Megérkezett szerencsésen Aradra; ott azt tudta meg, hogy Bálvándy kinn időzik magyaráti kolnájában.[15] Az a kolna igen szép emeletes mulató kastély volt a nagy szőlő közepett; csakhogy még most messze volt a szüret: oda Bálvándy aligha vonult egyébért, mint a kolerától féltében, hogy a külvilágtól egészen elzárja magát.

De Aszályi híven utána kocsikázott oda is a szép asszony levelével.

Amint a kolna udvarára megérkezik s az eléje siető ispánnak megmondja, hogy ő Pestről jött, az le sem hagyja szállni a szekérről, hanem odakiált a szőlőmunkások közé valamit Decebal nyelvén,[16] mire négy markos oláh legény előugrik, lekapják Aszályit a szekérről kezénél lábánál fogva; hasztalan kiabál, nem értik a nyelvét, meg ha értik, sem hajtanak rá; levetkőztetik tetőtül talpig, s egy kád vízbe ott a kolna folyosóján beledugják, megbuktatják. Aszályi, amint a víz a szájába megy, borzadva érzi, hogy az ecetes víz; odavagyok – gondolja magában –, hisz ezek emberevők; elébb pácba tesznek, hogy puhább legyen a húsom. Könyörög nekik, hogy ne egyék meg! Azok intenek neki, hogy csak várjon; ne nyugtalankodjék, még több is jön, aközben pedig fogják a nyakát, hogy el ne szaladhasson. Mikor aztán jól kiszívatták a bőrit az ecetes vízzel, akkor jön egy ötödik kannibál, egy irtóztató nagy serpenyő izzó parázzsal. Már megsütnek! – gondolja magában Aszályi, s elkezd görögül könyörögni az oláhoknak, azt hiszi, hogy a görög hitűek azt csak megértik. Azok pedig a legnagyobb komolysággal kiemelik az ecetes vízből, kezénél lábánál fogva a parázs fölé tartják, a parázsra köménymagot és fenyőmagot hintenek, s Aszályit úgy felfüstölik rajta, mint valami kassai sonkát.[17]

Akkor aztán nyájasabb arcok jelennek meg a belső házból; inas és komornyik; hoznak Aszályi számára újdonatúj ruhákat, felöltöztetik tetőtől talpig kényelmes úri gyapotszövetekbe, amik illatoznak az otkolontul, s akkor azt mondják neki, hogy hozta Isten, tessék besétálni; a báró úr odabenn van.

Aszályi alig tudott megához térni első rémületéből.

– No ez, mondhatom, hogy furcsa neme a vendéglátásnak – sopánkodék Bálvándy elé kerülve, kinek iszonyú kámfor- és otkolonszag tölté be a szobáját.

A báró nevetett.

– Egy kis praeservativa,[18] kedves barátom, hogy valaki ide ne hozza magával a kolerát, ha már olyan kedves akart lenni, hogy ebben a veszedelmes időben hozzám vendégül szálljon. Mármost kezet szoríthatunk. Hát mondja csak, micsoda fátum hozta önt ide?

– Őnagysága, Csollánné levelével jövök – szólt bizalmas mosolygással Aszályi.

– Még levél is! – szólt bosszúsan Bálvándy. – Mi az ördögért küldöz most nekem levelet? Hát nem tudta önre bízni az izenetét, ha már ide küldte. A levél legjobban elhordja a miazmát. Hej komornyik! Valaki keresse elő a teins úr zsebéből azt a levelet, aztán kéngyertya füst fölé kell tartani, meg klórmészbe mártani , úgy hozni be. Amelyik a levelet megfogta, be ne jöjjön a szobámba.

Az ekként megfertőztelenített levelet azután a komornyik felszakítá, s Aszályi egyfelől egy csípővassal, másfelől a komornyik egy papirosnyíró ollóval fülön csípvén, kétfelé terjeszték, hogy olvashassa a báró úr.

A levél igen válogatott nyelven lehetett írva, azt elhihetjük, hanem a klórmésznek, amin keresztülment, az a sajátsága van, hogy a tintának elveszi a színét, minden három szó közül kettő volt csak olvasható, ami az eszmék szépségét egészen lerontá. A lényegét az indítványnak azonban mégiscsak megérté belőle a báró.

Hanem egészen furcsa kedvében találta most ez a levél.

Házassági rózsakötelékről beszélni annak, aki éppen most tépett le magáról egyet, amit messziről a legkedvesebbnek hitt, éppen annyi, mintha szilvával kínálnának valakit, akit éppen a hideg lel. S akit éppen a szép madonnaarctól lel a hideg; s aki a világélvező szép delnőt már olyan nagyon ismeri! – S még hozzá az általános kedélytelenség, amit a kolera félelme terjeszt.

Amíg a szép madonnaarcot bírta, addig megvolt az inger a vétkező szép szemeket fölkeresni; de amióta utólszor látta könnyezni elvált neje szelíd szemeit, fájt neki, ha visszagondolt rájuk, s untató amazoknak a ragyogása. Dorotheát nagyon sajnálta, midőn végképpen elveszté, s éppen oly mértékben fanyalodott el attól a gondolattól, hogy már most Katinkát nyerte meg végképp.

Valami bolondos ötlete támadt a szép hölgy levele nyomán.

Bálvándy ahhoz az iskolához[19] tartozott, melyet Csollán Berti alapított meg. Egy ilyen tréfás csíntevőnek, ha valami bolond ötlete támadt, az azt elmondatlan vagy végrehajtatlan nem hagyta, ha mindjárt a legjobb barátja, szeretője, felesége, ipa, napa, király őfelsége, vagy maga az Úr Jézus, vagy a saját bevert feje szenvedett légyen is miatta. Annak meg kellett történni.

Különben is tartozott Bálvándy még Katinkának egy ilyen csintalansággal viszonzásul a párizsi letartóztatásért. Azt nem feledhette el, mert az egész fordulat családi életében, a válópörig, mind ezen az egy feltréfáltatáson alapult. A Katinkának hozott udvarlás azóta csak a Decséry család iránti bosszú volt, felhangolva mindennapi érzéki vágyaktól; most, hogy a Decséryék ismét idegenek lettek rá nézve, Katinka számára nem maradt szívében más, mint az unottság; még lejjebb hangolva az érzéktompító félelemtől, mely a dögvész árnyában mindenüvé elterjedt.

Tehát ez a bolondos ötlet azon kezdődött, hogy azt mondá Aszályinak:

– Jól van, édes barátom; a szép asszony meg akarja tőlem venni azt a bizonyos zsibói házat. Ön sejti talán, hogy miért?

– Igen. Hogy hat hét alatt véget vessen a válóperének Erdélyben.

– Kitalálta. A ház iránt majd megegyezünk. A többiről pedig, ami a levélben foglaltatik, majd beszéljünk ebéd után.

Bálvándy gondoskodott róla, hogy pompásan megvendégelje tisztelt látogatóját. Magyaráti pincéje híres volt, s Aszályi nem volt idegen a jó bortól. Ebéd alatt Bruderschaftot ittak, ki tudja, hányadszor. Aszályi azon emberek sorába tartozott, akivel az ember pertu van, ameddig a bor gőze ki nem megy a fejéből; de másnap már megint csak újrakezdi vele a kendezést.

Aszályi különben is beszédes volt, a bor még jobban fel szokta nyitni a száját. És az a tulajdonsága volt, hogy akármiről beszélt, az mind olyan tárgy volt, amit jobb lett volna elhallgatni. Hiányzott nála az érzék, megtalálni az időt, a helyet, az embert az elmondandó anekdotához.

Ezúttal arról histórizált Bálvándy előtt, hogy Katinka milyen jól mulatott a kolera előtt mindenféle urak, úrfiak, válogatott svalizsértisztek[20] társaságában, s hogy a kolera hírére hogy futott szét valamennyi; s hogy únja most magát a szép asszony. Azám!

– De hát tudod, hogy mit írt nekem most a levelében? – szakítá félbe a vidám pletykázást Bálvándy.

– El akar válni Bertóktul, azt tudom, de rögtön.

– És férjhez akar menni rögtön.

– Ah!

– Ugyan ne tedd magad, te ravasz kópé; hiszen jobban tudod, mint én. Hiszen tehozzád fog menni.

– Énhozzám? – hebegé Aszályi, s letette az ajkához emelt poharat. – Ne tessék tréfálni!

– Te meg ne fintoríts ilyen pilátusképeket! Hiszen itt a levélben megírta az egész dolgot nekem.

Azzal kivette zsebéből Katinka levelét, s a többit eltakarva, csak a végsorokat engedé Aszályinak olvasni.

“Szóljon ön Aszályinak őszintén: ő nekem egyedül hívem.”

Aszályinak a szeme elmeredt e szók olvastára.

– Az mégis hihetetlen! Hiszen igaz, hogy Katinka szentem mindig igen nyájas szokott lenni hozzám, sokszor kitüntet gyöngédségeivel, gyakran teázunk egyedül este; sőt megengedi, hogy toalettjénél jelen legyek, legtitkosabb ügyeibe is beavat; de ezt a szerencsét mégsem értem.

– Dehogy nem érted! Bruder![21] Gondold meg csak, ő most elválik a férjétől; itt marad név nélkül, se leány, se asszony. A világban pedig azután is élni akar; mulatni és minden társaságban részt venni, mint eddig. Ehhez férj kell.

– Ahám! Egyszóval palást! – röhögött Aszályi.

– Hát igen: palást! – kísérte őt Bálvándy kolerikus nevetéssel.

– Olyan férj, aki nem haragszik meg semmiért! Hahaha! S arra én lennék éppen jó, hahaha!

Erre Bálvándy nagyon komoly arcot öltött.

– Azt nem tudhatod, kedves barátom. Az asszonyok szeszélyei kiismerhetlenek. Ez a nő annyira beléd lehet bolondulva, hogy a kedvedért képes lenne elmenni Pátyodra[22] rektornénak.

– De már akkor inkább én megyek Pestre hozzá nagyságos úrnak.

Bálvándy ezt még praktikusabb életmaximának találta.

– Kedves barátom, őszinte akarok hozzád lenni. Tudhatod, hiszen nyílt titok volt, hogy én Katinkának legbensőbb tisztelői közé tartoztam. Az voltam ránézve, ami az apa a leányához.

– Ühüm – köhintett bele cinikus ostobasággal Aszályi.

– Ő is nagyon ragaszkodott hozzám. E mostani levelében azért közli velem elhatározását, hogy mint aki sorsa iránt mindenkor nagyon érdeklődtem, nyilvánítsam efelől nézetemet. Hát én, hogy megggyőzzelek szinte jóakaratom felől, sok szót nem szaporítok; hanem cselekszem. Először a zsibói házat átengedem Katinkának ingyen, azután pedig átadom neked e chatouille-t, ebben vannak Katinkának minden hozzám írt levelei: ezeket általad visszaküldöm neki mind; a legutolsót kivéve. Értesz-e már engemet?

Aszályi mindent értett; részeg volt; nyakába borult kedves barátjának, nyakon fülön csókolta azt és sírt. – Melodrámai jelenet volt.

Bálvándy aztán sietteté, hogy ne tartsa magát itten fel tovább; siessen boldog lenni, feladatta rá az előbbi ruháit, feltetette a szekérre s elszállíttatta vissza Aradra, ahová Aszályi csak este későn érkezett meg.

Akkorra már kipárolgott a fejéből a bor, s akkor kezdett el csak gondolkozni róla, hogy tulajdonképpen kicsoda is ő, és mit visz most magával a köpönyegzsebében? Az, akit magában tisztel, a leendő férje egy nagyon szabadszellemű úrhölgynek, s az, amit zsebében visz, az egy csomag gyöngéd levelezés, melyet leendő nejének egykori és talán még visszakerülendő benső tisztelője küld éppen őáltala vissza.

Egy percig járt az a gondolat Aszályi fejében, hogy ezt a csomagot belehajítsa a Marosba s aztán maga beálljon katonának, hanem csak egy percig, a másik percben jobb tanáccsal szolgált a gyomor.

Ejh, mit? Nem olyan elviselhetetlen szerencsétlenség az. Egy szép asszony, aki nem tehet róla, hogy ezelőtt tizenkét esztendővel is szép volt. A hűség, ártatlanság egészen relatív fogalmak. Az asszonyban ez csak pretium affectionis. Fődolog az, hogy gazdag asszony. Akkor bezzeg nem kellene öt forintért kalendáriumtölteléket írni, nem kellene a télikabátot nyáron német szóra adni,[23] valamennyi vendéglőben sorban kontózni, s mikor az ember az egyik utca végéről a másikra akar menni, a várost körülkerülni, hogy a hitelezői minden boltajtóban el ne fogják. Akkor az embernek volna saját háza, kocsija és cselédje, akin tekintélyét gyakorolja.

Igaz, hogy biz ez csak “palást”. – “Palást” biz ez; de meleg van alatta.

Aszályi sorsával kibékülten érkezett vissza Katinkához.

Már akkor a szép úrnő kétségbe volt esve a magány, az unalom és a rémület miatt.

Mindennap harminc halottat vittek el ablaka alatt. Már a kertrenyíló szobába költözött át, hogy ne lássa a sok temetést, s ne hallja a sok énekszót.

Azért nem is lehet csodálni, ha Aszályit megérkeztekor a legnagyobb örömmel fogadta. Óh be kedves embere volt neki! Egyszerre felderült az arca. Nevetett, mint egy gyermek.

Mondja el, szerencsésen járt-e.

Aszályi kedélyes akart lenni, s elmondta mindazt, ami vele történt. Katinka kitörő kacajjal fogadá a bepácoltatási történetet, mit Aszályi elmondatlan nem hagyott volna egy világért.

Ott azután komolyságra fogta a dolgot Aszályi, ahol a Bálvándyval folytatott párbeszéd következett. Ünnepélyes lett és gyöngéd.

“Barátunk” mindent elmondott nekem; ahogy nagysád kívánta hozzáírt levelében. Nemeslelkűen beleegyezett mindenbe.

– No! – és? – kiálta fel ragyogó arccal Katinka.

– A zsibói házat ajándékba engedi által nagysádnak; hat hét múlva nagysád szabad lehet. Azután pedig. – Itt nagy lélegzetet vett Aszályi.

– Nos nos? – sürgeté Katinka türelmetlenül.

– Itt küldi nagysádnak hozzáírt leveleit.

– Leveleimet? – kérdé Katinka fülig elvörösödve. – Minek?

– Annak jeléül, hogy mindenbe beleegyezik.

– Beleegyezik? – Katinka bámulni kezdett.

– Ő helyesli nagysád elhatározását, és azontúl semmi sem áll boldogságunk útjában.

Aszályi e nyilatkozatnál szétterjeszté karjait, mint a keresztre feszített Molay[24] Jákob, a “Templáriusok” című tragédiában, s eksztázisra torzított pofával mosolygott az úrhölgyre.

Katinka most fogta csak fel, minő kegyetlen tréfának tették áldozatává.

Első dühében a lovagkorbácsa után kapott; hanem hirtelen eszéhez tért, s a csengettyűhúzót rántotta meg.

Aszályi még akkor is úgy állt, mint Molay Jákob a keresztfán, mikor a komornyik belépett a csengetésre.

Katinka így szólt a cselédhez:

– Ezt az embert, ha még egyszer idejön, ki kell dobni az ajtón

Alkonysugarak

Kálmán pedig egyedül feküdt kórágyán. Egyedül a népefogyott fővárosban, ismeretlen szűk tanyáján betegen.

Betegsége nem az uralkodó mirigy[1] volt. Ez a rút, arctorzító ragály elkerüli azokat, akikre már egy szelídebb nemtő szárnyai vetnek betakaró árnyat.

Kálmán mellbeteg[2] volt. Ez a költők és művészek és szeretők kiváltságos betegsége. Az a sápadt arcú nemtő, aki elébb barátságot köt áldozatával, lassan, szelíden készíti el a túlvilágra; ha látja, hogy fél a sírtól, halasztást enged neki, még egy tavaszt; azalatt megbarátkoztatja a zöld fűvel, mely alatt olyan édes az álom; engedi reményleni az utolsó óráig; minden érzékét felfokozza, lelkét megszépíti; gondolatainak erőt ád, tollának varázst, ecsetjének teremtő ihletet, szerelme fájdalmainak boldog édességet; és aztán szépen, csendesen, mosolygó arccal elaltatja.

Ez a költők, művészek és szeretők kiváltságos halála; kik meghalnak; mert alkottak, mert szerettek…

A mellbetegek nem félnek az egyedülléttől.

Lelkük távolbalátó: meg tudják látni azokat, akiket szeretnek; meg tudják álmodni azoknak a gondolatjait, akik nincsenek jelen.

Csak ketten ápolják a beteget: az iparos házigazda és vén cselédje; a költő beszél nekik csodaálmokat, mikkel azokat vigasztalja. Azt mondják rá: igaz, úgy van az.

– Hogy nem jön a nagyanya, unokáját végnapjaiban meglátogatni!

– Ő akar jőni; de nem lehet. A halálharangszó zúg minden faluban, s az visszariasztja. Az egész országban dúl az epemirigy.[3] Ő maga nem fél attól, de fia kétségbe van esve. Szegény Béni bácsi! Hogy mosdik minden nap hússzor erős borecetben, hogy visel elöl-hátul nyakába kötve kámforos zsacskókat, hogy issza féltében az erős pálinkafélét, hogy meszelteti ki szobáit klórmésszel naponkint, hogy imádkozik ötször napjában, hogy mond le pipájáról, kedvenc ételeiről, s kényszerű böjttel sanyargatja testét. Anyja bizonyosan nyugtalankodik Pesten maradt unokája miatt; készül is az útra, hogy eljöjjön érte, elvigye magával a vészes légkörből; de olyankor kétségbeesetten borul nyakába a vén gyerek: mamám, ne hagyjon itt magamra; mamám, én meghalok itt egyedül, mamám, ne menjen Pestre; ne hozza ide a kolerát. S az öreg asszony szíve megesik gyámoltalan vén gyermekén, s elodázza jövetelét: majd holnap!

A beteg látnoki képzelme így mondja el ezt.

Hát arról a másik nőről mit beszél, kinek arcképe keblét el nem hagyja soha; amit elővesz, mikor egyedül marad, s elmereng vonásain.

Gondol az is őreá? Tudja már, hogy mit vesztett benne? Tudja már, hogy senki sem szerette őt rajta kívül igazán? Jönne már hozzá. És bizonnyal el is fog jönni; hanem az már késő lesz.

A beteg nincs mindig ágyhoz kötve. Néha fölkelhet nappal, s egy vázolt kép[4] alakjain dolgozik tovább. A falusi lak az; csendes otthonias szobájával; a családdal körülült asztal. Csak egy kép nincs még bevégezve rajta; saját alakja. Éjjel pedig eszébe jutnak remek gondolatok, azokat elmondja ápolóinak; a mester leírja azokat papírra.

S akit annyian szerettek, oly egyedül távozik innen!

De nem. Egy napfényes délután örömsugárzó arccal jön be a vén házigazda, hogy előkészítse a kedves meglepetésre ápoltját, s fölsegítse rá tisztesebb ruháját; mert a festéshez a kopottat használta.

– Tudtam én, hogy ez az egy el fog jönni!

Melyik hát az az egy?

Kálmán arcán még pirosabbra gyúltak a halálbetegség rózsái. Melyik jött el hozzá azok közül, akikre ő várt?

– Ez aztán az asszony, aki ilyenkor be mer jönni a kolerás Pestbe, hogy kedves betegét meglátogassa!

Melyik asszony? Az anya vagy a régi eszménykép?

Kocognak: szabad-e? S kinyílik az ajtó. Betekint rajta két mosolytól, részvéttől ragyogó arc. Nem is egy; de kettő.

Tóth Máténé asszonyom az s Erzsike leánya.

Ah! nem a nagyanya, nem az eszménykép; a hajdani cselédleány, a durva paraszt családja érkezett meg.

Sára asszony betegvigasztaló kedélyességgel siet oda Kálmánhoz, egészséges két tenyerébe fogja annak átlátszó kezét.

– Ejh lám! Nézze meg az ember! Hisz mi azt olvastuk az újságból, hogy maga nagy beteg; pedig hát olyan jó színben van, mint a szakasztott rózsa. – Szaladj mindjárt, feleség! – azt mondja az uram; – hozzátok el abból a dögleletes Pestből. No, hála Istennek! Csakhogy fenntaláljuk. Ugye, nincsen semmi baja?

Azzal odaölelte keblére Kálmánt. Dehogy van már baja.

No, hát ölelje meg ezt a leányt is. Úgy ni! Azért hoztam ám magammal, hogy segítsen, ha egymagam el nem tudnám innen vinni. Mert hát azért jöttünk ám ide, hogy elvigyük magunkkal. Tseresnyés uramat is elvisszük magunkkal; bezárjuk a házat, vissza sem eresztjük egyiket is, amíg el nem múlik ez a veszedelem. Magát pedig, kedves Kálmán úrfi, azután sem eresztjük el magunktól. Ott marad mivelünk. – Majd meglátja, milyen egészséges lesz ottan! A friss tejtől, az illatos méztől, a tiszta levegőtől, hogy meggyógyul ottan! Aztán meg a mi szeretetünktől… Lesz ott magának szép csendes lakása, ahol elfestegetheti azokat a megszólaló szép képeit, s írhatja azokat a gyönyörűséges költeményeit, még a madár sem háborítja ott. Ugye, hogy eljön mivelünk?

Kálmán csak szomorúan ingatta szép eszmeterhes fejét; de szólni nem tudott, el volt a szíve szorulva egészen.

– Szólj hát neki te, leányom, kérd te őtet; talán a te szavadra majd jobban hallgat.

A parasztleány (egész alakja csupa élet, egész arca csupa szemérem) odaborult gyöngéden Kálmán keblére, hallhatá szívének egészséges dobbanását, a leány átkarolva őt, azt mondá neki:

– Legyen ön a mi fiúnk!…

Kálmán lelke felszabadult a test gyengesége alól. Könny helyett mosoly jött szemébe. Megcsókolta a piruló leányka homlokát ihletten.

– Az Isten áldjon meg téged a te jóságodért, kedves szép húgom, amiért bátyádnak fogadtál engem. Ez a te szavad volt, aminek utoljára örültem a világon. Ami bennem lélek, veletek megy; ott fog köztetek lenni mindig. Megtalálsz virágaid között,[5] mikor elhervadnak; megtalálsz a falevélben, mikor lehull; meghallasz az esti harangszóban, mikor elenyészik; s mikor megemlékezel rólam, mindig arccal szemközt fogok veled állani. Ide festem majd e képre saját arcomat is közétek, – s aztán mindig otthon leszek. Hanem ez az én roskatag alakom itt marad ezen a helyen, és itt sem sokáig marad már.

A leány megtalálta bátorságát; nem hagyta magát visszariasztani.

– Lássa, mi most olyan egyedül vagyunk; ebben a félelmes időben. Pista bátyánk sincs a háznál.

– Hol van ő?

– Elvitték katonának Galíciába. Híttuk haza ebben a nagy zűrzavarban; de azt írta, hogy nem jöhet: az őrállónak nem lehet elhagyni a helyét.

– Látod, kedves jó húgom, én is ilyen harcos vagyok; én is őrt állok a legveszélyesebb vártán. Nekem sem szabad elhagynom a helyemet. Az Isten hazasegíti majd bátyádat: engemet is elsegít valahová; s mi mind olyan boldogok leszünk, ahogy megérdemeltük.

Már itt aztán Sára asszony nem állhatta meg, hogy hangos zokogásra ne fakadjon; amidőn aztán Tseresnyés uram meginté, hogy a zokogással ne ingereljék a beteget; mert az ilyen szenvedők nagyon makacsak és bosszankodók. Ha erőtetik, csak a baját súlyosítják vele.

Pedig Sára asszony csak mégis megkísérté még egyszer, hogy Kálmánt rábeszélje: milyen jó helyet készítettek neki a kocsiban, puha vánkosokból, jó sarjúszénából; úgy elvinnék, mint a szedett szőlőt; édes savóval itatnák, – attól sokan meggyógyultak már ilyen betegségből, s késő vénséget értek. Kálmán tagadólag inte.

– Én Istenem! – sóhajta Sára asszony –, mikor az ölemben hordtam, mint kisgyermeket, milyen jó gyermek volt akkor!

Aztán mikor látta, hogy már csak el kell menni, búcsút vett Kálmántól Erzsikével együtt; de a konyhában állomást tartottak. Mint akik arra is készen voltak, hogy Kálmán nem lesz rávehető, hogy velük elmenjen; telehozták a szekérderekat mindenféle házi jóval: főzelék, friss vaj, tojás, aszalt gyümölcs került elő a szekérből, s mit a halálvész alatt mind nem lehetett kapni Pesten Sára asszony maga nekigyürkőzött a főzésnek; gyönge csirkét ölt, megmutatá a vén cselédnek, hogyan kell finom becsináltat készíteni abból, amilyenhez a Kálmán úrfi volt szokva a nagyanyja házánál; lassan beszéltek, hogy a szó be ne halljék; meg ne tudja a beteg, hogy ők mégis itt vannak; s csak azután hogy a vén cseléd kihozta az edényt Kálmán szobájából, s elmondá, hogy a beteg igen jóízűen vacsorált, alig hagyott meg valamit a finom becsináltból, akkor ültek fel a szekerükre, lelkére kötve a mesternek, hogy őket tudósítsa aztán Kálmán hogylétéről, és a szolgálónak, hogy nagyon sűrűre ne csinálja a rántást a becsinálthoz.

A kolera egyre aratott, a kaszált rend meglátszott odakinn a három temetőben. Ez a három sírkert volt a váci úti, kerepesi és ferencvárosi.

Kálmán betegségében látszólag javulás állt be: – a végbefejezés előpostája. A szenvedő úgy érzi ilyenkor, mintha egészen magához tért volna. Fájdalmai megszűnnek, keble megmenekül szorongatásaitól, fel tud kelni, s vágyik ki a szabadba. – Jótékony nemtő, ki az élet álarcát teszed fel, mikor a halált hozod!

Hanem Kálmán philosoph volt és természetbúvár. Őt a halálangyal nem ámíthatá el. Tudta jól, hogy ez a végnek a kezdete. Készen volt rá régen. – Műveit befejezé, nem hagyott félben semmit; irodalmi műveit átnézte, kijavítá, nagy festményén megtette az utolsó ecsetvonást, s akkor azt mondá Tseresnyés uramnak:

– No mármost gyerünk el szállást nézni!

Szállást nézni? Hová

Szép nyári napok jártak, hosszú, csendes, verőfényes alkonyattal Kálmán jó házigazdája karjába kapaszkodva elindult szállást nézni, a vén cseléd kísérte őket.

Végigmentek a hosszú országúton. Túl a házsorokon terül a váci temető: abba tértek be, körüljárták. Ott pompás síremlékek sorakoznak egymás mellé, gondosan ápolt halmok, emléklapok. Mikor azokat bejárták, Kálmán azt mondá gazdájának:

– Ez nagyon is pompás szállás nekem.

Onnan aztán hazamentek. Kálmán aludt reggelig csendesen, mint aki egészen meg van gyógyulva.

Másnap megint azt mondá házigazdájának:

– Menjünk szállást keresni másfelé.

Elmentek aztán hárman a kerepesi temetőbe, sivatag homok téreken keresztül. Ott már sem pompa, sem hűs árnyék nem volt. Kálmánnak mégsem tetszett a szállás.

– Ez nagyon közel van a városhoz.

S azzal hazatértek ismét.[6]

Harmadnap a beteg költő arca rózsásabb volt, mint valaha, szemei ragyogtak, és minden idege új életre látszott kelni.

– Menjünk szállást keresni.

E délután elvitte kísérőit magával messze ki a marhalegelőn, vásárálláson, káposztaföldeken túl, a ferencvárosi temetőig. Az már jó csendes szállás.

A ferencvárosi sírkert közepén volt egy emelkedett halom, azon egy kőfeszület.

– Ez jó hely itt, – monda Kálmán. – De még ez is nagyon közel van.

S azzal kiszámlált kétszáz lépést a kőkereszttől keletnek, egész a temető árkáig; ott megállapodott.

– Itt lesz nagyon jó. – De még ez is nagyon közel van.

Azután odahívatta a sírásót, s kialkudott vele ott azon a helyen egy sírnak való területet, ki is fizette neki az árát.

Akkor visszamentek a kőkereszthez, a költő leült a feszület talapzatára, az iparos és cselédje odatelepedtek a lábaihoz.

A főváros alantabb fekve terült a távolban, a nyári aranyos porködben elmosódva. Néztek rá és nagyot hallgattak.

– Miért mondá ön – szólt megtörve a hallgatást Tseresnyés mester –, hogy még ez is közel van?

– Mert nem akarom, hogy álmomban háborgassanak, – felelt Kálmán.

– Óh, uram! Ki háborgatna bennünket e csöndes helyen?

– Ki? – szólt Kálmán, és égő arcát a sápadt ég felé emelte. – Azok, akik ezután születnek. Ez a hely itt egykor város fog lenni, és porainkat összekeverik a paloták vakolatával.[7] – Igen, igen! Ez a nagy homokpuszta itt körülünk paloták hosszú sorával lesz beépítve. Száz meg száz iparűző gyár kéménye fogja fekete füstjével szőni fölénk a szemfödelet, s gépeinek zúgása fogja képezni a föld szívdobogását, mely bennünket ébren lenni készt. Terjeszkedni fog az égsark minden része felé a kővé vált élet, s a sírokat beépítik utcasorokkal! Az elvetett magból cédrusfa lesz! A hosszú Duna-partot fejedelmi házsorok koszorúzzák, s azok között a tudomány, művészet, ipar, kereskedelem monumentumai! A köztéreken a hírhedett ősök ércszobrai fogják hirdetni múltunkat. – A királyi Duna tükrét állóhidak ölelik át, ércből, kőből: örök építmények. Gőzhajók seregei lepik el folyamunkat, miket csak hírükből ismerünk még most, s vasutak hosszú vonalai fognak összetalálkozni városunk alatt, mikről még most csak külországok beszélnek. És lesz népünk, amely hazájának örül,[8] mely nevének díszére munkál, lesznek nagy embereink, kiket a világ bámulni fog, lesznek hőseink, dicső szellemeink, kikben újjászületünk, lesz életünk, melynek szűk lesz ez a város; leszünk nemzet, mint még sohse voltunk, és az utókor írójának nem kell költeni, hanem csak a valót leírni, hogy dicsőítse hazáját. Nézzétek, ott emelkednek az aranyos ködben – a palotasorok, – a fényes alakok, – a félistenek, – a panteon, – az akadémia, – a diadalra siető nemzeti seregek, lobogó zászlóikkal, a koszorús szobrok, – az örök világosság: – a népek szabadsága!

(“Óh, én uram istenem, légy irgalmas szegénynek – könyörge a vén cseléd –, mily szörnyű lázálmai vannak!”)

(“Hallgass, némber!… – inté az iparos. – A próféta beszél!… Ő látja azt mind, amiket mond!”…)[9]

Mikor a temetőbül hazamentek: Kálmán azt mondta, hogy oly könnyűnek érzi magát, mintha a föld nem is volna a lába alatt, mikor jár. Nem volt szüksége vezetője karjára támaszkodni. Előresietett.

Mikor az országúton megálltak pihenni, egy szegletkőre leült, tekintetével merengve a széles hosszú utcán, mely üres volt és nesztelen.

– Nézzétek – szólt, kigyulladt arccal –, amilyen hosszú a tér, olyan tele van néppel; mint egy hullámzó fekete folyam, úgy mozdul előre a százezernyi fő.[10] Mi úszik ott középett? Egy ravatal. Mik lobognak körülötte? Háromszínű zászlók, fátyollal bevonva. Kétfelül a két palotasor ablakai, erkélyei tele bűbájos hölgyarcokkal. Mi hull? Eső? Nem: könny! Mit visznek ott a fáklyafénynél? A nemzet szállítja nagy halottainak hamvait, a panteonba. Mit énekel az a százezer ember? “Nincs itt többé, hanem feltámadott![11]” Halljátok ezt a zúgást? Látjátok ezt a katafalkot? Látjátok, hogy emelkedik minden az ég felé? A házak, a népek, a szellemek? Látjátok?

… A hosszú országúton egy kötélverő fonta, háttal haladva előre, hosszú zsinegeit, s a legkülönb palota volt az egész utcában a “Két Pisztoly[12]” csárda.

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Másnap nem bírt Kálmán az ágyból fölkelni. Tagjai levonták, idegei ki voltak merülve.

Ápolóival sem beszélt már, egész délelőtt szótalan volt. Csak délután kezdett el nyugtalan lenni. Minden órában megkérdezte, hogy senki sem jött-e. Mintha várt volna valakit.

“Senki.”

Ki jönne most tehozzád, elhagyott ember, az elhagyott városból?

Mentül alább hanyatlott a nap, nyugtalansága annál inkább növekedett. Mindig az ajtót nézte: senki sem jön-e?

“Senki.”

Az alkonyodó nap már égetőn kezdett besütni ablakán, hogy a függönyt eléje kellett húzni.[13]

Kálmán kérő tekintettel nézett az ablakra. Elérték néma kérését, félrehúzták a függönyt, kinyiták az ablakot, hadd jöjjön be friss lég és meleg napsugár.

Olyan volt már az arca e napsugárban, mint az aranyozott alabástrom.

Most zörget valaki az utcaajtón. Kimegy a cseléd, megnézi, ki az.

A posta hozott egy levelet Jenőy Kálmánnak.[14]

Kálmán kezébe veszi azt, s amint a címiraton meglátja az ismerős vonásokat, valami túlvilági mosoly dereng át arcán. Int, hogy nyissák fel a pecsétet.

A felnyitott levelet kezébe fogja és olvassa.

“Kedves, örökké szeretett Kálmánom.

Ha megbocsáthatsz szenvedéseidért, miket én okoztam, úgy irgalmasabb léssz irántam, mint az Isten, ki oly súlyosan büntet engem en vétkemért. Engedj reményt, hogy vétkemet jóvá tehessem. Mindent eldobtam magamtól, ami valaha hozzám tartozott, hogy téged visszanyerhesselek. Egyetlen imám van, hogy te boldog légy, s ha én adhatok valamit boldogságodhoz, az egyetlen üdvöm lesz a földön. Lelkemet kínozza a hír, hogy te beteg vagy. Sietek hozzád; de feltartóztat az országos vész, vesztegzár alatt vagyok. Levelemet küldöm előre, hogy mondja el helyettem, mennyire szeretlek; mennyire szenvedek! Óh, várj reám, és fogadj megbocsátva

örökkön-örökké

Dorothea.”

……. Az alkonysugár odasütött a feltárt levélre; s onnan vissza Kálmán arcába. Amíg végigolvasá az édes szavakat, megdicsőült mosoly ragyogta körül dicsfénybe boruló arcát. – Azután lehunyta a szemeit. – És nem is nyitotta fel többé. – Hanem a mosoly, az ott maradt az arcán.

“Volt. Nincs. Lesz”

A népirtó angyal még mindig két kézre fogott kaszával aratott. A harangszó egész nap nem hallgatott el[1] a városban.

Tseresnyés uram elfásult arccal állt háza ajtajában. Éppen a protestáns paplakról[2] érkezett vissza, ahol azt adták tudtára, hogy az egyetlen lelkipásztor is ágynak esett, talán meg is hal estig.

Mármost mit mondjon odabenn az ő halottjának? Ki fog téged eltemetni?

Ott megállt a kapujában, a kalapja a hóna alá csapva, ahogy feledte még a paplakon; hajadonfővel jött végig az utcán, s aztán csak bámult maga elé a szemközti zöld mohos tetejű rongyos házakra. Azok nem mondtak neki semmit. Holttenger volt a fejében.

Egyszer valami mély hang riasztja fel mélázásából, s amint odatekint, egy magas férfi áll előtte, idegen szabású hosszú öltönyben, feje előregörbült, mintha mindig a földön keresne valamit, arcbőre barna és cserzett, mint a pergamen, szakálla két ágra eresztve.

– E házban lakik Jenőy Kálmán? – kérdi az idegen.

Tseresnyés uram elébb végigbámulta a kérdezőt, mintha azon csodálkoznék, hogyan szólalhat meg ily idegen alak magyarul. Aztán megbámulta a hozzá intézett kérdést, hogyan mondhatja azt valaki, hogy “itt lakik-e Jenőy Kálmán?” S aztán ő kérdezte meg az idegentől:

– Kicsoda ön? S miért keresi Jenőy Kálmánt?

Az idegen föld alatti basszushangon megfelelt rá.

– Az én nevem Barkó Pál. Keresem Jenőy Kálmánt azon fogadás végett, melyet tizenkét év előtt tettünk egymásnak, hogy e napon Pesten összejövünk: öt ifjú jó barát.[3] Én eljöttem Tübetből.[4]

A csizmadia le akarta venni a kalapját e szóra a fejéről; de miután azt nem találta a kopasz tarkóján, lehajolt a jövevény kezéhez, megcsókolta azt, s azt mondá neki:

– Szelim aleikum;[5] hozott az Isten, atyám! Küldve jöttél. Lelkipásztor. Jenőy Kálmán itt lakik, és bizony tereád vár.

Azzal bevezeté a jövevényt a hátulsó szobába, ahol jó barátja várt reá, letakarva szép selyem szemfedővel.

Barkó Pál arcán egy vonás sem mozdult meg. Odaállt a ravatal elé, két kezét egymásba téve, és úgy állt ott mereven; szemeit az alabástrom arcra függesztve.

Mikor aztán sokáig állt ott, és egy szót sem szólt, akkor azt mondá Tseresnyés uram, hogy ő elmegy a sírkő után nézni, melyet már megrendelt; maradjon ott addig a jövevény.

Az nem szólt rá semmit.

Tseresnyés uram elment, vissza is jött; a jövevényt még akkor is azon a helyen találta olyan némán, olyan mozdulatlanul, ahogy ott hagyá.

– Atyám! – monda neki –, a sírkő kész. A halottas szekér itt van; hatósági parancs szerint sietni kell az eltakarítással! – Mehetünk.

A messze földről jött látogató szótlanul lépett hátrább, hogy helyet adjon a koporsóvivőknek, akik leszegezték a födelet, s még azután is arra a helyre bámult, mintha a födélen keresztül is barátja márványarcát látná mindig.

Mikor kivitték a koporsót, Tseresnyés uram előhozta a gyászfátyolt, nagy csokrot kötött belőle a maga kalapjára, Barkó Pál hosszú kurdsüvegére[6] s Miska inas sipkájára. Az öreg szolgáló is kapott egy fekete nagykendőt.

Nagy fényűzés nem telt a végtisztességhez, de e tisztesség őszinte volt.

Mikor a koporsót fölemelték a fekete hintóra, Tseresnyés uram a sírkövet is föladatta. Egy négyszögű márványkocka volt az; egyik lapjára ez volt bevésve: “Volt. Nincs. Lesz.[7]” A másikra a halott neve és az évszám.

Tseresnyés uram kérdezé Barkó Páltól: jól van-e ez így? – ez némán ingatta fejét; és Tseresnyés uram tudta már Decsy[8]   Osmanographiája nyomán, hogy a keleti népeknél ez a tagadó fejcsóválás azt jelenti, hogy “jól van”.

Akkor aztán megindult a menet. Négyen voltak hozzá. Tseresnyés uram volt a kántor, Miska inas az énekkar, Barkó Pál a lelkész, s a vén szolgáló a zokogó kíséret.

S Tseresnyés uram olyan szépen énekelte a csizmadiainassal együtt a vigasztaló búcsúdalt, mint akármely kántor:

Már elmégyek az örömben: Paradicsomnak kertében, Lelkemnek üdvösségében….[9]

Így hagyta el a haza fővárosát nemzetének legfényesebb költője. Az utcák üresek voltak, senki sem nézett utánuk. Minden ember sietett az ablakát lefüggönyözni, mikor a gyászéneket hallotta közeledni, s a szemközt jövők kitértek előle a szomszéd utcákba. A halál félelmes nagy úr volt akkor.

A ferencvárosi temetőbe vitték a koporsót,[10] ott várt rá a csendes hely a kereszten túl, a part mellett, ahogy ő kiválasztá azt magának. A halotthordók ott leereszték a sírba a drága terhet, s aztán siettek odább; nekik még sok dolguk volt végezni való.

A sírásónak is dolga volt más sírnál; kapott rajta, hogy a kísérők magukra vállalták a behantolást.

Előbb imádkozni kellett.

Barkó Pál letűzte bambuszbotját maga elé, arra tette hosszú süvegét, s keresztyéni módon elébb elimádkozá a miatyánkot magyarul, azután perzsául, azután arabul, azután tatárul, utoljára szanszkrit nyelven.[11]

Az ima után a férfi és a gyermek eléneklék az ott marasztó dalt:

Menj el nyugalom Csendes éjjelébe,

A gyászos sírhalom Megnyílt kebelébe.

Közanyánk ölébe.

A második versbe már belevegyült a vén cseléd tört hangja is, és Barkó Pál zúgó basszusa.

Hová a világi Bajok nem tódulnak,

A test kívánsági Hol mind elnémulnak.

Végképpen elmúlnak.

A búskomor dal hangjai elenyésztek a homokpuszta csendjében; felváltotta őket az a rejtelmes dobogás, ami a mélybe aláhulló göröngyök zuhogása.

Mikor a halom készen állt, Tseresnyés uram így szólt Barkó Pálhoz:

– Segíts, uram, a sírkövet felállítani; ti pedig, cselédeim, menjetek haza.

És azután Tseresnyés uram felállítá a sír elé a márványkockát, de nem úgy, ahogy más síremléket szokás, kifelé a névvel, befelé a jelmondattal; hanem úgy, hogy a név aláfelé lett fordítva, lekerült a földbe, felyül maradt e három szó: “Volt. Nincs. Lesz.”

Barkó Pál nagyon hevesen ingatta a fejét; keleti szokás szerint azt jelezve, hogy igen jól van.

Mikor az is megvolt, akkor Barkó Pál elővevé övéből a delejtűt, letette a sírkő lapjára; azután bambuszbotjával megmérte, hány sing[12] távolságra van ez a kő a nagy kereszttől a dombon. A bambuszbot felső gombját lesrófolá, s annak az üregéből kínai pergamenpapírt vont elő, s arra ismeretlen ákombákokat rótt fel valami kék irallal; a tekercset megint visszadugta a bot üregébe.

És azután két kezét összefonva, sokáig ott állt a nagy kereszt talapkövén, s a maga előtt elterülő városra bámult.

– Mit látsz magad előtt, uram? – kérdé tőle nagysokára Tseresnyés mester.

– Ninive romjait[13] – felelt az utazó.

Hajh! ugyane helyről három nappal elébb, az, aki most ott a négyszögű kő alatt nyugszik, az emelkedő Párizst látta!

Odább indultak.

– Hová megyünk most? – kérdezé Tseresnyés uram a tudós utazótól.

– Te, jó ember, mégy haza a Magyar utcába; én is megyek haza L’Hasszába, a Dhawalagiri hegy[14] alatt.

S azután mentek együtt szótlanul a városon végig; a hosszú országúton végig; a kecskeméti kapun keresztül; ott a Magyar utca sarkánál megálltak mind a ketten, mintha el akarnának válni. Barkó Pál két kezét tenyereivel egymáshoz közel vivén, azokat Tseresnyés mester felé tartá. Tseresnyés mester tudta jól, hogy ez a keleti üdvözlés módja, s arra az a viszonzás, hogy az üdvözölt viszont szorosan egymáshoz lapítva tenyereit, két kezét a másik két tenyere közé fekteti: “Szálem!”

Ekkor mégis bátorkodott egy kérdést intézni a hírhedett utazóhoz:

– Vannak-e tehát még Magyarországon kívül magyarok?

A tudós gondolkozott sokáig, úgy felelt.

– Még nem találtam meg őket; de én hiszem, hogy vannak.

És azzal, ahelyett, hogy elváltak volna egymástól, az utazó tovább kísérte a kézművest a Magyar utcában, lakása kapujáig.

Ott aztán Tseresnyés mester nyújtá neki a kezét kézszorításra.

És akkor viszont az utazó tudta meg, hogy az a jel,[15] amiről a szabadkőművesek[16] ismernek egymásra, kik kézszorítás alatt a középső ujjokat befogják.

Most az utazó kérdezett.

– Hát Magyarországon belül vannak-e még magyarok?[17]

A kézműves gondolkozott sokáig.

– Nem találom őket; – de én hiszem, hogy lesznek.

– “Szálem!”

Azzal egyik ment, másik maradt.

Keresik és nem találják

Ugyan pusztán maradt a Magyar utcai kis lak; a jó öreg házigazda egész nap eljár kel a hátulsó szobában, ahol a költő lakott. Semmit meg nem szabad abban mozdítani a helyéről. Ott hever a toll az asztalon, ott vannak elszórva az ecsetek a festőtábla mellett. Nem szabad senkinek hozzájuk nyúlni.

És idestova nem is lesz senki, akinek tiltani kell, hogy hozzájuk nyúljon.

A temetés utáni napon eljött faluról a Miska gyereknek a mostohaapja; azt mondta, hogy hazaviszi a fiát. Rossz kölyök ugyan, vásott gonosz csont, s otthon csak tehernek van; de már mégis ilyen veszedelmes halálos időben csak nem hagyhatja itt ebben a városban, ha mostohája is.

Nehány nap múlva meg a vén cselédnek még vénebb nénje jött be faluról szamaras kordéval; szegény koldus asszony, kinek magának is alig van mit enni, s kis putriban lakik valami falu végén. De ott csendes a világ; nem halnak az emberek, hát csak elviszi magával a testvérét ebből a fertőzött városból.

Tseresnyés uram tehát maga maradt a háznál, s egyedül beszélgetett a pókkal, ki a szegletben szemfödeleket sző, s fogoly legyeket énekeltet, a halálóra bogárral,[1] ki páratlan számokat ver az ágydeszkák között, s a szúval, ki a kemény fában perceg.

“Látjátok. A vásott rossz fiúért eljött a mostohaapja, elvitte magával. A vén cselédért eljött a nénje, a koldus asszony s elvitte magával. Csak ahhoz, aki egyetlen volt az egész országban, nem tudott eljönni se szülő, se szerető asszony. Pedig ez olyan dicső volt! Pedig ők olyan nagy urak!”

A pók, a szú, a halálóra bogár elhallgattak, ha ezt meggondolták.

Csak őhozzá nem jöttek el azok!

Naphosszant elüldögél e szobában Tseresnyés mester, s újra meg újra elolvassa Kálmán költeményeit, s úgy beléjük merül, hogy azt sem tudja, e világon van-e?

Azt sem veszi észre, hogy valaki rányitja az ajtót, s egy gyászba öltözött öreg asszonyság jő be, és leül vele szemközt a pamlagra. Az asszonyság előkelő úrhölgy, s ha a lelki gyötrelem úgy meg nem változtatta volna arcát, talán mindjárt rá is ismerne a mester. Azonban bámulva, mint az álmából ébredő, intézi hozzá ezt a kérdést:

– Mi tetszik itt, asszonyom?

A nagyasszony még mindig büszke úrnő: még mindig restellné, ha gyöngeséget árulna el a közrendű ember előtt, tud hangjának parancsolni.

– Hol van Kálmán fiam?

– Az égbe van, nagyasszonyom.

– Hiszem Isten irgalmától, hogy ott van – szólt tompán, elfojtott bánattal az úrhölgy. – Most sírját keresem. Vezessen ön el hozzá.

Erre a szóra egészen fölébredt a mester. Odament az úrhölgy elé s keményen arcába nézve, monda neki:

– Nem vezetem el önt oda, asszonyom.

– Nem? – kérdezé rábámulva Jenőyné.

– Nem.

Az úrhölgy még mindig büszke volt, felkerekedett helyéről, azt mondta, hogy “majd megkérdezem tehát mástól” –, s azzal azt sem mondta fia ápolójának, hogy “Isten áldjon”; hanem eltávozott.

Ment a lelkészi hivatalba tudakozódni.

A protestáns lelkész ugyan már felgyógyult; de Jenőy Kálmán temetéséről nem tudott semmit. Talán katolikus szertartással temették el.

Az öreg asszony végigtudakozta a város minden parókiáját. Jenőy Kálmán neve nem fordult elő semmi halotti anyakönyvben.

Ekkor egy gyönge reménysugara támadt, hátha nem is halt meg Kálmán, hanem valahova falura menekült. S halálhíre csak hírlapi vaklárma, ami annyi embert halottnak kürtölt már, akik aztán még késő vénséget értek.

Elment oda, ahol a gyászszertartásokat rendezik. Ott azután megtudott annyit, hogy azon ifjú, aki Tseresnyésnél lakott, valóban el lett temetve; de hogy hová, arról már nem tudnak neki számot adni, mert azok az emberek, kik akkor a gyászhintóval voltak, maguk is meghaltak már. Hiszen nagy idő az! Van már két hete is!

Most sorba vette a temetőket. A sírásóknál tudakozódott. Azok nem tudták nyomra vezetni. Ki tudná, a lezajlott országos zűrzavarban ki hova jutott a frissen kaszált rendben, ha a sírkövek és keresztek meg nem mondják a nevét.

Azok pedig nem mondták meg.

És Tseresnyés mester keserű gyönyörűséggel mondogatá odahaza a kis szobában a póknak, a szúnak, a halálóra verősnek:

“Keresi most!… Csak hadd keresse… Ott nem talál rá… Majd visszajön és sírni fog itten!…”

E napokban egy finom levelet is kapott Tseresnyés mester, melynek szélén gyászkerete volt kívül-belül.

Ezt a levelet Dorothea grófné írta a kézművesnek: “Kedves jó úr”-nak címezve őt, szépen s könyörögve előtte nagy alázatosan, hogy ha az elhunyt Jenőy Kálmánnak hagyatéka között megtalálható volna egy elefántcsontra festett női arckép, azt ő drága kincsek árán megváltaná tőle.

“Keresi ő is!” – mondá a mester a néma laktársaknak. Csak hadd keresse.

Írt aztán megnyugtató választ a grófnénak. Ne aggódjék az elefántcsontra festett arckép miatt. Ott nyugszik az az eltemetettnek keblén. Hat láb mélyen a föld alatt: és vele együtt azok a száraz nefelejcsek, mik egy kis fehér szalaggal voltak összekötve; és az a levél, amin utolsó tekintete megtört. Mind együtt feküsznek a költő szívén, s együtt alusznak vele boldogan. Legyen a grófnő megnyugodva.

De hogy hol nyugosznak, azt vele sem tudatta.

És nemsokára megjött ismét a nagyasszony.

Most már nem dölyfösen, hanem alázatosan könyörögve jött.

– Kedves jó uram. Kérem, – könyörgök: vezessen el szeretett Kálmánom sírjához engem.

– Nem vezetem el önt oda, asszonyom.

– Uram. Nincs rettenetesebb fájdalom, mint mikor az ember nem tud sírni. Nekem nincsen könnyem. Látja én nem tudok sírni. De a szívem akar megszakadni.

– Tudom. Jól van úgy.

– Ön iszonyú kegyetlenséget követ el velem.

– Tudom. Úgy akarom. Én láttam, mit szenvedett ő éveken át, most ő már nyugszik; már most szenvedjen ön. Én láttam, hogy küzdött ő az élettel, most küzdjön ön már az ő halála emlékével. Itt e négy fal között vérzett el cseppenkint a rettenetes munkában, hogy nemzetét felébressze. Süketeknek és némáknak beszélt. Következzék el az idő, hogy az egész nép keresse őtet, és legyen az ő sírja is olyan süket és olyan néma. Én nem vezetem el az ő sírjához sem önt, sem a most élő ivadékból senkit; hogy ne állíthassanak fel hamvai fölé kőre vésett hazugságokat. Majd egy jövő ivadék, mely érdemes lesz hozzá, fel fogja őt találni – gondoskodva van arról –, s megdicsőíti hamvait. De én nem mondom meg senkinek soha, hogy hová van eltemetve. Ne háborgasson többé, asszonyom.

Azzal bevonult hálókamrájába a mester, s magára zárta az ajtót, ott hagyva egyedül a nagyanyát.

Jenőyné azért nem utoljára tett nála kísérletet. Időközönkint meg-megjelent nála: azt hitte, egyszer tán jobb kedvében találja. Megkísértett nála mindent. Ígért neki sok pénzt, haragjával fenyegette, még sírni is megtanult előtte. Mind hasztalan fáradság volt: azt se pénz, se harag, se könny nem változtatta meg.

Aközben pedig mindent megkísértett az öreg asszony, hogy megtudja, amit keres. Felhívta hírlapok útján mindazokat, akik tudnak felőle valamit, nagy jutalom ígérete mellett. Hiába volt: a vén cseléd s az inas fiú nem olvasnak hírlapot; nem is jöttek vissza Pestre. Talán el is haltak. Olyan olcsón adták azt akkor.

És azután maga mindennap végtül végig járta a temetőket, sorban elolvasva a legkisebb sírkeresztnek feliratát is. Egy sem beszélt az ő Kálmánjáról.

Pedig tízszer is elment mellette.

Tízszer is elolvasá a márványkocka felső lapjára írt három szót: “Volt. Nincs. Lesz.” – és nem tudott meg belőle semmit.

És e bolyongásaiban többször találkozott össze egy másik gyászruhás hölggyel, aki még fiatal volt; de akinek madonnaarcán a szenvedés sietteté az idők rombolásit. Az is keresett egy sírt, melyen nincsen név.

Mikor egymást meglátták, félretértek, hogy ne találkozzanak.

Az is sorba olvasta a kőemlékeket, a kis fakereszteket; az is sokszor elment a márványkocka mellett, az is elolvasá sokszor a sejtelmes három igét: “Volt. Nincs. Lesz.” De annak megsúgott annyit a szíve, hogy valahányszor a sír mellett elhaladt – szépen bezöldült az már! – mindannyiszor leszakítson egyet azokból a sírhalmokon otthonlakó sárga virágokból, amik tán a halottak nefelejcsei, s egy percig elgondolkozott rajta, vajon ki lehet az a boldog, akiről azt mondja a kő, hogy “Volt.” – “Nincs” “Lesz.”

A harc vége

Tizenharmadik évre keletkezése után, tehát még három évvel meghaladva a trójai háború tartamát, csakugyan eldűlt a Csollánék pere.

Bölcs, minden oldalra kielégítő, salamoni ítéletet[1] hozott az areopág.

A felek között nem lévén bebizonyítva az engesztelhetlen gyűlölet, sem a hűtelenség, sem semmi impedimentum matrimonii[2] nem forogván fenn, a házasság felbontatlan marad, a nő tartozik férjéhez visszamenni, a férj pedig tartozik őt visszafogadni; még pedig az ítélet világos kifejezése szerint: a férj tartozik nejét minden rangjához illő és uraságától kitelő dísszel és fénnyel hazavinni, – s azon túl béke legyen a hívek között.

Tehát Menelaus[3] csakugyan visszakapta a maga Helenáját tizenhárom esztendő múlva.

Csollánné maga sem bánta ezt már.

Van egy rettentő nemezis a szép asszonyokra nézve, akik semmi más címet nem igyekeztek megérdemelni, mint azt, hogy “szép asszony”. Ez a nemezis pedig az, hogy jön egy idő, amikor csak a cím marad meg. Némely szép asszony olyan hirtelen el tud változni; elég egy év rá, hogy bámulói azt kérdezzék tőle: “talán beteg volt?” Vonásai félremennek, ami báj volt az arcon, az formátlansággá ferdül el; a kacér kacsintás ideges vidrángássá[4] örökül meg; szépítőszerek, kecspótlékok honosulnak meg a pipereasztalon, a tükör nem akar többé hazudni, míg végre egy hűtlenné lett imádó egészen fölébreszti álmából a szép asszonyt.

Katinkát Bálvándy kíméletlen tréfája költé fel e szomorú ébrenlétre.

Ekkor vette észre, hogy kezd a szépsége kimenni a divatból. Nagy kegyetlenségnek tartják, mikor egy bosszúálló férfi a szeretett hölgyet meglövi pisztollyal, legyilkolja tőrrel, pedig ez még mindig szerelem. Az a minden gyilkolásnál nagyobb kegyetlenség, midőn úgy hagyja ott, hogy mindenki nevet rajta.

Arra pedig számíthatott Csollánné, hogy ami két oly kíméletlen ember kezébe jutott, mint Bálvándy és Aszályi, az rongyokra tépve kerül közforgalomba.

Tapasztalá, hogy a halálvész elmúlta után is kerülik a háza táját. A nevetségessé lett asszonyt jobban kerülik, mint a rossz hírű nőt.

Most már maga sem bánta, hogy ha a válóperében hozott ítéletet a legfőbb törvényszék is megerősíti. Városunott lett. Vágyott a birkabégetés után!

Csupán az iránt kívánta magát biztosíttatni, hogy Csollán úr megszokott komfortját falun se nélkülöztesse vele. Ez az ítéletben körül is volt írva, s egy bizottság kinevezve, mely a nő és férj vagyonát külön szabályozza.

Csollán úr a törvények iránti legmélyebb tisztelettel s a szépnem iránti legbuzgóbb hódolattal veté magát alája az ítéletnek.

Mint kötelességévé volt téve, személyesen jött fel Pestre az asszonyságot hazaszállítani, nagyszámú társzekerekkel, mik a delnő bútorait voltak a Tiszántúlra elcepelendők. Itt Pesten vásárolt számára ezüstfogantyús, tükörablakos nagy utazóbatárt,[5] amibe három lépcsőn kellett felszállni; abba két legszebb lovat fogatott a saját méneséből, s mi legelegánsabb frakkot talált a zsibvásáron,[6] azt vásárolta meg saját magának, és a frakk fölé a legfinomabb felsőkabátot vette meg ugyanott a Kohlmarkton;[7] amely öltöny alig volt még viselve, s vagy egy púpos törpéé lehetett valaha, vagy egy őrültek házába került szabólegény fuscherozhatta el, mert a szárnyai oly rövidek voltak, hogy a frakk vége hosszan kilógott alóla, míg az ujjai Bertinek a körme hegyéig értek, úgyhogy mikor ebédhez ült, fel kellett azokat gyűrnie, hogy a kést, villát fel ne szedje velük. Cilinderkalapot pedig a legmagasabbat választá ki, szintén a zsidópiacon: az volt az ő bazárja.

És mikor így teljes parádéban, megpomádézott hajjal, kiviaszkolt bajusszal, kesztyűs kézzel jelent meg Csollán Berti, még sokkal piszkosabbnak tűnt föl, mint mikor nem volt megmosdva és megfésülködve.

Ily készülettel hajtatott hitestársa háza elé Berti. A lovakat fehér parókás kocsis hajtotta háromszegletű kalapban, s hátul a bakon szerecsen inas kapaszkodott a szíjba, veres frakkban. Alapos gyanú van rá, hogy az a fehér paróka juhászkutya szőréből telt ki s hogy ez a szerecsen kisuvikszolt képű cigánygyerek.

A tizenhárom év utáni törvényparancsolta találkozás méltó volt a tisztes párhoz.

Csollánné asszony ügyvédje, Korcza úr jelenlétében fogadá el érte jövő férjét, aminek az a világos célja volt, hogy Csollán Bertire felügyelet gyakoroltassék az ítélet által rászabott dísz és pompa kifejtése körül.

Nem lehetett ellene kifogás.

Csollán Berti a legilledelmesebb kapriolokkal[8] üdvözlé az asszonyságot, oly dróton rángatott udvariassággal, mintha bakakáplártól tanulta volna a menüett-táncot.

Viszont Katinka nagysám oly szenvelgő édeskedéssel fogadta a megtérő férjet, mint egy fejedelemnő, ki népe javáért elhatározta magát – egy barbár hospodárnak[9] nyújtani kezét.

És Csollán Berti megmutatta, hogy ő kezet is tud csókolni.

S minthogy fejébe vette, hogy ily elegáns úri asszonysággal, akit a törvény neki ítélt, az ítélet megsértése nélkül nem illik másképpen beszélni, mint németül, ez a tudomány pedig őnála igen kevés szóból állt, annálfogva a beköszöntés nemigen ment e többször ismételt szavakon túl: “Kisstihand[10]”, – mi az ünnepélyes találkozást kissé nehézkessé tette eleinte, míg közbe nem jött Katinka ölebecskéje, a kis kövér, túlhízott mopszli, mely minden előkészületet megtett, hogy Csollán Bertit megugassa; de nem volt már hozzá hangja, csak pantomimikával mutatta, hogy ugat, – melyre aztán Csollán Berti, segítségül véve egész Adelungot,[11] ezt a helyes megjegyzést hallatá:

– Ist die hund fett![12]

Amin aztán Katinka akkorát nevetett, hogy minden betanult érzelgése kárba veszett bele; s azután arra kérte Bertit, hogy csak beszéljen vele magyarul.

Berti a szabadsággal élve, megérteté az asszonysággal, hogy íme, eljött érte, hogy őt ősi kastélyába minden rangjához illő s uraságától kitelő pompával elszállítsa; mely után Korcza úr megmagyarázva neki az ítélet értelmét, s lelkére kötve sok szép erkölcsi tanácsot, átadá egymásnak a hitestársakat. – Óh! milyen boldogok voltak, hogy végtére egymáséi lehettek!

Csollán Berti egy spanyol hidalgó grandezzájával vezeté le a lépcsőkön a nagyságos asszonyt; a hidalgóból csak egy hiányzott: a kalap a fejéről; azt világért föl nem tette volna, hanem vitte a hóna alatt, öblével kifelé fordítva.

Mikor Katinka meglátta a pompás hintót, fehér parókás kocsist és a bakonálló szerecsent, egy kissé megdúzta az orrát. Ez már túlzása a kötelességnek, s egészen tüntetésnek látszik. – Nem vagyunk Bécsben, itt Pesten nagyon megnézik az embert emiatt. Aztán minek a lovak nyakára a csengő?

Azonban ellenvetését egy másik észrevétel alá burkolta.

– Nem ragadnak el bennünket ezek a paripák? – kérdé húzódozva a félelmetes bárkától.

– Kiszti hand, madám. Kutser hüt dich schén, néger pasz auf, nachher brrr![13]

Berti mindent elmondott, amit a vizslatanítás műszavaiból elprofitírozott,[14] s így rávette az asszonyságot, hogy beüljön a hintóba, aminek az ajtaját ha egyszer betette valaki magára, akkor aztán ki nem tudott belőle jőni, míg valaki más onnan kívülről a fogantyú nyakát ki nem tekerte valahogy. Berti odaült melléje, cilinderét térde közé fogva, mert azt a bárkában föl nem tehette.

A jármű szerencsésen eljutott a “Vörös Ökörig” ,[15] anélkül, hogy a vadlovak elragadták volna; ott megállt. Az asszonyság kinézett az ablakon, hogy mi lesz még.

Hát a “Vörös Ökör” udvarából kihozott egy béres két szép csákós szarvú ökröt, kolomp volt a nyakukban; pompás két tulok volt. Azokat odaakasztotta a lovak elé.

– Mi ez, uram? – kiálta Katinka.

– Still! Komm noch etwas![16] – csitítá a szerető férj.

S azzal megint egy oláh legény kihozott két derék fekete bivalyt, azoknak meg csörgő volt a nyakukban; ezeket meg az ökrök elé csatolták.

– Ah, uram, hisz ez csúfság! – kiáltott fel a delnő, s ki akart ugrani a kocsiból; de nem lehetett, mert nem bírta az ajtót felnyitni.

– Nix csúfság.[17] Énnekem az ítéletben van meghagyva, hogy minden uraságomtól kitelő pompával szállítsam haza a feleségemet. Én ezzel mind a bírói ítéletnél fogva tartozom. Tudom én, hogy mi az én kötelességem.

E kötelesség betöltésére aztán legvégül még két szép szürke csacsit hozott elő egy cigánygyerek, azokat meg a bivalyok elé kötötték.

Katinka sírt, dühöngött, mérgében kijött minden asszonyi formájából (nincs eszményibb rút,[18] mint egy dühöngő asszony); de menekvésre nem volt mód, s Csollán Berti mindenre csak azt felelte változatlan hidegvérrel, hogy azt őneki a törvény parancsolta ekképp, s ő tudja, hogy mi a kötelessége.

És azzal megindult a csodálatos nyolcasfogat, még pedig neki a Hatvani utcának, végig az Úri utcán, úgy fel a Váci utcára, onnan ki a Kúria elé, s így a kecskeméti kapun át az országútra; a paripák csengettyűje, az ökrök kolompja, a bivalyok csörgője megtette a maga hatását; a béres közbekongatott a két kézre való ostorral, az oláh legény tilinkózott, s az első csacsira felkapott cigánygyerek a postamarsot fújta. Soha ehhez hasonló parádét sem az előtt, sem azóta ehelyütt publikum nem látott.

Katinka a hintó mélyébe vonta magát, s fátyolát háromszorosan vonta arca elé; de mégis hallania kellett azt a vidám hujjahót, mely kísérte, fogadta minden utcán végig; egy-egy csodakiáltásban hajdani udvarlói valamelyikének szavára vélt ismerni, s lehetetlen volt a nagy zsivajon keresztül föl nem ismernie Aszályi éles rikács hangját, ki mindenütt a kocsihágcsó mellett haladva kísérte a díszmenetet, s röhögve kiáltozott be hozzá. – “Alászolgája, drága nagysád! Szerencsés utat kívánok! Alászolgája, alászolgája!”

Katinka minden csepp vérével megérzé a költő átkát:[19]

“Éljen ön addig, amíg nevetségessé fog lenni; óh, be rossz szíve van önnek, asszonyom!”

A költő álma[1]

Negyven év múlt.

Ahogy a költő megálmodá: minden emelkedik az ég felé: házak, népek, szellemek.

[2]Hol a homoksivatag volt, ott most új város terül; a rongyos vityillókban, mik a város közepén itt-ott elmaradtak, nem ismer őseire az újdonszületett palotasor. A Duna tükrében a világ legszebb panorámája bámulja magát. Állóhidak kötik össze a két ifjú várost, ércből, gránitból: rajtuk a világkereskedelem jár keresztül, és alattuk gőzhajók serege hord mulató népet, üzért, utazót, s vontatja a rakott kikötőkbe szállító hajóit. A szigetek kis paradicsomok. A Rákos homokját népkertek, mulató virányok árnyékozzák be; a puszta térnek négyszögöle annyit ér most, mint hajdan egy egész hold, s egy hold belőle egy kis uradalom. Mint a szív erei, futnak össze a főváros óriási indóházaiban a világ minden részéből megtérő vasútvonalak. És élet pezsg kívül és belül. Nem koldusbot többé a tudomány és művészet; nem martyrium többé a honszeretet, nem összeesküvés többé a szabadelvűség; – nem lázadás többé a népjog; – nem barbarizmus többé a nemzetiség. Emelt homlokkal találkozik egymással minden ember, nincs rangkülönbség: mindenki polgár, mindenki nemes, mindenki dolgozik; s minden munka gyarapít.

Négy-öt palotája van már a fővárosban a hazai színművészetnek, s mindannyi versenyez egymással külső, belső ragyogásban.

A szellem bajnokainak száma nem csapat már, hanem tábor; – s amit beszélnek, Európa fővárosai visszhangozzák.

Nem halott már az eltemetett nemzet; hanem élő, növekedő óriás, ki évek alatt századok mulasztását siet helyrepótolni. Nem ellenség már a koronás fő, hanem a testhez hozzánőtt agy, ki vele együtt érez, együtt él.

Nem idegen többé a honfi honában: saját nyelvét hallja az ország a trónon, a törvényhozó testületben, a kormányzatban; s a tudósok ünnepe, kik azt mívelik, országos ünnep. A nép s a tudós egymáshoz közeledtek, s megértik egymást.

Felébredt már minden nemzet, s az ébren levők versenyeznek egymással, nem karddal, nem üszökkel: hanem iskolákkal, gyárakkal, szellemi vetélkedéssel.

Harmincnégy nyomda működik a fővárosban, s naponkint százezer hírlapot küld szét a sajtó az ország népeinek minden nyelvén.

Szabad a vallás; nincs többé páriája a lelkiismeretnek.

Gyors az igazságszolgáltatás keze, s a rendet maga a nép közérzülete védi.

A katona is honpolgár, s minden honpolgár jó katona; a nemzeti hadsereg táborozási kísérleteit a hadászok tapsai fogadják.

Nem vakszerencse és istenkísértés többé a földmívelés, hanem tudomány és finomított ipar.

A gyáripar, a képzőművészet a világtárlatokban méltó helyet foglal el az ország számára.

Külföldi tőkepénznek van bizalma elhelyezkedni e hazában, bátor vállalatok termékeny aranykort idéznek elő e földön és e föld alól.

Idegen ha jő fővárosaiba, meglátja múzeumaiban a nép múltját, – tanodáiban jövőjét.

Megtízszereződött a főváros lakossága, s emelkedésével nem süllyedtek alá a megyék székvárosai: együtt emelkedtek vele.

Az a vasember ott a József tér[3] közepén bámulva nézi most, hogy mi történik körülötte.

Eppur si muove! – A hazátlan koldusok, a költők, a művészek, a tudósok, a szellem előharcosainak jelszava megy teljesedésbe.

És azokra az előharcosokra nem emlékeznék-e meg a boldogabb kor?

Óh igen! A boldog nép háladatos. A művelt nép ismeri a kegyeletet.

Panteont építenek, szobrokat emelnek, amikben megdicsőítsék azokat, kik előre mentek, s kiknek vezető nyomai után indultak el a milliók – jobb hazát keresni – idehaza.

Hogyne hangzanék azok között Jenőy Kálmán neve?

Az utókor igazságos. Irigység, gyűlölet, megvetés, részvétlenség, bosszúvágy, kevélység, – kik éltében üldözői voltak, rég a porban alusznak már; a még élő kortársak is agg emberek már; de az ő alakja örökké ifjú maradt, s a remekműhöz, mely korát megelőzve született, hozzánőtt az új nemzedék, mely elég nagy már, hogy azt megértse, hogy azt bámulni tudja.

Hová lett az a dicső szellem hamva, aki a nagy harcot megkezdé, aki a nagy diadalt megnyerte? Szobrot emeljetek e sír fölé!

De hol van e sír?

De ki tud arra rávezetni?

Rég halva az egyetlen honpolgár, ki őt eltemette, s sírjának titkát magával vitte a sírba. A holtig hű kézműves keserűen elutasított mindenkit, aki titkáért esengett előtte. Azt mondá, hogy nem jó barát, ki barátja temetésére el nem tudott jönni. Ha azzal menték magukat, hogy nem jöhettek a halálvész, a vesztegzár miatt, azt felelé nekik, hogy volt egy ember, kit nem tartott vissza sem halálvész, sem vesztegzár, sem nagy távolság, hogy eljöjjön: de annak a nevét sem mondta meg senkinek. Majd ha eljön az a kor, melyet a költő megálmodott, midőn a sírokat is beépítik palotákkal, akkor majd megtalálják a felfordított kövön a rég keresett nevet. A vén iparos kétszer látott már a város terjedése alatt így beépülni régi temetőket új városrész utcáival: a mostani háromnak is az lesz a sorsa. E hittel temette titkát a sírba.

Csakhogy csalódott.

A későbbi kor jobban kegyeli ősei temetőjét, s az épülő utcák kikerülik a sírkerteket, a költő sírját nem háborgatja senki.

És a hírlapokban nagy értekezés foly afelett: hol lehetnek e drága hamvak eltemetve?

Azokat a nemzeti kegyelet fel akarja venni a por közül, s elszállítani panteonába; a költőjét ércszoborban akarja feltámasztani, s jajszóval kiáltja, hol vagy.

És a halottak oly makacsok; nem felelnek, hagyják magukat keresni.

Ekkor érkezik a Tudományos Akadémiához[4] egy levél Kelet-Ázsia belsejéből, a Himalája hegylánca alól, egy vén tudóstól, kiről már azt hitte mindenki, hogy meghalt.

Barkó Pál még élt és tudatta, amit olyan nagyon kerestek.

“Menjetek ki a ferencvárosi temetőbe: a kőkereszttől a dombon menjetek száztíz singet[5] Kelet-Kelet-Éjszaki irányban; ott találtok egy négyszögű követ, azon e három szó: “Volt. Nincs. Lesz.” E követ emeljétek fel; talapján megtaláljátok, amit kerestek.”

Hajh! Milyen üdvriadal volt az, mikor a keresett név napfényre került! Hajh! Milyen nemzeti pompa volt az, mikor a drága hamvakat aranyozott érckoporsóba áttéve, elszállíták pór és por tanyájából a fényes üdvleldébe![6] Mi hullámzik oly feketén végig e palotasor között? Népár. Mi emelkedik ki oly fényesen abból? Ravatal. Mi lobog körüle? Gyásszal bevont diadalzászlók. Mi hull oly melegen az útra? Zápor? Nem. Könny.

Ah, ha e pompát toll le tudná írni.

Mind úri néptömeg! Minő lelkesült szónoklatok!

[7]És midőn a szobrot leleplezik, s az ércalak megjelen az isteni derült ég alatt, egy szabad téren, melyet egy fiatal város épületei fognak keretbe, – kezében a lant és az írás, mely örökké él, és arcán a művésztől megörökített fennkölt mosoly: hajh milyen üdvkiáltás az! hogy hangzik az végig utcáról utcára terjedve. A város kiált! Az ország zeng, és szava elhallik az égi szférákig.

Késő alkonyig hullámzik körüle a nép, még mikor a hold feljön is, felváltani a nappalt, s ezüst fényt von a költő alakjára, akkor is tömegek járnak őt megnézni. Csak lassan oszlanak el; – mindig kevesebben maradnak ott: – az éj nyugalomra int; – csend lesz. De mikor már mindenki eltávozott, még egy alak marad ott: egy gyászruhás úrhölgy, agg már és megtörött. Haja hófehér, és vonásaiban hajdani madonnaszépség romjain élő hosszú szenvedés.

[8]Az úrhölgy odatapadva két összekulcsolt kezével a szobor talapzatához, néma bámulattal tekint fel az ércalak fennkölt arcára. Talán virradatig is ott fogja nézni…

… Decséry Dorothea! Te összetörtél; ő pedig örökké ifjú maradt!…

***

Hát a többiekkel mi történt?

Hová lettek az első szellemi harc többi bajnokai?

A tudósok, a költők, a művészek, kik azon töviseket szedték Jenőy Kálmánnal?

Ki tudja azt?

Talán elhaltak mind.

Talán még most is van, aki él közülök. Talán van tudós, ki most is éjjel-nappal folytatja a munkát, mely nemzetének életet, neki csak szenvedést, nélkülözést ád, amíg él?

Talán még most is lézeng egy-egy hírhedett művész és művésznő közülök, itt-ott, elfeledve, elnyomorodva. Talán azon megtört alakú nő, kit az utcán kopott ruhájáért lenézesz: a hajdani Cilike, s talán az a tántorgó alak, kit utadból félrelöksz: a hajdani Bányaváry; – talán azok pályatársaik titkolt jótékonyságából élnek? Talán azt is büszkék elfogadni? Talán el is vesznek egymás után szótalan, nyomorban; mert panaszaikkal nemzetüket megszégyeníteni még most is fájna nekik.

No, de minden jó lesz. Ha meghaltak, pompásan eltemetjük őket, s mindegyiknek szobrot emeltetünk.

***

A föld pedig, melyet ők megmozdítottak, csendesen fordul előre tovább.

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

KIADÁSOK, FORDÍTÁSOK

Kézirata nem ismeretes.

Első alkalommal közölte a Hon VIII–IX. évfolyama, 1870. dec. 14-étől 1871. nov. 11-éig, mindig a reggeli kiadás vonal alatti részén, a Tárca-rovat hasábjain, összesen 153 folytatásban. A Toldynak szóló ajánlás (154. folytatásként) az 1871. nov. 14-i számban jelent meg.

Az 1. folytatásban a regény címe: Eppur si muove! (De mégis mozdul a föld!) Regény hat kötetben. Írta Jókai Mór. – A 2. folytatástól kezdve a magyar cím: És mégis mozog a föld. A 14–16. folytatás olasz címe: E pur si muove! A 16. folytatástól kezdve a cím végén a 2. folytatás óta alkalmazott pont helyett a magyar címben is felkiáltójel található. (A 121. folytatástól végig “És még is mozog a föld” írásmód olvasható az “állva hagyott” címrész szedésében.)

Az egyes folytatások terjedelmi részletezése a következő (a Honban a folytatások számozása hiányzik):

1. 1870. dec. 14. 299. sz. 1. ELSŐ KÖTET. Az Előszó és A csittvári krónika c. fej. a “Hanem mindennek” kezdetű (kezdettel) mondatig.

2. dec. 15. 300. sz. 1–2. Az említett mondattól az “Ilyenforma tartalma volt” kezdetű (kezdettel) mondatig.

3. dec. 16. 301. sz. 1. Az említett mondattól “Ez értekezés is felvétetett” kezdetű (kezdettel) mondatig.

4. dec. 18. 303. sz. 1–2. Az említett mondattól “A pincének egy oldalbenyílója volt az” kezdetű (kezdettel) mondatig.

5. dec. 21. 305. sz. 1. Az említett mondattól a “Mindenki előtt ismeretes lesz” kezdetű (kezdettel) mondatig.

6. dec. 22. 306. sz. 1–2. Az említett mondattól a fej. végéig.

7. dec. 23. 307. sz. 1. A Rákóczi harangja c. fej. a “– Humanissime!” kezdetű (kezdettel) szakaszig.

8. dec. 24. 308. sz. 1. Az említett mondattól “Ez volt a legkeményebb vád” kezdetű (kezdettel) mondatig.

9. dec. 25. 309. sz. 1. Az említett mondattól a “Dzimm-dzumm!” kezdetű (kezdettel) szakaszig.

10. dec. 28. 310. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

11. dec. 29. 311. sz. 1. A furcsa patrónus c. fej. az “Annak a pusztának a neve volt” kezdetű (kezdettel) mondatig.

12. dec. 30. 312. sz. 1–2. Az említett mondattól a “Volt Csollán Bertinek” kezdetű (kezdettel) mondatig.

13. dec. 31. 313. sz. 1–2. Az említett mondattól “A bevégzett munka után” kezdetű (kezdettel) mondatig.

14. 1871. jan. 1. 1. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

15. jan. 3. 2. sz. 1. A Hová vezettek a levelek? c. fej. a “Mint a napból kiröpített bolygó” kezdetű (kezdettel) mondatig.

16. jan. 4. 3. sz. 1. Az említett mondattól “A ,Csollán Berti’név” kezdetű (kezdettel) mondatig.

17. jan. 6. 5. sz. 1. Az említett mondattól az “– Olvassa fel hát, hadd hallom!” kezdetű (kezdettel) szakaszig.

18. jan. 8. 6. sz. 1. Az említett mondattól a “Jenőy két nappal későbben érkezett” kezdetű (kezdettel) mondatig.

19. jan. 11. 8. sz. 1. Az említett mondattól a “Kálmán semmi különös dolgot nem talált benne” kezdetű (kezdettel) mondatig.

20. jan. 12. 9. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

21. jan. 19. 15. sz. 1–2. Az édes otthon c. fejezet a “Vette azt észre a jó öreg asszonyság” kezdetű (kezdettel) mondatig.

22. jan. 20. 16. sz. 1. Az említett mondattól az “Azután ott vannak egész fiókok” kezdetű (kezdettel) mondatig.

23. jan. 21. 17. sz. 1–2. Az említett mondattól “Az írószobába érve” kezdetű (kezdettel) mondatig.

24. jan. 22. 18. sz. 1. Az említett mondattól a “Nem is volt azután a nagyasszony haragos” kezdetű (kezdettel) mondatig.

25. jan. 27. 22. sz. 1–2. Az említett mondattól a fej. végéig.

26. jan. 29. 24. sz. 1. MÁSODIK KÖTET. A theátristák c. fej. “A theátristák első föllépésükkel meghódították” kezdetű (kezdettel) szakaszig.

27. febr. 1. 26. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

28. febr. 2. 27. sz. 1. A Bálvándy c. fej. “A nagyasszony azzal kárpótolta” kezdetű (kezdettel) mondatig.

29. febr. 9. 32. sz. 1. Az említett mondattól a “Kálmán valósággal gyűlölte ezt a Bálvándyt” kezdetű (kezdettel) szakaszig.

30. febr. 10. 33. sz. 1. Az említett mondattól az “Amint az első felvonás végződött” kezdetű (kezdettel) mondatig.

31. febr. 12. 35. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

32. febr. 16. 38. sz. 1. A sárga violák c. fej. “Az utolsó felvonás is véget ért azonban” kezdetű (kezdettel) mondatig.

33. febr. 17. 39. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

34. febr. 19. 41. sz. 1. Az Amit a patvaristák tanulnak c. fej. “A legközelebbi havi pénzét” kezdetű (kezdettel) mondatig.

35. febr. 21. 42. sz. 1. Az említett mondattól a “Korcza úr elkezdett kínjában fütyülni” kezdetű (kezdettel) mondatig.

36. febr. 22. 43. sz. 1. Az említett mondattól “Az alázatos kis emberke” kezdetű (kezdettel) mondatig.

37. febr. 24. 45. sz. 1. Az említett mondattól az “Ebéd után rendesen” kezdetű (kezdettel) mondatig.

38. febr. 26. 47. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

39. márc. 1. 49. sz. 1. A persiettető c. fej. a “Kálmán mindent megkísértett” kezdetű (kezdettel) mondatig.

40. márc. 4. 52. sz. 1. Az említett mondattól “Az őrnagy kivette a krétát” kezdetű (kezdettel) mondatig.

41. márc. 8. 55. sz. 1. Az említett mondattól a “Másnap korán reggel bezárkózott” kezdetű (kezdettel) mondatig.

42. márc. 9. 56. sz. 1. Az említett mondattól a “Kálmán csodálkozva és remegve tekinte” kezdetű(kezdettel) mondatig.

43. márc. 10. 57. sz. 1. Az említett mondattól a “Kálmánnak minden gondolatját lefoglalta” kezdetű (kezdettel) mondatig.

44. márc. 12. 59. sz. 1. Az említett mondattól a “Korcza úr új pipára gyújtott” mondatig.

45 márc. 15 61. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

46. márc. 16. 62. sz. 1. A cáfolat c. fej. a kipontozott sorig.

47. márc. 17. 63. sz. 1. A kipontozott sortól, ill. a “Kálmán ezen a napon lett húszéves” kezdetű (kezdettel) szakasztól a fej. végéig.

48. márc. 23. 68. sz. 1. Az első intés c. fej. a “Kalender urat milliomosnak nevezik” mondatig.

49. márc. 24. 69. sz. 2. Az említett mondattól a “Kálmán szépen vette a kalapját” kezdetű (kezdettel) mondatig.

50. márc. 25. 70. sz. 1. Az említett mondattól a “Kálmán egy rózsaszínű álom közepett járt” kezdetű (kezdettel) mondatig.

51. márc. 28. 72. sz. 1. Az említett mondattól a “Természetesen legelébb is hazasietett” kezdetű (kezdettel) mondatig.

52. márc. 29. 73. sz. 1. Az említett mondattól a “Jenőy úr azzal a föltett szándékkal” kezdetű (kezdettel) mondatig.

53. márc. 30. 74. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

54. ápr. 8. 82. sz. 1. HARMADIK KÖTET. Az elefántcsontra festett kép c. fej. a “Szép tájai vannak a szívnek” kezdetű (kezdettel) szakaszig.

55. ápr. 9. 83. sz. 1–2. Az említett mondattól az “Azonban ezúttal a föld alá” kezdetű (kezdettel) mondatig.

56. ápr. 14. 86. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

57. ápr. 16. 88. sz. 1. A messzelátó család c. fej, a “Ha Kálmán az egekben képzelte” kezdetű (kezdettel) mondatig.

58. ápr. 18. 89. sz. 1. Az említett mondattól a “Monsieur Henry kész volt” kezdetű (kezdettel) mondatig.

59. ápr. 20. 91. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végig.

60. ápr. 21. 92. sz. 1. Az első “Te” c. fej. a “Péter-Pál-napja késő estig” kezdetű (kezdettel) mondatig.

61. ápr. 23. 94. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

62. ápr. 26. 96. sz. 1. Az Ariadne c. fej. a “Katinka csakugyan nem hagyta” kezdetű (kezdettel) mondatig.

63. ápr. 27. 97. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

64. ápr. 29. 99. sz. 1. A hecc c. fej. “A pecér leoldozta a két szelindek nyakáról” kezdetű (kezdettel) mondatig.

65. ápr. 30. 100. sz. 1. Az említett mondattól a “Most következett az előadás” kezd, mondatig.

66. máj. 3. [Sh: máj. 4.] 102. sz. 1. Az említett mondattól A hírhedett erőművész c. fej. “Berti háromféle színt váltott” kezdetű (kezdettel) mondatáig.

67. máj. 4. 103. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

68. máj. 10. 108. sz. 1. A Hátrafelé fölfelé c. fej.

69. máj. 11. 109. sz. 1. A szivárvány közepett c. fej. “A kordicai statutio” kezdetű (kezdettel) mondatig.

70. máj. 12. 110. sz. 1. Az említett mondattól az “Egy kis kegyes csalás” kezdetű (kezdettel) mondatig.

71. máj. 14. 112. sz. 1–2. Az említett mondattól a “Katinka e beszéd alatt” kezdetű (kezdettel) mondatig.

72. máj. 18. 115. sz. 1–2. Az említett mondattól a “Katinka hosszasan elhallgatott” kezdetű (kezdettel) mondatig.

73. máj. 20. 116. sz. 1. Az említett mondattól “A tar gally recsegett” kezdetű (kezdettel) mondatig.

74. máj. 21. 117. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

75. máj. 24. 119. sz. 1. A hőstett c. fej. “Az összevergődött vadásztársaság”. kezdetű (kezdettel) mondatig.

76. máj. 27. 122. sz. 1. Az említett mondattól a “Kálmán gondolt valamit magában” kezdetű (kezdettel) mondatig.

77. máj. 28. 123. sz. 1–2. Az említett mondattól a fej. végéig.

78. jún. 3. 127. sz. 1–2. NEGYEDIK KÖTET. A Mi van a fenyők mögött? c. fej. “A megfordított hős nem menekülhetett” kezdetű (kezdettel) mondatig.

79. jún. 4. 128. sz. 1. Az említett mondattól a “Kálmánnak nagyot dobbant a szíve” kezdetű (kezdettel) szakaszig.

80. jún. 8. 131. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

81. jún. 11. 133. sz. 1. A Közelebb az éghez c. fej. “Az Oltár egyik legmagasabb hegycsúcs” kezdetű (kezdettel) mondatig.

82. jún. 14. 135. sz. 1. Az említett mondattól az “Ah, ez valóban isteneknek való” kezdetű (kezdettel) mondatig.

83. jún. 15. 136. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

84. jún. 16. 137. sz. 1. A Lenn a földön c. fej. a “Mák uram meg sem szontyolodott” kezdetű (kezdettel) mondatig.

85. jún. 17. 138. sz. 1. Az említett mondattól a “– Nem ülnél ide át” kezdetű (kezdettel) szakaszig.

86. jún. 18. 139. sz. 1. Az említett mondattól a “Tóth Máté uram kotródott” kezdetű (kezdettel) mondatig.

87. jún. 21. 141. sz. 1. Az említett mondattól a “– Hja bizony, még akkor” kezdetű (kezdettel) szakaszig.

88. jún. 28. 147. sz. 1. Az említett mondattól a “Kálmán elkezdett fennhangon gondolkozni” mondatig.

89. júl. 1. 149. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

90. júl. 2. 150. sz. 1. A vál-úton c. fej. “A főispán másnap rögtön elutazott” kezdetű (kezdettel) mondatig.

91. júl. 5. 152. sz. 1. Az említett mondattól a “– Bajtárs! – monda Biróczy” kezdetű (kezdettel) szakaszig.

92. júl. 6. 153. sz. 1. Az említett mondattól a “– Nem fogok vele elrejtőzni” kezdetű (kezdettel) szakaszig.

93. júl. 7. 154. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

94. júl. 9. 156. sz. 1. A nagyanya fenyítő keze c. fej.

95 júl. 13. 159. sz. 1. A lóháton c. fej. a “Bálvándy azt bizonyítá” kezd mondatig.

96. júl. 14. 160. sz. 1. Az említett mondattól a kipontozott sorig.

97. júl. 16. 162. sz. 1. A kipontozott sortól, ill. “A tél közelgett” kezdetű (kezdettel) mondattól “A terem egyre szaporodik” kezdetű (kezdettel) mondatig.

98. júl. 19. 164. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

99. júl. 23. 168. sz. 1–2. A nádornál c. fej. a “– Fenséges uram! – felelt Kálmán” kezdetű (kezdettel) szakaszig.

100. júl. 27. 171. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

101. júl. 30. 174. sz. 1. Az Őszi harmat után… c. fej. a “Kálmán egyedül maradva” kezdetű (kezdettel) mondatig.

102. aug. 2. 176. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

103. aug. 4. 178. sz. 1. ÖTÖDIK KÖTET. A Milyen szépek a grófnő nefelejcsei… c. fej.

104. aug. 6. 180. sz. 1. A rundellában c. fej. a “Két hétig tartott az előkészület” kezdetű (kezdettel) mondatig.

105. aug. 8. 181. sz. 1. Az említett mondattól “A mestermű hatása a közönségre” kezdetű (kezdettel) mondatig.

106. aug. 10. 183. sz. 1. Az említett mondattól a “De mit bánta azt Kálmán” kezdetű (kezdettel) mondatig.

107. aug. 11. 184. sz. 1. Az említett mondattól a “Még jóformán el sem végezte” kezdetű (kezdettel) mondatig.

108. aug. 13. 186. sz. 1. Az említett mondattól a Különböző női szívek c. fej. “Ez a szúrás érzékeny volt!” mondatáig.

109. aug. 17. 188. sz. 1. Az említett mondattól a “Korcza úr szokása szerint” kezdetű (kezdettel) mondatig.

110. aug. 18, 189. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

111. aug. 20. 191. sz. 1–2. Az Apelles csizmadiái s az igazi csizmadia c. fej. “Az egyetlen nőcseléd” kezdetű (kezdettel) mondatig.

112. aug. 23. 193. sz. 1–2. Az említett mondattól a “Kálmán elfeledte, hogy enni is kell” kezdetű (kezdettel) mondatig.

113. aug. 26. 196. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

114. aug. 27. 197. sz. 1. Az Ahol a citromfa virít c. fej. a “Kálmán maga előtt látta” kezdetű (kezdettel) mondatig.

115. aug. 30. 199. sz. 1. Az említett mondattól a “Hanem amit meg nem tudott” kezdetű (kezdettel) mondatig.

116. szept. 1. 201. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

117. szept. 3. 203. sz. 1. Az árvaság kezdete c. fej. a “– Jó estét, Béni bácsi!” mondatig.

118. szept. 5. 204. sz. 1. Az említett mondattól a “Hát Kálmán hová tért?” mondatig.

119. szept. 10. 208. sz. 1. Az említett mondattól a “Hunyadi Mátyásnak is görbe orra volt” kezdetű (kezdettel) mondatig.

120. szept. 13. 210. sz. 1. Az említett mondattól a “Kálmán kábult aggyal ült le” kezdetű (kezdettel) mondatig.

121. szept. 15. 212. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

122. szept. 17. 214. sz. 1. A hősnő c. fej. a “Cilike olyan hamar kész volt megbocsátani” kezdetű (kezdettel) mondatig.

123. szept. 21. 217. sz. 1. Az említett mondattól az “Egy reggel, mikor Bányaváry” kezdetű (kezdettel) mondatig.

124. szept. 23. 219, sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

125. szept. 27. 222. sz. 1. A boldog szerelem c. fej. az “Ócska már az az adoma” kezdetű (kezdettel) mondatig.

126. szept. 28. 223. sz. 1. Az említett mondattól a “– No hát felelek erre a kérdésre” kezdetű (kezdettel) szakaszig.

127. szept. 30. 225. sz. 1. Az említett mondattól az “Ejnye de megörült Béni bácsi” kezdetű (kezdettel) mondatig.

128. okt. 1. 226. sz. 1. Az említett mondattól a “Hanem Homburgban egy napig sem időztek” kezdetű (kezdettel) mondatig.

129. okt. 4. 228. sz. 1. Az említett mondattól az “Egy reggel aztán” kezdetű (kezdettel) mondatig.

130. okt. 5. 229. sz. 1. Az említett mondattól az “Ismerte Katinka a viszonyokat jól” mondatig.

131. okt. 6. 230. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

132. okt. 7. 231. sz. 1. HATODIK KÖTET. A jég hátán c. fej. “A budai partnál el volt már válva” kezdetű (kezdettel) mondatig.

133. okt. 8. 232. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

134. okt. 12. 235. sz. 1. A teaivástól c. fej. az “Amíg Kálmán átjutott Budára” kezdetű (kezdettel) mondatig.

135. okt. 13. 236. sz. 1. Az említett mondattól a “Nem is ügyelt az emberekre” kezd, mondatig.

136. okt. 14, 237. sz. 1. Az említett mondattól a “Mikor Bányaváry a negyedik” kezdetű (kezdettel) mondatig.

137. okt. 15. 238. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

138. okt. 18. 240. sz. 1–2. A pusztában c. fej. a “Kálmán mosolygott az ajánlaton” kezdetű (kezdettel) mondatig.

139. okt. 19. 241. sz. 1–2. Az említett mondattól a “Tseresnyés uram nagyon komolyan” kezdetű (kezdettel) mondatig.

140, okt. 21. 243. sz. 1. Az említett mondattól a “– S ez Tóth uram háza volna?” szakaszig.

141. okt. 22. 244. sz. 1–2. Az említett szakasztól a fej. végéig.

142. okt. 25. 246. sz. 1–2. A Kortesdolgok és családi bajok c. fej. a “Voltak azonban, akik” kezdetű (kezdettel) mondatig.

143. okt. 26. 247. sz. 1. Az említett mondattól a “S e dinomdánomnál” kezdetű (kezdettel) mondatig.

144. okt. 27. 248. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

145. okt. 29. 250. 1. recto A Correctura c. fej. “A halálvész rémhíre Pestet is fölzavarta” mondatig.

146. okt. 31. 251. sz. 1. Az említett mondattól az “Amíg a szép madonnaarcot bírta” kezdetű(kezdettel) mondatig.

147. nov. 3. 253. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

148. nov. 4. 254. sz. 1. Az Alkonysugarak c. fej. “A kolera egyre aratott” kezdetű (kezdettel) mondatig.

149. nov. 5. 255. sz. 1. Az említett mondattól a fej. végéig.

150. nov. 7. 256. sz. 1. A “Volt. Nincs. Lesz” c. fej.

151. nov. 8. 257. sz. 1. A Keresik és nem találják c. fej.

152. nov. 10. 259. sz. 1. A harc vége c. fej.

153. nov. 11. 260. sz. 1. A költő álma c. fej.

154. nov. 14. 262. sz. 1. Ajánlat. Eppur simuove! – És mégis mozog a föld! czimü regényemhez. Toldy Ferencznek. [Az első kötetkiadástól kezdve a regény első kötetének élén található az ott következő szöveg, de az itt aláhúzottan szereplő cím és a záró dátum, jegyzet nélkül. Az ajánlás szövege az I. kiadástól kezdve a kötet megelőző lapján ez a négy sorban, széthúzottan, nagy betűkkel szedett szöveg: “Toldy Ferencznek | tisztelete s barátsága jeléül | ajánlja | a szerző”.]

Kötetkiadások

I. a) Eppur si muove. És mégis mozog a föld. Regény hat kötetben. Pest. Az Athenaeum tulajdona. 1. k. 1872. 199 l.; 2. k. 1872. 199 l.; 3. k. 1873 [!]. 184 l.; 4. k. 1872. 192 l.; 5. k. 1872. 228 l.; 6. k. 1872. 189 l. [A kötetbeosztás megfelel a Honbeli beosztásnak.]

b) [2. kiad.] Pest 1873.

Címlapkiadás.

II. a) 1–4. k. 3. kiad. Bp. 1879–1880. Pfeifer Ferdinánd kiadása. 1. k. 257 l. (Amit a patvaristák tanulnak c. fej. végéig); 2. k. 264 l. (A Mi van a fenyők mögött? c. fej. végéig); 3. k. 196 l. (A Különböző női szívek c. fej. végéig); 4. k. 302 l. |Jókai Mór újabb munkái. Népszerű kiadás 16–24|.

b) 4. kiad. Bp. 1900.

Címlapkiadás.

III. a) 1–2. k. Bp. 1896. Révai Testvérek. 1. k. 363 l. (A Mi van a fenyők mögött? c. fej. végéig); 2. k. 347 l. |Jókai Mór összes művei. Nemzeti kiadás 43–44.|

Ugyanez a kiadás megjelent teljesen azonos, finomabb papírra nyomott “amateur diszkiadás”-ként és nagy 8° alakban, Nemzeti díszkiadás elnevezéssel. A kötet beosztása megfelel a jelen kritikai kiadás beosztásának.

b) 1905. [A sorozat megjelölése nélkül.]

Címlapkiadás.

c) 1908. Címlapkiadás.

d) 1908. [A sorozat megjelölése nélkül.]

Címlapkiadás.

e) 1911.

Címlapkiadás.

f) 1911–1914.

Címlapkiadás.

g) 1914. [A sorozat megjelölése nélkül.]

IV. a) 1–2. k. Bp. 1925. Az Országos Jókai Centenáriumi-Bizottság megbízásából kiadták a Franklin Társulat–Révai Testvérek. 1. k. 291 l.; 2. k. 275 l. |Jókai Mór művei. Centenáriumi kiadás 19–20.|

b) 1940.

Címlapkiadás.

c) 1949.

Címlapkiadás.

V. Bp. 1949. Franklin.

VI. a) Domokos Mátyás utószavával. Kass János rajzaival, sajtó alá rendezte Domokos Mátyás. Bp. 1954. Szépirodalmi Könyvkiadó 682 l. |Jókai Mór válogatott művei.|

b) Készült a csehszlovák-magyar közös könyvkiadás keretében.

Címlapkiadás.

VII. Sajtó alá rendezte Margócsy József és Margócsy Józsefné Oberhänder Erzsébet. Margócsy József utószavával. Bp. 1955. Magyar Irodalomtörténeti Társaság – Szépirodalmi Könyvkiadó. 636 l. |Magyar Klasszikusok.|

VIII. Antal Árpád utószavával. Marosvásárhely 1956. Áll. Irod. és Művészeti Kiadó 615 l. |Magyar Klasszikusok.|

Készült a magyar–román közös könyvkiadás keretében.

IX. a) Bozóky Mária rajzaival, Domokos Mátyás utószavával. A kötetet Margócsy József és Margócsy Józsefné Oberhänder Erzsébet rendezte sajtó alá. 1–2. k. Bp. 1958. Szépirodalmi Könyvkiadó 1. k. 371 l.; 2. k. 379 l. |Jókai Mór válogatott művei.|

b) Megjelent a Román Népköztársaság és a Magyar Népköztársaság könyvkiadási egyezményének keretében.

Címlapkiadás.

X. 1–4. k. [1959.] Móra Ferenc Könyvkiadó 1. k. 263 l. (Az Amit a patvaristák tanulnak c. fej. végéig); 2. k. 269 l. (A Mi van a fenyők mögött? c. fej. végéig); 3. k. 277 l. (Az árvaság kezdete c.  fej. végéig); 4. k. 263 l. |Ifjúsági Kiskönyvtár 44–47.|

XI. 1–2. k. Bp. 1961. Szépirodalmi Könyvkiadó 1. k. 377. l.; 2. k. 357 l. |Aranykönyvtár.|

XII. Az utószót írta Nagy Miklós. Szilveszter Katalin díszítő rajzaival. 1–3. k. Bp. 1962. Szépirodalmi Könyvkiadó 1. k. 303 l. (Az első intés c. fej. végéig); 2. k. 301 l. (A rundellában c. fej. végéig); 3. k. 279 l. |Olcsó Könyvtár 369–371.|

XIII. 1–3. k. Bp. 1962. Szépirodalmi Könyvkiadó 1. k. 258 1. (Az első intés c. fej. végéig); 2, k. 237 l. (A Milyen szépek a grófnő nefelejcsei c. fej. végéig); 3. k. 253 l. |Diákkönyvtár.|

XIV. Bp. 1963. Szépirodalmi Könyvkiadó 730 l.

XV. Az utószót Elek István írta. Jókai arcképét K. Lukáts Kató rajzolta. Tury Mária rajzaival. 1–2. k. Bp. 1963. Móra Ferenc Könyvkiadó 1. k. 374 l.; 2. k. 354 l. |Az én könyvtáram. Az ifjúsági irodalom remekei.|

Idegen nyelvű kiadások

A * -gal jelzett idegen nyelvű kiadások példányainak könyvészeti adatait Ferenczy Zoltán (Jókai idegen nyelvekre fordított meseinek jegyzéke. Magyar Bibliofil Szemle 1925), Demeter Tibor (Magyar szépirodalom idegen nyelven. Bp. 1952. Kézirat) és Jan Slaski (Jókai lengyelül. Világirodalmi Figyelő 1958. 38–57.) cikkek alapján közöljük.

Német:

1. a) Wir bewegen die Erde! Berlin 1875. Verlag verso Otto Janke, 1. vol. 256 p.; 2. vol. 256 p.; 3. vol. 256 p.; 4. vol. 251 p.

*b) 2. Auflage. 1885. 384 p.

2. [Napilapban] Eppur si muove – Und sie bewegt sich doch. Pester Lloyd 1871. jan. 2-ától 129 folytatás az Abendblatt Feuilleton rovatában 1871. dec. 27-éig, majd az Extra-Beilage hasábjain. A Toldynak szóló ajánlás a regény befejezte után közvetlenül következik.

Lengyel:

*I. a) Poruszymy z posad ziemie. Transl. A. Callier. Warszawa 1886. Tygodnik Illustrowany 671 p.

*b) 1892.

Címlapkiadás.

*2. ua. Transl. A. Callier Gebethner i Wolff. 1898. 1–4. vol. 1. vol. 264 p.; 2. vol. 247 p.; 3. vol. 276 p.; 4. vol. 278 p.

*3. ua. 3. edit. Kraków 1907. [Melléklet a Tygodnik Illustrowany-hoz.]

*4. ua. 1–5. vol. 4. edit. E Wende. Warszawa 1927. 1. vol. 155 p.; 2. vol. 153 p.: 3. vol. 164 p.; 4. vol. 156 p.; 5. vol. 152 p.

*5. ua. 1–2. vol. 5. edit. Warszawa 1949. I. vol. 342 p.; 2. vol. 354 p.

*6. ua. Transl. C. Mondral. Az előszót írta T[ibor] Csorba. Warszawa 1957. 746 p.

Litván:

*1. Pajudinkime, vyrai, zeme. Transl. Krisciukaitis. Tilsit 1892.

2. Pajudinkime, vyrai, zeme! trumpai atpasakojo lieturiskai Aisbé. Antrasis leidimas. Berlin 1921. Otto Elsner 116 p.

“Ifjúsági” kiadás

Jókai Mór regényei a serdültebb ifjuság számára. A szerző engedélyével átalakítja Bródy Sándor.

1. Diákok regénye. Jókai Mór ÉS MÉGIS MOZOG A FÖLD

czímű munkájából a serdültebb ifjuság számára átalakítva. Kiss Lajos rajzaival. Bp. 1893. 306 l.

*

A Jókai-jubileumra készülő ország érdeklődésébe igyekezett bekapcsolódni az az üzleti vállalkozás, amelyik Bródy Sándorral átíratott néhány híres Jókai-regényt. A Singer és Wolfner nagyobb szabású kiadói terveiből azonban csak három kötet valósult meg (II. A rózsák szigete – Az aranyemberből; III. Ráby Mátyás viszontagságai – a Rab Ráby alapján).

A Diákok regénye c. átdolgozásnak már a címe is utal arra, hogy a mű komoly, haladó mondanivalója elvész, s csak regényes történetkét kapunk. Jenőy nem valóságos vezére egy progresszív szövetségnek, hanem – több diák kalandos históriáját mesélgetve – éppenséggel róla esik legtöbbször szó. Mindjárt a könyv elején, a csittvári krónika gazdag forradalmi hagyományainak nagy részét kihagyja az “átalakító”, eltorzítja az expozíció eredetileg bátor hangvételét, s így nem is indulhat jó irányban a továbbiak során. Átírt mondatokkal laposan magyarázgatja azokat az indokokat, amelyeket az eredetiben szenvedélyes jelenetekből, viharos vitákból ismerünk meg. Afféle kóbordiákok társulatává süllyednek a krónikaírók, akik olykor-olykor találkoznak is a világban. Épp Kálmán harcait, válságait, vergődéseit nem kísérhetjük figyelemmel; a színészek hősi küzdelmeiből, Kálmán drámájának hatásából sem sejthetünk meg semmit sem. Gondosan kihagy minden tekintélyt érintő mondatot, elkerüli a Katinka körül keletkezett szerelmi bonyodalmakat is. Hogy így aztán érthetetlen: Kálmán miért “űzte el, hagyta el” a színészeket, milyen válságon ment át ő maga Korczánál töltött jurátus korában, az már nem érdekelte a kiadót és az átdolgozót. Természetesen a befejezés nagy és felemelő pátosza is hiányzik: nem a haladó célokért folyó hős apoteózisa, a címet magyarázó néhány mondat a zárókép, hanem az ifjú hercegnő szentimentális sírkeresése.

*

Közben néhány humorosan ható, de inkább bosszantó zavar is keletkezik az áthidalásoknál, rövidítés közben.

A VIII. fejezet címe: Előre (az eredetiben: Az elefántcsontra festett kép). A Decsérre való utazás közben a két jurátus latinul beszélget, s közben megjegyzést tesznek Dorottyára is. Másnap a tárgyaláson Kálmán szorongva vesz részt egy jogi probléma tárgyalásán, ahol kitűnik, hogy a hercegnő kitűnően beszél latinul, tehát értette a két diák beszédét. Az átdolgozás a kocsibeli jelenetet elhagyja – nyilván erkölcsi aggályokból! –, de a tárgyalás alatti szorongást meghagyja; így viszont ennek semmi értelme.

A X. fejezet itt: Mulatság Pesten – régen. A Jókai-regényben az Ariadne c. fejezet vezet el a heccbe, majd a birkózó felbérelése után tanúi vagyunk Csollán Berti hazamenekülésének, azzal a magyarázattal, hogy Bertók a feleségére gyanakszik: csak ő eszelhette ki a durva tréfát. – A serdülőknek szánt szöveg “természetesen” nem beszélhet ilyenekről. Működésbe lép az “összekötő szöveg”:

“Hihetetlen dolog, hogy a mi diákjainknak nagy jóakarója csendesen ül meg falujában és olyan régen. Hogy nem bánt, nem bosszant, nem nevettet ki senkit! Miképpen él ő akkor?

Akképpen, hogy elunta magát halálra és egyszerre csak fölkerekedett, ideszekerezett Pestre; megnézi már, mit csinál a felesége, az egészsége hogy szolgál és mit csinálnak az ő kicsapott diákjai? Itt csak hall hírt róluk!

Meg osztán hogy vajh, micsoda huncfutságot lehetne oda fent csinálni?” (138.) – Figyelemre méltó az átírás lapos, népieskedő, rossz értelemben vett leereszkedő stílusa is!

A XVI. fejezet (A csizmadia) részletesen bemutatja Tseresnyés uramat, de pontos Göre Gábort csinál belőle. Továbbá: meghagyja azt az eredeti figyelmeztetést, hogy Kálmán Génuában majd keresse fel barátját (aki a carbonarikkal hozhatja kapcsolatba). A rész átdolgozásakor azonban egytizedére szűkül az eredeti szöveg: szó sem lesz vargáról, töprengésről, haladó itáliai megmozdulásokról és a hazai mozdulatlanság elítéléséről; nem fontosak Jókai eredeti mondatai, érvelései: elég egy hisztérikus hátraarc ábrázolása. A Haza! c. fejezet ugyanis így kezdődik:

“Utazni! Olaszországba utazni, fiatal szivvel utazni. Lehet-e ennél boldogabb ut a földön.

És Kálmánnak még sem volt maradása a szép Italiában.

Az édes nagyanya irt neki panaszos levelet. [!] Bár ne tette volna. Mindent látott, hallott.

Hallotta, látta, mint züllöttek el Borcsay és szintársulata. Borcsay részeges lett; hajlama volt rá régen. És meghentergett az akkori sáros Pest sarában. Kölcsönt kunyerált az egész várostól és lenézte az egész várost. Ugy állott már a dolog, hogy akarva, nem akarva, most pusztulniuk kellett innen.

– Nem! – mondá Kálmán.

És hazajött, hogy segítsen rajtuk!

Nem a nagyanyját kereste föl legelébb, hanem a nemzet e rossz utca tévedt napszámosait.” (242.)

Kálmán azonban nem ment el a színészekhez, hanem egyenesen Tseresnyés uramhoz. A csizmadia ugyan nem tudja, hogy mi történt, de azért egészen természetesen érti, hogy Kálmán most majd hozzá kerül. – Mintha az olvasó is tudná, hogy mi van az eredetiben, s így majd csak megérti az átdolgozás szökdécseléseiből eredt értelmetlenségeket.

Továbbá: nemcsak a cím és annak szimbolikus utalása vész el, hanem minden erőteljesebben haladó részlet is (a nádorral folytatott beszélgetés, az azt követő megpróbáltatások és a bemutatott nagy dráma forradalmi célzásai), majd Kálmán is többé-kevésbé Csollán Berti és Bálvándy “méltó” partnerévé válik. A XI. fejezet (Kálmán büne) bevezetése ez:

“Hát tartozott Csollán Bertinek ezzel a tréfával báró Bálvándy, de mit vétett neki Kálmán, hogy ahol tehette, igyekezett vele valami csufságos tréfát elkövetni.

A módja pedig megvolt rája, gyakran találkoztak a főispáni udvarban, mindenféle ünnepélyeken, vadászaton s egyebütt. Hanem Kálmán sem esett a feje lágyára és a tréfa vége az lett, hogy a bárón nevettek…” (159. – Az eredetiben nincs kiemelés.)

Csak azt lenne jó tudni, hogy hol talált ehhez és a hasonló áthidalásokhoz regénybeli alapot az átdolgozó fiatal Bródy Sándor!?

Meg kell végül emlékezni a kötet illusztrációiról, amelyek az előbbieknek megfelelően egészítik ki a szöveget: az alakok sikerületlen torzszülöttek, akár a diákok, akár a felnőttek.

*

Az átdolgozásnak alig volt kritikai visszhangja. Zsigmond Ferenc összefoglaló monográfiájábanis csak summásan emlékezik meg a Pósa bácsi Én Ujságomában vagy másutt megjelent ifjúsági átírási kísérletekről (Jókai. Bp. 1924. 338–39)

A rádiójáték

“Az Ifjúsági Rádiószínpad” bemutatójaként került előadásra a regény hangjáték-változata 1963. dec. 25-én, 26-án és 31-én. A három, majdnem egyenlő idejű adás összes műsorideje három és fél óra volt. Az első két rész a regény 1. kötetét dolgozta fel, a harmadik rész a 2. kötet cselekményét vonta össze (azzal is segítve a rövidítésnek, hogy csak tízéves találkozót vett fel).

Rádióelőadásra alkalmazta: Túri András; dramaturg: Zala Zsuzsa; technikai rendező: Troszt Margit; rendezte: Vadász Gyula. A főbb szerepeket a következők játszották:

Szabó Gyula (Jenőy Kálmán), Tordy Géza (Biróczy), Bodrogi Gyula (Borcsay), Versényi László (Csuka), Csurka László (Barkó), Szirmay Jenő (Aszályi), Deák Sándor (Igazgató), Pethes Sándor (Muskotályi), Greguss Zoltán (Sátory Gusztáv?), Kemény László (Korcza), Gombos Katalin (Katalin) (!), Petur Ilka (Jenőyné), Hlatky László (Béni bácsi), Papp Éva (Cilike), Tompa Sándor (Csollán Berti), Ungvári László (Bálvándy), Makay Margit (Hercegnő), Vass Éva (Dorothea), Horváth Jenő (Nádor), Dózsa István (Tseresnyés).

A feldolgozás az ifjúsági előadás céljának megfelelően a diákok hazafias helytállását, nagy eszmékért való lelkesedését és harcát állította előtérbe. Ennek megfelelően egyes anakdotikus korfestő elemek háttérbe szorultak (Csollán Berti játékai; az olaszországi utazás; a politikai villongások a Decséry-házon belül; a hecc; Tóth Máté és családja stb.). Ugyanígy: Kálmán szerelmi ingadozásai, vonzódásai is kisebb helyet kapnak, s természetesen a Katinka – Csollán-féle válóper részletei is éppen hogy csak említésre kerülnek. Így viszont Kálmán aszkézis – amelyet a korabeli kritika is szóvá tett – még kevésbé érthető. – Itt a nagymama is szelídebb: csak kisszerű “büntetéseket” szab ki (pl. 3 hónapra megszünteti Kálmán járandóságát!). – A nádor először megadja a játszási engedélyt, csak az előadás tüntetéssé vált sikere után tiltatja be. – Sátory Katinka (itt: Katalin) megkapja birtokait stb.

Az élénkebb előadás kedvéért a 3. rész elején valóságosan be is mutatják Kálmán színművét: játszanak egy részletet a Rákóczinénak nevezett ötfelvonásos játék bemutatójából, a lelkesen hazafias tüntetésből.

Látható tehát, hogy itt egy rövidített előadásnak rendezői, hangjátéki koncepciója érvényesül. Ezért van szükség összevonásra, toldásra, kiegészítésre, új szereplő beiktatására, fiktív helyzetek felvételére stb. Ezeket lényegében nem lehet kifogásolni, mert a mű eszmeiségét, az író feltehető szándékát jól szolgálta az előadás; konstruktív nevelő hatását felhasználták, előtérbe helyezték az átdolgozás során. (Így csak néhány ilyen változtatás marad érthetetlenül, hogy pl. Sátory őrnagy miért kapott Gusztáv nevet; Decséryék miért éppen Dezséry néven képviselték az arisztokráciát; Barkó Paliból hogy lett János az 1. részben; Tseresnyés uram fontos szerepét miért kellett jelentéktelenné zsugorítani stb.)

Az előadást 1964 tavaszán a Kossuth Rádió megismételte.

KELETKEZÉSE, FORRÁSAI

Előzetes feljegyzések az ún. Jókai-noteszekben

A jelen kritikai kiadás néhány korábban megjelent kötete már foglalkozott azokkal a noteszekkel, amelyekbe Jókai nagyobb művei írásakor előzetes feljegyzéseket gyűjtött, bizalmasabb jegyzeteket rögzített. Itt csak az És mégis mozog a földdel kapcsolatos jegyzetekkel foglalkozunk.

Az Országos Széchényi Könyvtár Kézirattára 699/Oct. Hung. jelzés alatt tartja nyilván, Jókai Mór jegyzőkönyvei (Irói tervek, számadások stb) címmel azt a 26 noteszt, amelyek közül a könyvtári leltározás alkalmáva1 különösebb rendszer nélkül tizediknek sorozott, 73 oldalas (recto-verso), fémkeretes könyvecske tartalmazza a regény előzetes feljegyzéseit.

Ebben a noteszben a Fekete gyémántok, az Eppur si muove, Az arany ember, a Csigák regénye c. művekhez találhatók jegyzetek, s kivonatok vannak aDictionnaire de 1’amour c. francia anekdota-gyűjteményből. (Molnár József és Péter Zoltán megállapításai.)

Az És mégis mozog a földhöz gyűjtött jegyzetek mennyisége már magában is tekintélyes: 41 olyan oldal van benne, amelyik speciálisan ezzel a regénnyel függ össze. Ebből 37 oldal egymás után következik a notesz 18. recto lapjától a 36. r-ig, négy pedig a notesz végén, meg-megszakításokkal (57. verso; 58. verso; 6z. verso; 64. recto). A nagyobb összefüggő részben 354 bejegyzés követi egymást, sorba számozva. A számozás a sorok előtt együtt keletkezhetett a jegyzettel: volt mikor kettőt lapozott Jókai, s ilyenkor úgy is ment tovább a számozásban, majd ezt észre nem véve, később, a kihagyott lapokon folytatta a számozást, melyet máshol is – nemcsak lapozáskor – el-eltévesztget. Ez pedig utólagos számozás esetében aligha képzelhető el. Néhány csoportos bejegyzés alkalmával egyetlen számot kap akár két oldalnyi jegyzet is, máskor pedig római számok bukkannak fel. Így az ehhez a regényhez tartozó emlékeztetők száma – nem számítva bizonyos ismétlődéseket – mintegy 500-ra megy fel. A bejegyzések itt is fekete ceruzás, nem megszerkesztett mondatszerű írások, egy-egy név olykor – nyilván utólag – lila tintával írt, s gyakran találhatunk többféle színes ceruzát, lila tintát aláhúzáshoz, karikához, pipázáshoz, bekeretezéshez.

Három szerkezeti vázlat van a jegyzetek között a Jenőy-regényhez. A notesz végén, egy lapon (64. recto) található a keletkezési sorrendben nyilván legelső: a szereplőkre, helyzetekre utal 19 egymás alá írt vegyes tartalmú sor. Néhány lappal előbb, két verso lapon (57., 58.), már rendszeresebb felsorolásban találjuk a római számmal jelzett (17 + 5 = XXII) bejegyzést. Itt már szerepel néhány olyan jelzés is, amelyik nem került kidolgozásra a regényben (pl. VII A sóbányákban, IX Balatoni zivatar, XVII Az első gőzhajó). – A harmadik, a legkésőbb keletkezhetett vázlat már a füzetke közepe felé található, 12 lapnyi, 174 bejegyzés után XXIX számozott sorban. Itt, a felsorolás felett az Alakok felírást olvashatjuk. Ez a rendezés már egy sereg adat, jegyzet anyaggyűjtése után alakult így ki, de még ez sem végleges. Mert bár nem szerepelnek itt az előbbi vázlat fölöslegessé vált ötletei, most újabb szereplő-ötletek bukkannak fel: ezek egy része nem kelt életre a regény lapjain. A szelektálás majd később történik meg, amikor lila tintával az egyes sorok mellé oda kerül a regénybeli alak neve is. Például: I A költő – s mellette lila tintával: Jenőy Kálmán; IV A sánta satyricus – hozzá írva: Biróczy Sándor; VI A nyámnyila és a kegyes anya – még a regénybeli Béni bácsi és Jenőyné nevének megjelölése nélkül stb. A regényben szereplő Decséry főispán itt még Zichy néven szerepel (lila tintás hozzátoldással), és Csollán Berti neve helyett is még az élő minta: Józsa Gyuri neve szerepel az elváltan élő feléség – a regénybeli Katinka – mellett. A tervezett 29 szereplőből kevesebb lett a regényben: A színész és A bonvivant egyesült Borcsay-Bányaváriban csakúgy, mint A szerető és az Elváltan élő asszony vált egy szereppé Csollánné figurájában. Más alakterv pedig nem valósult meg (pl. A gazdag pap, a Kedves urambátyám, A betyárok stb.).

A 37 oldalnyi jegyzetnek mintegy 70 százaléka még a regény megkezdése előtt került a noteszbe. A sorban folyó bejegyzések, amelyek csak néha bokrosodnak tematikailag, s többnyire ötletszerűen sorakoztak egymás után, elárulják, hogy pl. az első húsz oldal jegyzetei között bőven vannak még olyanok, amelyek az I. kötet első 100 oldalának szövegében találhatók. Csak az összefüggő bejegyzés-sorozat utolsó négy lapján vannak olyan emlékeztetők, amelyek feldolgozása mind a 2. kötetben található. Jól kivehető azonban a témakör szűkülése, az anyaggyűjtés koncentrálása: míg az első jegyzetlapok sorainak általában egyharmada nem kerül bele a regénybe, addig az utolsó oldalaknak szinte minden emlékeztetője regényszöveggé szélesedett.

Érdekes adalékkal szolgál Jókai módszeréhez egy levél. Vámbéry Ármin, aki a regény keletkezési idején a budapesti egyetemen a keleti nyelvek tanára, írta ezt 1870. dec. 14-i, pesti keltezéssel. “Igen tisztelt Jókai úr! Ime küldöm a kivánt három mondatot, melyeknek akartam volna eredeti maximát kitalálni, de ez több időt igényelt volna.” Utána következik a regény 1. k. 46–48. lapján leírt három mondat: törökül, perzsául és tatárul. Az eredeti levél tartalmazza azok eredeti nyelven való helyesírását is. (Vö. Velezdy Mihály: Jókai munkatársai. Napkelet 1925. 207.)

Ezeknek a mondatoknak megvan a noteszbeli megfelelőjük is: a 29. verso oldalon 219. sorszám alatt található mind a három, egymás után. A fordítás nem lényeges itt, csak a kétféle magyar szöveget közöljük, félkövérrel a notesz szövegét, alatta antikvával a regénybeli mondatot:

Török:

Aki fogadását megszegi, a saját lelkét vágja ketté.

Aki adott szavától elválik, saját lelkétől válik el.

Perzsa:

Aki az ember csapását kevesli, az Istenbe üti bele a fejét.

Aki az emberek kezétől megmenekült, az fejét Isten büntető hatalmába akasztotta.

Tatár:

Jobb együtt szenvedni a jó barátokkal, mint együtt uralkodni az ellenséggel.

Többet ér baráttal a szegénység porában feküdni, mint ellenséggel együtt a hatalom trónján fényleni.

Nemcsak annak vagyunk tanúi, hogy az aforizmák eredeti Jókai-féle fogalmazása hogyan alakult át a fordítás kedvéért Vámbéry Ármin közreműködésével, pl. az első mondat magvas mondanivalóját a török és magyar szó megismétlésével csattanósabbá, ritmikusabbá, aforisztikusabbá csiszolta. Fontosabb itt az, hogy a levél épp aznap kelt, amikor a regény első folytatása a Hon tárcarovatában megjelent. Jókai minden bizonnyal csak néhány nappal előbb kérhette Vámbéry segítségét: erre utal a levél bevezető mentegetőzése, hiszen időhiányra hivatkozik. De Jókainak a noteszjegyzete, amelyik nyilván a küldött mondatokat tartalmazza, az összes jegyzet kétharmad részénél helyezkedik el. Mivel folyamatos írás van ezek után is, megerősödik az előbbi feltevés, hogy a regény megírásának kezdett előtt készült a jegyzetek tekintélyes része, vagyis a kompozíció teljes átgondolásához már rendelkezésre állott az a sok-sok részletadat, amely a jegyzetek között felhalmozódik.

Megállapítható, hogy olykor folyamatosan kivonatol Jókai. Pl. a 134-144. sorszámú II sornyi jegyzet a csittvári krónika diákos dalcímeihez gyűjt anyagot. Az első kettő Csokonait idézi: a Konstantzi-nápoly és a Vallás című vers ma már együtt ismert az előbbi cím alatt; itt van még A kopott nemesekhez és A kétforintos tallér… című vers is. E négyről szó van a regényben. A notesz címlistája azonban, a bejegyzés sorrendjében megtalálható egy kéziratos dalgyűjteményben. Ez az a Helikoni Virágok c. kolligátum, amelyről fentebb már szó esett, s amelynek másolója Jókay József, – az író édesapja. – A debreceni diákéletet bemutató diákszótár a regény legelső lapjain olvasható. Jókai kétszer is beír előkészítő összeírást: a második már bizonyos rendszer szerint csoportosítja a szavakat. Ez utóbbit használta fel a regény írása közben, s a bedolgozott szavakat lila tintával meg is jelölgette a noteszben. Asszociáció révén a regény szövegébe természetesen bekerültek olyan szavak is, amelyek a jegyzékben nem szerepeltek.

Minden bizonnyal van valamilyen ráció a színes ceruzás aláhúzásokban is. Ilyennek kell tekintenünk azt, hogy a Csollán Berti és Bálvándy személyeire aggatott Józsa Gyuri anekdotákat sorra sárga ceruzajel kíséri. A ritkán alkalmazott piros karikás jelölés a regény női szereplőihez kapcsolódik. A zölddel aláhúzott sorok kivétel nélkül a csittvári krónikához szolgáltatnak több tucatnyi adatot, s ugyanezt a célt szolgálják a lila tintás aláhúzások és bekarikázások is. Ez a jelzésrend aligha a közvetlen kidolgozáskor, az esedékes folytatás megírásakor keletkezett, mert hiszen a színes ceruzás jelölések megszűnnek az Alakok összeállításakor, a 174. bejegyzés után, s csak a lila tinta virít még később is. És még egy: nem minden színessel jelölt sor került be kidolgozottan a regénybe; továbbá más színű ceruzás jelölés is akad elvétve, de azok között eddig még nem sikerült összefüggéseket megállapítani: igaz, számuk is csekély.

Gyakran elárulják ezek a jegyzetek azt is, hogy honnan erednek, kivel történtek meg a feljegyzett esetek, anekdoták. Például a regény nem egészen egységesen ábrázolt paraszt-szereplője, Tóth Máté uram a noteszben még Bagi néven szerepel. Ezt a szentesi dúsgazdag parasztot saját nevével is szerepelteti Jókai pl. a Jocus és Momus c. kötetében, több oldalon át (Egy gazdag ember. Életkép. 145–48.). – A regény Bálvándy nevű léha arisztokratájának idétlen tréfáihoz többször gróf K jelzésű bejegyzések adnak alapot: Keglevich Miklós grófról van szó, Józsa Gyurinak volt ő méltó tréfacimborája. – A 68. jelzésű emlékeztető így hangzik: “Batthyányi fösvény gróf kedvit hogy nyeri meg Zichy, leendő veje; fidibus, gyertya, 2 krajcár.” Ebből a következő helyzet kerekedik A boldog szerelem c. fejezetben: “Ócska már az az adoma, melyben a fösvény nagyapó előtt a gavallér kérő mint takarékos ifjú mutatta be magát, hogy beszélgetés közben két gyertya közül elfújt egyet, hiszen egynél is megérthetik egymást, hogy az eldobott fidibuszt felvette újra használás végett s a cselédeknek két krajcárosokat osztott borravalóul; hanem azért Decséry grófnál is sikerült annak alkalmazása” Bálvándy részéről. – Csak a 244. bejegyzésben található meg először a jegyzet mellett a szereplő regénybeli neve, amikor ugyanis az emlékeztetőül felírt – hallott vagy kigondolt – anekdotát már egyenesen a megteremtett alakra szabja át az író.

Egy-egy anekdota, jelenetterv többször felbukkan a jegyzetek között, míg végre valahol nyomda alá kerül. A X. noteszben pl. a balatoni zivatar, a mulatság gabonahajón, a sóbányai vendégeskedés ilyen. Vagy pl. A gutai Curtius, aki a mérnököt mappástul magával együtt beleveszti a vízbe bejegyzés több helyen is előkerül e noteszben, de majd csak a Rab Ráby emlékezetes jelenetében realizálódik, több mint 10 évvel az itteni, noteszbeli előfordulás után (51. k. 147–48. Jókai ott még utal a klasszikus ókori példaképre, Curtiusra is. 149.; Vö. Ókori Lexikon 1. k. 499.). – Máskor régebbi emléket is felidéz később. Pl. a 323. jegyzet így szól: A pókfonál a tollon. Ebben a regényben Jenőy látomásához fűződik a jegyzet, viszont Mahmud tolla címmel egy fejezet magvát képezte már a Janicsárok végnapjaiban is ez az anekdota (JKK 245., 480.) – 17 évvel az És mégis mozog a föld keletkezése előtt. (A példák természetesen szaporíthatók.)

Barta János Jókai írói technikájáról írva kiemeli “az egyszer kiragadott mozzanat megismétlésének, a halmozásnak, sorozattá növelésének” fokozó, erősítő jelentőségét (Egyetemi jegyzet 102.). Ennek stilisztikai változatát találhatjuk a szereplők tervezett jellemzés-vázlatában is. Csak rövid mutatványként: Jurista, ki latinizál, Nyomdász, ki nem vállalkozik, Szerkesztő, ki nem fizet, Kritikus, ki irigykedik, Főispán, ki nem tud magyarul, Hü csizmadia, ki kenyerét megosztja, Müvész, ki megért, Kedves, ki megtér… A hosszú felsorolás e kicsiny töredékének ez utolsó kettője, a noteszben is az utolsó kettő, s utal Jókai hatáskereső eljárására: hogy a groteszkért és a paradoxon használatáért nem ment a szomszédba – még a jegyzetek között sem. Ehhez hasonló: Vannak-e még a világon magyarok? Nincsenek. Vannak-e még idehaza magyarok? Nincsenek.

Megállapítható, hogy mindig csak a másodkézből származó anyag kerül a noteszekben feljegyzésre; gyermekkori adatok, emlékek, családi utalások nincsenek a regényírási előkészületek között, jóllehet ilyen nagyon sok belekerült a művekbe. Oda viszont magától értetődő természetességgel bújnak be ezek a vonatkozások, ahogy valamilyen képzettársítás útján felbukkannak a múlt ködéből, s csak néha árulja el ilyenkor magát az író, ahogy beleszól a cselekménybe. Többnyire csak passzív, írói utalásnak fogjuk fel, s gyanútlanul elhaladunk a személyes kapcsolatok jelentkezései mellett. (Ezekre néhány példát említünk, amikor Jókai életrajzi adatait nyomozzuk Jenőy alakjában. Ezekre egyszer sincs utalás a noteszben.)

*

A jelen kritikai kiadás eddigi gyakorlata szerint az alábbiakban áttekintést adunk az És mégis mozog a földhöz készített előzetes feljegyzésekről. Mivel ezek száma a többi regényekétől eltérően különösen nagy, a könnyebb eligazodás kedvéért a regénybeli előfordulás sorrendjében közöljük az emlékeztetőket, zárójelben megemlítve, hogy a notesz melyik lapján szerepel a bejegyzés, (Mindig a 10. noteszről van szó. Az első szám a könyvtár által utólag feltüntetett lapszámot jelzi, a következő betű az oldalra céloz: v. = verso, r. = recto. Az ezt követő római vagy arab szám már Jókaitól származó sorszámozás.)

Természetesen nem szerepelnek itt, az említett nagy mennyiség miatt, azok a feljegyzések, amelyek – valamilyen okból – nem kaptak szövegezést, feldolgozást a regényben. Nem vettük fel továbbá a notesz két lapján csoportosítottan előforduló diáknyelvi szótár szavait sem: ezek ebben a formában közelebbi tájékoztatást nem adnak. Ugyancsak elhagytuk a noteszbeli sorok után olykor megtalálható számokat is: ezeknek jelentését eddig még nem ismerjük. Egy noteszbeli sort csak egyszer idézünk. A három pontok azt jelzik, hogy a notesz szövegében egy-egy szót nem tudtunk elolvasni.

(A csittvári krónika)

A sánta satyricus Biróczy Sándor (24. recto IV.)

A költő Jenőy Kálmán (24. recto I.)

A régi magyart kereső Barkó (24. v. XX.)

A bonvivant Borcsay (24. recto XVII.)

Trombitás Csuka Ferencz (24. verso XXIX.)

Csicsvári könyv (22. recto 130)

Utolsó Zrinyi (25. recto 175)

Gályarabok (25. recto 175)

Pálffynak Schwarzenberg agyonlövése miatt hogy kötelet kell hordani a nyakán (20. recto 65)

Caraffa. Basta (25. recto 175)

Vak Bottyán (25. recto 175)

Confiscált jószágok (25. recto 175)

Ráczpusztitás (25. verso 175)

Debreceni castellum (25. verso 175)

Bátya, ne higyj a németnek (25. recto 175)

Országgyülési gunyversek (23. recto 148)

Sopronyi országgyülés (23. v, 155)

Országgyülési gunyversek 1791 (25. recto 175)

Josephus lutheringus pasquill. Aquila non captat muscas (26. verso 185)

Berlinben szinház, postán két kis levél, az elsőben a protestánsoknak adott májusi engedélyek, a másikban azoknak juniusi visszavétele (26. verso 188)

Török ítéletek (25. verso 175)

Egy németnek 5 ft az ára, egy oláhnak 8 garas, egy magyar gyalogos 3 ft, egy huszár 10 ft (26. verso 194)

Martinovich kátéja (23. verso 159)

Jacobinusok (25. recto 175)

Martinovich (25. recto 175; 25. verso)

Manch hermaeon (25. recto 175)

Napoleon proclamatioja (25. recto 175; 29. verso 218)

Crouy (25. recto 175)

XVI. Lajos lefejeztetése (25. recto 175)

Luther aphorismai (25. recto 175)

Ördögidézési formula (25. recto 175)

Hatvani professzor (18. verso 24)

Cras (60. verso 11)

Infans ut vervex (25. recto 175; 60. verso 10)

Prófécziák (25. recto 175)

Tiltott dalok (20. verso 91)

Rákóczy dal kottája (25. verso 175)

A kopott nemesekhez (23. recto 140)

A kétforintos tallér és máriás (23. recto 143)

A régi magyarokat kereső (18. recto 6)

Magyarok eredetét kutatja (19. recto 31)

A korona nem ér többet ezer tallérnál s mégis 60 ezer aranyat fizettek érte Mátyás idejében (28. verso 201)

A koronát sohasem viselte István király, =küldött (28. verso 202)

Konstantzinápoly Csokonai (22. verso 134)

A vallás Cs. (22. verso 135)

Tárogató (2S. recto 175)

Török sipok nótái. Hej Rákóczy Bercsényi, Vitéz magyarok vezéri Hová lettél Bezerédi nemzetünknek fényes csillaga Ocskay. Hol lakik kend komámasszony (28. verso 196)

Őszi harmat után Fujdogál a téli szél (28. verso 197)

Tiltott dalok (20. verso 91)

Lám a német mily kövér (25. recto 175)

Mért kanyarodik a komló balra, a paszuly jobbra (21. verso 113)

Dungó (20. verso 92).

(A Rákóczi harangja)

Debreceni égés, veres torony, Rákóczy siket harangja (29. recto 211)

Aki fogadását megszegi, a saját lelkét vágja ketté. Aki az ember csapását kevesli, az Istenbe üti a fejét. Jobb együtt szenvedni a jó barátokkal, mint együtt uralkodni az ellenséggel (29. verso 219)

Bónis egy accentus miatt vesztette fejét, “élést”, küldött “élest” (29. recto 209)

Theologicum odium (28. verso 204)

Nemességet keresnek kálvinista papok (29. recto 210)

Két deák a tűzben lefeküvén életben maradt (29. recto 212)

Sánta deák, ma deák, holnap katona (21. recto 98)

Diákok kardala (18. verso 27)

(A furcsa patrónus)

Józsa Gynak órást küldenek mesteremberül ács helyett (19. verso 45)

J. Gy. megprédikáltatja a diákokat (23. verso 153)

A haragos kutyát megszeliditve odaviszi ölében gazdájához (18. recto 42)

Adjon Isten neked három fiut, egyik legyen biró, a másik pap, harmadik hóhér, amért annyi sert megittál (21. verso 114)

Három nap és éjjel puffra kártyáznak (18. verso 18)

(Hová vezettek a levelek?)

Régi insurgens (24. verso XXIII)

Régi insurgens (19. verso 60)

Süket insurgens fülébe trombitáltat (21. recto 99)

A fiscalis Korcza (24. recto X.)

Nagy ur nem tudja a maga írását elolvasni (19. verso 48)

A patvarista és principális (18. recto 12)

A cynicus gazdag ember, Józsa Gyuri elvált felesége (24. recto V.)

(Az édes otthon)

A nyámnyila és a kegyes anya (24. recto VI.)

Hát nekem hány lábam van? Négy. Gyerek. Diák (21. verso 116)

1715: 49 nota Rákoczyana (29. verso 220)

A kényeztető nagyanya, a félő nagy bátya, az uj ruha, vénségére nem tud irni (26. recto 177)

Régi ruhák tisztelete (31. recto 251)

Abroncsszoknya, filigrámos főkötő, pókháló recefice (28. verso 195)

A redingot (31. recto 242)

A vén legény, ki még az anyjánál lakik s fennhangon imádkozik, s fél mint a gyerek (19. verso 53)

Egy ló, de egy egész istálló (23. verso 160)

(Bálvándy)

A director magyar ruhában lép fel a főispán előtt, mint nemes gavallér (32. recto 270)

Kihirdetteti a szinész director a nemességét, ahol játszani akar (32. verso 277)

Béla futása Koczebue (32. verso 272)

Hunnia nyög letiporva (31. verso 261; 32. recto 267)

Cserni Gyurka (32. verso 278)

(A sárga violák)

Főispán felbeszél a szinpadra, ne játszák végig Bocskayt, hanem énekeljék el Cserny Gyurkát (30. verso 229)

Háromszor játszanak egymásután három befizetés mellett (30. verso 228)

(Amit a patvaristák tanulnak)

Elszökteti a bajtárs a nagyanya nevelt leányát s lesznek szinészek. Ezért megharagszik rájuk (26. recto 178)

Régi táblabirót azzal fizették ki egy heti törvénykezésért, hogy majd lát egy szép leányt – s kap 5 szem mogyorót (21. recto 110)

A két szegényes öltözetü története, az egyiket meg kell csapatni (26. recto 175)

Bagi a gazdag paraszt foltos ruhában (21. verso 118)

A cancellárnak két garast ád mint koldusnak (20. verso 90)

Z. főispán a káptalan ügyvédénél (22. recto 122)

Az eladott s visszavett kereszt (25. verso 172)

A fösvény gróf. Decséry (24. verso XXIV.)

(A persiettető)

A két disputáló (20. verso 85)

Az ajtóra irják a süketek a veszekedést (33. verso 293)

Két süket egymást néma játékkal bosszantja (33. verso 296)

Jutka asszony beszámol egy huszasból 56 krajczárral (33. verso 287)

A válópörben informáló urhölgy (z6. recto 176)

(Az első intés)

Széchenyi szaváról. Semmi se könnyebb, mint meggazdagodni. Csak három szoba kell hozzá. Egyiken jön be a pénzadó, másikon a pénzkérő (62. verso)

Font számra eladott váltók (20. verso 89)

W. minden desperatus kötelezvényt megvesz, aztán a kölcsönvevőnek mint készpénzt átadja (62. verso)

Bekopognak Józsa Gyurihoz (21. recto 100)

Az elefántcsontbul faragott szépség (33. verso 298)

Könyvet sorba kérik olvasni (19. recto 36)

A m. eredetét kereső viszontagságai (19. recto 35)

(Az elefántcsontra festett kép)

A szerecsen táncmester (20. recto 66)

(A messzelátó család)

A régiségbuvár (18. recto 7)

Irodalom pártoló drága könyvek megvételében, versatus drága régiségekben (34. recto 304)

Többet ér a tánc, mint a tudomány (34. recto 306)

(Az első “Te”)

A magyar solot tánczoló (33. verso 295)

Conservativ szónoklatot irni a főispán számára (33. verso 299)

(Ariadne)

Józsa Gyuri equipageja a többiek között (21. recto 102)

(A hecc)

A heczcz, vadállatok verekedése (28. verso 198)

Macska, kutya, bika, bivaly (34. recto 311)

Opticum theatrum (29. recto 206)

A chinai császár bolhája (34. recto 308)

Palikao (14. recto)

A táncoló bolhák. Józsa Gyuri (33. recto 290)

(Hátrafelé fölfelé)

A sántának nem kell a templomszentelésnél kardosan kiállni (34. recto 310)

A három kövér Körmöczy (23. verso 157)

Szegény pap a makarónit kígyónak nézi, kéri, hogy ne etessék meg vele (21. V. 112)

A sorba toasztozó pap. 36 toaszt, a másik közbe is iszik, tehát 72 pohár (34 recto 309)

(A szivárvány közepett)

Gróf K. hogy építteti ujra a faluja rongyos házait (33. recto 284)

Katinka lövi meg a medvét. Medve még akkor is nyalja a fiát (35. verso 301)

(A hőstett)

Orosz sivit, ha örül, meg ne ijedjen (31. verso 259)

Katinkát vadászosan megcsapják (33. verso 302)

Bunkó bandája együtt a színészekkel (32. recto 271)

(Mi van a fenyők mögött?)

Vadászaton szinpad gyékényből. Medvék (31. verso 257)

A vadászatra elvitt szinészek (31. recto 241)

Az arena. Kassáról viszik fel őket (30. verso 234)

Koczebue Benyovszkija. Afanasia Anna Karolina, megnézi Benyovszki unokája az előadást (32. recto 266)

Sugó mellett két palack (31. verso 258)

(Közelebb az éghez)

Szerdahelyi éhségében beugrik a kastély udvaron, pupos delnő szívesen fogadja őket, két nap el se eresztik (31. verso 262)

Restauratio, kapu alja, tele fogadók, végre a barátokat főzik le (32. recto 263)

Előadás a refectoriumban, betakarják Krisztust és Szüz Máriát, papok sirnak, Hunnia nyög letiporva (31. verso 261)

(Lenn a földön)

Gyors paraszt pattogtat, hány óra alatt akar ott lenni (34. recto 305)

Nem kap szállást Debrecenben, s megvesz egy házat, hogy beleszállhasson (33. recto 286)

1786-ban kétszer arattak egy esztendőben, December 20-án (26. verso 192)

(A vál-úton)

Ponyvairó (18. recto 14)

A népbolondító ponyvairodalom (28. verso 171)

Reviczky Ádám (33. verso 297)

A remekmüvét nem jutalmazzák meg, mellette egy silányság nyer (34. recto 313)

(A nagyanya fenyítő keze)

A hercegnő a palatinushoz bevezeti (33. verso 300)

Palatinus Pista (33. verso 294)

(Lóháton)

Nem akar verset irni a nádorhoz (26. recto 180)

Eltagadja, hogy tud költeményt irni (33. verso 303)

A pókfonál a tollon (34. verso 323)

A haldoklótul izen a másvilágra (21. recto 104)

Haldokló mellett misét zongorázik (21. recto 104)

Abda belgrádi basa………… (26. verso 193)

Az őrnagy szórakozása (34. verso 324)

(A nádornál)

Jacobinusok (25. recto 175)

A nádor ellenzi a színészetet Pesten. Kálmán csakazértis kierőszakolja (34 verso 314)

Appellata (29, verso 222)

(Őszi harmat után)

Találkozik a vándor szinészekkel esőben (34. verso 318)

A nádor számtartója fogadja be őket (34. verso 319)

(Milyen szépek a grófnő nefelejcsei)

A nefelejtsek (35. recto 326)

(A rundellában)

A rundella, a Karger-féle ház (30. verso 232)

Censor alkuszik, nem szabad hütlennek lenni, nem öngyilkosnak, nem apa ellenére házasodni (31. recto 246)

A censor nem veszi észre a darabban a szellemet, csak szavakat igazgat nagy betüvel I-t, a fekete barát, aztán utazik Pozsonyba vallásos könyveket birálni (34. verso 325)

Minden nemzetnél magyart keres (19. recto 33)

Tudósok egymást sorba megszólják, amint egyik eltávozik a társaságból (34. verso 322)

Drámát ir a tilalom ellenére szinész barátjának, azért a critica lehordja, nagyanyja kitagadja, a kedvesét elveszti (26. recto 181)

Dorothea Czilikét dicséri Kálmán előtt, róla kérdezősködik (34. verso 317)

(Különböző női szivek)

Kéri Katinkát, hogy vegye pártul a magyar szinészeket, az megigéri s elcsábítja Borcsayt (34. recto312)

Kálmán nagyanyja levelét olvasatlan visszaküldi (34. recto 307)

Nagyanyám, tagadjon ön ki. A bukásra felébred benne a talentum büszkesége (31. recto 250)

(Apelles csizmadiái és az igazi csizmadia

Az igazi csizmadia (35. recto 328)

Kulcsár hirlapja (29. verso 226)

Régi magyarok 20 évtől 30-ig (35. recto 329)

Renyheség, urhölgy jelleme (18. verso 26)

(Az árvaság kezdete)

A nagyasszony Tseresnyéssel Béninek csizmát varrat (35. verso 344)

(A hősnő)

A szinművek archimedesi pontja (35. verso 342)

Szelid asszony megveri az urát részegen (18. verso 25)

Czili maga kezeli azontul a pénztárt (35. verso 338)

Bányaváry teát kezd inni. Hogy részegszik meg az ember a teátul (35 verso 339)

Tseresnyés felruházza Kálmánt a kapott pénzből, a mosolygó muzsa segélyére jön a szomorumuzsának (35. recto 336)

(A boldog szerelem)

Batthyanyi fösvény gróf kedvit hogy nyeri meg Zichy, leendő veje, fidibus, gyertya, két krajczár(20. recto 68)

Katinka viszi ki, hogy egyszer játszhassanak Pesten, de azért elcsábitja Borcsayt (34. verso 315)

Korcza visszautasítja Jenőyné ügyét Kálmán ellen. Biróczy elvállalja, hogy egy clauzulát belecsusztasson: ha pedig a szinészektől el találna válni. Ezért Kálmán örökre kerüli őt (35. verso 345)

Béni mint majoresco (36. recto 349)

Mézesheteit, Homburgban eljátszva pénzét, a börtönben tölti (18. verso 29)

A tömlöcbe jutott nagy ur mulatozása (33. recto 281)

Decséry Bálvándyra, maradjon ott a börtönben (35. recto 333)

Decséry pénzt kér Tóthtul; először odaigér, azt hiszi Kálmánnak kell, azután nincs, mikor megtudja, hogy Bálvándy (35. recto 334)

(A jég hátán)

Ráckeviben játszanak rácul, el akarnak menni játszani rácul, olaszul, németül (32. verso 274)

(A teaivástól)

Szórakozott tudós (21 recto 103)

Biróczy mondja el Czilinek, hogy férje miben töri a fejét (35. verso 346)

Czilike veszi észre férje hütlenségét, s Kálmánt kéri, hogy hadd menjenek ismét faluzni (34. verso 316)

Te Borcsay! (35. recto 327)

Német szinésszé akar lenni, Kálmán agyoncsapással fenyegeti (33. verso 292)

Wart verfluchter Komediant, werd ich dir geben singen abscheuliche Lieder von Läusen und Flőhen (32. verso 279)

(A pusztában)

Jenőyné még egyszer hivja haza Kálmánt, mindent tud Biróczy által Kálmán csalódásából, nála a végrendelete, melyben kitagadja (34. verso 321)

Lapszerkesztő. Censor (18. verso 30)

Megcsókolja a festett arcképen paraszt (19. verso 63)

A müárusnál a kép nem tetszik a pusztával; vihar meg szikla kellene. Azokat a képeket aztán megveszi Tóth, ott vásárol csizmát (35. recto 332)

Elvállal boltcimert is, amikor Ts beteg (36. recto 353)

(Kortesdolgok és családi bajok)

Decséry főispán ellen Bálvándy lép fel s sok bajt okoz neki (35. verso 347)

Kein Bruder in der Politik. Bálvándy Decséry főispán ellen (36. recto 351t

A beneventatiohoz hozzáteszi: asszonyám tiszteli, urambátyám, az) a gubernátort. Kínálja a császárt az ebédnél. Mi volt az étel. Ott az András, megmondja (23. recto 146)

A hirlapban az jön, hogy illustrissime princeps (36. recto 350)

Jungfer bin ich Herr von Kaiser (23. recto 147)

Z. főispán fáklyás zenéje (22. recto 124)

A főispán macskazenét kap (31. verso 320)

Dorothea küzdelme (35. verso 340)

Dorothea kálvinistává lesz, hogy Bálvándytól elválhasson, büszke caracter, Decséryékre nagy csapás (36. recto 354)

(Correctura)

A cholerától jöttet bepácolják (22. verso 129)

(Alkonysugarak)

Attul fogva Kálmán csak éjjel jár ki és a város végére sétálni (36. recto 348)

Meg ne tudják szállását (35. recto 337)

Hagymázban elmondja a csizmadia előtt, miket lát Pest jövőjében (31. verso 240)

(“Volt. Nincs. Lesz.”)

Csak a vándor érkezik meg a temetésre. Lesznek ketten. (31. recto 247)

Vannak-e még e világon magyarok? Nincsenek. Vannak-e még idehaza magyarok? Nincsenek. (31. recto 248)

(A harc vége)

Férj nejét hazavinni készül tizenkét ökrös szekéren (21. recto 107)

(A költő álma)

Barkó jön haza még egyszer, megmutatja, hol van a költő sírja (31. verso 253)

Vége a szobor előtt (26. recto 183)

A szobor (31. verso 254)

Hasztalan öleled már, te megvénültél, az pedig örökké ifjan marad (31. verso 255)

Te megvénültél, az örökké ifjan marad (31. recto 249)

*

Jókai előzetes feljegyzéseivel kapcsolatban vö. Margócsy József: Megjegyzések Jókai regényírói módszeréhez (A noteszek filológiai jelentősége). A Pécsi Tanárképző Főiskola Tudományos Közleményei 1964. 455–71.

A mű megírásának eszmei-érzelmi háttere

A regény napilapban való megindítása előtt került sor Jókainak akadémiai székfoglalójára, az 1870. dec. 5-i ülésen. A Párbaj [az] Istennel c. beszélyének (50. k. 1–44.) felolvasása előtt egy rövid elmefuttatást olvasott fel. Ebben hitet tesz arról, hogy az írónak milyen nagyszerű és szép hivatása a nyelv ápolása, művelése, de azt az elvet is hangoztatja, hogy a magyar író nyelve érthető minden magyar ember számára, mert nincs különbség népnyelv és irodalmi nyelv között, s ő maga is nagy gondot fordít ennek az elvnek gyakorlati megvalósítására. Sőt, a tárgy fontossága miatt elméleti összefoglalásokra is vállalkozik. A nyelv – írói és társadalmi – művelésében két fontos hibacsoportról nem szabad elfeledkezni. Az egyik a jóhangzás (euphonia) tágabb értelmezésű csoportja (ikes igék, e hangok, a hosszú í, ú ű problémái); a másik a teljesen fölösleges germanizmusok, gallicizmusok népes csoportja. A Hon dec.6-i tudósítása, másnap, beszámol a rendes tagsági székfoglaló nagy sikeréről, s azt írja, hogy a bevezető előadásban adott kép “hátterében látjuk azon törekvést, mely által Mária Terézia germanisáló terveit oly ügyesen vitte előre”. Maga az előadás a Hon 1870. dec. 7-i számának tárca rovatában jelent meg. – Nem nehéz felfedezni az irodalmi nyelvről mondottak demokratikus célkitűzésében Kisfaludy Károly valóságos gyakorlatát, elveit, továbbá a nemsokára kezdődő, ekkor már előkészületben levő regény Tseresnyés uramjának Jenőy számára adott tanácsait.

Ugyanezt a felfogást fejezi ki Jókai lapjának, a Honnak 1870 karácsonyán megjelent névtelen vezércikkírója is. A magyar társadalom c. hosszabb írás többek között ilyen kifogásokat emel kora magyarságával szemben:

“Fájdalom, ma már nincsen magyar társadalmi életünk! Az elnyomatás korszakában az egyetlen kincsünk volt, melytől meg nem fosztathatánk, az, hogy társadalmunk magyar volt, nemzeti, s hogy akkor, midőn a közélet sorompói zárva valának előttünk: volt mégis tér és alkalom, ahol a nemzetiség [a nemzet magyar volta] nyilvánulhatott, s oly hatalmasan, oly imponálóan nyilvánult a társadalmi téren – mert csakis erre kellett szoritkozunk –, hogy ellenségeinknek is el kelle ismerniük a magyar faj életerősségét, életképességét.

De olyan magyartalan, olyan nemzetietlen sohasem volt társadalmunk, mint ma… A pesti lakosság a népességnek oly vegyülete, mellyel az ember csak a dardanellusi vagy a levantei városokban találkozik, s melynél sem nemzeti tipus, sem nemzeti nyelv… Már benne is vagyunk abban az állapotban, midőn a magyar társadalmat csak a puszták kunyhóiban találhatjuk fel. Azon fölül már nem magyar többé senki…

Társadalmunk ki van vetkőzve magyar jellegéből, s ezt legjobban bizonyítja, mily nagy befolyással bir a felülről jött példa… S ez igy megy tovább számtalan variációban, valamennyi osztályon, valamennyi rétegen keresztül, amíg ahhoz az alsó réteghez jutunk, melyet népnek neveznek. Ez még magyarecto

Ne csináljunk magunknak illuziókat. Társadalmunk nem magyar, nyelvünk uralma csökken, irodalmunk hanyatlott és nemzetiségünknek nincs meg ma az az erkölcsi suprematiája, mellyel a közelebbi években az országban bírt. Mi nélkülözzük azt, amit más nemzet az udvarban feltalál: nemzetiségének, nyelvének, törekvéseinek támaszát és támogatóját. Magasabb köreink, aristokratáink ma a magyar társadalmi életre elveszettnek tekinthető, sőt uttörő az elnemzetietlenedésben. A kormány, gyengeségből vagy álfélelemből, nem támasza nemzetiségünknek, sőt ott sem teljesíti hivatását, ahol kötelessége volna; magyarnak nevezvén magát, mégis a hivatalos ügymenet legnevezetesebb ágaiban, vagy kizárólag a német nyelvet használja, vagy csak appendixül a német mellett a magyart. Az a kormány, amely Magyarország egész ügymenetében nem bír érvényt szerezni nyelvünknek: ne nevezze magát magyarnak. Aki Magyarország fővárosában járt, aki megfordult az udvar légkörében, aki ismeri a magasabb köröket, aristokratáinkat, hol bontonná vált minden nyelven gagyogni, csak magyarul nem beszélni, az a hazafi mély fájdalmával lesz kénytelen bevallani, hogy a magyar társas élet nemcsak lehanyatlott, – hanem megszünt…

Óhajtom, hogy azok, kik vagyonnal, nagy történeti névvel bírnak, ne feledjék el soha, hogy csak ez a föld ad nekik erőt, s hogy a nemzet csak addig büszke reájuk, mig utmutatók a hazafiságban, s ha bünt követnek el a nemzet ellen, ez annál sulyosabbá válik, mert a sors már születésüknél fogva oly fokra emelte őket, hova a valódi tehetségek is csak egy munkateljes élet árán emelkedhetnek. A nagy tömeg utánuk indul, de ha egyszer észre veszi megcsalattatását; a történelem bizonyitja, hogy irtózatosan szokta magát aztán megbosszulni. Ne feledjék, hogy nagyobbrészt oly neveket viselnek, melyek jelszavak és vezérek valának a nemzet alkotmánya és szabadságérti harcaiban, hogy nem szabad szégyent hozniok az ősökre, kikre mint nemzetiségének támaszaira és védoszlopaira ma is kegyelettel tekint a magyar” (H 1870. dec. 25. 309. sz. recto k. – Szinnyei József szerint ez a vezércikk Jókai írása.; Vö. Magyar Irók. 5. k. 566. hasáb).

Amikor ez a cikk megjelent, akkor közölte a lap e regény 9. folytatását, A Rákóczi harang c. fejezet középső részét. A cikk ostorozó gondolatai egyébként visszatérnek Barkó Palinak a Tseresnyés uramhoz intézett szavaiban.

Parlamenti beszédeiben is hangot adott Jókai a kiegyezés utáni évek pénzhajszoló, önző világát illető bírálatnak. 1869. jún. 26-án (a bírói hatalom gyakorlásáról szóló törvényjavaslat tárgyalásakor) ezeket mondotta: “Én előttem az emberi indulatok közt nem a bosszu a legalacsonyabbik. Az emberi hét fő bün közül hatnak még denevérszárnya van; a hetedik, a legrutabb, már a földön mászik: ez a kapzsiság, a pénzvágy.” (Jókai Mór Politikai beszédei 1. k. 100.)

Hasonlóképpen nyilatkozik, amikor 1870-ben a köztörvényhatóságok rendezéséről szóló törvényjavaslat tárgyalására kerül sorecto Többek között így beszélt: “Ismerjük, mekkora és mily félelmes ellenség a nemzet közönye! Két évtized alatt kétszer idézték elő ezt a trón tanácsadói, s jött az elfásulás letargiája a magyar nemzetre, hogy nem találta honát a hazában, s nem rettegett semmi ellenség diadalától. Gondolják meg a trón mostani tanácsadói, hogy előidézzék-e ismét azon korszakot, midőn minden hazafiai mozgalom, mindem önzetlen ügyszeretet visszavonult a köztérről. Pedig arr kényszerittetik e törvényjavaslat által.” (Uo. 156.)

Ugyanezt a hangot halljuk Jókai lapjában is. A Hon 1870–71. évfolyama, a regény közlésével párhuzamosan állandóan közöl híreket, tudósításokat, elvi cikkeket, amelyek ezeknek az éveknek a magyartalanságát marasztalják el, – ugyanúgy, mint a regény szereplői a maguk kora, a reformkor társadalmát. Különösen gyakori témája az újságnak a magyar nyelv elhanyagoltsága. Állandó rovatokat, vissza-visszatérő hírfejeket találunk: Örvendj Germánia! Germanizáljunk! Germanisatio. Germánia Hungáriában címmel. S a címek alatt megfelelő kommentálással találunk adatokat, előfordult eseteket. Például: “A horváthkerti csatorna kellemetlen bűzt terjeszt – mondják –, ergo… a konkluzió ebből: le kell rombolni a szinházat. Különben: ismerlek szép maszk! A magyar szinészet büdös ezeknek a derék úri embereknek.” (1870. júl. 12. esti kiadás). A szerkesztőség ablakából látszik a Ferenciek tere, s a rengeteg német plakát, s csak egy szögletben szerénykedik a nemzeti színkör Coriolán plakátja. “Örvendj Germánia! Die deutsche Zunge reicht so lang!” – fejeződik be a glossza. (1870. okt. 21. esti kiadás) – Máskor a pénzügyminiszter, Kerkápoly, kap megrovást, mert rendeleteit főleg német nyelvű újságokban (Pester Lloyd, Ungarischer Lloyd) teszi közzé. (1870. nov. 10. recto k.) – Állandó harc folyik a helytelen címer, címzés és szín használat miatt; a cs. kirecto helyett a cs. és kirecto (császári-királyi – császári és királyi) jelző használatáért. – 1871 telének báli szezonjában a jogászbálon nagy botrány kerekedik, mert a megjelenő magyar királyt (Ferenc Józsefet) osztrák himnusszal fogadták, jóllehet az uralkodó itthon van nálunk, s nem kell vendégként, osztrák himnusszal üdvözölni. A nagy felzúdulás miatt a bálon szereplő egyetemi ifjúsági vezérkarnak, köztük Beöthy Zsoltnak is, le kellett mondania (1871. jan. 21. recto és e. k; 22. recto k; febrecto 10. recto k. stb.). – Az Andrássy-család is megrovást kap, mert ifj. gróf Andrássy György sírjára német felirat került a krasznahorkai sírboltban (1871. szept. 1.).

Október 6-a alkalmából 1870-ben még sok hírlapi megemlékezés található, bár a lap megjegyzi, hogy “napról-napra fogynak” a megemlékezők, “az új nemzedék nem ér rá az effélére”. Damjanichné és rokonérzelmű társai az októberi kivégzettek emlékére a Kerepesi úti temetőben fekete gránit obeliszket emeltetnek közös gyűjtésből. Az emlékmű hátlapján ilyen felírás olvasható: “Csatájok a védelmezett népjog csatája volt, melyet szent jog és szent kötés ellen zsarnok tiport.” (1870. okt. 6. esti kiadás) – Jókai A vértanuk emléke címmel verset is ad ki. A hat, tizenkét soros strófából álló, “Vértanuk sirjának szentelt földe” kezdetű költemény a Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld; 43–44. k. 1896. 98–99. kötetében nem található. (Megjelent Hon (Jókai napilapja)1870. okt. 31. esti kiadás) – 1871. márc. 15-én csak a különfélék rovatában közölt hír (egy kéregető honvédről) emlékeztet a múltra. 1871. okt. 6-án már csak ennyi: “Az aradi 13 vértanu kivégeztetése napjának 22. évfordulója. Tehát még nem egészen egy negyed százada és már az elfeledtség szélén. Alig látni meg annak az országnak a fővárosán, amelyért életökkel áldoztak, hogy még vannak, akik emlékeznek rájok… “Szép csalfa fény… korán ellobbant hazafiság!” – mondja Katona a Bánk bánban, fejezi be a cikk (1871. okt. 6. esti kiadás). Néhány nap múlva azonban tudósítás jelenik meg az aradi gyászistentiszteletről, amelyen az alispánnal az élén minden jelentős funkcionárius megjelent, az ott állomásozó honvédség teljes tisztikarával. Ünnepélyes menetben vonultak a pusztán álló sírokhoz, fátyolos zászlókkal. Közben éljenezték Kossuthot és a Himnuszt énekelték. (1871. okt. 10. recto k.)

A színház ügyével is sokat foglalkozik a lap – Törs Kálmán Darázsfészek címmel ír arról, hogy a jó körülmények között élő színészek felületes mesteremberekként lézengenek a színpadon (1871. márc. 7. recto k.); másnap a tárca rovatban (y) jelzettel jelenik meg hosszabb eszmefuttatás arról, hogy a színház fellendülése “csak a pálya iránti teljes odaadás” útján születhet. (1871. márc. 8. esti kiadás) Ekkor már erőteljes mozgalom bontakozott ki, hogy megépítsék a pesti magyar népszínházat. Sokszor szidják a hivatalos szerveket, akik részint a pesti német színház tervei miatt ejtik el a népszínházét, részint pedig csak a tervezett operaház megépítése után foglalkoznának a népiesebb célkitűzéseket valló népszínház tervével. (Pest város 1871 novemberében telket szavaz meg a színház céljaira; de még sok idő telik el a felépülésig, a megnyitásig – 1875. okt. 14-éig. Az operaház, majd tíz évi építkezés után, 1884 szeptemberében nyílik meg.) – Ugyancsak hosszú sajtóbeli sürgetésre játszotta újra a Nemzeti Színház Katona József Bánk bánját. Az előadással (y) nem volt megelégedve, egyedül Felekiné Melindájára talált dicsérő szavakat, a többiek szüntelen harsogó, üvöltő játéka mellett. Azt azonban kiemeli, hogy “a közönség szép számmal volt jelen, – kivéve a páholyokat és az erkélyt”, ahol tehát az előkelőbb közönség szokott elhelyezkedni. (1871. aug. 17. esti kiadás) – Latabárék társulata Budáról hamarosan visszakényszerült Kassára. Pedig sokkal rosszabb színtársulat is megél Pest-Budán, – ha németül játszik. De a magyaroknak nem kell a nemzeti műveltség. “Megérdemelné, hogy közönységnek nevezzük a magyar közönséget.” (1871. szept. 19. esti kiadás)

A Toldy-ünnepség lakomáján Jókai szónoklatot mondott, s felesége, Laborfalvy Róza üdvözletét is tolmácsolta. Jókívánságait ezzel fejezte be: “Az ég éltesse őt [Toldyt], míg megkezdett művének diadalát megéri.” Jókai tehát reménykedik a régi eszmények újabb időkben még bekövetkező feléledésében, valóra válásában, de még nem látja a megvalósulást. Erre utal a Honnak az Országházi fecsegések rovatában olvasható glossza is: “Ad vocem Toldy ünnepély. A méltóságos főrendek hatalmasan tündököltek jelen nem létök által. A magyar tudomány háza előtt hiányzottak az úri fogatok: hiányzottak a tudomány házában is a rendek. Hiában! A Széchenyiek, Telekiek, Desseőffyek [!] kora lejárt. S ugy látszik, hogy miután ők hiányoznak a tudomány házából, talán az ő házukból is hiányzik a magyar tudomány.” (Nov. 14.)

A cikkek tényanyaga, Jókai írásai és a kommentárok irányzatossága mind szembeállítja az elnemzetietlenedett fővárost a vidékkel, ahol a nép még őrzi nemzetiségét, létét s hagyományait; szembeállítja a nép lelkesedését az előkelő úri társadalom cinikus kozmopolitizmusával; szembeállítja az egyszerű emberek nyelvét, régi szokásokat megőrző hagyományszeretetét a germanizáló, nyelvrontó, külföldieskedő városi, fővárosi lakossággal. Olyan kérdések ezek, amelyekkel a reformkori haladó egyéniségek is találkoztak. Így kerül az aktuális, saját korához szóló mondanivaló Jókai regényébe mint reformkori problémakörecto Ez a regény az Eppur si mouve – És mégis mozog a föld.

*

Az először 1854-ben, majd később több kiadásban megjelent novellisztikus történelmi feldolgozásban, A magyar nemzet története regényes rajzokban c. könyvének A reformkorszak Magyarországon című hosszabb fejezetében ezeket írja Jókai: “Mai napság már az akkoriban új eszmék, melyek a régieket eltemették, sem érthetők többé… Méltán rakhatja le koszorúit a nemzet azon nagy szellemek emlékköveire, kik e nehéz munkát előbbre vitték. Küzdeni az ellenkező elvű hatalom ellen, csupán szellemi eszközökkel és egyúttal a saját nemzetünknek megrögzött előítélete ellen. Újítani azzal az óvakodással, hogy a régi meglevő halomra ne dűljön. Terjeszteni a szabadelvűséget és felvilágosodást, a censura kényuralma mellett. Ébresztgetni a nemzeti öntudattal együtt az európai polgárosulás utáni vágyat. Javítani a földet és a szíveket. Mívelni az elhanyagolt nyelvet, melyet átburjánzottak a holt és élő nyelvek kifejezései, melynek beszélése kiment a divatból, s e nyelvnek érvényt szerezni a szószéken, törvényhozásban, bírói széken, iskolában, irodalomban, színpadon, s a mi legnehezebb, a társas életben. Előkészíteni oly intézményeket, melyek az elméleti világban utópiai álmoknak tűntek fel. S a kik mind ezekért életet, vagyont, fáradságot áldoztak, azzal a biztos tudattal, hogy az a mag, a mit ők elvetnek, valaha dús aratást fog adni – az utókornak; de azt a kort ők nem érik meg e testben élve.” (6. képes kiad. 1902. – 822., 833.)

Nemcsak a régmúlt idők felnagyítása található meg ezekben a sorokban, hanem az is, hogy a kiegyezési kor nem is értheti meg a reformkor eszméit. Viszont az is látszik, hogy Jókai a reformkornak nem gazdaságpolitikai alapjait, társadalmi viszonyait vizsgálja, nem ilyen vonatkozású intézkedéseit és eredményeit dicsőíti, hanem a kor harcainak szellemi eszközeit, kulturális intézkedéseit tartja nagyra – és követendőnek. Magyar nyelvűség és a nyelv aggódó szeretete, a nemzeti történelmi eszmények ápolása, a múlt emlékeinek megőrzése a jövő számára: ugyanazok az eszmények, amelyekért Jenőyék küzdöttek, szenvedtek, s ugyanazok az eszmények, amelyek hiányoznak a kiegyezés kori Magyarországból. Figyelemre méltó, hogy Jókainak ez a reformkor-értékelése teljesen megegyezik Horváth Mihály: Huszonöten Magyarország történelméből 1823-tól 1848-ig című, Genfben 1864-ben megjelent kétkötetes munkájának szemléletével. (1. k. 4., 45–48. stb.) – Jókai Horváth Mihályra mint tekintélyre szokott hivatkozni pl. A Magyar Nemzet Történetében (id. kiad. 743. – Levente. Utószó. 95. k. 139. – A kőszívű ember fiaihoz is felhasználta forrásként; vö. Nagy Miklós: A kőszívű ember fiai. Irodalomtörténeti Közlemények 1958. 231–46.)

*

A jelen kritikai kiadás megelőző kötetei is tanúsították, hogy Jókai gyakran használta forrásul a Tudományos Gyűjteményt, amikor a reformkortól vagy más, a folyóiratban is szóban volt kérdést vetett fel regényeiben. Szekeres László utalt is arra, hogy Jókai édesapja 1819 és 1831 között járatta is a Tudományos Gyüjteményt. (Egy magyar nábob. A jelen kritikai kiadás 2. k. 346.) Ebben a regényben is hasonlóképpen jár el Jókai. Az És mégis mozog a föld szereplőinek véleményét nemegyszer megtaláljuk a Tudományos Gyüjtemény egy-egy cikkében. Egyébként magát a folyóiratot is említi a regény, cím szerint is, mert hiszen Barkó Pali utazási beszámolója a cselekmény szerint itt jelenik meg. Hogy ez az utalás megegyezik a valósággal, az könnyen igazolható: Kőrösi Csoma Sándor és Reguly Antal utazásairól a folyóirat, a Tudományos Gyüjtemény gyakran közölt ismertetéseket. (Erről majd a főszereplők élő mintáiról szóló fejezetben részletesebben lesz szó.) Itt csak utalunk e folyóirat néhány olyan cikkére, amelyek teljes egészében azt az eszmeiséget, felfogást tükrözik, mint Jókai regényhősei.

Maga a tudomány terjesztésének fontossága, mint a fejlődés alapja, Edvi Illyés Pál cikkében kerül kifejezésre. Két fontos elvet szögez le a cikkíró: van ugyan fejlődés a hazai kultúrában, de nem szabad elbizakodni, mert még kevés az olvasó; továbbá: a pártfogók, a mecénások hiányában épp a parasztság, a köznép műveltsége alacsony. Pedig általában jobban kellene vonzódni a tudományokhoz. (Észrevétel és kérés Nagybuzgalmu Iróinkhoz. 1823. X: 74–80.) – Kováts Sámuel: Igaz é, hogy a Tudományok inkább rontják, mint javítják az Elméket s az Erköltsöket? c. cikke (1818. X: 61–72.) romantikusan igazolja Jenőy Kálmán magatartását, ahogy elzárkózik a jóléttől és a nyomort választja. A szerző azt bizonygatja, hogy a luxusban élőt elkerülik a múzsák; a kényelemnek és a pénznek hiánya a tudomány virágzását segíti elő. – Más cikk az idealizált színpadi alak bemutatását kívánja meg, és az előadások gondos előkészítéséről és lebonyolításáról beszél (Prepelitzay: Hazafiui figyelmeztetés Magyar Nemzeti Játékszínünkre. 1822. XI: 36–55.). – A regénybeli Monsieur Henrynak a magyar táncról mondott szavai, illetve az író visszaemlékező gondolatai kerülnek elénk Balla Károly dolgozatában (A Magyar Nemzeti Tánczról. 1823. X: 85–106.), mely szerint föltétlenül nagyobb figyelemben kellene részesíteni a ragyogó szép magyar táncokat. – Két terjedelmesebb tanulmány foglalkozik olyan elvi kérdésekkel, amelyek a regényben is fontos helyet kapnak. Ezek: Kovacsóczy Mihály: Mi az oka, hogy a külföldiek, és Hazánkban lakó Idegenek többnyire balul ítélnek a Magyar Nemzetről (1823. IX: 62–67.) és Tóth Pál: Mi az oka, hogy némely Nemzetek a Tudományokban és szép Mesterségekben más Nemzetek felett fellyebb emelkedtenek? (1818. IX: 10–27.) cikkei. Az előbbi azzal foglalja össze fejtegetéseit, hogy műveletlenek vagyunk. Ezért a magyarnak nyelveket kellene tanulnia: nem azért, hogy azon beszéljen, hanem, hogy a külföldi tudományokat elsajátíthassa. Most ez fordítva van. Nem kell az idegenek talpnyalójává válnunk azzal sem, hogy csak az idegen, külföldi áruk után kapunk. Bizony jelenleg nyugodtan kell eltűrnünk, hogy kisebbítsenek az idegenek, – mert igazuk van. – A regényben Biróczy, Jenőy és a szerecsen táncmester vitáinak gyakran épp ez a témája (1. k. 275–78.); a nádorral folytatott beszélgetésben is felbukkan a nyelvtanulás motívuma(2. k. 93–94.): Tseresnyés uram is az idegenektől tanulás fontosságát hangsúlyozza stb. – Az említett, második tanulmány egyébként azt is kiemeli, hogy önmaguktól nem fejlődnek a tudományok, művészetek; azoknak művelőit meg kell szervezni, igazgatni kell őket, – mint ahogy Jenőy teszi ezt Kisfaludy Károly nyomán. – Hasonló gondolatok találhatók egy másik cikkben is az olvasóközönség megszervezéséről (Kis János: Hogyan kell a’ Magyar Olvasó Publicumot nevelni. 1818. VIII: 85–91.), s Tseresnyés mester többé-kevésbé ugyanezeket mondja a regényben is. – A regényben szó van Szent István koronájának vitatott eredetéről, s a krónikás megdöbbentő hatású dolgozatáról – “biz azt ki is nyomtatták már azóta”, mondja a zárójeles írói jegyzet. Ilyen stílusú vita-összefoglalást olvashatunk a Tudományos Gyüjteményben is A’ Magyar Sz. Koronának Bécsből jelentett származása eránt Észrevételek (1826. II: 3.). – Bodolay Géza: Irodalmi diáktársaságok 1785-1848 c. könyve több cikket sorol fel, amelyek a Tudományos Gyüjteményben és más hasonló, egykorú folyóiratokban beszámoltak a debreceni, pápai stb. diák irodalmárok munkásságáról (Bp. 1963. 765–82.), s ezeket Jókai maga is olvashatta.

Az ajánlás

A regény elé írt, Toldy Ferencnek szóló ajánlásban Jókai felsorol néhány személyt, akik “egy eszményi célnak, melynek mi mostaniak már csak jól jutalmazott epigonjai vagyunk, egykor földretiport óriásai voltak”. A névsorban Vörösmarty, Garay, Bajza, Nagy Ignác, Kazinczy Gábor, Czakó, Széchenyi szerepel, majd a két Kisfaludy, Kazinczy Ferenc, Kölcsey, Katona, később Kisfaludy Károly, külön is, sorra kerül.

Ezek a nevek – amelyeknek tulajdonosai a regényben képviselt eszmények megtestesítői voltak saját korukban, s a regény szereplői közül egyiknek-másiknak, főleg pedig a főszereplőnek szolgáltak mintául – nem először jelentkeznek Jókai írásaiban.

1854-ben jelent meg a Vasárnapi Ujságban a Magyar költő sorsa c. emlékezés (Életemből. 96. k. 101–06.). Nagy Ignác javaslatára Garay János árvái részére rendeztek jótékony célú hangversenyt, de időközben Nagy Ignác maga is elhunyt. Ennek az akciónak kapcsán emlékezik meg Jókai e két író sorsáról, majd Czakó Zsigmond, Bajza József és Vörösmarty költői pályájáról, életéről. A cikk írásakor Bajza és Vörösmarty még életben van, de szinte élőhalottnak számítanak előrehaladt betegségük miatt. (Egyébként Vörösmarty és Bajza az, aki Jókai első drámáját, a Zsidó fiút, – kisebbségben maradt véleményként – 1844-ben ajánlotta a száz aranyos pályadíj elnyerésére. Erre az első igazi elismerésre Jókai mindig büszkén tekint vissza, s ugyanúgy azokra is, akiktől ezt kapta. (Vö. életrajzi visszaemlékezéseit Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld; 43–44. k. 1896. 100. k. 128., 138.)

Jókai ezeket a költősorsokat tipikusan költősorsnak tartja. “Kedves hazámfiai, kik csendes örömmel nézitek, mint virul fel lassanként édes hazai nyelvünk, kik tetsző dicsekedéssel halljátok, mint emleget bennünket a külföld költőinkről, íróinkról, s ti is elégedetten mondjátok egyikre is, másikra is: ez a mienk! halljátok meg néhány együgyű szóból tőlem: mi a magyar költők sorsa, mi az élete, mi a halála azoknak, kiket Isten hívott el, hogy lennének a költészet felkentjei a magyar nép előtt?” (Magyar költő sorsa. = Életemből. 96. k. 101.) Valamennyi megrajzolt portré végén refrénszerűen ehhez a gondolathoz tér vissza Jókai. Garay kapcsán: “Meg kelle halnod, hogy bebizonyítsa a nemzet: mennyit értél neki?” (103.) Ezután következik Vörösmarty: “aki azon ifjú tűztől szikrázó sorokat írta, annak hajfürte ősz! És annak hajfürtei a nemzeti dicsőségen fáradozásában őszültek meg s jutalma nem volt ennek a fáradságnak…” (103.) Folytatódik a felsorolás: “Néha találni az utcán egy férfit csendes, halk léptekkel ballagva, szemöldei mozdulatlan homloka elejére összevonva, szép, kifejezésteljes halavány, szelid arcú ifjú vezeti. Ez Bajza és gyermeke. Emeljetek kalapot előtte és haladjatok el mellette csendesen. Ő nem ismer senkit; nem ismeri önmagát sem. – Ez a költők sorsa!” (104.) Czakó Zsigmond: “Kérditek, hol van eltemetve? Tudja az Isten! Halála után két évvel már a sírjára sem lehetett akadni; az is elpusztult, elenyészett, sírkövet sem emeltek neki s fejfáját feltüzelték, – és ez a magyar költők sorsa…” (105.) – Nagy Ignác “jó családja…oly szegényen, oly gyámoltalan maradtak itt, mint minden magyar költő családja…” (106.)

A rezignáltságot kifejező három pontok nem maradnak el a cikk befejező bekezdésének végéről sem, amikor magára vonatkoztatva összegezi az elmondottak tanulságát: “Körülem magasztos, szomorú énekhangok zengenek az elhunyt költő tiszteletére; lelkemen pedig az a gondolat borzong végig: menjek-e én is tovább azon az úton, melyen Garay elment, melyen járt Vörösmarty, Bajza és Czakó, melyen bevégezte futásit Nagy Ignác? Vagy megforduljak innen s felkeressem az ősi barázdákat, és szántsak és vessek és elrejtsem magamat úgy, de úgy, hogy soha híremet se hallja senki?…” (106.)

Hogy ez a kérdés mennyire foglalkoztatta Jókait, mutatja egy levél részlete is. Ekkoriban írta édesanyjához ezeket a sorokat, 1854. márc. 28-án: “Pénzem lehetne nekem annyi, amennyit akarnék, de félek Garay és Nagy Ignácz sorsától.” (Vö. Jókai Mór levelezésének kiadásához készült kolligátum. Levélmásolatok. Az Országos Széchényi Könyvtár Kézirattára Fol. hung. 2261. 204. f.)

A választ ezekre a tépelődő kérdésekre, 16 évvel később, az És mégis mozog a föld c. regény adja meg, amikor az önmaga vágyaival, élettapasztalataival, élményeivel felruházott regényhőse, Jenőy Kálmán vállalja és végigharcolja ezt a költői sorsot. Bármennyire romantikus hős is Jenőy: mintái a legvalóságosabb életből kerültek a regénybe. De ki tehet arról, hogy ezeknek a mintáknak a sorsuk volt ennyire “romantikus”!?

De nézzük a névsort tovább. Kazinczy Gábort az “okos emberek között” emlegeti Jókai a debreceni Béke párti napokban. (Visszaemlékezések 1849-re. Vö. Emlékek a szabadságharcból. = Írások életemből 187.) A sokoldalú íróember, Kazinczy Ferenc unokaöccse, azért került bele a névsorba, mert kiváló szónok és szerkesztő volt, a Fiatal Magyarország nagyreményű tagja, Petőfi kedves barátja, s Toldy Ferenc munkatársaként igen sokat fáradozott a régebbi és újabb irodalom népszerűsítéséért (1818–1864).

Széchenyi szerepeltetése önmagában is érthető. Szekeres László az Egy magyar nábob kapcsán már rámutatott arra, megfelelő irodalmi utalásokkal, hogy Jókai milyen rajongással beszél mindig Széchenyiről (A jelen kritikai kiadás 2. k. 346.). – Az ajánlásban említett sors-jelzés: “óriási lelkében találva önellenségére, ki legyőzte őt” – már előzőleg is kifejezésre került a Széchenyi halálán c. vers 3. versszakában (Költemények. 98. k. 53.). – Különben Czakó és Széchenyi képét Jókai szobájának falán is őrizte, mint ahogy erről – bizonyos misztikus összefüggések magyarázata során – maga is nyilatkozik. (Vö. Utazás egy sírdomb körül. 95. k. 180–81. L. erről Zsigmond Ferenc: Jókai. 290–91.)

Az ajánlás így válik kissé magyarázójává is ennek a regénynek. Elsősorban eszmei összefoglaló ez, nem pedig mentegetőzés – ahogy Gyulai Pál rosszindulatúan magyarázni igyekszik a Toldyra való hivatkozást (i. m. 106.). Utólag írt kiegészítő magyarázó szavak ezek, amelyek jól eligazítják az olvasót a regény élén az első kötetkiadás óta.

*

Toldyra hivatkozik Jókai az ajánlásban: hogy ti. tőle kért és kapot útbaigazításokat a korra vonatkozóan, mikor a regény írásához fogott. Nem szabad azonban elfelejteni, hogy ez az ajánlás utólag jelent meg, s csak az országos Toldy-ünnepségek egy – lényegében elkésett – mozzanataként szerepelt. A regény utolsó folytatása 1871. nov. 11-én jelent meg a Honban. A nagyszabású ünnepség nov. 12-én folyt le. A Toldynak szóló ajánlást csak két nappal később, nov. 14-én közölte Jókai lapja a tárca rovatban.

Nincs arra adat, hogy Toldy és Jókai oly szoros kapcsolatban állt volna; az is szembe ötlő, hogy a megírt regényben egyáltalában nincs szó olyan típusú alakról, akárcsak mellékes megjegyzésben is, akiben éppen Toldy korszakalkotó tevékenységére lehetne ismerni. Minden bizonnyal ismerhette Jókai azokat a kiadványokat, gyűjteményeket, amelyekben Toldy az itt mintául vett alakokról ad közléseket, eredeti és ismeretlen adatokat. (Sok megvolt a Jókai-hagyatékban is.) Maga az ajánlásban foglalt forrás-utalás azonban inkább csak tiszteleti gesztus, nem pedig föltétlenül elfogadandó adatközlés.

A Toldy-ünnepségek egyébként eléggé széles körű előkészítéssel indultak. Jókai lapja pontosan nyomon követi az előkészületeket, amelyek Toldy Ferenc írói munkássága ötvenedik évfordulójának országos ünneppé emelését célozzák. Az első ilyen hír a Hon 1871. jan. 4-i (esti kiadás) számában olvasható. Nemsokára a kolozsvári Toldy-kör is jelentkezik (jan. 20. esti kiadás; febrecto 7. recto k.), a Kisfaludy Társaság is szervezkedik (márc. 2.), országos gyűjtés is indul az ünnepség fényesebbé tételére, a kisfaludysták felhívása nyomán (márc. 14.). Előbb Kolozsvárt jan. 17-én, majd Pozsonyban, áprecto 23-án külön ünnepségek is zajlottak le. Az utóbbi fényes ünnepség tudósítását azzal a tanulsággal zárja le az újságíró, hogy az elnémetesedő Pozsonynak föltétlenül kellene magyar sajtó (áprecto 26. recto k.); az anyagi ügyek lebonyolítója Arany László; ezüst és bronz érmeket adnak ki az ünnepély emlékére (júl. 20.); elhatároztatik, hogy a jubileumi ünnepség az akadémia dísztermében folyik majd le (okt. 20.), s végül sor kerül az ünnepségre is. – Erről már egy külön kiadvány is megemlékezik: Toldy Ferencz Irói Arany Ünnepe Pesten 1871. november 12-én. (Kiadja a Kisfaludy Társaság. Pest 1871. 50 l.).

Horváth Mihály elnöki megnyitójában elmondja, hogy a Kisfaludy Társaság 1836-ban Toldy kezdeményezésére indult, s a Toldy-portré megrajzolásában azokat a vonásokat emeli ki, amelyek Jenőy Kálmánra és korára jellemzők. Greguss Ágost hasonlóképpen jár el, s miközben Kölcseyt, Vörösmartyt, Bajzát idézgeti, a kor kietlenségét, sivárságát rajzolva, a tömeg értetlenségét a haladó ifjak megszállottságával állítja szembe, – pontosan úgy, ahogy a krónikásoknak kellett harcolniuk Jókai regényében.

Sajátságos, hogy a bizottságok névsoraiban és a fényes ünnepség részvevői között nem szerepel Jókai neve. Csak az ünnepi lakomán tartott beszédéről számol be a Hon; itt írónk tósztot is mondott. Ennek keretében külön üdvözölte Toldyt felesége nevében, mivel Jókainé – úgymond – “Toldynak sokat köszönhet, kitől buzdítást nyert, ki által a világba be lett vezetve, kitől tanulmányaibangyámolíttatott”, s így az “úttörő művésznő” az “úttörő írót” köszönti. (Nov. 14. esti kiadás)

Hogy Jókai ajánlása, aktívabb bekapcsolódása a Toldy-ünnepségekbe ad hoc természetű volt, az a fentiekből kitűnik. Az ajánlásnak a 12-i ünnepségen még semmi nyoma, tervekben sem kerül említésre. A Magyar Ujság krónika-rovata nov. 15-i (nyilván előredatált) száma közli ezt a hírt: “Jókai is hozzá járult a Toldy-ünnepély emeléséhez és pedig olykép, hogy épen most befejezett regényét, az Eppur si muove címűt kegyeletes sorokkal Toldy Ferencznek ajánlotta föl. Az ajánlatot a Hon mai száma hozza.” – Toldy és Jenőy párhuzamainak előfordulása az ünneplő beszédekben a kor általános vonásainak azonosságaiból, nem Jókai Toldyra-szabásának célzatosságából ered, legfeljebb a regény következményeként jelentkezhetett az üdvözlő beszédekben. (Greguss egyébként Galileit is idézi beszédében. – Vö. Toldy Ferenc Irói Arany Ünnepe… 41.).

Jókai és Jenöy Kálmán “családi kapcsolatai”

A regény ajánlásában a főszereplőkről ezeket bocsátja előre Jókai: “…ezek a hihetetlen mesék, amik regényem alapját képezik, ha nem valószínűek is, de megtörténtek. Hogy regényem hősének alakja nem egy ember volt ugyan; de tíz. Hogy e szenvedések, e lemondások, e csalódások Katona, Kisfaludy Károly, Kazinczy emléklapjai, s a kitartás a hűség, a katasztrófa megannyi dicsőé…”

Most, amikor sorra kell vennünk, hogy a történet szereplői milyen élő személyek vonásait viselik magukon, legelőször azt a kérdést kell, tisztáznunk, hogy a főhős, Jenőy Kálmán alakjában mennyire található meg maga Jókai Mór: fiatalkori vágyaival, lobogó lelkesedésével, “exorbitans képzeletével”, szervezkedő hajlamával. Itt csak a főbb motívumokkal foglalkozunk, az apróbb részleteket ezzel kapcsolatban is a tárgyi és nyelvi magyarázatok között adjuk majd.

A regényről megjelent egyik legelső kritika rámutat arra, hogy az És mégis mozog a föld lényegében Jókai önéletrajzának egy részlete. (Pester Lloyd 1872.; vö. Irodalom) – A kérdést azonban hosszú ideig nem feszegették tovább. Részletesebben Buday Dezső beszélt erről: “Nem kutatom, hogy kit akart festeni Jenőy Kálmánban, ahogy az akadémikusok kutatják, Katonát-e, Kisfaludyt-e? Önmagát festette. Az író, aki ideálokért, vagy talán ami rosszabb, ideológiákért égeti el magát gyáva szerelemben és tüdővészt hozó lázas kiélésben – ez Jókai szeretett volna lenni… A mindenki Móricz bátyámja. A felfelé hős, lefelé gyáva… Akit a királyi kegy néhány odavetett sugara annyira átalakított, hogy Jenőy Kálmánt is megleckéztette a Nádorral.” (Jókai lelke. Nyugat 1925. 329.) – Újabban Orosz László céloz röviden az összefüggésre, később még tárgyalandó tanulmányában (Jókai Kecskeméten. Tiszatáj 1954. 2. Sz. 114–19.), és Nagy Miklós is szóvá teszi a kétségtelen kapcsolatot. “És mennyi személyes élmény dúsítja az És mégis mozog a földet. A nagymama, aki óvja unokáját a színészektől, nem a Laborfalvy Rózával megbékülni nem tudó Jókainé? Katinka és Jenőy szerelmében mintha az írónak valamilyen titkolt fiatalkori szenvedélye támadna fel olykor, s a festészet és költészet közötti ingadozás dilemmáját nemcsak Kisfaludy Károly élte át, hanem a 18–19 éves Jókai Móric is!” (Utószó a regény Olcsó Könyvtárbeli kiadásához. 1963. 3. k. 277.).

Több szó esett már eddig is arról, hogy Jenőy Kálmán nagyanyja erősen hasonlít Jókai édesanyjához. Így pl. Zsigmond Ferenc erről a következőképpen ír: “…kétségtelen, hogy pl. az özv. Baradlayné, özv. Lávayné, özv. Jenőyné alakjaihoz a fővonásokat anyja jelleméből kölcsönözte írónk; mind a három női alakot a férfias akaraterő heroizmusa teszi fenségessé, de a feltüntetett sorrend szerint mind jobban-jobban hangsúlyozva van bennük egy lényeges jellemvonás: a szilárd meggyőződésnek és elszántságnak néha hajlíthatatlansággá való merevedése.” (Jókai. 5.) Szekeres László a példákhoz még Az elátkozott család Malárdynéját is hozzáteszi, majd Beöthy Zsolt és Kovács Dezsőné adatait, vallomásait közli (vö. Politikai divatok A jelen kritikai kiadás 587–88). – Hegedüs Sándorné Jókay Jolán is említi, hogy az id. Jókayné “nagyon szigorúan ítélt mindenki erkölcse felett”. (Jókai és Laborfalvy Róza. Bp. 1927. 36.) – Mikszáth szerint Jókayné “ritka típusa az akkori asszony-vicispánoknak. Puritán erkölcsű, tekintélyén csorbát nem tűr… szembeszáll a nagyok gazságával, hatalmaskodásával…” (Jókai Mór élete és kora. Krk 18. k. 24.).

Az ilyen általános jellemvonásokon túl azonban konkrétabban, a szóban forgó regényben szereplő alak: Jenőyné és Jókayné, Kálmán és Jókai Mór közötti párhuzamhoz is közeledhetünk. Váli Marinál olvashatjuk, hogy Jókai házasságát nem akarta a család elhinni, s ezért Károly bátyját küldték felderítésre, aki aztán meg is hozta Pestről a házasság valóságos hírét:

“– Szegény Móric öcsém, bizony csakugyan megházasodott! … s ezért édesanyánktól igen alázatosan bocsánatot kér…

– Bocsánatot?!… a megcsalt anyától?… Soha! soha! sohasem fogok neki megbocsátani!… Átkozom azt a percet is, melyben neki életet adtam!… Átkozom a szívemet, amiért olyan igen szeretni tudtam!

… A végrendeletnél szokásos vallásos bevezetés után rögtön az következett, hogy: – Móric fiamat minden anyai jussából kitagadom, amiért házasságával olyan nagy bánatot szerzett szerető szivemnek…” (Emlékeim Jókai Mórról. Bp. 1955. 60–61.)

E tárgyban levelek is olvashatók pl. 1849 októberéből (az Országos Széchényi Könyvtár Kézirattára Fol. Hung. 2261. 171–176. sz. levelek). A Petőfi Múzeumban egy ilyen levél öngyilkossági gondolatokról tanúskodik, s Jókai, örökségi ügyben, így ír anyjának: “Kedves Anyám! Esztendő óta nem láttuk egymást… A kegyed átka fogott-e ennyire rajtam és megkérhessem, hogy azt vegye vissza rólam.” (III. 128. H.) – Jenőy Kálmán regénybeli kiátkozása is színészházasság miatt keletkezett, a Cilike és Bányaváry együttes távozása következményeként, mint ahogy Jókai és Laborfalvy Róza házassága adott a valóságban is alapot az ismert anyai elhatározásra. Az anyai vagyonból Jenőy Kálmánt is éppen ilyen drámai felkiáltásokkal átkozta ki nagyanyja, – mint Jókait az édesanyja a valóságban.

Jenőy jurátusi élete is olyan, mint Jókaié volt. Mindketten laudabilére végezték a jogot, s az írásbeli rontotta le a végeredményt (vö. Szabó László: Jókai élete és művei. 79.); egyikük sem bírta az egzekuciót, a derest, (Szabó László i. m. 79–82.; Váli Mari i. m. 39.; E. Horn: Jókai. Paris, 1895. XI. p; Önéletírásom 1895. 100. k. 138.).

Kálmán kicsapatását Cilike a helytelen viselet vétségével okolja. Kőrösi László leírja a kecskeméti diák Jókainak egy legációi kalandját: a tóga hiánya miatt súlyos és messzire kiható összeütközése volt a harkányi lelkésszel (Korrajzok. Jókai Mórecto Bp. 1894. 24–25.; vö. Szabó László i. m. 62–63). – A festészet és az irodalom szeretetében, a két múzsa közös ihletében is egyformán részes mindkét alak: a regény főhőse és írója is. (Vö. Jókai önéletrajzszerű vallomásait a Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld; 43–44. k. 1896. 100. kötetében 126., 136–37.).

Az egyes motívumok felbukkanásakor a megfelelő helyekhez még fűzünk majd jegyzeteket; befejezésül azonban még egy jelenség-csoportot kell itt kiemelnünk. A Petőfi Irodalmi Múzeumban ma is megvan az a komáromi Jókai házból származó négy Tell Vilmos kép, amelyre Sikabonyi is visszaemlékszik (Jókai és szülővárosa. Komárom 1925. 14.). Pontosan ugyanez a négy színes rézmetszet található meg Tseresnyés uram szobájában is, mint ahogy a csizmadia pamlagja fölött Kálvinus János képe látható, s a reformátor “talárráncait a miatyánk, hiszekegy és tízparancsolat apróbetűs sorai képezték”. Hegedüs Sándorné visszaemlékezései szerint Pauly Mária, az író édesanyja ágya fölött függött egy ilyen furcsa készítésű kép, csak az éppenséggel Luther alakját mutatta, – ugyanilyen ábrázolási körülmények között (i. m. 36.). Hegedüsné könyve egyébként megismertet az író édesanyjának háztartásával is, s Jenőynét is ugyanilyennek ismerjük meg az Édes otthon c. fejezetből. – Végül: Jenőy Kálmán temetési menetében Tseresnyés uram énekel, mint egy kántor, majd pedig a sírbatételkor is elénekel két versszaknyi zsoltárt. Pontosan azokat az énekeket fohászkodja el a regénybeli derék kézműves, mint amelyek. “Idvezült Tek. Ns. Ásvai Jókai Jósef Ur végtisztelete alkalmával énekeltettek”. (Vö. a Petőfi Múzeumban található 32 lapos kis nyomtatott temetési jelentést, A–703 jelzéssel.) Nyilván ezért a sok személyes emlék miatt sikerült olyan különösen rokonszenvessé Tseresnyés uram regénybeli alakja nincs.

Így  tűnik ki, hogy nemcsak eszmei azonosság van a főszereplő és krónikástársainak harca és az író személyes törekvései között, hanem saját életrajzának megannyi pontos adatát is felhasználta a regény helyzeteinek bemutatásakor, egyes szereplők jellemzésekor, főleg pedig a főhős és családja leírása esetében.

A regény főbb szereplői és a történelmi valóság

Jenőy Kálmán alakjának irodalomtörténeti előzményeit az ajánlás közlése alapján elsősorban Kisfaludy Károly és Katona József személyében szokták megjelölni. Gyulai ezt olyan komolyan vette, hogy – további mintául megjelölve Kazinczyt és Kölcseyt is – említett bírálatában tárgyszerűen foglalkozik ezzel a kérdéssel, természetesen elmarasztalja az írót, s egyenként kéri számon Jókaitól a valódi alakok itt nem említett más jellemvonását, életrajzi adatát. Szerinte Jókai “hősében, Jenőy Kálmánban, van valami Katonából és Kisfaludy Károlyból, de ez inkább csak külsőség. Azonban ez igaz adatok is Jókai keze alatt oly phantastikus alakot nyernek, hogy alig ismerünk reájok. Bensőleg semmi sincs Jenőyben e kor nevezetesebb íróiból. Nem találjuk fel benne Kazinczy kiolthatatlan lelkesedését, szívós kitartását s mindennek annyira örülő naiv kedélyét, mely szenvedéseit, sőt nyomorát is oly elviselhetőkké teszi; nem Katona érzékeny szivét, csendes, de mély búskomorságát, mely Bánk bán bukása után tétlenségre kárhoztatja; nem Kisfaludy Károly függetlenségi szilaj vágyát, erélyes szellemét, mely az élet viharába, csalódások és szenvedések közé ragadja, de egyszersmind megnemesítve emeli ki, mint az emberi gyarlóságok iránt élénk érzékű költőt és vezérét egy írói új nemzedéknek; nem Kölcsey álmodozó és borongó természetét, a lágy szív és erős lélek e különös vegyületét, ez inkább belső, mint külső életet, mely egy szép elégiaként hat lelkünkre.” (Bírálatok 108.)

Kisfaludy Károly szerepeltetésének elősegítéséhez hozzájárultak azok az ünnepségek, amelyeket 1869-ben rendeztek az író első fellépésének félszázados emlékezetére. Így került sor arra is, hogy Jókai saját lakásával kapcsolatban emlékezzék Kisfaludy Károly és a névtelen [!] csizmadia együttlakására, s ebből messzemenő eszmei következtetéseket vonjon le a későbbi, regénybeli Jenőy-Tseresnyés viszony bevezetéseképpen. (Ez előtt. Kötetben: 96. k. 418-20.; vö. Tárgyi és nyelvi magyarázatok)

Az 1869-i ünnepségek során Toldy Ferenc tartotta a Kisfaludy Társaság ünnepélyes közülésében az elnöki beszédet (Toldy Összegy. M. 6. k. 224–31). 1870 őszén mozgalom indult meg, hogy a költő téti szülőháza előtt díszes emlékművet állítsanak fel (H 1870. okt. 17. esti kiadás; okt. 26. recto k. és később is: 1871. aug. 25.; szept. 27. esti kiadás). A Kisfaludy Társaságban Toldy tesz javaslatot arra, hogy a legkitűnőbb arcképfestővel készíttessék el Kisfaludy Károly portréját. (Az 1870. okt. 26-i ülésről beszámol a Hon /Jókai napilapja/ okt. 28. esti kiadás) Toldynál megannyi részfeladatot is találhatott Jókai Kisfaludyról. Az említett emlékbeszédben Toldy részletesen elemzi a költő korabeli jelentőségét, a nagy kortársak, Kazinczy, Berzsenyi és Kölcsey méltó barátját, eszméik továbbvivőjét rajzolja meg benne:

“Egyetlen menedéke a nemzeti léleknek, egyetlen tere a nemzeti tevékenységnek az irodalom.” (Összegy. M. 6. k. 225.) Majd lejjebb ez olvasható: A Fejér megyei színészek “nyelvterjesztő intézete” és Kisfaludy Károly darabjai 1819–ben “gerjeszték azon lelkesedést, mely ama társaság ismételt pesti szerepléseit míveltségtörténeti eseménnyé avatta a hazában… áthatva a vágytól: a magyar játékszínt eredeti és nemzeti színköltészet által képessé tenni, s egyszersmind a nemzetet ezúton önbecsülésre, öntudatra ébreszteni”. (Uo. 227.)

Toldy már 1832-ben megírta Kisfaludy Károly életrajzát. Ebben ilyen adatokat találhatott Jókai: a 14 éves ifjút egy tanára dorgálás közben arcul üti, erre a gyermek a tintatartóját vágta a professzorhoz, mire Kisfaludyt az iskolából száműzték (4.); olaszországi utazásában sok verset írt, amelyeket azonban “semmi nemű kérésekre nem hagya olvasni”, mert gyengéknek tartott. Házassági terveire atyja nemet mond, és éppen 21 éves korában; egyszersmind kitagadja örökségéből, sőt szerelme is elpártol tőle. Toldy idéz levelet Kisfaludytól, amelyben az író beszámol arról, hogy a gyöngéd testvéri segítség mennyire igyekezett könnyíteni gondjain, hogy legifjabb korától foglalkozik “képírással”, s neki is “Rafael és Rubens lettek istenei”, s a festményekből rendesen keres. “Valamint későbben író korában, a képíró volt mulatsága, úgy viszont mint képíró szabad óráit olvasással tölté.” (11) – A fejérváriak 1819 őszén feljöttek és játszották Stibort, de “a hatás nem felelt a várakozásnak, mert a társaság a darabbal nem bírt eléggé, mi annyival menthetőbb vala, mivel azt éppen oly hamar kelte tanulni, mint iratott – 10 nap alatt.” (16.) – 1821 novemberében az Auróra első, 1822-re szóló számát a felséges Asszony nevével díszítve adta ki Kisfaludy, aki írás előtt nagyon átgondolta drámáit, skiccet sem csinált, csak nekiült és írta. Életét tüdőbaj fejezte be, rossz beteg volt, csak az utolsó napokban nyugodott meg. Amikor utolsót lélegzett, még egy utolsó örömöt hozott volna neki a posta; az akadémiai taggá választás pozsonyi értesítését. – Ezek az adatok itt kiválogatva: rendre felismerhetők, Jenőy Kálmánban.

Horváth Mihály Huszonöt év Magyarország történelméből 1823–1848. c. könyve 1864-ben jelent meg Genfben, két kötetben. Az 1. kötetben külön fejezet foglalkozik Kisfaludy Károllyal. Horváth már politikai hatásokat is fedez fel az itáliai útban: “Olaszországból… nemcsak művészi ízlést, hanem Alfieri és Ugo Foscolo szinte dühös hazafiságú művein érlelt szabadságszellemet is hozott magával vissza hazájába.” (1. k. 69.) Horváth Toldy nyomán idéz Kisfaludynak Gaál Györggyel folytatott levelezéséből, melyben gyakran számolt be a költő a cenz rával megharcolt csatározásairól, harcos eszmei próbálkozásairól. Pl. “ismét egy darabom jő sajtó alá: Zách Nemzetség. A thema nagy és érdeklő. Az aristokratismus ellen van; nem fog földieinknek tetszeni” (i. m. 1. k. 71. – A levél kelte 1821. febrecto 18.). Van itt szó a költő drámaíró terveiről is: “lesz köztük sok rosz; de lesz tán jó is, s így remélhetjük, hogy lassú álmunkból felébredünk s a pallérozott nemzetek közé léphetünk.” (Uo. 73. A Levél kelte 1820. febrecto 17.) Ez utóbbiban már mintha Jenőy Kálmán szavait hallanók; vö. a nádorral folyt vitáját.

Mint ahogy Jenőy elszakadt családjától a kitagadás folytán, ugyanúgy Kisfaludy Károly sem nagyon érintkezett saját családjával pesti tartózkodása idején. Pedig János bátyja József nádor környezetében hivataloskodott, de a testvér nem szívesen találkozik “kétes” hírű öccsével. Amikor Kisfaludy 1817-ben a Magyar utcában egy jószívű csizmadiánál kap szállást, (a mai 19. sz. ház helyén volt ez), szó van arról, hogy a múzeumban “művészeti őr” alkalmazást kapjon az író, de József főherceg elveti a javaslatot; “Nem nevezhetem ki; ismerem őt, szép talentuma van, de állhatatlan; mikor legjobban rászorulnék, akkor hagyna itt bennünket.” Ezek is visszatérő motívumok a regényben (A fentiekre vö. Pintér Jenő i. m. 5. k. 508.)

Még talán az sem véletlen, hogy Kisfaludy regénybeli alakja, Jenőy Kálmán azzal a Csollán Bertivel kerül kapcsolatba, akinek viszont Józsa Gyuri az élő mintája. Váradi Antal egy közismertnek mondott anekdotát idéz Kisfaludy és Józsa Gyuri találkozásáról egy Magyar utcai kisvendéglőben. Józsáék gúnyolták a csendesen üldögélő költőt, aki a durván tréfálkozó társaságot azzal némította el, hogy a pohár kihörpintése után “pompás fogaival darabonként harapta le a pohár széleit s összemorzsolva, sorra lenyelte. Ezt persze nem tudták utána csinálni, de öreg színészeink szentül meg voltak győződve, hogy ez ölte meg lassú halállal” Kisfaludy Károlyt. (Képek a magyar író és színészvilágból. Bp. 1911. 2. k. 74.) Ez az anekdota nincs benne a regényben, de elvezet Józsa Gyuri – és regénybeli megjelenéseinek – élő alakjához. (Vö. Tóth Béla: Magyar ritkaságok. Bp. 1899. 154–59. is.)

Katona József életéből lényegében csak a Bánk bán közismert sikertelen pályázata és híres drámájának bemutatási nehézségei kerültek át a regénybe. A betiltott színdarabot a Politikai divatok c. művében is említi (A jelen kritikai kiadás 84.; vö. Szekeres László jegyzetét is uo. 580. – Itt is utalás történik Jókai egy 1899-ből származó cikkére: Katona József Bánk bánja. Jókai Mór hátrahagyott művei 4. k. 197–209. L. erről a megfelelő hely jegyzetét itt lejjebb). – Magát a Bánk bán-történetet részletesen ismerteti Jókai A Magyar Nemzet Történetében (id. kiad. 148–51.). – Jókainak egy nem túl sikerült anekdotája olvasható a hagyatékban is, Katona József apjáról, kb. 1860 előttről (Petőfi Múzeum: V-an V. 1076). – Feltehetően Katona József életéből vett motívum a regényben az is, hogy ugyanabban az időben idegeskedik beküldött pályázata sorsáért és teszi le az ügyvédi vizsgát a Bánk bán szerzője, Katona József is (Pintér Jenő i. m. 5. k. 828.), mint Jenőy Kálmán; továbbá a regénybeli eredményhirdetés szerint “valamennyi pályázó közül egy idegen nyelvből fordított műnek adták ki a koszorut. Megkapta a babért egy fordító”, s a valóságban az Erdélyi Múzeum pályázatán a legjobbnak Tokody János Pártosság tüze c. tragédiáját találták, amely Ziegler német színműíró nyomán készült, mint ezt az Erdélyi Múzeum 1818. évi 10. (utolsó) füzete adatszerűen közölte (vö. Pintér Jenő i. m. 5. k. 863., 872.).

Ez a Katona-Jenőy párhuzam szüli azt a feltevést is, hogy a regénybeli K-város valószínűleg Kecskemét lehet. Komárom feltevése elesik, Kecskemétet valószínűsíti a regény néhány helye, pl. 1. k. 109., 126., 134., 163. Orosz László már idézett dolgozatában ezt írja: “A legelső Jókai hőst, a Jenőy Kálmánok ősét Jókai önmagából teremtette meg kecskeméti tartózkodása idején. Ezért is nevezhette joggal Kecskemétet második szülővárosának.” (I. m. 118) A regénybeli várossal azonban nem azonosítja Kecskemétet. – Decséry főispánék birtokainak közel kell lennie a Tiszához, a tiszarévi átkelőhelyen kell a Felvidékről hazafelé jönniük; birtokaik a csongrádi, máskor hódmezővásárhelyi komposszesszornak nevezett Tóth Máté földjeitől sem feküdhettek távol. Kecskemét régen Pest megye területén feküdt: a regényben ennek a megyének a gyűlésén került szóba a krónikások ügye is, s ez a megye rendezett épp őszi megyegyűléseket, amikor a teátristák megjelentek, s ahol alkalmanként az elnöklő főispán, Decséry, is részt vett az előadásokon. Kecskemétre utal továbbá az is, hogy Tóth Máté felesége leánykorában az öreg Jenőynénél szolgált, s Debrecenből a Körös felé kerülve találják Szentkeresztet, ahol Jenőy a főispáni családdal megszáll. – Kálmánt Debrecenbe “leküldi” a nagyanyja tanulni a híres iskolába. Tudjuk, hogy e tájnak református lakossága szoros kapcsolatot tartott a debreceni kollégiummal. Csokonai például Kiskunhalason volt legátus 1795 tavaszán stb. – Erről szó van még a jegyzetek között is.

Kazinczy Ferencet is emlegeti Jókai az ajánlásban. A Magyar Nemzet Történetének a Magyar jakobinusok című fejezetében is meleg rokonszenvvel emlékezik meg Kazinczyról. 1859-ben egy verset is írt a Kazinczy jubileumra: A magyar nyelv ismét itthon címmel (98. k. 46–47.). – Rédey Tivadar cikke számol be arról, hogy 1859-ben, amikor a nyelvújítás atyja születésének 100. évfordulóját ünnepelte a nemzet az önkényuralom idején, “a nevezetes ünnepnek legszebb vezércikkét Jókai Mór írta”. Példaképnek, a múlt fontos jelének mutatja be Jókai Kazinczyt. “Egy nép ünnepel, egy nép, melynek sok emlékeznivalója van a múltban, sok követelnivalója a jövőtől… Aminek mi örülünk, az a mi szívünk dolga; de e közöröm nyilatkozataiból annyit megtudhatnak azok is, kik létünket tagadni szeretnék: hogy az a nép, mely életinek ily jeleit adja, – életét megérdemelte!” (Idézi Rédey: Jókai és a történelem. Századok 1925. 113.). 1862-ben ennek a vezércikknek a főbb gondolatait versben is kifejezi. Az óda címe: Kazinczy szelleméhez (Kakas Márton humoristikus levelei. Pest. 1871. 145–47. – Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld; 43–44. k. 1896. 98. k. 9–10.). – Toldy Ferenc töredékben maradt monográfiája is a jubileumra készült (Kazinczy Ferenc és kora 1859–60).

A Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld; 43–44. k. 1896. 40. kötetében, a színművek III. sorozatában található három jelenet, amelyik a színészélettel foglalkozik. Afféle alkalmi darabok ezek: a Nemzeti Színház működésének 50. évfordulójára készül 1887-ben az Olympi verseny c. ábrándkép (95–107.); a magyar színművészet fennállásának centenáriumi ünnepségeire készült a Földönjáró csillagok drámai prológja (64–94.), és ugyancsak 1890-ben, erre az alkalomra írt Jókai egy kétfelvonásos színjátékot, a Thespis kordéját (2–61.). – Mindhárom darab megfelelő pátosszal járul az ünnepélyes hangulat felkeltéséhez. A főváros fejlődésének és a színi élet színvonalának emelkedése megfelelő víziókban jelentkezik: a látomásban Pest növekedése, a Nemzeti Színház, a Népszínház és az Operaház képszerűen látható; a jövő víziója és a múltbeli látomás a színészet úttörőiről is megemlékezik, s Katona József álomalakja is megjelenik. – A Földönjáró csillagok és Thespis kordéja Kazinczynak jelentős szerepet ad, hosszan beszélnek Hamlet-fordításának nagy jelentőségéről is. – Így Katona József és Kazinczy Ferenc úttörő jelentősége későbbi Jókai-művekben szintén jelentkezik.

Csokonai Vitéz Mihály nem szerepel név szerint az ajánlásban, de a debreceni diákélet rajza, a kollégiumi élet mindjárt ráirányítja a figyelmet. Szerepel a csittvári krónikában is. Ez nem történt minden előkészület nélkül. Már a regény első közlése előtt híradást ad a Különfélék rovatában Jókai lapja: “Jókainak egy oly irott régi gyüjtemény van kezében, mely Csokonai költeményeit eredeti alakjukban foglalja magában. Ezekből ki fog derülni, hogy Csokonai nem az az ember volt, akinek őt tartani sokan hajlandók voltak s legkevésbé sem érdemli meg az alázatosság, szolgaiság, szabadelvütlenség vádját, mellyel – megváltoztatott költeményei alapján – sokan illetik, sőt ellenkezőleg fennköltség, magasztos eszmék és szabadelvüség tekintetében megközelíti magát a magyar Tyrtaeust – Petőfi Sándort is.” (H 1870. dec. 8. recto k.) – Az ülés a Kisfaludy Társaságban 1870. dec. 28-án folyt le, ahol Jókai A szellem meghamisítása c. dolgozatát olvasta fel. (Ezt közölte a Hon /Jókai napilapja/ dec. 29-i recto k.) Az általános probléma: a cenzúra régebbi féktelen uralma, s így kerül sor Csokonaira, akinek Constantinapoly c. versét elemzi ebből a szempontból. A vers “atyám írott gyűjteményében két részre szakítva fordul elő; az utóbbinak címe: a vallás”. – A Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld; 43–44. k. 1896. 96. k. 200–7. lapjain kis eltérésekkel található a H-ban megjelent előadás első közlése. (Jókai édesapja Csokonai két darabját, a Culturát és a Karnyónét is leírta, az előbbihez illusztrációkat is készített. Az öt színes kép látható a Vargha Balázs gondozásában megjelent kötetben (Csokonai Vitéz Mihály négy színdarabja. Bp. 1956. 167–214. Vö. Vargha Balázs cikkével: Jókay József illusztrált másolata Csokonai két színdarabjáról. Irodalomtörténeti Közlemények 1955. 428–35.).

A családi indítékokon túl Toldynak Csokonairól írt dolgozatai is bőséges adatokkal szolgáltak. A Nemzeti Könyvtár 1846-beli Csokonai-kötete elé írt Toldy életrajzot; ez bekerült a Magyar államférfiak és írók. Életrajzi emlékek Toldy Ferenctől c. kétkötetes kiadványba (Pest 1868.). Ez részletesen ismerteti Csokonai köralakító tevékenységét, amelyben ésszerű terv alapján a kultúra minden tája iránt érdeklődtek a tagok, “e szerint egy olvasa mindnyájokért, s mindnyája egyért, s közös iparkodással közös javadalmat, a tudományok és irodalomban előmenetelt szerzének” (Toldy i. m. 2. k. 43.). Beszámol arról, hogy Csokonai “ifjú vezér” volt a kollégiumban, akit a város is figyelemmel kísért (49.), majd kicsapatása körülményeit foglalja össze (nyilván a Sedes Scholastica ismeretében): a kollégiumból való ki-kijárás contrascriba engedélye nélkül; tanítványaival meg nem engedett időben “sípoltatott”; professzorát, felvigyázóját írásaival, beszédével és cselekedetével bosszantotta a nagyerdőn, sőt minderről “vidám orcával” számolt be társainak; tiltott ruhákban járkált (2. k. 52–53.), “az oskolai könyörgéseket, mind a vasárnapi isteni tiszteleteket egészséges létére folyvást elmulasztotta” (52.). – A krónikások és vezérük, Jenőy Kálmán ugyanezekben a bűnökben leledztek.

Felhívhatta a figyelmet Csokonaira az a tény is, hogy 1870-ben indul meg a debreceni Csokonai-szobor felállításának hírverése is – országos méretekben. Jókai lapjában is gyakori a híradás a pályázatról, a szobor elkészültéről és az avatás előkészítéséről. Izsó Miklós szobrát 1871. okt. 11-én leplezték le. Ezen a napon a Hon /Jókai napilapja/ tárca-rovata hosszan foglalkozik Csokonaival. Kiemeli, hogy Csokonai az első, aki még a múlt század végén a népköltészet felkarolója, s megnyitja azt az iskolát, melyet Czuczor követ s majd Petőfi és Arany tökéletesít. A befejezés szerint “az utóbbi idők újdonság szeretete kissé hálátlanná tette a közönséget a régi jó írók iránt. A debreceni szobor egy intőjel arra is, hogy a régi irodalomnak szintén vannak kitűnőségei, kiket nagy kár nélkül nem lehet felejteni.” Jókai is írt egy epigrammát erre az alkalomra Csokonai címmel (98. k. 69.). – Az ünnepségen egyébként váratlanul Toldy is megjelent Debrecenben, s a gondosan előkészített terv szerint lefolyt ünnepségsorozat befejezéséül éppen Kisfaludy Károlynak Toll hatalma c. dramolettjét adták elő zsúfolt ház előtt. – Csokonai neve, műveire való utalás többször is található a regényben: Decséry hercegnő nem éppen elismerő szavakat használ. Jókai családjában azonban Csokonai nevéhez mindig csak a megbecsülés és szeretet jelzői kapcsolódtak. (Az utóbbira vö. Feszty Árpádné Jókai Róza: Pár szó Jókai könyvtáráról. Magyar Bibliofil Szemle 1924. 197–99.).

Vörösmarty Mihály neve is szerepel a példák között. Az irodalomtörténeti kritika az ajánlásnak ezt az adatát nem szokta általában Jenőyre vonatkoztatni. Tudomásunk szerint csak két helyen említik ezt a kapcsolatot. Oláh Gábor Jókai és Debrecen c. dolgozatában (Irodalomtörténeti Közlemények XVI. k. 272.), és Zsigmond Ferenc teszi szóvá, hogy “Vörösmarty reminiszcenciára is sor kerül: a nádor kisfiának halálára Jenőy megható szépségű elégiát ír” (i. m. 179.). (Vö. a regény 2. k. 78: 13 jegyzetét.) A Toldy-ünnepségeken emlegették Vörösmarty mecénását, a csizmadiát. Így Tseresnyés uram személy – ill. mintája – utal vissza Vörösmartyra.

Ugyancsak Zsigmond teszi szóvá, hogy Jenőy alakjában “itt-ott Széchenyi eszméiből is megcsillan egyik-másik”. Széchenyi István neve szerepel az ajánlásban is (vö. erről a fentebb mondottakat).

Hasonlóképpen általános korjellemzőként merülhet fel Kölcsey Ferenc neve is. Ez a név azonban szerepel a regény ajánlásában, minden személyes vonatkozás nélkül. (Viszont Kisfaludy, Kazinczy, Katona neve tárgyi emlékekhez kapcsolódik a megemlékezésben. – Toldy többször ír Kölcseyről is; a regényben csak apróbb célzások olvashatók Kölcsey személyére. – Szauder József ugyan említi, hogy Kölcseynek voltak az iskola és az élet közötti éles szakadékról olyan vallomásai, mint amilyen a csittvári krónika íróinak, de ezeket Jókai aligha ismerte (A romantika útján. 10-11).

Nemigen olvasható az irodalomban, hogy Jenőy Kálmán alakjában festőművész-mintákat is keresnének. Nem csuda, hiszen az író-festő alak egy személyben adott Kisfaludy Károly alakjában, s a fordítottjára nincs példa a művészettörténelem magyar köteteiben. Csak egy kritikáról tudunk, amelyik megemlíti, hogy a XIX. század eleji kulturális életet Jókai egyetlen szereplőbe sűrítette, Kálmán egyszemélyben Katona és Kisfaludy, Orlay és Markó. (Pester Lloyd 1872. jún. 22. 144. sz. Vö. Irodalom)

*

Barkó Pál regényalakja a kritikákban kezdettől fogva Kőrösi Csoma Sándor (1784-1842) személyéhez kapcsolódott. Ennek reális alapja is van. Már a csittvári krónikások előadásai is ráemlékeztetnek, Csollán Bertinek adott válasza szerint is azért készül Barkó Pali Ázsiába, hogy a “magyarok őshazáját” keresse meg, s ennek érdekében járja be Perzsiát, Tibetet, Kínát, s e célkitűzéseinek megvalósulásáról számol be a Tudományos Gyüjteményből idézett cikk is.

Jókai gyakori forrása, Horváth Mihály is erről az úti célról számol be, s említi, hogy Csoma hamar elvetette a tibeti és magyar nyelv közötti rokonság elméletét (i. m. 2. k. 15–16.). Az utazó rendkívüli elszántságát, kiemelkedő akaraterejét és erkölcsi nagyságát is részletesen bemutatja ez a cikk.

Ezen kívül közvetlen tudósításokat is kaphatott a székely fiúról P. Szathmáry Károlytól, akivel a regény írása idején együtt dolgozott Jókai a Hon /Jókai napilapja/ szerkesztőségében. Szathmáry sokat mondhatott Kőrösi Csomáról, aki 1799-től hosszú ideig volt enyedi diák, s akit 1818-ban, utazásából visszatértekor meg is kínált az enyedi kollégium tanári állással. P. Szathmáry ugyanis előzőleg megírta az enyedi kollégium történetét (A gyulafehérvári-nagyenyedi Bethlen főtanoda története. Nagy-Enyed 1863.).

Magát az őshazát és Julián barát útját korábban egy befejezetlenül maradt novellában is feldolgozta Jókai (A másik haza 1851. = Romemlékek. 36. k. 73–114. – Sajátságos, hogy majd élete végén már így ír: “Julián barát regéjét a háromszáz év múlva felfedezett Volga-vidéki ősmagyarokról tisztán a képzelet szüleményének tartom.” Levente 95. k. 160.). – Az önkényuralom idején egyébként más hasonló írásai is születtek (vö. Szinnyei Ferenc: Novella- és regényirodalmunk a Bach-korszakban. 1. k. Bp. 1939. 307.).

Ugyancsak a regény keletkezése előtt foglalkozik az akadémia egy újabb ázsiai utazó kiküldetésével. 1848-ban Fogarassi János biztosít négy évre megfelelő ösztöndíjat őstörténeti kutató számára, s az 1870. dec. 5-i ülésen dönt arról, hogy a felemelt ösztöndíjat Bálinth Gábor kapja meg. (A neves orientalista, később kolozsvári egyetemi tanár 1844–1913-ig élt.) Ezen az ülésen jelen volt Jókai is; ekkor olvasott fel (l. erről feljebb).

A legrégibb és legtöbb indítékot talán itt is a Tudományos Gyüjtemény adhatta. Ez a folyóirat sokat tárgyalta Kőrösi Csoma útjait, gyakran adott ismertetést, tudósítást munkájáról, gyűjtést szervezett Csoma javára, be-beszámolt a kapott hírekről. Csak előfordulásuk szerint idézzük azokat a legfontosabb cikkeket, amelyek az utazóról szólnak, illetve amelyek leveleit közlik e folyóiratban: 1820. X. 121–22. 1821. IV. 130.; V. 67–86.; 119–22.; VII. 142.; IX. 127. 1822. VIII. 41. 1825. I. 4–15. 1826. IV. 123–27.; IX. 105. 1830. II. 113. 1833. I. 95–99.; III. 85–III; X. 125. 1835. XII. 124. A Tudományos Gyüjtemény egyébként is többször foglalkozik a keleti rokonsággal, a szanszkrit nyelvvel, őstörténeti kérdésekkel, utazókkal (pl. az inkább kalandor, mint tudós Turkolyi Sámuel Asztrakánból 1716-ban kelt, akkor előkerült levelével 1821. X. 126–29. stb.).

Van azonban a regénybeli Barkó Pali leírásában néhány olyan utalás, amely arra figyelmeztet, hogy a szereplő megalkotásában más is lehetett Jókai modellje, s nemcsak egyszerű írói képzelet-csapongásról van szó. Reguly Antal az illető (1819–1858), aki nem ugyanott fordult meg, mint Csoma. Reguly az Ural vidékét járta be, és fontos néprajzi és nyelvészeti anyagot gyűjtött össze a finn-ugor rokonság bizonyítására. Tehát Reguly járt a vogulok között, Szibériában, ahol viszont Kőrösi Csoma nem fordult meg. Reguly egyetlen elkészült nagy műve, akadémiai székfoglalója szólt a dzsungárokról (A dzsungárokról és azoknak a magyarokkal állított fajrokonságáról), mint ahogy Barkó is velük foglalkozott. – Ez a feltevés nem légből kapott. Jókai is közreműködött a Reguly Album létrehozásában: ebben jelent meg A munkácsi rab c. írása (Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld; 43–44. k. 1896. 14. k. 76–104.) is még 1850-ben. (Reguly Album. 1850. Történeti és szépirodalmi tartalommal Jászay, Jókai, Jósika… által. Megelőzte: Reguly utazásai Toldy Ferenctől. Kiadta a Reguly Társaság. Pesten 1850.) Ez a Reguly Társaság 1845-ben alakult, s ezalkalommal az albummal kívánt névadóján segíteni (vö. Farkas Gyula: A Fiatal Magyarország kora. Bp. 1934. 230.).

Megint visszakerültünk Toldyhoz, aki a 129 oldalnyi bevezetésben sok, Regulynak hozzáküldött levelét közli. (Toldy bevezetését 1. a már idézett Életrajzi emlékek 2. k. 269–397. is.) Toldy nemcsak azt írja le, hogy Regulynak fiatalkorában Kőrösi Csoma volt példaképe, hanem pontosan ugyanarról az önérzetről számolnak be a közölt levelek, mellyel Barkó Pali visszautasítja gyűjteménye megvásárlását, viszont a pénzt felajánló orosz elküldi a gyűjteményt Pestre. (Toldy bevezetés LVII.) Az orosz akadémikus Baer mindent elkövetett, hogy Reguly igénybe vegye az orosz segítséget, csábította a pétervári akadémiához, de Reguly nem állt kötélnek, mire az orosz tudós a magyar akadémiához közvetítette Reguly igényeit, mert a fiatalember csak hazai segítséggel óhajtott működni (LXXV–LXXVI.).

*

Csollán Berti és életbeli modellje: Józsa Gyuri azonosítása közismert.

Magáról Józsa Gyuriról a Vasárnapi Ujságban két cikket is ír Milesz Béla, s láthatóan igyekezik idealizálni a léhűtő földesúr életpályájának képét. Az arcképpel és háza képével is illusztrált cikkek szerint pankotai Józsa György 1789-ben született. Apja Józsa Gábor, édesanyja felsővályi Vincze Mária. Patakon tanult jogot, majd 1809-ben Heves megye insurgens kapitánya. Sokezer holdnyi birtokon élt, mint “rettegett sátán”. Ellensúlyozásul Milesz Béla Józsa jótékonysági intézkedéseit is említi (Vasárnapi Ujság 1900. 30.). Tiszafüred nevezetessége a “bagolyvár”-nak is nevezett veres kastély, mely már a XIX. század végén is csak képről ismeretes. (Emellett volt egy rendes lakóháza is a családnak.) Az ominózus veres kastélyt 1844-ben kezdte Józsa építtetni, amikor házasodni készült. Spengel Zsuzsánna nevű házvezetőnője azt hitte, hogy őt akarja a földesúr elvenni, s eleinte gonddal felügyelt az építkezésre. 44 méter hosszú, 12 méter széles, 10 méter magas épület készült egyméteres falakkal, megannyi modern fűtési, vízvezetéki berendezéssel. Az építkezés azonban abbamaradt, mert egy bizonyos Bech kisasszony kikosarazta a nagyúri kérőt, a házvezetőnő viszont megmérgezte magát a más asszony után néző Józsa miatt. A heccmester 1847-ben halt meg, miután erős fogfájása keletkezett egy tiszai fürdés után, s a foghúzás miatt kapott fertőzés végzett vele. Erzsébet nevű leánytestvérének unokája, Wattay Gusztáv földbirtokos 1900-ban állíttatott neki díszes síremléket.

Az épülettel kevesebbet törődtek az örökösök; végül tégláját eladták, s ezzel megszűnt a lakatlan épületből keletkezett betyártanya. Állítólag Szilaj Pista, Piros Bandi is ott tanyáztak. (Vasárnapi Ujság 1895. 17.) György Lajos is hosszan foglalkozik Józsával, többnyire az idézett cikkek alapján (A magyar nábob. 224.), de ő 1793-ra teszi Józsa születési évét. A Heves vármegyei monográfia is megemlékezik Józsa Gyuriról, mint aki “kalandos tréfáiról országszerte ismert”, s így a hatóságokkal is gyakran meggyűlt a baja (Szerk. Borovszky Samu. Bp. 1909. 674).

Ismétlés elkerülése miatt a Józsa-anekdotákkal a regénybeli előfordulások jegyzeteiben foglalkozunk. Itt kell azonban rámutatni arra, hogy sajátságosan jelentkeznek ezek az anekdoták azegykorú sajtóban. Eleinte csak névtelenül, aztán Pankay György (Gyuri) néven, később J… A Gyuri, J. Gy. ill. Gy. J. jelzéssel, s csak 10–15 évvel halála után írják ki teljes nevét, – alighanem maga is örült volna ez utóbbi megoldásnak, ha megéli. Talán ezzel kapcsolatos, hogy az Egy magyar nábob keletkezése után több, mint másfél évtizeddel újra központi szereplőül választotta Jókai Józsa Gyurit. Jókai egyre több anekdotát gyűjtött össze, és a publikált történetecskék nagyrészt az ő tollából származnak – az És mégis mozog a föld megírása előtt és után (olykor ismétlésekben is).

Az erről szóló irodalmat lásd az Egy magyar nábob jegyzeteiben (A jelen kritikai kiadás 1. k. 319–24.; 2. k. 345.). Úgynevezett Józsa Gyuriádák olvashatók Bernáth Gáspár egyik-másik kötetében is. A múlt század közepe táján közismert adomák egyik gyűjteményében (Bernáth Gáspár adomái, élcei, apró freskóképei és gazsiádái. Összegyűjté hátrahagyott özvegye: A szamarkandi püspök. Bp. 1878. 208 l.) külön csokorban találhatók a Józsa Gyurihoz fűződő esetek (67–95.). – Tóth Béla Magyar anekdotakincsében csoportosítva mond el kilenc anekdotát Józsa Gyuriról, miután általános jellemzést is ad a hírhedt tiszafüredi földesúrról. Ezek közül kettő megtalálható a regényben is: a heccbeli bolhagyilkosság és a fizetés nélkül, de szabad lopásra felvett tiszttartó esete. Tréfakedvelő barátként itt is említést nyer Keglevich Miklós gróf és Bernáth Gáspár (2. k. 270–88.). – Vas Gereben az Egy alispán c. regényében (1858) név szerint együtt szerepelnek Keglevichcsel, sőt György Lajos azt is tudja, hogy Beöthy Lászlónak volt egy kéziratos regénye “vasadi és tiszafüredi Pankotay Józsa Györgyről” (A magyar nábob. Erdélyi Múzeum 1940. 215–39.). Legújabban hosszabban beszél róla Szücs Sándor (Úri mulatság. = Pusztai szabadok. Rajzok a régi Alföld életéből. Bp. 1957. 288–95.). – Józsa Gyuri név szerint is felbukkan Jókai regényeiben: A kőszívű ember fiaiban (29. k. 3.), a Szerelem bolondjaiban (A jelen kritikai kiadás 10.), adomagyűjteményében pedig szinte mindig.

A legtöbb hasonlóság az Egy magyar nábob Kárpáthy Jánosa és e regény Csollán Bertije között található, noha az És mégis mozog a földben a garázdán tréfálkozó földesúr nem javul meg. – Föltétlen rokonság van azonban Csollán Berti és a Mire megvénülünk Topándyja között. Nemcsak abban, hogy Lankadomb Tiszafüred környékén lehetett (28. k. 231.), de a mulatozások, az egyházi ünnepek, szertartások kicsúfolása, Topándy otthoni életmódja is kétségtelenül Józsa Gyuri-eredetre vallanak. – Egyébként Lóránd ingadozásai Jenőy útkeresésére emlékeztetnek, Bálnokházynénak és Csollánnénak is sok azonos tulajdonsága van, csakúgy, mint ahogy Gyáli alakja ismétlődik majd Aszályi szerepében. Ezentúl megannyi kisebb konkordanciát találunk, amelyekre az egyes esetekben külön is utalunk. (A két regény kapcsolatára, pusztán a korrajz tekintetében, már Zsigmond Ferenc is utalt. I. m. 180. – Vö. Mire megvénülünk jegyzetét, a jelen kritikai kiadás 467.)

Egy másik regénybeli szereplő is részben Józsa Gyuri modellje alapján készült az És mégis mozog a földben. Ez Bálvándy báró figurája. A részletekre a magyarázatok között kitérünk. György Lajos szerint azonban a báró szerepében többnyire gróf Keglevich Miklós élő alakjára is ismerhetünk. A Józsa Gyurihoz hasonló stílusú arisztokrata (1799–1847) “élénk részt vett a vármegyei politikai mozgalmakban, s különösen mint a Heves megyei ellenzék vezére vonta magára a figyelmet. Emlékiratokban, újságokban, egykorúak nyilatkozataiban gyakran feltűnik az alakja, mindig úgy, mint a századeleji zajos ellenállások főkolomposa. Azok a vonások, amelyekkel Jókai Bálvándyt jellemezte, tökéletesen ráillenek, vagyis a szertelen Bálvándy nem más, mint a szilási híres gróf Keglevich Miklós. Tudjuk még azt is róla, hogy igen jó baráti viszonyban állt Józsa Gyurival, rendkívül kedvelték egymást, sok tivornyás időt töltöttek együtt, s a róluk szóló anekdotás tréfákban is mindig közösen szerepelnek. Folyton keresték az alkalmat, hogy melyik tud csípősebb borsot törni a másiknak az orra alá. Bernáth Gazsi közösen kedvelt kenyerespajtásuk, aki sokat forgott társaságukban, igen jóízűen örökítette meg jókedvüket és együttesen kieszelt vagy egymást bosszantó vaskos tréfáikat. Teljesen kettőjükre áll, amit Jókai Bálvándyról és Csollán Bertiről ír, hogy elválhatatlanok voltak, hogy állandóan azon törték a fejüket, miképpen tréfálják meg egymást mentől kegyetlenebből. “S nem volt az a sordidus tréfa vagy elegáns patvarkodás, amit meg ne engedtek volna egymás ellen.” (A magyar nábob. 237.) A sokat emlegetett Bernáth Gáspár szintén Tiszafüredről származott, Józsa Gyuri földije volt, és sokszor volt együtt a másik két nagy tréfacsinálóval. Később kapcsolatba került Jókaival, s nyilván ő szállította a józsagyuriádákat írónknak, de a régi Pestről szóló emlékek is gazdagon éltek Bernáthban, s ezen a téren is sokszor szolgáltatott adatokat Jókainak, minden bizonnyal e regénye írásakor is. Élt 1810–1873-ig. (Vö. György Lajos i. m. 222.).

A Csittvári krónika és a debreceni diákélet

Irodalomtörténeti szempontból Oláh Gábor foglalkozott először a csittvári krónika létezésével (Jókai és Debrecen. Irodalomtörténeti Közlemények XVI. 1906.). “Ez a regény [És mégis mozog a föld] veti napvilágra a Csittvári krónika érdekes, misztikus történetét. Míg Jókai meg nem írja, talán a debreceniek sem tudják: mi volt a Csittvári Társaság? mi volt a Csittváti Krónika? És bizony mindmáig homályosság fedi az egészet. Ma sem tudunk többet róla, mint a mennyit a Jókai regényből megtanultunk. Sőt, itt a bökkenő: volt-e hát csakugyan valaha ilyen krónika? Írtak-e hát abba sárospataki vagy debreceni diákok olyan dolgokat, a melyeknek nyílt kimondása főbenjáró bűn lett volna? Sokan szentül hiszik hajdani megvoltát, keresik máig is a debreceni nagykönyvtár poros tékái mögött; mások puszta Jókai-leleménynek tartják.” (272.) Oláh Gábor aztán megyei monográfiák és a Pallos Nagy Lexikonában levő Ballagi-cikk alapján (4. k. 701.) elmondja a Zemplén megye északi részén hajdan állt Csicsva vára történetét. Itt tartották volna a csicsvai könyvet, amely válogatott hazugságok gyűjteménye. S közmondás is kerekedett a nagy hazugságokra: “Ezt is beirhatni a csicsvai könyvbe.” – A “csicsvai” és “csittvári” jelző kontaminációjára már Tóth Béla felhívja a figyelmet (Magyar anekdotakincs. 1. k. 247.), Szirmay Antal könyve alapján (Not. top. com. Zempl. 340). Talán sajtóhiba, hogy a közmondásban csicsai könyvről ír Tóth Béla, jóllehet előzőleg mindenütt csicsvai könyvet emleget.

Fontos és eredményes nyomozást végzett a diákirodalmi hagyományok ügyében O. Nagy, Gábor (Református kollégiumi diák-irodalom a felvilágosodás korában. Öntudatlan népiesség kéziratos gyűjteményirodalmunkban. = Értekezések az 1941. évről. A debreceni ref. koll. tanárképző intézetének dolgozatai. 203–88.). Hivatkozik O. Nagy Jókainak A szellem meghamisítása c. előadására és Kazinczy levelezésének egy adatára (Levelezése 6. k. Bp. 1895. 562.), mely szerint az író édesapjának birtokában volt Csokonai verseket is tartalmazó “írott gyűjtemény”, sőt Jókay József maga is szerkesztett ilyet, majd megállapítja, “hogy Jókai jól ismerte a kollégiumi gyűjtemény-irodalmat, és… az egész Csittvári krónika leírása nem más, mint a debreceni kollégiumi gyűjtemény-irodalom keletkezésének stilizált rajza, romantikus környezetbe helyezése”. (O. Nagy i. m. 219.).

Jókai csak csittvári krónika alakban emlegeti a könyvet, ez a regény első fejezetének címe is. A jezsuitákra fogja az író, hogy ők gúnyolják e gyűjteményt “csicsvári krónikának”, mert róluk sok kedvezőtlen adatot jegyeztek fel a könyvbe, s idézi a hazugságról szóló szállóigét.

A Pesti Hírlap 1925. évi Nagy Naptárában Tábori Kornél Jókai-intimitások c.-en írt cikket (170–216.). A Jókai intim órái c. fejezetben a cikkíró Huray Anna vallomására hivatkozik. (Huray Anna apja, H. József, Jókai rokona. Huray felesége, Jozefin: Laborfalvy Róza apjának, Berke Józsefnek a második házasságából származó leánya.) Huray József 56 évig volt a pannonhalmi apátság fürdőorvosa, s így tudhatott Huray Anna az író és Vaszary Kolos zalavári apát, majd pannonhalmi főapát, hercegprímás és bíboros barátságáról, füredi találkozásairól. “Vaszary nem egyszer olyan eseteket mondott el régi krónikákból, amelyekből aztán a színes írói fantázia lebilincselő históriákat alkotott a közönség számára. A primástól kapta Jókai a híres csicsvai krónika egyik példányát is. Ama nagy tudósnak, professzor Hatvaninak életéből némely töredékek és az Aranyember egyes részletei szintén Vaszary Kolostól származtak.” (197–98.) – Sajátságos, hogy Tábori Kornél, amikor a Tolnai Regénytárban, kötetben is kiadta ezeket az “intimitásokat” (Jókai regénye. 156 lap), a Vaszaryval kapcsolatos feljegyzést kihagyta (bár más anekdotákkal bővítette az eredeti szöveget). – Maga a visszaemlékezés forrásértékéhez szó férecto Jókainak már 1856-bar megjelent A magyar nép adomái c. gyűjteménye, amelyben benne foglaltatik az emlegetett Töredékből származó Hatvani anekdota-sor (vö. O. Nagy i. m. 218–19); így pedig kevés a valószínűsége annak, hogy az akkor még 24 éves Vaszarytól kaphatta volna az adatokat; s az is feltűnő, hogy a “csicsvai krónika” egyik példányáról beszél az anekdota, hiszen a dolog természeténél fogva aligha lehetett belőle – e néven – több, főleg ha ez a diákok könyvével lett volna azonos. – Egyébként: az És mégis mozog a föld közlése idején jelent meg Jókainak a Magyar Faust c. hosszabb elbeszélése (Népmonda Hatvani István professzorról alcímmel. A Kisfaludy Társaság Évlapjai. Új folyam. 6. k. 1870–71. 140 skk.), miután azt előzőleg a Társaságban felolvasta (kötetben: 50. k. 44–66.). Ebben megtalálható a csittvári krónikabeli bűvészkedés, a “cras” felírás története, a rejtelmes epitáfium históriájával együtt (e regényben 1. k. 23.). Legutóbb Bán Imre mutatott rá arra, hogy a legújabb kutatások szerint “a Hatvani monda sohasem élt a nép ajkán: a debreceni kollégium felvilágosodott légkörében termett még Csokonai idejében, legrégibb kézirata 1796-ból való”. (Vö. Debreceni diákirodalom a XVIII–XIX. század fordulóján. = Bán Imre–Julow Viktor: Debreceni diákirodalom a felvilágosodás korában. 1964. 13.)

*

A csittvári krónika forrása kettős: valóságos, írásos anyagok és hallomásból ismert történetek. Az előbbiek nagyrészt megvoltak Jókai birtokában: ezek egy részével a hagyatékból meg is ismerkedhettünk. A hallott történetekre pedig csak utalhatunk, mint kortörténeti dokumentumokra, olyan szervezkedésekre, amelyek a század elején vagy a XVIII. század végén léteztek, s így történeti alapot szolgáltathattak hasonló kör, mozgalom szerepeltetésére a regényben.

Ami a valóságos, írásos dokumentumokat illeti: Jókoi Mór irodalmi és művészi hagyatékának becslési és átvételi lajstromai címmel tekintélyes gyűjtemény található az Országos Széchényi Könyvtár Kézirattárában (Fol. Hung. 1945.). Itt a kéziratok között ilyen tételek felsorolását találhatjuk: 191. Gúnyirat II. Ferenc császárra. 1805. – 201. Karaffa vértanúinak börtönét ábrecto fénykép. – 205. Kovács József: Intim eszmecsere. – 207. Krónikás leonini versek az insurgensekhez. 1800–10–210. Latin írás 1726-ból. 213. Prédikácziók a XVIII. szd-ból. – 215. Sebestyén Gábor: Elegy-belegy stb. (26. d.) Ezek nagyrészét már nem lehetett megtalálni, de megvan két fontos kézirat-kötet, amely azt bizonyítja, hogy a csittvári krónika egy része a Jókai tulajdonában volt gyűjteményekből került összeállításra.

Az egyik, egy 78 lapos, Oct. Hung. 695. jelzésű könyv az Országos Széchényi Könyvtár Kézirattárában a következő címlapot viseli:

Helikoni Virágok

Mellyek öszve szedegettettek

Csokonay V. Mihály, Kováts József

és más Verselőknek, Világ eleibe nem jöhe-

tett Töredékeikből

Első Kötet

A’ki nem Barattya a Poetaknak vagy azok-

nak elmés furtsa gondolattyaiban megbotrán-

kozik; é könyvetskét tegye le, ‚s ne olvassa

mert

Castis omnia casta – az az

Amely virágról a Pók mérget sziv,

Arról a Méh mézet gyüjt.

Le irattak Jokay Joseff Hites Ügyvédlő által

a’ maga s’ mások gyönyörködtetése végett

a különböző Idő-Szakaszokban.

Ebben a kötetben 80 verset találhatunk, szinte kizárólag magyar, ritkán latin vagy német nyelven. A 73. d. – 78. d. lapokon A Mezei Gazdasághoz tartozó némelly Jegyzetek olvashatók.

A másik nagy kolligátum, amelynek leltári címe: Kuruckori versek és hivatalos iratok másolatai. 17–18. sz. Magyar, latin, német. Egykorú másolatok, több kéz írása. 156 folio. Jókai hagyaték. (Az Országos Széchényi Könyvtár Kézirattára Quart. Hung. 2041.)

Mindkét kötettel csak annyiban foglalkozunk, amennyiben e regényt érintik. Ezek az utalások pedig nagyobbrészt a Tárgyi és nyelvi magyarázatok között foglalnak helyet a csittvári krónika szövege kapcsán, kisebb részében pedig a Jókai noteszjegyzeteivel foglalkozó fejezetben.

A hallomásból ismert történetekről szólva, mindjárt egy becses adalékkal kell kezdenünk, amelyet Molnár Józsefnek köszönhetünk. Ő találta a Ráday levéltárban kutatva ezt az utalást, amely minden valószínűség szerint a krónika csicsvai címezésére derít fényt. Az 1752–55 között lefolytatott pereskedésről ezeket olvashatjuk:

“Mi ezelőtt Nánás Várossában, mostan penig Büd helységben lakozók, Harmath György, Anna nevű hites Társommal és Anna leányommal az Catholica Romai Hit ellen következendő, motskos és káromkodó szókat Hitünkkel és illő bizonyságokkal meg bizonyítani mindenkor készek vagyunk:… 3tio Nánási oskola Mester Otsaj János, a ki mostan ugyan Nánási Predicatornak Veje, Romai Catholica Hitünk ellen Pasquillus könyvet tartott, melly könyvet tsufságul sokaknak ki botsátotta olvasni, és az akadván kezébe Csitsvaj Györgynek, Szabó Sámuel házába hozta, a hol én Harmath György hites társommal és Anna lányommal laktam, a holott nevezett Csitsvaj György nagy hahotával olvasta, és nem tudván azt, hogy mi Romai Catholica igaz hitben légyünk, számtalan sokszor monta, bezzeg rakja őket, s. verso baszom a Lelkedet, mely könyvbe Boldogságos Szüz Mária ellen, Római Szentséges Pápa ellen, Püspökök és más rendő Papok ellen való káromkodások ollyanok voltak, hogy még irtóztató hallani is, nem hogy mondani: kiket Isten életünknek kedvezvén, némelyiket specificálni is fogjuk hitünk szerint. – Azon könyvet akkor Szabó Sámuel Ur házánál olvasni György Filep hallotta és azután én Harmath Györgyné kezében adván maga is olvasta. Azon kivül Görög Márton, Görög Miklós és Szabó Sámuel feleségestől jelen voltak midőn Csitsvaj György olvasta.”

A tanúvallatás a nánási elöljárók ellen történt, akik Sári Péter emeritus hadnagyot feljelentették, s az a maga védelmében egészen a királynőig elment, s a bécsi agentialis iratok közt van ez az idézett melléklet is. Sári Péter a felterjesztésében ezeket írta: “Alázatosan kénszerittettem Excellenciadnak representalni, hogy Nemes Szoboszló Várossának múlt két esztendőben érdemes hadnagya… Sámuel uram házánál egykor meg jelenvén, panaszoltam ellenem kegyetlen haragját… kire is azt mondotta, hogy egy sák pénze volna kegyelmednek el költetné kegyelmeddel, még sem volna kegyelmed dolgának boldogulása, még Csenaldi Sámuel uram kapitány lészen, mert az igazat üldözi, a gonoszat penig patrocinallya. Azon szavára elő vevén egynehány levelből álló meg irtt pasquillust, a kiben a Szentséges Római Pápa és minden belső személlyek az egész Catholica Religio nagy utálatossággal le vadnak irva…” (Ráday Gyűjtemény Recursus Dömjeniana. I. A. II. 2309. 583. lapon.).

Az idézett passzus első részéből az olvasható ki, hogy egy bizonyos Csitsvaj (= Csicsvai) olvasta fel az istentelen és antiklerikális blaszfémiákat, mégpedig egy könyvből. A második részből az tűnik ki, hogy más is olvasott ilyeneket, esetleg nem is könyvből. Mindez valószínűsíti a csicsvai könyv (Csicsvai-féle könyv) elnevezés elterjedésének valóságos alapját: később a tulajdonnévből lett jelző mögött helynevet kerestek. Jókainak nem kellett látnia ezt a könyvet, pasquillust; még a hallott nevet is megváltoztatta, s így lett a regénybeli fiktív gyűjtemény: csittvári krónika – máshonnan származó tartalommal.

De miért került a csittvári krónika Debrecenbe? Az nem magyarázat, hogy az előbb idézett Csitsvaj György a Debrecen közelében levő Hajdúnánás és Tiszabüd (később Büdszentmihály, ma: Tiszavasvári) helységekhez tartozik. Ráadásul a gyakran idézett, a Jókai édesapja gyűjteményében is sokszor szereplő Kováts (Kovács) József, a “rímkovács”, “ez a legdebrecenibbnek érzett költő” sohasem volt Debrecenben (Bán Imre i. m. 15). Ennek oka több mellékkörülménnyel magyarázható, de elsősorban Csokonai személyének köszönhető.

O. Nagy Gábor jegyei meg, hogy “a krónikaírókat maga elé idéző sedes-ülés történeti alapja… talán az a nyomozás, melyet a helytartótanács 1783-i megkeresésére Debrecen város végzett Szent István költött levelei megtalálására a Kollégiumban”. (I. m. 219.) Ezek a levelek megtalálhatók az ismeretlen másolótól származó ún. Csokonai gyűjteményben (régebben drecto Bertók Lajos, újabban a debreceni kollégiumi könyvtár tulajdonában). Ez a Szent jobb “tiszteletére” írt hosszabb prózai írásmű volt a tárgya a helytartótanácsi rendeletre folytatott eredménytelen kollégiumi keresésnek. (O. Nagy i. m. 280.)

Oláh Gábor egy másik példára utal. A csittvári krónikásokról beszélve ezeket írja: “Ellenállhatatlanul kísért itt a Csokonai példája… És hogy magát Jókait is csábítja ez a hasonlóság: bizonyítja a Sedes lefolyásának rajzában az a sok érdekes vonás, a mit gyaníthatólag a Csokonai-per részleteiből vesz át regényébe. Olvasnia kellett a debreceni Sedes Scholastica jegyzőkönyvét, mert pl. a mit Jenőy Kálmán felsorol, mint rájok halmozott vádat, csaknem szószerint a Csokonaira szórt vádak. S egy áruló éppúgy akadt a csittváriak között, mint a Csokonai ügyében valószínűleg Lengyel széniorecto” (Jókai és Debrecen. Irodalomtörténeti Közlemények 1906. 274.) Az említett fegyelmi jegyzőkönyvek eredeti latin szövegei Csürös Ferenc kiadásából ismeretesek (Csokonai kollégiumi pöre. Irodalomtörténeti Közlemények 1905. 447–64.); a Muraközy Gyulától származó magyar fordításuk, megfelelő jegyzetekkel, olvasható Vargha Balázs: Csokonai emlékek c. kiadványában (Bp. 1960. 32–71., 551–56.). Ezekben szerepel Csokonai egy iskolatársa, Karika János esküdt, 1787-től debreceni diák (majd Császár falu lelkésze). Ez a név megvan regényünkben is. Ő az egyike a krónikát a tűzvészből megmentő hősöknek. A részletek egyezéséről a jegyzetek között emlékezünk meg. (L. még Oláh Gábor: Csokonai. Irodalomtörténeti Közlemények 1928. 183.)

A Csokonai-per egyébként nem volt egyedülálló. O. Nagy ismer egy eljárást 1800. nov. 22-én is, ahol magyarra fordított könyvek olvasása a vád tárgya, majd Kölcsey panaszát idézi, mely szerint a tanárság a magyar könyv kézbevételét tiltja. (Levele Kazinczyhoz. 1808. jún. 25. = Minden Munkái Bp. 1887. 10.) Mivel büntetés is járt a tiltás mellé, “a kollégiumi diákságnak nem maradt más választása: magának kellett irodalmat alkotni saját szükségletének kielégítésére, s mivel nyomtatott könyvekhez nem jutott hozzá, kézzel írott gyűjteményeket állított össze”. (O. Nagy i. m. 210–11.)

Bélteki Lajos az Athenaeumban számol be egy 1833-ban szervezett társaság munkájáról, amelyben a tárcaíró is részt vett annak idején. (Tanuló ifjak egyesülete Debreczenben. Athenaeum 1842. II. félév. 1.) Ez a társaság új magyar könyvek beszerzésére pénzt adott össze, hogy azokat megismerjék, azokból tanuljanak, s azokhoz hasonlókat készíteni maguk is megkíséreljék. Ugyanennek a kornak minden irodalmi szervezkedést, irodalmi kört tiltó kollégiumi intézkedéseiről – beleértve a Csokonai síremlékére rendezett gyűjtés tiltását is – számol be O. Nagy Gábor egy másik tanulmányában: A “debreceniség” alkonya. (Ifj. Péczely József irodalomtörténeti értekezéséhez. Értekezések az 1939. évről. A debreceni ref. koll. tanárképző intézetének dolgozatai 153–64.)

Sárospatakon hasonló a helyzet. “A népi gondolattal együtt a nemzeti gondolatnak is hűséges szolgálója az ifjúság. Ezt mutatja az a sajátságos intézmény is, mely 1813–1822-ig állott fenn Pántzél-vármegye vagy -ország (Regnum Pántzél) néven a joghallgató ifjúság körében. A gondolat egyik tanáruktól: Kövy Sándortól, az országos hírű jogprofesszortól indult el. A valóságban kegyetlenül megszüntetett alkotmányos életet állították vissza ezek a lelkes ifjak, intézményeivel, hivatalnokaival, tisztviselőivel, minden formaságával, választási harcaival, szabad szó- és gondolatnyilvánításával. Érthető, hogy ez az ellenzéki szellem kihívta a hatóságok ellenszenvét, s 1822-ben betiltották a virágzó egyesület működését.” (Vö. Jánosi Ferenc: A sárospataki református főiskola irodalmi élete 1800-tól 1868-ig. Értekezések az 1941. évről… 5–62. – Az idézet a 10. lapon.)

Zsigmond Ferenc még kérdést tett fel: “még a csittvári krónika adomaszerű, regényes motívumáról sem tudhatjuk, nem hagyományon vagy épen adatokon alapul-e?” (Jókai és Debrecen. 1925. 70.) Ma már bizonyítottnak vehetjük, hogy kiterjedt hagyományra és pontos adatokra egyaránt épít Jókai, amikor a csittvári krónikát összeállította ebben a korfestő regényében, s ezek az adatok, célzások nemegyszer előbukkannak más Jókai-írásokban, mint a jegyzetekben erre a tényre többször utalunk is. Barta János egy alkalmi megemlékezésében rámutat arra, hogy amikor Jókai “1850 után annyit foglalkozott a reformkorral és a 48-as forradalommal, arról kellett meggyőződnie, hogy a nagy nemzeti mozgalom egyik kezdeti szakasza, a magyarság eszmélkedésének egyik első lépése Debrecenhez és a Kollégiumhoz fűződik. Ezért rajzolja olyan szeretettel és büszkeséggel az És mégis mozog a föld című regényében a nagy kollégium haladó, szinte forradalmi szellemű földalatti szervezkedését. A híres csittvári krónikában a magyar nemzeti mozgalmak szinte valamennyi dokumentuma össze van gyűjtve… a XVIII. századi parasztlázadások leírása mellett ott vannak az országgyűlési gúnyiratok s köztük olyasmi is, mint a Martinovics-káté. Az egyik összejövetelen Csokonainak a vallásról szóló antiklerikális versét szavalják, végül megszólal a tárogató! Íme, így, ennyire haladónak értékeli Jókai a kollégium hagyományait” (Jókai. Ünnepi megemlékezés halálának 50. évfordulójára. Építünk. 1954. 2. sz. 6.)

Csak röviden említjük meg, hogy Jókai, a debreceni diákélet leírásakor gyakran merített a pápai kollégiumban szerzett élményeiből, emlékeiből. Ezeket Tóth Endre mutatta ki (Jókai és Pápa. Pápa 1943.), a részletekre azonban csak a Tárgyi és nyelvi magyarázatok között térhetünk ki. Itt kell azonban beszélnünk arról: pápai diákkorszakában Jókai maga is részt vett az irodalmi társaság életében, amelynek olyasféle viszontagságai is voltak, mint a csittvári krónikaíróknak – ha nem is ugyanolyan következményekkel. Bodolay Géza: Irodalmi diáktársaságok 1785–1848 című könyve (Akadémiai Kiadó, Bp. 1963. 810 l.) szolgál sok érdekes adattal. Megtudjuk, hogy már Jókai bátyjának, Károlynak is volt összeütközése pozsonyi diáksága és diáktársasági szereplése miatt a korabeli hatalmasságokkal (179., 720.); arról is tudomást szerzünk, hogy Kecskeméten, jogász évei alatt Jókai szerkesztett egy diáklapot Kalliope címmel, de ennek egyetlen példánya sem ismeretes (i. m. 634. Idézi Szabadi Sándor: Egy vidéke diáklap a reformkor idejéből… Kecskemét 1961. 2–3.). Az 1841–42-es pápai diákoskodás adhatta azonban a leghathatósabb élményt a regénybeli krónikás szellemhez. Bodolay szerint “először óvatos vagy maradi tanárokkal, végül ismét a legkegyelmesebb felső parancsok szerzőivel találták magukat szemben a társaságok tagjai”. Éppen amikor Petőfi, Orlay, Jókai, Kerkápoly is tagja a pápai Képzőtársaságnak, akkor akarták kitűzni ezt a pályatételt: “Fejtessenek ki’ a Dósa-had okai ‚s következményei”. Erre határozat is született, de mivel a feltett tudományos kérdés “a ‚politikával nagyon összefüggőnek” találtatott, – mégis mást tűztek ki (Bodolay i. m. 52.).

Jókai mindig nagy szeretettel emlékszik vissza a Képzőtársaságra (100.), s miután távozta után tiszteleti tagnak választották meg, az 1846-i pályázatok elbírálására is felkérték. A “Jókay Mór fiuk” aláírású, háláshangú levelet közli Bodolay (63., 622–24.), s e levélben olvashatók a bírálatok is. Már a novellák recenziójakor felveti a nehézségeket, amelyek kiadás esetén felmerülhetnek, mivel királygyilkosság, királybűnhődés, papi dolgok fordulnak elő bennük, de a legérdekesebb egy történelmi dolgozat kritikája. A szabadságharcban hősi halált halt Győrffy Endre dolgozatot írt István királyról: “Vizsgálódás Szent István kormánya fölött, itt ott ügyelettel annak következményeire” (487.). Az értekezés határozottan bírálja István uralkodási eljárásait, s tudatában van ebbeli úttörő mivoltának: “a magyar történetírók Szent István iránti kiapadhatatlan dicséreteiket nem birtam eléggé szilárd férfiúi erővel ostromolni” (uo.). Jókai a bírálatot tartalmazó levelében ilyeneket ír e műről: “Sokkal több igazság van… lerakva e műben, mintsem annak jelen sorsunkban világot látni, vagy a világtól láttatni szabad lehetne. A Képzőtársulatok sorsa, a nélkül is olly ingadozófélben van; – okul a politikai életkérdésekbe avatkozást vetik fel, – hogy ha még egy illy helyes felfogású, tisztult nézetű, okokkal és tényekkel bizonyító értekezés jöhetne valamellyiknek kebeléből tudomásra, ez volna megölő betűje minden rokonállapotú társulatnak.” (63.) Majd így folytatja: “Bíráló bátorkodik a tisztelt társulatnak e művet a feltett jutalomra ajánlani, azon tanácsadással, hogy ezt arcanumába azonnal elrejtse… Álladalomról, kormányról, fejedelemről szabad írni, de minden, a mi pap és papé, sacrosanctum és ne nyulj hozzá”… (Biráló) “nem mulaszthatja el, hogy a tisztelt társulat abbeli örömét ne ossza, hogy ha eltemetendő kincset nyert is e műben, e mű szerzőjében bizonyosan egyikét bírja legszilárdabb és reménytelljesebb tehetségeinknek.” (624.)

A regény csittvári krónikájában éppen Jenőy olvas fel egy tanulmányt – harmadik előadóként – a nagyerdei utolsó összejövetelen: Szent István koronájáról. Nemigen véletlen, hogy a meglepő felfedezéseket tartalmazó, eredeti, illúziókat romboló “értekezés is felvétetett a krónikába, de utána lőn jegyezve, hogy ezt soha le ne írja, tovább ne adja senki” (i. k. 27–28.). Ugyanaz a sorsa Jenőy dolgozatának, mint a Jókai által “arcanumba” javasolt Győrffy-tanulmánynak.

*

Zsigmond Ferenc hívja fel a figyelmet arra, hogy “az És mégis mozog a földhöz némi tárgyi és hangulati rokonság fűzi a Mire megvénülünk c. regényt (1865). Ami a cselekmény idejét illeti, ez a munka mintegy folytatása azelőbbinek. Amaz a XIX. századnak körülbelül első negyedét öleli fel, emebben a cselekvény bonyodalmának kezdete Kossuth Országgyűlési Tudósítások c. vállalkozásának idejéhez fűződik. A cselekmény megindításában tárgyi motívum is emlékeztet az előbb ismertetett regényre: mind a két munka elején tilos műveletek miatt az iskolából kicsapott hazafias, jeles diákokról van szó.” (Jókai. 180. Vö. még a jelen kritikai kiadás 16. k. 555.) – Részletesebben itt nem foglalkozunk ezzel a kérdéssel, csak utalunk egy idetartozó adalékra. A Magyar Nemzet Történetében, a Kossuth Lajos c. fejezetben ugyanis ezt írja Jókai annak kapcsán, hogy az Országgyűlési Értesítő kiadását elhatározták az 1832-i országgyűlés rendei: “A nyomtatásban sokszorosítást a kormány nem engedte meg: még a kőnyomat használatát is betiltá! Azt azonban nem akadályozhatta meg, hogy írott tudósítások szerkesztessenek… Az Országgyűlési Értesítőt a pozsonyi fiatalság, többnyire tanulók írták le dictando… …s ezek lettek zárt levélborítékban a megyéknek megküldve.” Ehhez a bekezdést végző mondathoz azonban csatlakozik egy csillagos jegyzet is: “1836-ban magam is részt vettem e leírásban, mint pozsonyi diák, s ez időtől maradt meg mind mostanáig a nyomtatásnál is sűrűbb írásmódom.” (Id. kiad. 834.) – A Mire megvénülünkben, a VII. Tiltott iratok c. fejezetben megírja Jókai ezt az 1836-os jelenetet, ahol a “tizenkét éves gyermekig” mindenki részt vett e munkában: Dezső is – aki ezúttal magával Jókaival azonosítható – közeledik a tizenkettedik életév betöltéséhez 1836-ban.

Mindez csak arra bizonyíték, hogy Jókai a maga izgalmas élményeit is beleírta a csittvári krónikát szerkesztő fiúk sorsába – mint ahogy ennek számos más bizonyítéka is van. Áronffy Dezsőről ugyanezt megállapítja Orosz László is a Mire megvénülünk jegyzetében. (A jelen kritikai kiadás 16. k. 464.)

*

Volt azonban a csittvári krónikának “utóélete” is. Figyelemre méltó, hogy a későbbi előfordulásokmár mindenütt a Jókai-használta címet alkalmazzák (ő is említi a Kiskirályokban 75. k. 36.), s nem találkozunk más címmel. Kivéve Tóth Bélát, aki anekdota gyűjteményében még a csicsvai könyvről beszél.

Legelőször 1871. febrecto 22-én (recto k.) közöl híradást A Hon A csittvári krónika története új kiadásban címmel. Beszámol a pozsonyi tanulóifjúság felhívásáról, “melyben Magyarország és Erdély minden szépre és nemesre törekvő ifját” felszólítják a “magyar önképző szövetség” megalkotására. A pozsonyi kör mindjárt Jókai regényének megindulásakor kezdhette meg működését, mert kéthónapos működési adatokat közöl a hírecto Ez alatt az idő alatt hét ülést tartottak, főleg “iskolában nem tanított tudományok” tanulmányozásával. A belépőnek becsületszóval kell megfogadnia, “hogy mindig magyar lesz, és nemzeti művelődését szívén hordva, azért anyagilag és szellemileg, tehetsége szerint mindig kész leend áldozatot hozni!” A fentebb már ismertetett korhelyzetnek megfelelően ez a hír is arról számol be, hogy már 14 vidéki csoportosulás csatlakozott a pozsonyi felhíváshoz, de pesti egy sem. A szervezkedés bizonyos illegalitást is elárul, mert az üléseket “egy tag szállásán” tartják, s szemben állhatott az iskolák hivatalos önképzőköreivel is, mert a tudósítás végén ez olvasható: “Tisztikarunk – csak az alapszabályok megerősítésével irhatja ki egész nevét – szomorú, de úgy van, a mai időben is ilyen egylet üléseit csak lappangva kénytelen tartani! Sok ellenünk a fondorkodás, pedig mi önmagunkban is többet tudtunk kivinni, mint a mennyit azon önképzők, tanári elnökeikkel együtt, melyek egyletünk virágzásában végelgyengülésüket látják. Tehát ezért kellett csaknem buknunk!”

Hír van arról is, hogy – a barátság fenntartására és a korszerű műveltség terjesztése céljából Pesten “Debreczeni Kör” működik, azoknak részvételével, akik Debrecenben születtek vagy ott jártak iskolában és most Pesten élnek. (H 1871. júl. 25. recto k.)

1885 elején megjelent egy ilyen című gyűjtemény a fővárosban: Csittvári krónikák. Folyóirat a múlt századból. Szerkeszti Egy vén diák. Szerkesztőség és kiadóhivatal: Budapest, Károly krt. 8. A “Vén diák” aláírású bevezetés szerint addigi anyagát a debreceni diákok által a múlt század végén s a mostani elején keletkezett feljegyzésekből szedte össze. Az addig némák, elcsitítottak megszólaltatására vállalkozik, de megjegyzi, hogy az igazi csittvári krónikához képest, ez a folyóirat csak szerény vállalkozás. Előre elnézést kér a “szabados eszmék és fátyolozatlan kifejezések”miatt, egyszersmind hasonló szellemű anyag beküldését kéri és várja. A többé-kevésbé ma már ismert anyag első csoportjában pajzán Csokonai versek, névnapi köszöntők találhatók, a II. rész címe: Honfi keserv – s a tartalom is ennek megfelelő. Majd “Szatira és ezzel rokon” darabok következnek, míg végül az “insurrekció” néhány éneke következik. – A vállalkozás folytatásáról nincsen tudomásunk. – Ugyanebben az időben a Sárospatak c. hetilapban is van egy “A csittvári krónikából” című rovat. Ebben a régi Zemplén megyére vonatkozó anekdoták sorakoznak.

A kilencvenes évek elején beszámol Jókai Az Osztrák Magyar Monarchia Irásban és Képben egyik cikkében három kálvinista diák útitársról, akik Debrecenből tartanak hazafelé, a Tiszán úsztatva, s közben “egy falut sem hagynak maguk mellett elmenni, hogy valami adomát ne mondjanak róla. Ez az Alföld ősi fonográfja, a diákok szájhagyománya, ők a Csittvári krónika letéteményesei. Ők ismernek itten minden falut, mezővárost, hogy ki a pap, ki a rektor benne, s mennyi annak a dáciája; van-e benne régi templom, bortermő hegy, erdő. Az igazi adóalapot csak a kálvinista rektor és pap ismeri hamisítatlanul, s azok után a legátus diák.” (Tiszamenti élet. = Jókai: Magyarhon szépségei. Bp. 1956. 85.)

*

A csittvári krónika íróinak kalandos folytatóiról érdekes adatot jegyzett fel – édesanyja elbeszélése alapján – Feszty Masa. A Feszty Árpád és kora című, sajtó alá elkészített kéziratában ezeket olvashatjuk: “Feszty Árpád 1870-ben, 16 éves korában, a Budai Királyi Főreáliskolába iratkozott be. Jókai regénye, az És mégis mozog a föld ez idő tájt jelent meg. Feszty és osztálytársai a Jókai képzelete alkotta Csittvári krónikáról olvasva, hazafias felbuzdulásukban ,vérszerződést’ kötöttek – állítólag egyenesen a Habsburg-ház egyik tagjának megölésére –, azon kívül a Csittvári krónikának az ő intézetükben való vezetésére, az ,eredetinek’ pedig megszerzésére.

Ezeket az egészen gyermekes diák-képzelgéseket azonban valaki kifecsegte, az iskola felfigyelt, amire ők ijedten lappangtak néhány napig valahol, aztán meg is szöktek, de ennek a kalandnak kudarca után mégiscsak előkerültek.

Az ügy elsimult, bizonyítványt kaptak, de azt tanácsolták, hogy ne jöjjenek vissza a jövő évben az iskolába… Feszty, apjától való féltében, nekivágott az Alföldnek, beállt valamiféle színészcsapatba, s majdnem Debrecenig jutottak el 1872 április–június közötti időben. Lerongyolódtak, éhesek voltak, s egy falusi plébános vendégelte meg őket, s ellátta a megszökött diákokat útiköltséggel.

Mikor Jókaival Feszty Árpád is Debrecenben járt (a Sárga rózsához gyűjtvén adatot), a díszebéden elbeszélte ifjúkori kalandját, s rájöttek a jelenlevők, hogy melyik az az elfelejtett falu. A főispán befogatott, s kikocsiztak a plébánoshoz, aki még akkor is ott szolgált, s összeismerkedtek a hajdani rongyos diákból lett festővel. Az eseményről állítólag valamelyik debreceni lapban is megemlékeztek akkorecto” (Erre az esetre Feszty Árpádné Jókai Rózsa egy cikkében is utal: Képek Feszty Árpád gyermekkorából. Élet 1925. L. Irodalom)

*

Végül megemlítendő, hogy 1964-ben jelent meg az Akadémiai Kiadónál egy gyűjtemény, amely lényegében Jókai csittvári krónikáját idézi fel közvetlen és eredeti debreceni anyagával: Bán Imre–Julow Viktor: Debreceni diákirodalom a felvilágosodás korában. 282 l. A bevezető tanulmányt írta Bán Imre. Válogatta és sajtó alá rendezte Julow Viktorecto A jegyzeteket írta Bán Imre és Julow Viktorecto – A gazdag válogatású gyűjteményhez írt bevezetőnek egy népszerűbb változata előzőleg is megjelent az Alföld c. folyóiratban (1961. 3. sz. 109–18.).

Jókai, P. Szathmáry és az És mégis mozog a föld

1870-től a Hon szerkesztőségében dolgozott P(éterfalvi) Szathmáry Károly (1830 [1831]–1891), a korában főleg társadalmi tárgyú regényeiről híres író. Ugyanebben az évben jelent meg négykötetes regénye: Az ország sebei. E könyv pontos megjelenési idejéről nincs biztos tudomásunk, de – mint ahogy erre és a további összefüggésekre Margócsy István felhívta figyelmünket – 1871. jan. 14-én, az esti kiadásban a Hon már közöl róla recenziót V. K. aláírással. (Ez valószínűleg: Vadnay Károly, aki ebben az időben termékeny munkatársa a lapnak. – Gulyás Pál: Magyar írói álnév lexikonában így nem szerepel.) Ekkor már egy hónapja folyt a Hon tárca rovatában Jókai regénye.

A két mű között határozott rokonvonások tapasztalhatók, s erre a tényre – tudomásunk szerint – eddig senki sem utalt. A kritika általában Jósika és Jókai tanítványának fogja fel Szathmáryt (Gál János: Jókai élete és írói jelleme. 238.; Kovách Béla: P. Szathmáry Károly élete és művei. Kolozsvár 1911. 155., 245–47.; Császár Elemér: A magyar regény története. Bp. 19392. 269–70.; stb.). Most sem arról lehet szó, hogy Jókai e regény olvasása után merített volna motívumokat Szathmárytól, hanem sokkal inkább a szerkesztőségben találkozva ismerhetett meg egyet s mást a készülő könyvből Szathmáry elbeszélése nyomán, s így kerülhetett be néhány azonos vonás az És mégis mozog a földbe. – Ezt a feltevést valószínűsíti Oltványi Ambrus egy újabban idézett adata. Eszerint P. Szathmáry Károly visszaemlékezéseiben az áll, hogy az Erdély aranykora egy epizódja Szathmáry elbeszélése alapján (anyai rokonságának történetéből) került Jókai regényébe (Emlékeim. 1884. 8. Idézi az Erdély aranykora jegyzetei közt a jelen kritikai kiadás 414.).

Fentebb szó volt arról, hogy Szathmáry megírta a nagyenyedi kollégium történetét. Ez a regény viszont a nagyenyedi diákélet rajzával kezdődik. A negyvenes évek derekán néhány jóbarát szövetségre lép, hogy egymást segíteni fogják, s tíz év elteltével találkoznak, hogy beszámoljanak egymásnak. A szabadságharc kitörése és az ezt megelőző nemzetiségi ellentétek sok bonyodalmat okoznak a regény szereplőinek életében, úgyhogy a rengeteg viszontagság miatt csak a két mellékszereplő Hátszegi testvér jön össze. Közben a segesvári csata részletes ismertetését is olvashatjuk, – Petőfi elestével együtt.

A regény cselekményének részletes ismertetése helyett inkább csak néhány párhuzamos motívumra hívjuk fel a figyelmet. Solymosi Jenő, a regény főszereplője sokban Jenőy Kálmánra emlékeztet: zseniális tanuló, több nyelven beszél, a kollégium büszkesége. A Sárdy grófok családi szolgálatába lép mint házitanító. Közben költészettel is foglalkozik, sőt, amikor a nemzetiségi felkelés következtében a főúri családnak csak száraz kenyérre telik, a grófi házat is Jenő tartja el írásaiból szerzett jövedelméből. Azért ez a segítség, mert a fiatal házitanító és Agatha grófkisasszony között szerelem szövődik. A fiatalember azonban megvakul, és öngyilkos lesz, majd a gróf és leánya is vízbe fojtja magát. – A diák jóbarátok az iskolában “frigyláda” szövetséget fogadnak. Van köztük egy sánta jótanuló, akit gyakran gúnyolnak (Hátszegi Andor), s aki szomorúan változatos pályát fut be. Ennek testvére Hátszegi Sándor, aki tanár lesz. Csak ez a két “szövetséges” találkozik 10 év múlva. A főszereplő, a vezér: Solymosi Jenő meghalt. Kovács Pál közömbössé válik, csakúgy, mint Szamosi Bertalan, akit főúri házassága von el haladó diáktársaitól. Kis József – Borcsay-Bányaváriként – színész lesz, miután a szabadságharcból leszerelt s a Nemzeti Színházhoz került. Egy alkalommal generálisnak öltözve menti meg Solymosit a sorozástól. A találkozóra azonban ő sem jut el, mert nincs pénze, túlnyomólag csak statiszta szerepeket kap. Beregi Péter, a hetedik szövetséges, elfajzott a társaitól: kizárólag csak a karrier érdekli, meg is tagadja elveit. Ebben a szereplőben Aszályi-vonások találhatók, bár van a regényben egy közelebbi Aszályi rokon: Pap János. Ő is diák volt Enyeden, de minden eszközzel gátolja a többiek előrehaladását, ellenségükké válik, végül közönséges bűncselekmény miatt jut börtönbe: egy zálogpörben okmányt hamisít, és a papír vízjelének segítségével leplezik le a csalást, mint Bárzsingét a Politikai divatokban.

Van még a regényben egy cenzúra-jelenet is: itt is arról van szó, hogy miképpen sikerül kijátszani a cenzor éberségét.

A regény fogadtatása

Jókai e regényével gyakran foglalkozott a kritika, bár több összefoglaló, Jókairól szóló könyv, irodalomtörténet figyelmen kívül hagyja, vagy csak felsorolásban, cím szerint említi.

Sajátságos, hogy a regény erényeit és hibáit már a legelső kritikák nagyon pontosan és határozottan szóvá tették, s ezért kétszeresen kár, hogy e cikkek szerzőit nem ismerjük közelebbről, mert az egyik teljesen névtelen, a másik is csak monogramot ad, s megfejtése ennek sem sikerült.

A regény kötetben történt megjelenésének egészen pontos idejét nem tudjuk, de a regény folytatásos közlése után még 1871 végén hozzá kellett kezdeni a kötetkiadás munkálataihoz, mert a terjedelmes, hat kötetben megjelent műről már 1872 áprilisában megjelenik az első kritikai ismertetés.

Szana Tamás Figyelőjének 1872. ápr. 7-i és 14-i számában jelent meg a folytatásos, nagyobb terjedelmű ismertetés: Hazai irodalom. “Eppur si muove.” (És mégis mozog a föld. Regény hat kötetben. Irta Jókai Mór. Pest. 1872. Az Athenaeum tulajdona.) Bevezetésül röviden foglalkozik a cikkíró a kritika feladatával: nyilván nem mondhat kizárólag dicséretet, de a gyengeségekről szólni is nagy felelősség és bátorság. “Eppur si muove – mégis mozog a toll a bíráló kezében”, jóllehet a kritikát nagyon kevesen olvassák.

“Jókainak e legujabb regényét, mely a HON tárcájában közölve volt, nagyon sokan ismerik már, s aki terhesnek találta egy hat kötetes regény felaprózott olvasását, bizonyosan siet a szép gömbölyű cicerós köteteket átolvasni. Kellemes foglalkozás. Jókai most sem tagadta meg magát. Ismeretes büvészete az Eppur si muove köteteiben is gyakorolja hatalmát, s az olvasók legnagyobb része gondtalanul fogja magát átadni e csillogó, humoros, kedélyes költészet hatásainak. Mi is az elismerők közé kérjük magunkat számíttatni, s egész őszinteséggel bevalljuk, hogy e regény olvasásakor közben-közben csaknem elfeledtük, hogy bíráló szemekkel regényt kell olvasnunk, s nem könnyed, elmés tárcákat, bohókás humoreszkeket, érzelmes és játékos idylleket. És az a kritikusi öntudat nem engedte, hogy a művészet, a való költészet előttünk fekvő formájában egy új tüneményt lássunk. Ellenkezőleg. Jókai ezen legújabb regényében sok kifogás alá eső dolgot találtunk, míg azt, amit legszívesebben láttunk volna, Jókainak költői emelkedését nem találtuk benne.

Jókai nem szorult arra, hogy előszókat írjon regényeihez. Beszélnek azok magokért; de ehez írt egy rövidet.” (Itt következik az előszó terjedelmes idézetsora.) “A kort tehát, melyben a regény játszik, körülbelül ismerjük, ki van mondva a regény alapeszméje, felállítva a célpont. Lehet-e ennél érdekesebb kort, alapot és tárgyat gondolni egy modern magyar regény számára. Azután olvassa el még valaki ama valóban szép dedicatiot, mellyel a szerző jelen müvét az írói jubilaeum alkalmából Toldy Ferencznek ajánlá! Látni fogja abból, mily eszmény lebegett a költő szemei előtt műve teremtésekor; ismert nagy magyar irók sanyarú küzdelmeit, reményeit, csalódásait akarja a történet igazságával egy idealis alak tragikus sorsában szemléltetni! Nagyszerű feladat, méltó egy lángelme tollára. És az a dedicatio igen tanulságos, megismerhetjük belőle Jókai szándokát, láthatjuk benne a conceptio pillanatának ihletes voltát, s ez feljogosít bennünket arra, hogy a kivitelt magasabb műigények szerint mérjük. Ez a dedicatio világot vet Jókai költészetére; ez is igazolja azok véleményének helyes voltát, a kik Jókai regényeit nem tudják bizonyos, a fényes tulajdonságokat megszeplősítő foltok iránt érzett visszatetszés nélkül élvezni. Jókai tudja, mit ró fel neki hibául a kritika, s jónak látja erre reflektálni, de csak azért, hogy művészileg tarthatatlan paradoxonokkal tompítsa el, ha lehet, a bírálatok élét. Érdekes őt magát hallani.” Itt hosszan idéz a cikkíró az ajánlásból, majd hozzákezd a regény cselekménye ismertetéséhez, állandóan középpontban tartva Jenőy Kálmán alakját (161–62).

Az ismertetés második, befejező része folytatja a tartalom figyelmes, részletes és pontos elmondását, s közben mind több kritikai megjegyzést is olvashatunk. Pl. “bámulunk azon a psychologiai rejtélyen, amely a derék asszony [a nagymama] jellemébe van oltva” (174.). Majd Katinka házasságáról kerül szó, melynek “valószínűtlenségét Jókai nagyon ügyesen cumulálja az ő bizarr jellemeivel. Pedig nagyon jól tudja, hogy a költőnek épen az a feladata: a jellemekben mutatni meg a rendkívülinek igazságát vagy lehetőségét. Csollán Berti első fellépése óta anthipathikus alak, pedig a költő azt hiszi, hogy ez az ember otrombaságai a humor színével érdeket keltenek. Katinka tud kedves és visszataszító lenni, de soha sem teszi ránk a bevégzett jellem benyomását, csak az az egy bizonyos, hogy játszva űzött finom gonoszságai sem a valódi gonosz, sem a kacér nőt nem festik benne” (174.). Majd, a cselekmény ismertetésének befejezése után így folytatja:

“Ez magában véve igen csinos mese. Azután Jókai humora, ragyogó irálya, lelkesedése! Vannak helyek e regényben, melyek megragadják a szivet s meggyújtják a képzelmet! Vannak alakok, melyek élethűség tekintetében is kiállják a próbát. Czilike, Bányaváry, Tóth Máté uram és családja, Korcza ur és Biróczy, Tseresnyés uram, az öreg Decséryné s még Dorothea is a maga madonna arczával és szenvedélytelenségével – a krízisig, egy-egy elhibázott vonás, a Jókainál elmaradhatatlan különcség dacára sem psychologiai ellenmondások, sőt a többi alakban is megvan a helyes alap, csakhogy a költő elrontja tulzásaival a kivitelben azt, a mit jól concipiált. Nem kivánjuk a regénytől, hogy a valót portraitirozza, de azt nem szeretjük, hogy carricaturává torzítja. Jókai sokszor nem tudja, mit csináljon saját jókedvével, a mely néha igazi humor, néha csak jókedv. Ez a jókedv hozza létre csupa szeszélyből a Béni bácsikat, a Bálvándyakat, Csollán Bertiket s a Sátoryféle őrnagyokat. Ez a jókedv csinál torzképet a korfestésből, mikor nem is gondolod. Ez kelt aztán legnagyobb kételyt az olvasóban a regény valószínűsége iránt. Nem az látszik előttünk lehetetlennek, a mire Jókai a dedicatioban hivatkozik, mert hogy egy nemzet aludt, s nagyon sokan kivánták neki a mély álmot, s azok, a kik fel akarták ébreszteni, még övéikkel is kénytelenek voltak halálharcot vivni, ezt a költő nagyon könnyen elhitetheti velünk, hanem az ilyen korfestés maga okozza, ha a valóban megtörténtet sem akarjuk elhinni. Tréfának, játéknak nézzük az egész dolgot, melyhez a költőnek itt-ott elkomorodott arca mögé tréfásabb ellenképet szolgáltat.

Jókai regényének minden személyénél lehet legalább egy kérdőjelet tennünk, s még azokat is, melyek természetesebbek, csak hosszú indokolás bizonyíthatná egészen valószínűeknek. Erre mi itt nem vállalkozhatunk. Csupán két dologra akarunk megjegyzést tenni. Az egyik az, hogy maga a főszemély el van hibázva; tökéletlen, gyenge lény arra, hogy a hangzatosan emlegetett hivatást képviselje. A történelmi háttér nagyon is vázlatos érintése és az alapeszme érdekében szükséges staffage teljes hiánya oly feladatot ró a regényíróra, melyet Jókai minden genialitása mellett is nehezen tud megoldani. Talán öntudatosan avatta fel hősét drámai hőssé egy regény cselekvényében, de elfeledte őt a folyton következetesen fejlődő, intensív drámai élet feltételeivel felruházni. A collisiók drámaiak volnának, de a harc a véletlen által vezettetik. A regénynek sok szabadalma van, azonban a conceptiot összhangzó compositioban kell szemléletünk elé hoznia. Az ellenkezőre senkinek sincs privilegiuma. Az alapeszme követeli, hogy az író ne tévelyegjen laza humoreszkek közt, hanem minden erejét amaz eszme összhangzó megvilágítására fordítsa. Az igaz, hogy e módon nem születik ilyen kedves szórakoztató tárca-olvasmány, de igen, valódi költői mű, mely nem fog szorulni előleges mentegetésekre.

A másik dolog, a mit fölemlíteni akarunk, az, hogy addig, míg Jókai a ,Hon’ tárcája számára írja regényeit, igen könnyen érthető okoknál fogva nem lehet reményünk tőle classikus műveket kaphatni. Pedig ez nagy kár irodalmunkra nézve.” (174–75.).

Ez a kritika sok mindent magában foglal Gyulai Pálnak a következő évben megjelent támadásából. Nem volt közvetlen munkatársa Gyulai a Figyelőnek, de a sorok között ott olvasható az ő mérlegelő bizalmatlansága. Úgy látszik, ugyanazt az anyagiassági vádat emlegetik burkoltan, amely majd a Gyulai-féle bírálatnak is a csattanója lesz.

Két hónappal később a Pester Lloyd közöl egy hasonlóan terjedelmes, részletes kritikát a megjelent kötetkiadásról. Ezt eddig általában nem találtuk meg egyetlen Jókairól szóló dolgozatban sem, jóllehet az ismertetés nagyon fontos megállapításokat tesz: Und sie bewegt sich doch. 1872. jún. 22. 144. sz. reggeli kiadás A Feuilleton-Tárca rovatban jelent meg az A. S. monogrammal kezdődő cikk. (A német nyelvű recenziót az alábbiakban kivonatos fordításban adjuk.) A bevezetés elmereng azon, hogy a gyors életritmus sok új friss művet is hoz, de ezek nem túl időtállóak. Más népeknél egy-egy mű sok évszázad múlva is hatásos marad (pl. a Nibelung-ének vagy Shakespeare költészete), nálunk azonban más a helyzet. Még a klasszikus Vörösmartyból is többnyire csak annyi ismerős, amennyi a tankönyvekben olvasható. Pedig a nemzeti érzés csak akkor folyamatos és erős, ha a múltba, az ősökbe ereszti gyökereit, s ha nemcsak napról napra élesztgetjük.

Igen sokat tett ennek érdekében Jókai, s mondhatni, hogy az ő két vállán nyugszik ez a nagy feladat: egyedül állja a konkurrenciát a nyugateurópai regényözönnel szemben. Jókainak sikerül a közönség érdeklődését állandóan frissen tartani, ő viszi tovább azt a zászlót, amely az elődök kezéből kihullott. Így művészete már nem csupán a maga, hanem egyben a nemzeti szellem kifejezője is, nemcsak saját személyiségének fokmérője, hanem meghódított közönségéé is. Szinte hihetetlen, hogy a Fekete gyémántok után oly gyorsan elkészült e hat kötetes új regény, – mely ilyen német címmel a Pester Lloyd hasábjain is megjelent folytatásokban. [Kötetben, más fordítású címmel, majd csak később jelenik meg németül.] – Ez az új regény egészen más eszmekörben mozog, mint a Fekete gyémántok, mely a munka és a tisztességes ipar dicsőítése, bizonyos nemzetköri kapcsolatok egyidejű megismertetésével. Az Eppur si muove visszatér a hazai talajra és elragadtatott lelkesedéssel ír azokról a hős mártírokról, akik a magyar nyelvet és művészetet minden gáncsoskodás és a kor kedvezőtlensége ellenére, életük feláldozásával, megnemesítve adták át az utókornak. Ez az új regény: drámai költemény; dicsőítése minden elhunyt nemes szellemnek, akinek halála a nemzet életét jelentette.

Ebben az értelemben Jókai regényét fontos tettnek kell tekinteni. Megindító hangjával mutatja be a haza egykori legjobb fiainak sorsát, azokét, akik a magyar nyelvet, irodalmat és érzéseket és gondolatokat teremtették meg korukban, amikor a magyarság még csak pusztaság és üresség, ahol a hivatalos nyelv a latin, a társalgásé a francia, s a hazai nyelvet csak a cselédség beszéli, hol a tudomány még csak látszat, ábránd, a színjátszás pedig nem egyéb, mint gyülevész társaság bohóckodása. De nemcsak a nemzeti irodalom prófétáinak nagyszabású emlékműve ez a regény; más szempontból is fontos tettnek kell ezt tekintenünk. A hazaszeretet ragyogó ditirambusa ez a könyv: fontos feladata, hogy korunk fiatalságában a hazafiság érzését felkeltse, példát adjon arra, hogy a társadalmi haladásért hogyan kell önfeláldozóan harcolni. Így ez a regény hatékony csatakiáltás is, amely az alvók felserkentését szolgálja.

Ez a regény inkább költemény, mint regény: szíveket megindító költemény. A főhős és az alakok nem is személyek, hanem eszmék, gondolatok. A főszereplő nem a festő-költő Jenőy Kálmán, hanem maga a szerencsétlen haza, amelyik ébredésért sóvárog. Nem egyszerű, nem hálás feladat ez a vállalkozás. Amikor Jókai a legjobb körülmények között élő, magát igazán boldognak érző Jenőy Kálmán elé, Barkó Pali levelének olvasása után egy látomást varázsol, mindenki tudja, érzi – kimondatlanul is –, hogy a látomás Hungária költői megjelenítése. Ezért az eszmei hősért bonyolódik a cselekmény. Jenőy csak eszköze a hazafiúi eszményeknek: feláldozza ifjúságát, érte csapják ki négy barátjával. Hungária eszményképe szabadítja meg a szépasszony karjaiból, Hungária szakíttatja el a gőg, a hiuság, a becsvágy és a szerelem máshová húzó kötelékeit; ő adja vissza Kálmánt a múzsáknak: a magyar költészetnek és színjátszásnak. Hungária választja el a nagymamától, a barátoktól, a jóléttől, s ő ad fényes ragyogás helyett magányos szobát, dicsőség helyett kegyelemkenyeret, majd korai halált. Így áldoz fel rangot, gazdagságot, egészséget, szerelmet, fényes sikerű életpályát – hazája felvirágoztatásáért cserébe.

Csak Jókai írhatta meg az önfeláldozó hazafiságnak ezt a nagyszabású tablóját, csak ő öltöztethetteregénybe az elvont eszmét. Csak neki sikerülhetett ez úgy, hogy az olvasó foglalkozzék ezekkel a gondolatokkal, szórakozzék is s okuljon is egyszerre. A magvas hazafiúi eszmeiség irányzatossága ellenére a regényben a kritikusi szem hajmeresztő hibákat is talál. Először a korképet kell kifogás tárgyává tenni. Berzsenyi, Kölcsey, Kazinczy, Kisfaludy és az ifjú Vörösmarty korának érdekes, pezsgő irodalmi élete a regényben az egyetlen Jenőyre korlátozódik, aki egy személyben az író Katona és Kisfaludy, és a festő Orlay és Markó. Még hagyján, hogy a színművészet Cilike, a tudomány az egyetlen Kőrösi-Csoma szabású krónikásban megszemélyesítést kap. De Jókainak – ha korhű akart volna lenni – irodalmunk e hajnalából sokkal több alakot, jellemet kellett volna bemutatnia, mert így ez a korkép nagyon szegényes, s nem is alkalmas arra, hogy a valóságot idézze.

Nem arról van szó, hogy az író képzelte nem mozoghat szabadon: nem föltétlenül szükséges, hogy a bemutatott szereplő pontosan megfeleljen valóban élt történelmi mintájának. De a regény meséje, cselekménye nem válhat indokolatlanná, hihetetlenné. Mert mi értelme van annak, hogy Jenőy – aki gazdag, köztiszteletben álló személy, egy hercegnő vőlegénye – egyszerre csak a nyomort és kitaszítottságot válassza. Semmi logika, semmi következetesség nincs abban, hogy a négy köteten át félistennek bemutatott hős a regény végére anyagi nehézségek között fuldokoljon, holott csak az ujját kellene kinyújtania, – és újra az egész világ a lábainál heverne. Ez már nem eszmei harc: ez már hóbort. Jókai egyszerre mártírt csinál Jenőyből, s közben lemond a cselekmény következetes vezetéséről.

Így a szereplők önmaguknak mondanak ellent. Jókai mestere a kontrasztok és a meglepetések megrajzolásának; ezek hatásos írói eszközök, csakhogy indokolatlanok. Alakjai így mintha folytonos révületben élnének, halvány és szétfolyó jellemzésük következtében. A jellemzésnek ezek a hajmeresztő hibái még a gyakorlatlan olvasónak is feltűnnek. De az sem hallgatható el, hogy ezek a hibák egyben vonzók is. Úgy hallgatja az olvasó Jókait, mint egy mesemondót. Az arab mesék pompája, elragadtatott atmoszférája uralkodik ezekben a regényekben, csak éppen prózai és földi szereplőkkel. Ezek az alakok nyugodtan élhetnének akár Bagdadban is. Korcra és Biróczy két mesebeli gnóm, az öreg Decséry is igazi erdei manóként jelenik meg egyszer, Katinka valóságos villi, Dorottya afféle tündér, az öreg nagymama pedig a csodálatos bőségszaruval jelenik meg alkalmanként. Még Tseresnyés uram is Harun-al-Rasidhoz tartozik és bagdadi illetőségű, ahogy a magyar színészet, költészet és festészet mecénásaként szerepel a regényben.

A költői képekkel zsúfolt, mesés atmoszféra azonban teljes egészében magyar. Az Aladin csodalámpájával megvilágított környezetben Hungária öröme és fájdalma hangzik fel, s közben a derék földész, a melegszívű kézműves, a szépreményű ifjú, a gőgös arisztokrata, a pénzszóró lovag jellemrajzai találóak és meggyőzően magyar alakok. Nagyszerűen ábrázolja Jókai az ifjonti lelkesedést, a szerelmi fájdalmat és örömet, a zseni hivatására való rádöbbenését, harciasságát, a helytállás és hűség nagyszerű pillanatait. Örökéletűek azok a szavak, amelyek a költő szívéből fakadnak hazája és művészete magasztos feladatairól.

Az Eppur si muove Jókai önéletrajzának egy része: kristálytiszta költői hitvallás. A regény: vállalása a rózsának – töviseivel együtt, vállalása a sikernek és a szenvedésnek, ha a megmozdított föld: magyar föld, és a költő e haza fiának mondhatja magát. Az Eppur si muove: a költő hazafias hitvallása, mely Galilei szavait Széchenyi tolmácsolásában módosítja: Magyarország nem volt, hanem lesz.

A későbbi kritika majd sokminden kivetnivalót talál e regényben. A kortársak azonban örülnek annak, hogy ebből a csodálatos meséből a magyar haza szeretete szól, ahogy költőink és művészeink – alig egy félévszázada – feláldozták életüket, hogy Hungáriát felserkentsék álmaiból. A kortársak szívesen szemet hunynak a hibák felett, s Jókaival együtt reménykedve mondják: “És mégis mozog előre Magyarország.” Hogy a magyar teremtő szellem és erő nem pusztult el, arra kelt reményt Jókai regénye, az Eppur si muove.

Gyulai Pál emlékezetes recenziójával (Ujabb magyar regények. Budapesti Szemle 1873. 1. k. 224–45. = Bírálatok 1861–1903. Bp. 1911. 100–31.) a jegyzetekben gyakran találkozhattunk, s a Keletkezése is többször érinti. – Gyulai előzőleg, már a Szerelem bolondjai kapcsán, de különösen ebben a cikkében foglalta össze azokat az általános elvi megállapításokat, amelyekkel állandóan támadta és kifogásolta Jókai működését. Itt most csak azokra térünk ki, amelyek ezzel a regénnyel kapcsolatosak. – Így helyteleníti Gyulai pl. a címet, mert Galilei lényegében nem e földet mozdította meg, hanem csak forgásával foglalkozott. Helyesnek tartja a tárgyválasztást, de nem a feldolgozást, mert csak “képzelme lázbeteg álmait erőszakolja a múltra”, korfestése sikerületlen. S Toldynak írt ajánlása csak ürügy és kibujás a felelősség alól, hogy ti. a hibás ábrázolásért ne őt, hanem Toldyt lehessen felelőssé tenni. Ez nagyon olcsó mentség Gyulai szerint. A főszereplőt túleszményített alaknak tartja, holott inkább a hóbort és tehetetlenség uralkodik tettein. A regénybeli 12 évet 1819-től 1831-ig tekintve, hiányolja az ezen időkörben volt nagy eseményeket: a kormány törvénytelen rendeleteit, az 1825-ös országgyűlést Széchenyi fellépésével stb., s így Jenőy úgy tűnik, mintha teljesen egyedül harcolna, s nem lenne mögötte egy egész tettrekész írói társadalom. Általában úgy látja, hogy a lényeges és jellemző mozzanatok felfogására Jókai képtelen.

A főbb szereplők közül még a nagymamával foglalkozik Gyulai részletesebben, s úgy látja, hogy anyai gondnak és szeretetnek nincs nyoma cselekedeteiben, jóllehet ezzel az indokolással inti Kálmánt szépre és jóra. “Az egész öregasszony egy minden élet és elevenség nélküli abstractio”, márpedig igazi szenvedélyek, magasztos lelki nagyság nélkül nincs igazi hős, s a nagyasszonyt nem szenvedélyek, hanem “erényes hóbortok” igazgatják, – mint többnyire unokáját is. – A mellékalakokat sokkal sikerültebbeknek tartja, sőt “az episodok és genre-képek gazdag csoportozata” van itt, összefüggő regény helyett. – Befejezésül eléggé sértő hangon céloz arra, hogy ezt azért teszi Jókai, mert így sokkal népszerűbb, többen olvassák, s “ez pénzügyi tekintetben így sokkal előnyösebb”.

Ez a bírálat is – mint később Horváth János megjegyzi (Aranytól Adyig. Bp. 1921.) – éppen ellenkező hatást ér el, mert a közönséget mégjobban Jókaihozterelte, s elidegenítette Kemény Zsigmondtól (14.).

Komáromy Lajos: A magyar nyelv a regényirodalomban (Magyar Nyelvőr 1873. 358–65.) c. állandó, figyelő-rovatban foglalkozik Az arany ember és az És mégis mozog a föld nyelvével. Az utóbbiban a német “das ist” szerkezetes, ún. “pótalanyos” mondatokat kifogásolja, több példával.

Ugyanebben a rovatban hosszabban vizsgálja regényünket Melczer Kálmán (A magyar nyelv a regényirodalomban. Mégis mozog a föld. Magyar Nyelvőr 1874. 312–16., 414-17., 459-62.). Előbb az idegen szavak latin verso görögbetűs helyesírását korrigálja, majd egy sereg germanizmust és a táblabíróvilág passzívumait sorolja elő. A harmadik csoportban a regény pongyolaságait, inverzióit, szórendi kifogásait mondja el. A hosszúra nyúlt hibajegyzék a harmadik folytatásban már csak mutatványokra szorítkozik a rossz, főleg kötőjeles szóösszetételek, a birtokos jelzők helytelenségeinek esetében. Helyesen mutat rá a cikk Jókai néhány következetlenségére, részint névmás használatban, részint tévesztésben (pl. Erzsike és Juliska nevének összecserélésére). Utolsó kifogáscsoportja az “aesthetika ellenes” kitételek. Helyteleníti az ilyen előfordulásokat: “nem eszel belőle”, “tenyerébe köpött”, s különösen kifogásolja a medve ijesztgetés közben emlegetett “fekete cukorrá” változás “durvaságát”. Azzal válik el a kritikus, hogy a rossz, mindig rossz, s azt még Jókai műveiben is kifogás tárgyává kell tenni.

Toldy Ferenc (A magyar költészet kézikönyve a mohácsi vésztől a jelenkorig vagyis az utóbbi negyedfél század kitünőbb költői életrajzokban és jellemző mutatványokban. 18762. 5. k. 291.) annak ellenére, hogy a regényt Jókai neki dedikálta, csak cím szerint szól e műről, melyet “regénykék” követnek majd.

A regény utóélete

Gáspár Imre Jókai legsikerültebb alakjai közé sorolja e regény csizmadiáját, gazdag földmívesét és prókátorát: “ezek… egy elvitázhatatlan magyar élet tényezői, eltalálva még a legapróbb s épen a legnagyobb tapintattal ellesett vonásokban.” Mint ebben a regényében, máskor is “örömest hozta összeköttetésbe tárgyait tudvalevő eseményekkel vagy épen némi történeti háttérrel is a legújabb idők történetéből is”. Ő sem tartja helyesnek, hogy Jókai tárcaregényeket ír (Jókai Mór mint regényíró. Családi Kör 1878. okt. 13. 41. sz. 966.).

Péterfy Jenő terjedelmes tanulmánya (Jókai Mór. Budapesti Szemle. 1881. = Válogatott művei. Bp. 1961. 241–66. Magyar Klasszikusok.) a főszereplők vizsgálata során elítéli Jókait, s e regényét is. “Az Eppur si muove hőse pl. lehetne minden a világon: kancellár, hercegnő férje, nagy államférfiú, nagykövet, nagy festő, első szerelmes, dandy, világ csodája: s ő mégis ennél magasztosabbat művel: megirja a Bánk bánt s a magyar irodalom egyik megalapítója lesz. Meg vagyok győződve, hogy irodalmunk úttörői, ha Isten csodájából hasonlót álmodtak volna, még ma is gyönyörködve kacagnának a bohó álom fölött.” Csak a pátoszt, lelkesedést fogadja el Péterfy, még az ún. “magyar typus” alkotásában is talál elismerésre méltót, de képtelennek látja Jókait arra, hogy egyéni lélekrajzot ábrázoljon. Helyteleníti az elkalandozásokat, a romantikus kellékeket, s szeretné, ha a regény nemcsak az író játéka lenne, hanem valóságos tanulmány, étude is (246., 259., 265.).

Prohászka Ottokár alábbi, teljes terjedelmű jegyzete, csak írójuk halála után s keletkezténél 40 évvel később jelent meg nyomtatásban, de így is rávilágít egy korszak és egy kaszt igen sajátos véleményére. “1888. okt. 29. Jókai Eppur si muove első fejezetei parasztos durvasággal telvék; úgy látszik, ő ott azt tartotta, hogy a magyaros írmodor csak oly specialitás, mint a kostök, szalonna, makrapipa, nadrágszíj, paprika; azután kálvinista káromkodások fűszerezik, hol malaszt, Krisztus, egy zsákba dobvák házasságtörő szépekkel, csókokkal. Egyetlen morális motívum nincs benne, ami az emberben nemes érzelmet ébresztene, mind aljasít; vigyorog mindenre, s azért nincs előtte semmi, ami komoly, mert csélcsap képzelettel képtelen megérteni valamit; speciem habet, cerebrum non habet. Nagyobb fölfogást találok az élet komoly kérdéseiben egy jóravaló birkapásztornál, mint nála. Tanulni tőle szókat, de vesztünk gondolatokat. Az ilyen olvasmány ifjú, meg nem állapodott lelkekben a vallási gondolatot beteges halványsággal futtatja be, erőtleníti, hülyéket nevel.” (Soliloquia. 1. k. = Összegyűjtött munkái. 23. k. Bp. 1929.).

Beöthy Zsolt a Vasárnapi Ujság ünnepi mellékletében csak röviden érinti a regényt, mint a magyar irodalom régi nagyjainak apostoli küzdelmét megörökítő művet, ahogy a részvétlenség és az előítélete ellen harcolnak (1893. 53. sz. 916.).

Zoltán Vilmos (Jókai Mór. A Győri Közlöny eredeti tárcája. 1893. márc. 16.) Jókai fontos vonásának tartja a “gyönyörködtetve oktatás” művészetét, melyre példa e regény is, melyben “örök emléket állított a magyar irodalom úttörőinek s megtanítá nemzetét, hogy mint kell megbecsülnie nagyjait”.

Hosszabb cikksorozatban tekint végig Jókai művein Kovács Dezső (Jókairegényei a színpadon. A regény és a dráma viszonya. Erdélyi Hiradó 1894. jan.–febr.). Erről a regényről szólva mindjárt vitába bocsátkozik Gyulai Pál ismert kifogásaival. Ezeknek ellene veti, hogy “az Ázsiába utazó ifjuban van valami azon kor nagy álmodozóinak mély és törhetetlen hitéből, a színésznővé lett lánykában van valami azon kor művésznőinek nagy erejéből és lelkesedéséből, a mellyel az előítéleteknek is szembe mertek állani. Van bizonyára jelleme a kornak, a melyet irónk fest, igaz, hogy nem ugy van az festve, a mint Gyulai, a bíráló látja, de a regényírónak tárgyai felfogásában is nagy szabadsága van.” (Jan. 24. 6.).

A jubileum idején jelent meg Kőrösi László terjedelmesebb könyve (Kortörténeti Könyvtár. Korrajzok. Szerkeszti Kőrösi László. 5–7. füzet. Jókai Mór. Bp. 1894. 307 l.). Részletes életrajzot mond el, olyan históriákat is, amelyek Jenőy Kálmánhoz kapcsolva e regényben is előfordulnak (vö. a Jegyzetek között), majd a regények ismertetése közben arról is beszél. Az eléggé summás összefoglalás, a témamegjelölés után a cselekményt így intézi el: “Nagyanyja sehogy sem akarja, hogy író legyen belőle. De Jenőy Kálmán tragédiaköltő lesz, majd festeni tanul, azután beleszeret egy férjes [!]grófnőbe, s mikor összeroskad gyötrelmei között, halálos ágya előtt megjelenik a grófnő, mint menyasszonya.” (138.)

A Gyalui Farkas szerkesztette nyilatkozat-sorozatban (Legkedvesebb könyvem. Bp. 1902. 160 l.) Jókait is megkérdezték, s ő a festészet és a költészet viszonyáról az önéletrajzi írásaiban máskor is megírt gondolatokat mondja el, s ezek visszhangoztak az És mégis mozog a földben is (30–34.).

Kunfi Zsigmond (Toldy Ferenc. Irodalomtörténeti Közlemények 1903. 33–49., 143–59.) azzal is magyarázza Jókai ajánlását, hogy Toldy épp a regény által ábrázolt korban volt lelkes fiatal, aki pl. nagy örömmel tapsolt Kisfaludynak a Tatárok bemutatóján élvezett sikerének.

Versényi György emlékbeszédében (Jókai emlékezete. Erdélyi Muzeum 1904. 430–46.) az erdélyi tájak és alakok szempontjából tallóz a regényekben, s e regény kapcsán beszél arról, hogy milyen rokon vonások vannak Barkó Pál és Kőrösi Csoma Sándor között.

Solymossy Sándor (Jókai írói egyénisége. A Felső Építő Ipariskola Önképzőkörében felolvasott tanárelnöki megemlékezés. Tanulók Lapja 1904. 13–15. sz.) az általános méltatás után hosszabban beszél e regényről, melynek korrajzát ismertetve, kiemeli néhány részletét, főleg a befejezés megható szépségét vagy a homéri tréfák ötletes előadását. Méltatja nyelvkincsét, Jókai képzeletét, mesemondó tehetségét (218–20).

Károlyi Gyula (Jókai főalakjai. Alkotmány 1904. máj. 7. Az Alkotmány eredeti tárcája. 1–3.) előrebocsátja, hogy Jókai főleg főalakjaival hódítja meg közönségét, Majd a közvéleményre hivatkozva állapítja meg, hogy ezek a főalakok – mint pl. Jenőy Kálmán – nem felelnek meg a történet vagy az általános emberi igazságnak, s úgy ahogy elénk kerülnek, úgy nem találhatók meg az életben. – Pedig Jókai az életből veszi alakjait, sok bizonyíték van arra, hogy mintaképei élő személyek voltak, csakhogy “a regényirónak csupán azokra a lényeges vonásokra van szüksége, amelyek bennök éppen regényesek. A történeti alakokat nem hamisítja meg, csak kizárólag regényes oldalukról mutatja be őket… Amit képzelőerőnek nevezünk, az tulajdonképpen a dolgok új, érdekes megvilágítása. Nem képzeli ő el azokat a sajátos tulajdonságokat és helyzeteket, hanem megtalálja. Nem azért van ez így, mert a költő így rajzolta őket, hanem azért rajzolta így, és azért rajzolta őket, mert sikerült az életforgatagban ilyeneket fölfedeznie.”

Szabó László Jókai-életrajzát gyakran idéztük (Jókai élete és művei. Bp. 1904. 367 l.), bár e regénnyel konkrétan feltűnően keveset foglalkozik. Egy alkalommal idézi Beöthy előadását, mely szerint az Eppur si muove “az ébredés első apostolai” által végzett nagy munka regénye (237.). Az író életrajza, a kötet anekdota gyűjteménye sok utalást tartalmaz e regény anyagához.

Beöthy Zsolt (Jókai emlékezete a Kisfaludy Társaságban 1905. V. 31.) kiemeli, hogy ebben a regényben került bemutatásra “az ébredő magyar szellem első apostolainak lelkességökben titáni küzdelmei”.

Kunfi Zsigmond (Jókai. Huszadik Század 1905. XI. 37–55.) először foglalkozik Jókai regényeivel az osztályharc szempontjából. Közben csak kitérésként ejt szót e regényről, melynek Jenőy halálát leíró részét az emberi érzésvilág nagy költői erővel való kifejezésére találja kiváló példának (54.).

A Magyar Béke-Egyesület 1905. évi közgyűlésén Berta Ilona tartott ünnepi beszédet (Emlékezés Jókairól. Nemzeti Nőnevelés XXVI. évi. 1905. máj. V. füzet. 197–203.). A többnyire patetikus lelkendezés közben így ír: “Jókainak legragyogóbb költői alkotásai, honszerelmet lehelő igazi nagy regényei: Az új földesúr, a Magyar nábob, a Kárpáthy Zoltán, A kőszívű ember fiai, És mégis mozog a föld, A politikai divatok stb. valamennyien ennek a gondolatnak, eszmének hódolnak, hogy a béke a nemzeti élet soha meg nem szünő fejlődését jelenti, és hogy a mozgató erők összhatásából és egymás fékezéséből alakul ki a nemzeti élet erkölcsi tartalma, a becsület, emberszeretet és igazság erejével megírt törvény” (200.).

Kőrös Endre (Jókai szobra. Pápai Hírlap 1906, jún. 30.) amiatt panaszkodik, hogy Jókainak még mindig nincs szobra, s a tervek sem méltók a nagy íróhoz. Hosszan beszél Jenőy Kálmán sorsáról, hozzá hasonlítja Jókait, bár fordított helyzetben. Jenőy álma valóra vált, elismerése, életműve teljessé vált, bár életében nem nyert elismerést. Jókait viszont életében ismerték el, s utána felejtettek el: azok, akikről ő írt, a Kisfaludy Társaság, “melynek dísze volt”, a Petőfi Társaság, “melyet ő teremtett meg”, stb. Szinte még jobb volt Jenőy sorsa, mint a Jókaié.

Oláh Gábor folytatásos cikkében sorra veszi, hogy mikor, mennyi időt töltött Jókai Debrecenben (Jókai és Debrecen. Irodalomtörténeti Közlemények 1906. 132–51., 266–79.), s vizsgálja ezeknek a látogatásoknak a hatását az egyes művekben. “Soha nem múló dicsősége lesz a debreceni kollégiumnak, hogy az ósdiság rozsdájában megrekedt magyar földet innen kikerült diákokkal mozdíttatja meg Jókai az Eppur si muoveban. Igaz, hogy azok a reformerek Debrecenből kicsapott diákok; de Jókai is tudta azt, hogy Csokonai, Kölcsey, Arany János ennek a városnak a levegőjében izmosodtak egy-egy korszak vezéríróivá” (266.). Több részletre hívja fel a figyelmet Oláh, amelyek a regényben debreceni eredetűek. Ezeket a jegyzetekben közöltük. – Oláh Gábor említi meg először, hogy Jenőy Kálmán alakjában Vörösmarty Mihály életének egyes vonásai is fellelhetők, – közelebbi indokolás nélkül (272.).

Ady Endre a Budapesti Napló 1907. aug. 4-i számában közölte az alábbi glosszát:

“Eppur si muove?

A csittvári krónika diákjai azt álmodták, hogy száz esztendő múlva nem lesz templom Magyarországon és sehol. Kórházakká, kultúrpalotákká, menhelyekké alakulnak a templomok. Szegény, néhai Jókaink olyanidőben írta e regényét, amikor Magyarországon ez a hit minden Európa felé tekintő magyar ember hite volt. Akkor sokaknak fájt a büszke, drága, úri templom olyan falvakban, ahol emberek, testvéreink disznóól-lakásokban éheztek, kínlódtak s szereztek ezerféle nyavalyát. Ma ez nálunk kevés embernek fáj, a templomok sokasodnak, a szerzetek özönlenek. Az Alkotmány pedig még egyre zokog: kevés a templom. Lázadoznak az élettől meggyötörtek, dolgozik a papokkal párhuzamosan a kivándorlás, az alkoholizmus, a szifilis,éhínség és tuberkulózis. De ez mind nem baj, csak az a baj, hogy kevés a templom. Ha több lesz a templom – és egyre több lesz – nem lesz semmi nyomorúság ez országban. Több dominikánust, több jezsuitát, több karmelitát, több lazaristát magyarnak. Sőt, alakítsuk át minden középületünket templommá. Szabadkán már kezdődik: az új városház, félig feszületes templom lesz. Szegény, néhai nagy Jókaink s hajh, valamikor csittvári krónikások, ez ép Magyarország alaposan befütyült minden emberséges próféciának.” (= A fekete lobogó. Ady harca a klerikális reakció ellen. Bp. 1950. 81.)

E cikk nyomán írja Varga József, hogy Ady “Jókainak tulajdonképpen ezt az aranykorát szerette igazán”, amelyben az Eppur si muove is született, s ezt bizonyítja itt ez a “gúnyosan, megkérdőjelezve” hozott utalás is (Ady irodalomszemlélete. = Ady Endre az irodalomról. Szerkesztette Varga József és Vezér Erzsébet. Bp. 1961. 8.).

Mikszáth Kálmán nagy életrajzában (Jókai Mór élete és kora. Két kötet. Bp. 1907. – Krk 18–19. k. Bp. 1960.) viszonylag kevés szó esik a regényről, de fontos megállapítások hangzanak el. Mikszáth szerint a költött alakok között felismerhető egyik-másik régebbi jeles írónk személye, s a korrajzot is gondosabbnak rajzoltnak látja, mint ez Jókainak általában szokása. “A regény főalakja ebben a regényben is elromlik. Jenői [!] Kálmán ekképpen rajzolva, nem képes az író nyilvánvaló célját szolgálni. A küzdelem és a vele járó nyomor, mely a hős osztályrészeül kell, hogy jusson, a vezérlő alapeszme kidomborítása céljából, nem ébreszt se részvétet, se kellő hangulatot az olvasóban, mert Jenőinek csak be kellene ülni a végén már semmi föltételhez nem kötött vagyonrészbe, ahelyett, hogy úgyszólván éhen pusztul el a csizmadia-mecénásnál. Ez a szegénység éppúgy nem rázza meg az olvasó lelkét, mint ahogy például nem rázná meg az Arany Sas fogadó egykori híres cinikus lakójának évtizedekig tartó önkéntes szobafogsága. ,Hát mért nem jött ki?’ – mondaná méltán vállat vonva az olvasó.

Hanem annál gazdagabb a regény rendkívül sikerült mellékalakokban. Tseresnyés uram a csizmadia, Bányavári színidirektor a megszólamlásig élethívek. Tseresnyés uramon még szinte a csirizszag is érzik. És ezeknél is sikerültebb Korcza ügyvéd, kinél tökéletesebb alakot Jókai soha sem teremtett. Hogy Jókai az effajta emberek között tényleg élt, imhol annak az erőteljes gyümölcse; nagy változatosságot és eleven vérpezsgést találunk fiskálisaiban, színészeiben, mesterembereiben, mert ezt a fajtát jól ismerte. Míg ellenben akik közt soha sem élt, legszegényebb parasztjaiban és főuraiban, azt lehetne mondani joggal, hogy tulajdonképpen csak egy parasztja van, az Eppur si muove Deákeszű Tóth Mátéja, aki ugyanegy Az élet komédiásai parasztjával, de ott Nagy Jánosnak nevezik. Éppúgy hurcolja regényein keresztül egyetlen főrangú családját, mely az Eppur si muoveban mozog, de él más név alatt A fekete gyémántokban is, valamint Az élet komédiásaiban, a Nincsen ördögben és egyebütt.” (Krk 19. k. 84–85.). – Megjegyzendő, hogy Mikszáth téved e regény keletkezési idejét illetően. Azt írja, hogy “Az arany ember után, míg Ottilia Arácson tartózkodott, ismét új regényt írt: az Eppur si muove (És mégis mozog a föld) címűt…” Holott Tímár Mihály regénye csak az És mégis mozog a föld hírlapi megjelenése után jó egy hónappal később kezdődött – ugyancsak a Hon hasábjain (Mikszáth idézete: 84.).

Beöthy Zsolt maga írta a Jókai cikket nagy irodalomtörténetében (Jókai Mór és a regény. = A magyar irodalom története. Megindította és vezeti Beöthy Zsolt. 2. k. Bp. 19073. 494–504.). Ebben elmondja, hogy e regény “a magyar irodalom és művészet régi apostolainak” század eleji nagy erőfeszítéseit mutatja be (502.).

Kéki Lajos Gyulai Pál kötetben megjelent bírálatairól számol be (lt 1912. 123.), s beszél az És mégis mozog a földet érintő súlyos kritikai megjegyzésekről is, “melyekben leghatározottabban jelentkezik Gyulai szubjektivizmusa, s amelyek a legtöbb gyűlöletet hívták harcba” Gyulai ellen.

Gulyás József (Jókai kacér nőalakjai. Sárospatak. 1912.) rövidebben írja meg azokat az osztályozásokat, amelyeket 1918-ban hasonló cím alatt részletesebben ad elő. E regényből Csollán Berti felesége szerepel a tárgyalt alakok között (2.).

Zsigmond Ferenc (Jókai mesemondása. Irodalomtörténet 1914.) megállapítja, hogy Jókai mesemondásának egyik eleme föltétlenül a tudákosság; gyakran akarja így ragyogtatni enciklopédikus méretű tudását. Ezért következnek be bizonyos ismétlődések is. E regénnyel kapcsolatban is tesz néhány konkrét megfigyelést e tárgyban, ezeket a Tárgyi és nyelvi magyarázatok közt alkalmanként közöltük.

Gulyás József (Jókai kacér női. Sárospataki Ifjúsági Közlöny. 1918. 5–8., 9–10. sz. 61–74., 116–22. Megj. különlenyomatban is uo.) puritán cikke, túlnyomórészt tartalmi ismertetések alapján foglalkozik Jókai regényeink egyes nőalakjaival, e regényből kizárólag Csollánné Katinkával.

Zsigmond Ferenc (Jókai regényeinek korszerűsége. Uj Magyar Szemle 1921. 244–55.) a regényről megemlíti, hogy ebben “a XIX. század első negyedének irodalmi és színművészeti úttörői vannak eszményi, – de itt-ott csalékony – világításba állítva” (249.).

Szendrey Zsigmond (Jókai tájszavai. Magyar Nyelv 1922. 56.) összegyűjtve mutatja be e regény két kötetében fellelhető, előforduló tájszavakat.

A készülő Jókai-jubileum elé támadó cikksorozatot indít egy jezsuita szerzetes, a legharcosabbszellemű katolikus hitmozgalmi lapban (Jablonkay Gábor: Jókai és a katolicizmus. Magyar Kultúra 1924. márc. 135–44.: ápr. 205–09.; Jókai humora és szellemessége katolikus szempontból: máj. 264–72.; Jókai világnézete katolikus szempontból: jún. 329–40.; a negyedik cikk foglalkozik e regénnyel is: Jókai tendenciája. Júl.-aug. 392–404.). A cikkíró kikel az ellen, hogy Jókai ilyen zsánerű regényei – mint pl. az Eppur si muove is – mind a liberalizmusért való küzdelmet tartják nagyszerűnek. Így kerülnek be Jókai műveibe erős szabadkőműves tendenciák is. Ez pedig a keresztény, de különösen a katolikus világnézettel ellentétes és ezért káros (396.).

>Vitázik e cikkel protestáns részről Gulyás József, sárospataki főiskolai tanár (Jókai és a kálvinista énekek. = Dolgozatok. Sárospatak 1926. 1–14.), mondván, hogy a protestáns egyházi szertartásokkal, szokásokkal is gyakran találkozunk Jókai műveiben – gunyoros, humoros megjegyzések kíséretében. Ezek a helyzetek azonban magából a tárgyból, annak természetéből folynak, a szereplő személyek jellemének követelményeiként kerülnek a regénybe. Így nem írható az író rovására. Gulyás többször hivatkozik bizonyításul az És mégis mozog a földre is, a regénynek Zsigmond Ferenctől “groteszk”, “burleszk” jelzővel illetett helyeire.

A monográfia igényével fellépő első kritikai munkát Zsigmond Ferenc írta (Jókai. Bp. 1924. 416 l.). Az életrajz kapcsán megjegyzi, hogy az író édesanyjának impozáns egyénisége Jenőyné alakjához is szolgáltatott vonásokat (5.). Az Irói népszerűségének fénykora c. fejezetében beszél Zsigmond hosszabban erről a regényről. Előbb elismétli Gyulai Pál vádját, mely szerint a Toldynak szóló ajánlást csak a korhűség elleni vétség alóli felmentésére írja Jókai, de mindjárt hozzáteszi, hogy ez a dedikáció végeredményben az eposzokba illő hősök rendkívüliségének kiemelésére is szolgál, mert a választott korszak “a mi jelenünktől különbözik, mozgató eszméit s az ezeket megtestesítő emberek egyéniségét nem lehet jól beilleszteni a mi tapasztalatainkra támaszkodó hitünk, meggyőződésünk, életfelfogásunk rendszerébe” (177.). Így ez a szemlélet valójában felmentést ad a realisztikus követelmények alapján emelt vád alól. Az eszményítés azzal is folytatódik, hogy – mint a Baradlay-regényben – itt is afféle égi küldetésként végzi feladatát egy kis csoport, s ezt a küldetési parancsot Jenőy a kordicai vadászaton mondja el Katinkának. Ugyanígy: a regény végén, egzaltált látomásban mondja el Kálmán a főváros negyven év múlva kialakulandó képét, ékes bizonyítékaként annak, “hogy Jókai képzelete eposzi távlatokra van berendezve” (178., 296.).

A regény alakjait vizsgálva, Zsigmond világosnak tartja, hogy az eposzias fogantatású mű cselekménye és alakjai nem mindig megfelelőek. Maga a főhős még leginkább: a nagyszerű tehetségűnek ábrázolt főhősben Jókai egyesíti Katona, Kisfaludy Károly alakját, Széchenyi és Vörösmarty emlékek is fel-felvillannak benne; Barkó Pál hatalmas vállalkozása is eposzi méretű, sőt Tóth Máté alakja (s bizonyos fokig Tseresnyés uram is) csak eposzba állja meg a helyét, regényalaknak már túlrajzolt személy. Hasonlóan: Bányaváryt korhelysége miatt nem tisztelhetjük, Biróczynál sem érthető az állítólagos nemzetépítő program, Csuka Feri nemzeti zenét élesztgető ambíciói sem világosak. A műfaji következetlenség ez alkalommal azonban nem bosszulja meg magát, mert a kitűnő mellékalakok miatt, a sok csattanós anekdotikus helyzet segítségével igen szórakoztató művé sikeredett e regény (179–80.).

A továbbiakban beszél Zsigmond arról, hogy több vonatkozásban “tárgyi és hangulati rokonság” mutatható ki e regény és a Mire megvénülünk között (180.). A rajongó, egzaltált hősnők között említi Dorothea grófnőt (330.), majd Tseresnyés uram párhuzamos alakjaként említi Scalcagnatit, az Egy az Istenből (384.). Szól Zsigmond Ferenc írónk humorának két nagy forrásáról: a diákéletről és a fiskális pályáról, e regény nagyszerű lapjainak ihletőiről (345.) is, majd az És mégis mozog a föld ifjúsági átdolgozásáról ejt néhány, inkább elismerő szót (339.).

Moesz Gusztáv (Jókai növényismerete. Természettudományi Közlöny 1925. 188., 322.) vitatkozik néhány e regényben is előforduló növény nevéről és előfordulási helyéről Jókai állításaival, de mindemellett nagy elismeréssel ír az író széles körű növényismeretéről és természetszeretetéről.

A Costo álnévvel megjelent cikk (Szavak nábobja. Jókai nyelvkincséről. = A Pesti Hirlap 1925. évi Nagy Naptára. 220–26.) általában méltatja Jókai nyelvművészetét, néhány jól megválasztott idézettel. Majd az akadémia szótárkészítő munkálatait említi, amelyek nyilvántartják az egyes kötetek nyelvi újdonságainak számát. E regény, ebből a szempontból, szerényebb “helyezést” kap: csak 1000 új leletet említ Costo, még a többi regény, terjedelmesebb novella ennél olykor kétszer-háromszor többet mutat fel. – A cikk szerzője: Kosztolány Dezső. Ezt az írói álnevét Gulyás Pál nem tartja számon (Magyar írói álnévlexikon. Bp. 1956. 101, 583.), de az Illyés-féle Kosztolányi-gyűjteményben (a Hátrahagyott művek. 2. k.) a jegyzetek között olvasható az említett tárca rádióban felolvasott változatának bevezetője, melynek néhány idézete megegyezik a Costo álneves írás idézeteivel és a hozzáfűzött megjegyzések is hasonlítanak (Lenni vagy nem lenni. Bp. 1940.).

Ugyanebben a naptárban ír Herczeg Ferenc is Jókairól (Mese-Komárom. 161–64.). Az arany ember kapcsán helyesen általánosít Jókai legtöbb hősére, mondván, hogy “a valószínűtlen hősök a valóságszerű környezetben olyan benyomást tesznek, mintha egy távoli idegen és fejlettebb világból tévedtek volna a földi siralomvölgybe. Jókai hősei gyakran úgy viselkednek, mintha száműzött arkangyalok volnának. Ők nagy titkok tudói és az arcukon a melancholia kifejezése ül, mintha honvágyat éreznének a csillaghazájuk után.”

Tolnai Vilmos Jókai nyelvének kifogyhatatlan kincsestáráról értekezik, s közben idézi e regény elejéről a hosszú diákszótárt, amely segíti a kor levegőjének megteremtését, s ragyogó példát nyújt arra, ahogy az írói nyelv az ábrázolandó tárgyhoz alkalmazkodik. Különösen fontos, hogy Jókai már ismeri a “csoportnyelv” lényegét (Jókai és a magyar nyelv. Magyar Nyelv 1925. 97.).

Voinovich Géza (Jókai. Budapesti Szemle 1925. 580. sz. 429.) utal arra, hogy e regény kora Jókai gyermekéveibe nyúlik vissza, a főalaknak Kisfaludy–Katona emlékekből történt összeolvasztásával.

A hitélet megbecsülését látja Szabó Aladár abban a tényben, hogy több főhőse, így Jenőy Kálmán is hangsúlyozottan református vallású (Jókai reformátussága. Kálvinista Szemle 1925. febr. 14. sz. 55–56.).

Solymossy Sándor felhívja a figyelmet arra a meleg hangra, ahogy Jókai a népről beszél (Jókai és a magyar nép. Ethnográfia 1925. 1–15.). Ennek egyik legszebb bizonysága Tóth Máté uram tanyájának leírása e regényben. Ilyen részletekre mondja Solymossy, hogy Jókai lényegében megnemesítette a népmesét (Solymossy pontatlanul idéz; vö. a 2. k. 24: 29 jegyzetét).

Az Est Hármaskönyvének 1925. évi, 300 oldalas kötetének 285 oldalnyi szövege Jókaival foglalkozik. A most tárgyalt regényünkhöz tartozó cikkek közül kiemelendő Tábori Kornél dolgozata Jókai “titkos” noteszeiről. Itt más szempontok szerint csoportosítja mondanivalóját, mint a Pesti Hírlap 1925. évi naptárában. Most a könyvtári számozás szerint sorba ismerteti a füzetkéket. A 10. sz. notesz kapcsán nem említi az e regényhez tartozó hatalmas jegyzetanyagot. Ez is fényt vet a tanulmányíró felületes, inkább csak szenzációkat hajszoló munkamódszerére. – Petrovics Elek Jókai, a festő címmel ír (249–50.). Említi, hogy Jenőy Kálmán és festményei, azaz Kisfaludy Károly írásai és festményei között “benső kapcsolat” fedezhető fel; Jókai írásai és képzőművészeti alkotásai között azonban ezt a kapcsolatot nem fedezi fel Petrovics. – Kárpáti Aurél Kulcs Jókai regényeihez című dolgozatában (277–81.) általában nem ad újszerű megfejtéseket; e regénnyel kapcsolatban is csak azt mondja, hogy Jókai egyéni művészetének nagyszerűsége, ahogy itt “Kisfaludy Károly és Katona József alakját egybegyúrja” (277.).

Feszty Árpádné Jókai Róza megjegyzi (Képek Feszty Árpád gyermekkorából. Élet 1925. febr. 15.), hogy a kis Feszty éppen 25 éves, amikor e regény megjelenik, s a gyermek családi körben nagy lelkesedéssel olvassa. Megjátssza a kollégiumból való “megszökést” a valóságban is, bujdosik egy ideig, de aztán hazahozzák.

A Légrády kiadásában megjelent Jókai emlékkönyvben (Jókai. 1825–1925. Emlékkönyv születésének száz éves évfordulójára. Rákosi Jenő előszavával. Szerkesztette Kőrösi Henrik. Bp. 1925.) Zsigmond Ferenc cikke (Jókai humora) foglalkozik e regénnyel. Zsigmond Jókai humorának kifogyhatatlan bányájaként tekinti a diákéletet, s ennek illusztrálására felsorolja e regényből azokat a részleteket, amelyek a kollégiumi életből származnak, vagy diákos tréfákat, csínyeket tartalmaznak (33–34.).

Az író nevét eltitkoló K. G. (A leányideál Jókai költészetében. Az Erő 1925. febr. 149.) kiemeli, hogy Jókai regényeiben “dicsőséges szerep jut a nőnek”. Leányalakjainak “gyöngéd, finom, átszellemült lényét… valami titokzatos, delejes energia jellemzi, melynek forrása rajongó szivében van. A szenvedés glóriát fon szép feje köré, sokszor pusztul, de hű marad magához, nem e világra való, étheri tisztaságban.” A sok találó példa közt szerepel Cilike, akinek “csodálatos martiriumában a nagy eszményekért hősiesen küzdő, dolgozó női léleknek, az alkotó nagy művészasszonynak állít ragyogó apoteozist”.

Gál János (Jókai élete és írói jelleme. Rákosi Jenő előszavával. Berlin 1925. 303 l.) terjedelmes könyvében csak Oláh Gábor nyomán beszél arról az “igen gazdag írói poggyászról”, amellyel Jókai Debrecenből távozik, s említ néhány civis-városi motívumot Jókai írásaiban, de azon túl, hogy a művek felsorolásában cím szerint megemlíti e regényt (68.), a sokféle elemzési szempont végigvezetése közben nem vesz tudomást róla.

Szendrey Zsigmond két cikkben is foglalkozik Jókaival a jubileumi évben (Jókai, az etnográfus és Népbabonák Jókai műveiben. Ethnográfia 1925, 130., 115.); az utóbbiban felsorol több olyan népbabonát, amely e regényben előfordul.

Papp Ferenc (Jókai és Gyulai Pál. Pásztortüz 1925. 374–76.) Jókai kiegyensúlyozatlanságával az állhatatos Gyulait állítja szembe. Ismerteti viszonyukat, Gyulai politikai harcát a Hon balközéppártisága ellen, majd összefoglalva megállapítja: “volt Gyulai birálatában túlzás, volt benne politikai szenvedély is, de minden elfogultsága ellenére soha sem érintette mélyebben Jókai költészetének erényeit és fogyatkozásait. Jókaihoz való viszonyát nem is határozták meg pontosabban későbbi ítéletei sem, melyeket a Mégis mozog a föld, majd a Tengerszemű hölgy c. regényekről mondott.” (Vö. még Papp Ferenctől: Gyulai és Jókai. Budapesti Szemle 1921. – Gyulai Pál. Bp. 1941. Két kötet.)

Sikabonyi Antal (Jókai és szülővárosa. Komárom 1925. Különlenyomata Jókai emlékkönyvből. 31 l.) sok apró adatot közöl az író gyermekkorának színhelyéről, a szülői házról, amelyek közül néhány belekerült ebbe a regénybe is. (Ezekről a Tárgyi és nyelvi magyarázatokban olvashatunk.)

Tábori Kornél “egy csomó új adat és kiadatlan Jókai kézirat” birtokában a centenárium alkalmából nagyobb gyűjteményt adott ki (Jókai-intimitások. A Pesti Hirlap 1925. évi Nagy Naptára, 170–216. Ezek majdnem azonos szöveggel megjelentek Jókai regénye c., kétféle címlappal a Tolnai Világlapja karácsonyi kedvezményeként. 156 l.). Ezek között, a naptári kiadásban, szerepel egy anekdota, amelyik a csittvári krónikára vonatkozik (197–98. – Vö. Tárgyi és nyelvi magyarázatok).

Buday Dezső pszichológiai módszerekkel közelít Jókai hőseihez (Jókai lelke. Nyugat 1925. 326–43.). Ennek során e regény főbb alakjaival sorra foglalkozik, s gyakori párhuzamokat von más regényei szereplői és az És mégis mozog a föld alakjai között. Ezekre a megjegyzésekre a megfelelő helyeken a jegyzetek közt utalunk.

Velezdy Mihály (Jókai munkatársai. Napkelet 1925. 2. k.207–08) a kocsordi Tisza-féle levéltárból vett adatokkal világítja meg a regényben szereplő török, perzsa és tatár nyelvű szövegek fordítási körülményeit: ezeket ti. Vámbéry Ármin adta meg így az író kérésére. Ugyancsak idéz egy levelet, amely a diákok búcsúdalára vonatkozó felvilágosítást tartalmaz Pap Gábor vitonyai lelkésztől.

Kristóf György: Jókai Mór élete és művei c. könyvében (Cluj-Kolozsvár 1925. 10.) arról beszél, hogy Jókai nem véletlenül kapta a Móric nevet. Édesapja ugyanis rajongója volt a kalandor-utazó gróf Benyovszky Móricnak. – Jókai ebben a regényben is többször beszél Benyovszky életéről, olykor áttételesen, a Kotzebue-darab cselekménye nyomán is (10., 90.).

Zsigmond Ferenc (Jókai és Debrecen. 1925. 86 l.) elsősorban a debreceni kollégium életét bemutató műveket emeli ki, amelyek hű képet nyújtottak ennek a híres intézménynek a szelleméről, munkájáról. Jókai művészete kellett ahhoz, hogy a kálvinista puritanizmus nem rideg tablókban kerül elénk, hanem adomai látásmóddal szemlélt, meleg humorú, egészségesen jókedvű életképek sorozatát kapjuk a művekben (66.). Ez persze nem megy könnyen, s például az Eppur si muove és a Kiskirályok “komoly alapeszméjével és szónokias hevű fejtegetéseivel néha surlódásba is kerül az adomák rikító színezete és torzító jókedve” (69.). Zsigmond felhívja a figyelmet arra, hogy az olvasott adomák tekintélyes része nem írói ötlet csupán, hanem a köztudatban élt és élő hagyomány, “még a csittvári krónika adomaszerű regényes motívumáról sem tudhatjuk, nem hagyományon vagy éppen adatokon alapul-e” (69–70.). Végül azt a tételt mondja ki Zsigmond Ferenc, hogy Jókai csak akkor igazán gondtalanul adomázó, fiatalosan tréfálkozó kedvű, “amikor a debreceni kollégium régi jó időivel játszadozik képzeletében” (74.). – Zsigmond e regényről konkrétabban beszélve, mentegeti a kollégium merev, rideg eljárását. Arról beszél, hogy a merev és rideg “hivatalos” kollégiumi magatartással szemben ez a testület “szinte automatice gondoskodott arról, hogy idejében fellépjenek növendékei sorából a Jenőy Kálmánok, Borcsayak, Barkó Pálok. A kollégiumból kicsaphatják őket, de a kollégiumi nevelés chrismáját le nem törölhetik róluk.” (68.). Sajnálkozva jegyzi meg, hogy a regényben Jókait adomázó kedvének tombolása tilos területre is csábítja, s olyan nagy jelentőségű esetet, mint a fegyelmi tárgyalás, bohózati elemekkel tesz komolytalanná (Barkó és a rektor idegen nyelvi párbaja, a rektor bemutatása stb.). Ez másutt is ismétlődő hibája Jókainak. (69.) Hasonlítva a másik két, említett, debreceni tárgyú regényhez, Zsigmond úgy látja, hogy itt is egy nagy átalakulási folyamat részesei “a csittvári krónika súlyosan bűnhődő munkatársai”, mert végzik “a nyugateurópai szabad eszmék beömlésének egyelőre tilos, nem is veszélytelen, de már nem is halasztható kísérletét a magyar globus dohos, állott légkörébe” (66.).

Gulyás József (Jókai és a népdalok. Népélet 1925. 133–48.) alapos kimutatást készít az egyes regényekben előforduló népdalokról, ezeket műfajuk szerint csoportosítja, s a dalok előfordulásait is pontosan kimutatja, nemegyszer ebben a regényben is.

Külön véve az életrajztól tárgyalja e regényt a Magyar Irodalmi Lexikon (Szerkesztette: Vényi Ferenc. Bp. 1926. 880 l.), és elmondja a mű cselekményét, majd hozzáfűzi: A regényben “az író a XIX. század első harmadbeli politikai és irodalmi mozgalmainknak rajzát adja. Barkó Pálhoz a mintát Kőrösi Csoma Sándorról, Jenőy Kálmánhoz Kisfaludy Károlyról, özv. Jenőynéhez pedig saját édesanyjáról vette” (253.).

A Benedek Marcell szerkesztette enciklopédikus műben (Irodalmi lexikon. Bp. 1927. 1224 l.) a két Kárpáthy-regényről szól a megállapítás, hogy a két regény “a reformkor küzdelmeit rajzolja. Ugyanezt a kort mutatja be később (1872) az Eppur si muoveban” (563.).

Oláh Gábor (Csokonai. Irodalomtörténeti Közlemények 1928. 181–83) a nagy debreceni költő alakjáról írva utal arra, hogy a kollégium tanácsi jegyzőkönyveiben a csittvári krónika modorában írt esetek, történetek, jellemzések olvashatók.

Benedek Marcell regényes irodalomtörténetében (Délsziget avagy a magyar irodalom története. Bp. 1928. 375 l.) a hetedik fejezet az És mégis mozog a föld címet viseli (178–97.), s ebben Katona, Kisfaludy Károly és Vörösmarty kerül tárgyalásra. Itt beszélgetnek a fejezetcímet adó regényről is:

“Pongrácz: Olvastam diákkoromban egy Jókai regényt, amelynek címe Eppur si muove volt. Annak a hőse mintha Kisfaludyból és Katonából volna összegyúrva.

Érdy: Igen. Sok hiba van abban a regényben, de a címért sokat meg kell bocsátani neki. Akkor csakugyan mozgott a magyar föld. Az öreg és az ifjú irodalmi vezér, Kazinczy és Kisfaludy Károly életének utolsó öt esztendejében annyi nagyszerű kezdés sarjad ki a magyar életből, amennyi sem azelőtt, sem azután… és közben nemcsak forog a régi magyar glóbus, de inog, reng, vajúdik…” (187.).

Kéki Lajos (Magyar irodalomtörténet. Tudományos zsebkönyvtár Bp. 1929.) e regényt a legsikerültebbek közé sorolja, amelyek ti. a század nagy nemzeti mozgalmaihoz, a felújulás apostolainak küzdelmeihez fűződtek (76.).

Zsigmond Ferenc (Debrecen, a Jókai szemével nézve. Protestáns Szemle 1930. 465–71.) általánosságban emlékezik meg Jókai nagy művészetéről, s kiemeli, hogy a debreceni kollégium diákjainak életrevalóságát, jókedvét, pajkosságát mily ragyogó színekkel festi többször is. Lehetett is, mert valóban kitűnő diákok jártak ide, akiknek – mint épp e regényben – még hibáik is nagy erényeket takarnak, mivel a kicsapott diákokból szellemi vezérek s részben vértanúk lesznek a reformkori harcokban.

Kállay Miklós (A magyar irodalom története három kötetben.Miniatur kiadás. Bp. [1930]) úgy emlékszik meg e regényről, mint amely “az irodalom nemzeti fellendülésének küzdelmeit örökítette meg” (2. k. 35.).

Bárczi Géza: A “pesti nyelv” c. dolgozatában úgy beszél erről a regényről, mint amely kitűnő forrás a régebbi diáknyelv tanulmányozásához. Itt mintegy félszáz szót olvashatunk a múlt század eleji debreceni diáknyelvből, s ez akkor is jó forrás, ha e szavak hitelességét, igazi korát ma már nehéz is eldönteni. Megállapítja Bárczi Géza azt is, hogy e szavak közül néhány (pl. a gugyi, szuka, pikó) megtalálható a XX. századi pesti jassz-nyelvben is (Magyar Nyelv 1931. 241.).

Farkas Gyula (A magyar irodalom története. Bp. 1934.) Jókai képzeletének végtelenségére hozza például, hogy egyik szereplője még messzi Indiába is elmegy fölfedezni az ősmagyarok utódait (232.).

György Lajos (A magyar anekdota története és egyetemes kapcsolatai. Bp. 1934.) úgy beszél Jókai regényeiről, mint a magyar diákélet anekdotakincsének “klasszikus megörökítésé”-ről (75.).

Szerb Antal 1934-ben pályadíjat nyert irodalomtörténetében (Magyar irodalomtörténet. Bp. 1958.) Jókai irreális optimizmusát említve beszél e regényről, mely segített megteremteni “a múlt század nagyjainak legendáját”, “a romantikus írónemzedék nagy sorsa” bemutatásával. “Ez a kép nem egyezik a történelem objektív víziójával, de erre a legendára éppoly szükség van, mint az igazságra” (367.).

Pintér Jenő Magyar Irodalomtörténetében (7. k. A magyar irodalom a XIX. század utolsó harmadában. Bp. 1934.) keveset ír e regényről. A téma rövid ismertetése után (320.), a szereplők megformálásához Csokonai, Kazinczy, Kisfaludy Károly, Katona, Vörösmarty és Kőrösi Csoma életéből “szeszélyesen összeválogatott” adatokra utal (342.), a regény fogadtatásának illusztrálására pedig bírálatokat idéz (329.).

Jerzy Pogonowski: Petőfi Sándor és Jókai Mór Lengyelországban (= Magyarország és Lengyelország.Warszawa–Budapest 1936.) címmel Debicki Zdislaw Magyarország büszkeségének nevezte ezt a Jókai-regényt, amely igen lelkesítő hatást gyakorol a lengyel ifjúságra.

Hankiss János, olasz irodalomtörténetében kissé szűkítetten adja elő a regény cselekményét. Galilei mondását magyarázza közelebbről, párhuzamba állítva a kicsapott kollégisták elhatározásával. Csak három diákról emlékszik meg: az íróról, a színészről és a távoli tájakra utazó kutatóról, de lelkes szavakkal ad igazat Jókainak, aki egy hősi kor fiatalságának hatalmas küzdelmét ragyogó lapokon örökítette meg (Giovanni Hankiss: Storia della letteratura ungherese. Torino 1936. 236–37.).

Gyakran kifogásolták a kritikusok, hogy Jókai napilapokban közölt tárcaregényeket írt. Nagy Sándor ugyanezt az író erényének tudja be (A hírlap hatása Jókai társadalmi regényeinek anyagára. Irodalomtörténet 1937. 145–53.). Így ugyanis jobban érvényesülnek benne a hírlapíróra emlékeztető vonások, amelyek emelik a regények életszerűségét, mert írójuk érzi a közönséggel való állandó érintkezés szükségét, hiszen Jókainak kitűnő érzéke volt az időszerűség iránt. Művészi érzékkel tudott úgynevezett szenzációkról jó regényeket, regényrészleteket írni. Ugyancsak hírlapírói tulajdonsága a sokoldalú érdeklődés. A cikk példaanyagában többször szerepel ez a regény is.

Lengyel Dénes (Jókai regényeinek romantikája Irodalomtörténet 1938. 162–65.) előbb sorra veszi a Jókait ért támadásokat, majd különösen Péterfynek a realista jellemzés hiányosságait hangsúlyozó vádjával vitatkozik. Romantikus művészet eszközeivel rajzolt Jókai, írja, így is kell ezeket szemlélni, bírálni. – Különösen Victor Hugóval veti össze Jókait, s közben e regénnyel is többször érvel. Így foglalkozik a főhősök túleszményítettségének vádjával. Rámutat, hogy az olvasó tanúja a hős lelki válságának, esetlen, nevetséges helyzetbe kerülésének, mint pl. Kálmán debreceni beszállásolási kudarca, Tóth Máté megbotoztatási quiproquoja. – Máskor az epizódok, elmélkedések gyakoriságát kifogásolják Jókainál. Pedig ez költői fogás: egyszerű retardáló mozzanat, az olvasó érdeklődésének ébren tartására. A V. Hugo által gyakran használt eszközzel Jókai sokkal finomabban, érdekesebben él, amit szintén példákkal bizonyít a cikk írója. E regényből idézi pl. az érdeklődés felkeltésére és a meglepő fordulat szerencsés alkalmazására a kerdicai beiktatásvadászjelenetét, amikor is Kálmán bátorsága nem a medve megölésével bizonyítódik, hanem – bohózattá válva – a jól fejbevágott ember védekező kiáltásával igazolódik. – Azzal a reménnyel fejezi be cikkét Lengyel, hogy egyszer talán majd csak a kritikusok is felfedezik Jókai kincsestárát – nemcsak az olvasók.

Hankiss János, aki Jókai egyik legkiválóbb ismerője volt, egy érdeklődést felkeltő, ismeretterjesztő füzetben (Jókai, a nagy magyar regényíró. Bp. 1938.) “örökszép” regénynek nevezi e művet, s különösen emlékezetesnek tartja annak helyes ábrázolását, hogy a nagy nemzeti célkitűzésekért kis emberek is eredményesen tehetik meg a magukét (13–20., 50.).

Waczulik László, A magyar irodalom tartalmi ismertetése című sorozatában terjedelmes, részletes cselekmény-ismertetést ad, néhány apróbb, ártalmatlan félreértés kíséretében (IV. rész. 1845–1882. 2. füzet. é. n. 251–63.).

Benedek Marcell (A magyar irodalom története. Bp. 1938.) “idealizáló félrelátások egész sorának” látja ezt a regényt, közelebbi indokolás nélkül (210.).

Császár Elemér (A magyar regény története. Második, átdolgozott kiadás. Bp. 1939.) hosszan foglalkozik Jókaival (212–42.), de a sok általánosság hangoztatása és osztályozgatás közben csak pár jelentéktelen szó jut e regénynek, tematikus megjelöléssel (222.).

Hankiss János (Európa és a magyar irodalom. Bp. 1939.) szólarról, hogy Európából az első világháború után már kikoptak a Jókai-fordítások, s az írónak inkább csak a nevét ismerik, nem pedig a műveit. Ez alól kivétel Lengyelország, ahol “az ellenállásra tüzelő Eppur si muove költője századunkban is népszerű” – ahogy Divéky Adorján közléséből erről Hankiss értesült (480.). Ezenkívül röviden összefoglalja a regény témáját is (294.).

Szinnyei Ferenc (Novella és regényirodalmunk a Bach-korszakban. Két kötet. Bp. 1939.) foglalkozik Barkó Pali utazásának irodalmi előzményeivel, Jókainak A másik haza c. befejezetlenül maradt elbeszélésével, s ismertetése után közli a korabeli véleményt is, mely szerint a novella nem számítható a sikerültebb alkotások közé (1. k. 307.).

Zsigmond Ferenc (A debreceni kollégium és a magyar irodalom. Debrecen 1940.) kuriózumképpen említi, hogy a debreceni kollégiumról azok írták a legsikeresebb és legnépszerűbb képeket, akik nem is voltak a kollégium neveltjei. Különösen figyelemreméltó Jókai, aki e regényében, de hasonlóképpen A debreceni lunátikusban, majd a Kiskirályokban is az eszményítő szeretet szemüvegén át nézi ezt az intézményt. Különösen örömmel nyugtázza azt, hogy még a kicsapott diákok is szívesen gondolnak vissza alma materjukra, nem úgy, mint újabban, amikor olyan szereplők vannak egyes művekben, akik nem akarnak debreceni diákok maradni (pl. Móricz Légy jó mindhaláligjában). Még a csittvári krónikázás ténye is természetesen illeszkedik bele a kollégiumi életrendbe (32–33., 165., 190.).

György Lajos a Józsa Gyuri anekdotakörről számol be (A magyar nábob. Erdélyi Muzeum 1940. 215–39.), s kimutatja, hogy az öreg Kárpáthy és Csollán Berti alakja ugyanabból a forrásból fakadt. (Eredményeivel a Keletkezése, forrásai c. fejezetben részletesen foglalkoztunk.)

Révész György (A zsidó Jókai regényeiben. Nyíregyháza 1940. Különlenyomat a Magyar Zsidó Szemle dr. Kiss Arnold emlékkönyvéből) pontosan számba veszi, hogy Jókai melyik regényében milyen szereplő vagy utalás kapcsolódik a zsidó valláshoz, így ezt a regényt is többször idézi (9., 19., 21., 23., 39., 43., 45.).

Hankiss János (Ünnepnapok munkája. Bp. 1940.) ebben az előadásgyűjteményben az egyik fejezet címéül “Mégis mozog a föld” idézetet alkalmaz. Rövid tartalmi összefoglalással utal e regényre, majd például veszi a Jókaitól választott szállóigét, mint ami bizonyít a regényben: az ernyedetlen tudósi kitartást a kutatásban, a halálig helytállást a kultúra szolgálatában (mint Barkó Pál és Jenőy Kálmán a regényben), – s ennek nyomán vizsgálja más nagy magyar tudósok, kutatók életét, akik hasonlóképpen vállalták – sikerrel – a nagy feladatokat, itthon és külföldön, a régebbi korokban éppúgy, mint a legutóbbi évtizedekben (74–86.).

Klaniczay Sándor (Mit kell tudni a magyar irodalomtörténetből. Bp. 1941.) külön megemlékezik erről a regényről is, amely “az irodalmi fellendülés korának költőit, íróit, színészeit szerepelteti”, majd az egyes szereplők történelmi modelljaira utal (242.).

O. Nagy Gábor nagyszabású dolgozatban foglalja össze a XVIII. század végi, XIX. század eleji diákság egy részének irodalmi próbálkozásait, ezeknek emlékeit (Református kollégiumi diák-irodalom a felvilágosodás korában. Öntudatlan népiesség kéziratos gyüjtemény-irodalmunkban. A Debreceni Református Kollégium Tanárképző-Intézetének dolgozatai. 22. sz. Debrecen 1941. 203–88.). Ez az első módszeres tanulmány, amelyik foglalkozik a regényünkben szereplő csittvári krónika valóságos előzményeivel, s utal amegfelelő előfordulásokra, mintahogy ezekre az adatokra fentebb többször is utaltunk.

Sőtér István (Jókai Mór. Bp. é. n. Franklin.) hosszan foglalkozik e regénnyel és főhősével. Felhívja a figyelmet a főhős páratlan erénygazdagságára, melyma már szinte gyermetegen igénytelennek tűnik az író részéről (9–10.); a regényben “sokhelyüttegészen pőrén” előbukkanó anekdotai vázra (99.). Majd az “Angyalok és hősök” c. fejezetben részletesen foglalkozik Jenőy Kálmán alakjával, állandó párhuzamban Kárpáthy Zoltánnal (106–11.). Találó példákkal mutat rá Jókai nagy nyelvművészetére, melynek ebben a regényben is gyakran tanúi lehetünk (155., 158–59., 161., 163.).

Voinovich Géza (Jókai Mór. = Irók és költők. Bp. 1943. 23–42.) foglalkozik e regénnyel is. Szerinte ennek “kora már a költő életébe, gyermekkorába esik, az író Toldy Ferenc utmutatása nyomán indul, de a fő-alakban összeolvasztja a lelkes irodalom-ébresztő Kisfaludy Károlyt a boldogtalan, mellőzött, korán elnémult Katonával, egy képzeleti alakkal. Mintha valaki egy mozaik kockájával erősítené, hogy angyal vagy sárkány igazán van, mert e kődarab is ábrázolatukból való.” (33.).

Tóth Endre a pápai diákéletből vett példákkal igazolja, hogy pl. az e regényben szereplő diákszokások, diákszavak ismertetésekor, alkalmazásakor hiába tette a cselekmény színhelyét Jókai Debrecenbe, a valóságban a saját pápai diákságának emlékeit írja le az író. Mindezt részletesen, néhány adattal bizonyítja a cikk írója (Jókai és Pápa. Pápa 1943. 10–11.).

Kozocsa Sándor Kis Magyar Irodalomtörténete (Bp. 1944.) műve terjedelmének megfelelően csak röviden utal erre a regényre és az egyes alakok történelmi előzményeire.

Rónay György (Mégis mozog a föld. Új Ember 1947. márc. 23. 22. sz. 3.) a regényről beszélve hosszan idézi Tseresnyés csizmadia irodalmat és művészetet pártoló kijelentéseit. Ezek alapján felhívást közöl “Az Új Ember Jókönyv Szolgálat” elnevezésű könyvbarát mozgalom megindítására.

Rónay György A regény és az élet c. könyvében (Bevezetés a 19–20. századi magyar regényirodalomba. Bp. 1947. 376 l.) Jókai három regényének lírai elemzését nyújtja. A kőszívű ember fiai és Az új földesúr előtt beszél regényünkről (82–88.). Kiemeli, hogy milyen művészi módon “varázsolja Jókai fényes hőskölteménnyé, a boldog illuziók tündöklő birodalmává a kort, mely látta megőrülni Széchenyit és Bajzát, összeomlani Vörösmartyt, emigrációban Kossuthot, szétzilálódni Keményt, elborulni Aranyt [!] s rezignált bölcsességgel foltozgatni sorsunkat Deákot”. Utal arra, hogy Jenőy Kálmán alakjában “Kisfaludy Károly és Katona József sorsát szőtte eggyé… két oly ellentétes egyéniséget, két oly különböző pályát, mint amilyen irodalmunk e nagy és mozgékony szervezője, s e nagy és komor magányosa; s két jellemet, mely egymagában is elég egy regényhez; de mi sem jellemzőbb Jókaira, mint a nagyság e fokozása, és mint a mitologikus képzeletjárás, mely a valót… hősi embereit nyomban félisteni magasságba emeli. Mert Jenőy Kálmán már több, mint ember, több, mint kimagasló, rendkívüli ember; Jenőy Kálmán hős, a Jókai mesés-legendás fölfogása szerint: valaki, aki messze fölöttünk áll, egy közénk taszított, bennünket megváltó s aztán dicsőségében üdvözülő, a múlt romantikájában megistenülő hérosz. Sorsa: kész hősköltemény!” (82.) E bevezetést követi a cselekmény részletes ismertetése.

Lengyel Dénes (És mégis mozog a föld. Köznevelés 1949. 646.) beszél e regény népszerűségéről. Értékesnek tartja, hogy különböző hivatású ifjak számára tűz ki példaképet Jókai, és közben egészen határozottan a haladó szellemű ifjak oldalára áll, ostorozza az úri osztályt, azokat, akik a haladó törekvés bajnokait így vagy úgy elgáncsolják, akadályozzák. Azt is kiemelendőnek tartja, hogy a költő nagy célkitűzéseit önfeláldozóan támogató csizmadia Barkó Pállal találkozva a szabadkőművesek jelét használja, s így tagja az egykorú társadalom haladó nemzetközi szövetségének.

Az úgynevezett Jókai vitában (Jókai. Összefoglalta: Nagy Miklós. Irodalomtörténet 1950. 56–60.) a bevezető előadást tartó Hegedűs Géza Jókai életművében azokat a regényeket tartja a legfontosabb alkotásoknak, amelyek a magyar nemesség polgárosodását ábrázolják, így az És mégis mozog a földet is. Kardos Pál a vitában azt hangsúlyozza, hogy Jókainak a fejlődésről a század sok más írójához hasonló felfogása van: “polgárosodjunk, de úgy, hogy a köznemesség legyen polgársággá”, mint ahogy a regény csizmadiája is ezen a véleményen van.

Király István e regény főhősét példaképp említi Mikszáthról szóló könyvében, annak illusztrálására, hogy Mikszáth “művelt, gazdag iparú, polgári Magyarország után vágyott… Olyannak szerette volna látni hazáját, amilyennek a Jenőy Kálmán-féle Jókai-hősök álmodták” (Mikszáth Kálmán. Bp. 1952. 21).

Kárpáti Aurél (Jókai regényalakjai a valóságban. Irodalmi Újság 1954 24 sz. 4.) bizonyítja, hogy a költészet és valóság szinte észrevétlenül bogozódik elválaszthatatlanná Jókai regényeiben. Helyesen utasítja el azokat a régebbi véleményeket, amelyek szerint Jókai történeteit, hőseit csak az író puszta fantáziája teremtette. Ellenkezőleg: bár életük a romantika képzelt világa, hősei túlnyomórészt a valóság talajába nyúló gyökerekkel rendelkeznek. Ebből a szempontból különösen sikerültnek tartja Kisfaludy és Katona alakjának összegyúrását e regény főhősében.

Szauder József Kisfaludy Károlyról írva utal e regényre (Bevezetés. = Kisfaludy Károly válogatott művei. Magyar Klasszikusok. Bp. 1954. 1–76.). Rámutat arra, hogy Kisfaludy az egyetlen író korában, aki önszántából, eredeti hajlamait háttérbe szorítva, osztályától idegen pályára térve vállalta volna az írói pálya kalandjait is. Végigtekint a kortársakon, s bebizonyítja, hogy Kisfaludy “élete az őrlődés, élete maga az átalakulás, ám gondolatai nem végletesek, eszméi szerények. Az élet változása kellett az íróban, hogy az új kor, új élet vezére lehessen, akármilyen kalandos, önnön tehetségét megcsúfoló, visszás uton is. Talán Jókai, a mesemondó látta ezt a legjobban, amikor Kisfaludyról mintázta meg Eppur si muovejának legendás hősét” (12–13).

1954-ben lett a középiskolák I. osztályában kötelező háziolvasmány ez a regény. Az ebben az évben megjelent új Magyar irodalmi olvasókönyv a középiskolák 1. osztálya számára (Julow Viktor, Kosaras István és Margócsy József munkája), amelynek feladata elsősorban bizonyos irodalomelméleti alapfogalmak megtanítása, a regény és általában a nagy epikai alkotás elméleti tudnivalóit e regény részletes elemzése útján sajátíttatja el a tanulókkal. A tankönyv terjedelmes szemelvények kíséretében a mű sokoldalú feldolgozását adja (173–235). A könyvnek 1964 őszén a 22. kiadása jelent meg; a Jókai-rész változatlanul megmaradt (168–234).

Domokos Mátyás írt utószót a Válogatott Művei 1954-ben megjelent egykötetes kiadáshoz (661–63). Röviden érinti a mű keletkezési körülményeit, a szereplők mintáit, majd a korabeli elfogult kritika korlátaira mutat rá.

Hegedüs Géza jelentősnek tartja, hogy 50 évvel halála után is változatlanul tart Jókai népszerűsége. Röviden foglalja össze a regény mondanivalóját, eredetét (Az élő Jókai. A könyvtáros 1954. jav, 15. 17.).

Barta János (Jókai. Ünnepi megemlékezés halálának 50. évfordulóján. Építünk 1954. 2. sz.) Jókai művészetének legkiemelkedőbb vonásaként említi, hogy “igazi nagy regényeiben meg tudja éreztetni egy történelmi korszak hősies levegőjét”. Az És mégis mozog a földben is egy nagyszabású, szinte epikus jellegű vállalkozást ábrázol. Itt is és másutt is gyakran találhatók debreceni motívumok. Debrecenben jártakor is meggyőződhetett arról az író, “hogy a nagy nemzeti mozgalmak egyik kezdeti szakasza, a magyarság emelkedésének egyik első lépése Debrecenhez és a Kollégiumhoz fűződik… ezért értékeli ennyire haladónak Jókai a kollégium hagyományait”. – Barta János hosszabban idéz a csittvári krónika tartalmából is, előbbi állítása bizonyítására.

Orosz László (Jókai Kecskeméten. Tiszatáj 1954. 2. sz. 114–29.) foglalkozik az író kecskeméti diákságával, amikor a fiatalok éppoly felelősséget és hivatásérzetet mutattak, mint a csittvári krónikások. Említi, hogy Kecskeméten is látott bikaheccet Jókai. Kecskemét hatásának összefoglalásául Orosz László megjegyzi, hogy “a legelső Jókai hőst, a Jenőy Kálmánok ősét Jókai önmagából teremtette meg kecskeméti tartózkodása idején. Ezért is nevezhette joggal Kecskemétet második szülővárosának.” (118.).

Az író halála félévszázados jubileumának legjelentősebb tanulmányában Sőtér István a “gazdag és bonyolult örökség” tisztázását tűzi ki célul (Jókai utja. =Romantika és realizmus. Bp. 1956. 365–466.). E regény kapcsán foglalkozik Gyulai Pál vádjaival, s rámutat e bírálatok politikai hátterére. “A Jókait megrovó, elutasító Gyulai hangja: a békepárt hangja. Ezen mit sem változtat, hogy maga Jókai Debrecenben békepárti volt. Ezt a békepártiságot nem lehet eltagadnunk – de éppígy azt sem, hogy Világos után, 67 körül, Jókai műve ugyancsak elüt a békepárt utódainak politikai-irodalmi eszményeitől.” (370.). – Péterfy Jenő bírálatának revíziója kapcsán mutat rá arra, hogy Jenőy Kálmán alakjának megformálásakor Jókai is látja kora illúziótlanságát – éppúgy, mint a fiatalabbak –, csakhogy ő ebbe “a kiábrándulásba nem akar beleegyezni” (373.), mivel “a 67 utáni országot is egy ideig a reformkori szabadságharcos Magyarország folytatásának hitte. Az ő szemében Jenőy Kálmán és Ráby Mátyás is e Magyarország előharcosai, úttörői voltak.” (367.).

Jókainak ez a regénye, melynek hősei emberformáló harcok közt edződnek a dolgozó nép közelében (377.), azok közé a művek közé tartozik, amelyek “annak az irodalmi elvnek folytatásai, mely 48 előestéjén született meg, és Petőfi költészetében virágzott ki” (384–85.). Az eszményítésben is sokat tanult Jókai Petőfitől (430.), de már a Jenőy-féle alakok erősen eltávolodnak Petőfi forradalmár eszményeitől, mivel az eposzi koncepciónak megfelelően csodálatossá eszményíti hőseit, s így regényei a hősköltemény és a legenda irányában fejlődnek (429.). Így alakulnak ki mindinkább a magányos főszereplők. “Ez arra is figyelmeztet, hogy Jókai a regényei kifejezte nagy eszméket már sokkal kevésbé képes a valóságból meríteni, mint korábban. Hőseinek jelentősége megnövekszik – többnyire túlságosan is; csaknem valamennyim egy-egy nagy cél vagy eszme hordozói, apostolai. Ilyen apostoli a szerepe Berend Ivánnak és Jenőy Kálmánnak is. Kárpáthy Zoltánból és a Baradlay-fivérekből még hiányzott ez az apostoli vonás. Az eszme most már néha túl is nő a regényhős jellemének, egyéniségének méretein: néha a jellem, az egyéniség helyett elsősorban is az eszmét látjuk (433.). Sajátságos azonban, hogy az ilyen romantikusan felnagyított hősök, mértéktartóan realista megfigyeléseken alapuló főszereplők (Timár Mihály, Ráby Mátyás) szomszédságában keletkeznek (417.).

Az És mégis mozog a föld – A kőszívű ember fiai, A fekete gyémántok, Az aranyember környezetében – Jókai aranykorát képezi; ezek a regények “a 60-as évek rezignáltabb, mélabúsabb jellegű regényeihez képest ismét egy harcos, hősi optimizmus és romantika fényeit bontják ki. E regények mögött még ott rejlik az eredménynek vélt 67 hiszeme – e regényekben ott a remény is, hogy az új, még sikeresebb harcok hajnala virrad. De mellettük már ott lappanganak azok a romlandóbb elemek is, melyek a későbbi Jókai művében kerülnek előtérbe. És e hősök erényeit, eszményeit már mindinkább a hiány érzete szüli meg – az, hogy ezeknek az erényeknek és eszményeknek a kortársi világból nagyonis hiányoznak.” (425.).

Jenőy reformkorbeli bukása és a negyven év múlva bekövetkezett nagy haladás szembeállítása lényegében a polgáriasodott, kiegyezés kori Magyarország eredményeit növeli nagyobbra. De érezhető már Jókai szavaiban az is, hogy azért kell 1870-ben írnia az előd és az úttörő Jenőyről, mert e korban már hiányzanak az igazi utódok és útfolytatók. Ezért ilyen komor a hős környezetének ábrázolása is, s így sűrűsödik a hősben a kor nagysága mellett a kor tragikuma is. A költői aranykor ragyogását Jókai életében is árnyékok homályosítják, s feltehetően Jenőy magányának leírásában, Jókai lírai vallomása is benne van, mintha költészetének igazolását is a jövőben várná, keresné (466–47.). – “Jenőy költészete az egész reformkori irodalom szintézisének ígérkezik – de több is ennél: Jókai művészetének jelképes, eszményített összefoglalása. Mi több, ez a regény mutatja meg Jókai felfogását a nemzetközi irodalomról is; az ő szemléletében ez az irodalom karöltve jelenik meg, és fejlődik, a polgárosodással. Tseresnyésék beszélgetésében a gőzgép felfedezése és a Bánk Bán létrejötte közt – eszmei összefüggés van. S ugyanilyen összefüggés: a nemzeti kultúra megszületése – és a nemzeti polgárság megszületése közt. Ez a nemzeti polgárság – Jókai reményei szerint – a Tseresnyés uramok plebejus soraiból nő majd fel. S ezt a plebejus közönség irányítja az új, egyenlőre még tragikusan fennkölt színezetű irodalmat egy demokratikusabb irányba is” – mint Tseresnyés uram tanácsolja, s ennek nyomán “az új lassan polgárosodó plebejus közönség ízlésének jegyében születik meg a realista, a népies irodalom is.” (447.). Tseresnyés oram alakjában még az is kiemelendő, hogy ő tagja a szabadkőművesek és carbonarik szövetségének is, s ezzel alkalmas alak 1848 előkészületeinek bemutatására is (448.).

A regény részleteinek pompás megfigyelésén alapuló pontosságát emeli ki pl.: Csollán Berti fogatának leírásakor (409.); beszél Sőtér az anekdotai jelleg eluralkodásáról e regényben (382., 448) amely itt a legsikerültebb; későbbi regényeiben már nem ér el Jókai ilyen szerencsés hatást (462.).

Sőtér István A nagy magyar romantika (1954) c. tanulmányában írja, hogy Kisfaludy Károly A két hajósban fejti ki a magyar romantika programját, s benne a “harcos, alkotó, a csábításokkal és nehézségekkel egyaránt dacoló költészet-eszményt” fogalmazza meg. Sőtér úgy látja, hogy “ez az eszmény a káprázatokkal fel nem cserélhető valóság vágyát is tartalmazza. Jókai mintha épp ennek az eszménynek megtestesítőjeként alkotta volna meg Jenőy Kálmánt.” (= Romantika és realizmus 35.).

Borzsák István (Az És mégis mozog a föld új kiadásának jegyzeteiről. It. 1955. 65–66.) foglalkozik a regény szereplőinek nyilatkozataival, melyek szerint a latin a reformkori Magyarország litterátus tagjainak (második) anyanyelve, s mint ilyen természetesen keveredett a magyar társalgási nyelvvel. Ezért fontos a Jókai műveiben található klasszikus vagy magyarországi latinság szavainak pontos magyarázata. Ebből a szempontból nézve az 1954-i kiadást, felsorol több nagyfokú tájékozatlanságra valló jegyzetet a Domokos Mátyás-féle kommentárban.

Nagy Miklós (Az újabb Jókai-kutatások problémái. Irodalomtörténet 1955. 487–92. Szebényi Gézával vitatkozva példaként említi Jenőy Kálmán nagyanyjának szerepét, mint az alapjában előremutató művekben is meglepő töréseket mutató jellemrajzot.

Fenyő István (Az új középiskolai magyar irodalmi olvasókönyvről. Irodalomtörténet 1955. 327–30.) szerencsésnek tartja e regény kiválasztását részletes feldolgozásra, mert Jókai e műve a magyar nép leghaladóbb emlékeit tartotta ébren. Elfogadja a feldolgozás módját is, de a szerkezetnek e regényen való szemléltető tanításával nem ért egyet, mert az Eppur si muove jellegzetesen laza, anekdotikus szerkezetű, nem pedig a szervesség jellemző rá, mint ahogy a könyv állítja.

A Magyar Klasszikusok sorozatában 1955-ben megjelent kiadás gondozott szöveget közölt, a Nemzeti Kiadás és a Honbeli első közlés egybevetése alapján, a sorozat megszabta helyesírási egységesítés szerint. Az utószóban Margócsy József részletesebben foglalkozik a mű keletkezési körülményeivel és Jókainak a Jenőy mintáiról szerzett ismereteivel. Először kerül szó szövegkiadásban részletesebben Jókai noteszeiről, közelebbről az ehhez a regényhez gyűjtött feljegyzésekről (601–-08).

Lengyel Dénes (Jókai Mór 1825–1904. = Nagy Magyal Költők. II. Segédkönyv az általános iskolában tanító magyar szakos nevelők számára. Bp. 1955.) Jókai egyik legjobb művének nevezi ezt a regényt (138.), majd nyomon követi az író világnézeti fejlődését (158.), s rámutat arra, hogy az az illúzió, amelyet még a Kárpáthy-regényben táplált Jókai a nemességgel, főnemességgel szemben, ebben a műben már nyomokban sem található meg. Nincs megelégedve a regény korfestő erejével, a fejlődés vázlatos rajzával. Kiemeli azonban Jókai anekdotizmusának remek voltát itt is. “Az És mégis mozog a föld anekdotáiban, leírásaiban és nyelvében Jókai művészete egész nagyszerűségében megmutatkozik. A jurátus anekdoták, a vadásztörténetek fordulatos előadása mulattató, emberábrázolása pedig reális. Különösen Csollán Berti vendéglátása és Korcza uram ügyvédi eljárásai mutatják, hogy az író az előadásnak és az emberábrázolásnak igazi mestere. A debreceni diáknyelv ismertetése egy lexikális feladat művészi megoldása: egyszerre szórakoztat és tanít.” (159.).

Két ellentétes vélemény csap össze K. Deme László és Barta János egymást követő cikkeiben (Vita egy Jókai regényről. Irodalomtörténet 1956. 76–84.). Az elsőben (Jókai Mór: És mégis mozog a föld. 76–79.) K. Deme László a Szépirodalmi Kiadó sorozatában 1954-ben megjelent kötetről készít részletesebb recenziót. A témaválasztást Jókai romanticizmusa egyik legpozitívabb megnyilvánulásának tartja. Jenőy alakjában az író elhihető fejlődésrajzot ad, s csak azért nem realista a regény – bár a realizmus elemei megvannak benne –, mert Jenőy nem tudja következetesen véghez vinni törekvéseit, s végül a főhős elveszti életszerűségét, túl idealizálttá válik. További elismeréssel ír Tseresnyés uramról, s kiemeli az iparos erkölcsi fölényét az arisztokrata alakokkal szemben. Dicséri végül Jókai természetleíró művészetét, mely telítődik a hazafiasság pátoszával. Befejezésül a kiadás néhány pontatlanságával foglalkozik.

E cikk lektori véleményének mintegy kibővített változata Barta János elemzése (Különvélemény az Eppur si muove ügyében. Uo. 79–84.). Lényegében ez az utóbbi évtizedek legalaposabb elemzése erről a regényről. Barta János utal azokra a jelenségekre, amelyek nyomán a felszabadulás után – de már előzőleg is – hagyományossá vált “Jókai e művének nemzeti eszmeiségét, újabban antifeudális célzatosságát kiemelni, s a művet… szerzője legnagyobb műveinek sorozatába iktatni be”. Vitatkozik ezekkel az állításokkal, közelebbről Deme Lászlóval és a Magyar Klasszikusok kiadásához készült terjedelmesebb előszó kéziratával, s a továbbiakban azt bizonyítja, “hogy az Eppur si muove, írójának alkotásai közt saját mértékével mérve, tehetségének, költői világának saját jellegét tekintve is elhibázott alkotás… s ezért… nem Jókai egyik legjobb regénye, – hanem a készülődő hanyatlás első elszomorító jele”.

Barta János újabb vizsgálat alá veszi a már Gyulai által is felhozott kifogásokat. Gondos adatelemzés után úgy látja, hogy jogosak Gyulainak a korrajz hiányosságait illető megjegyzései, bár Barta még maga mutat rá Jókai mentségéül, hogy a regény voltaképp az 1810 és 1820 közötti évtizedet akarja ábrázolni, nem pedig közelebbről a reformkort. De ez sem mentség arra, hogy Jenőy sorsa egyáltalában nem tipikus írósorsa ennek a korszaknak, mert nem kapcsolódik választott korának társadalmi problematikájához. – Vitázik Barta János azokkal az állításokkal, amelyek dicséretre méltónak találják Jenőy jellemfejlődésének ábrázolását, s Borcsay, Bálvándy és Dorothea jellemének vizsgálatával utal arra, hogy ezek a jellemek is, a Kálmáné is, a cselekmény, a szerkesztés függvényévé válnak, a pillanatnyi szükség szerint változnak, s egyáltalában nem dicséretesek. – Az ábrázolt életanyag sem kifogástalan, a mondanivaló hordozására kiszemelt Jenőy eltűnik a sok zsáner alak között, s a könnyű, torz, komikus fejezetek viszik a főszólamot. Eszmei küzdelemnek sem Jenőyék, sem ellentáboruk (elsősorban pl. a nagymama) részéről nem látjuk kibontakozását, s így bizonyosodik be egyre inkább, hogy “a regény tartalma, életanyaga és szereplői nem alkalmasak magasabb eszmeiség hordozására”, annál kevésbé, mert mind több anekdotikus és ponyvából kölcsönzött elem hatalmasodik el a regényben, pedig ezek a romantika kelléktárából elővett olcsóbb eszközök majd a hanyatlás éveinek műveire lesznek jellemzők.

Lengyel Dénes is foglalkozik az új I. osztályos középiskolai tankönyvvel, amelynek egyik központi feladata e regény elemző feldolgozása és tanítása (Magyar irodalmi olvasókönyv. Irodalomtörténet 1956. 62–67). Helyesli a választást, mert Jókai művei közül ennek legnagyobb a nevelőértéke, s lelkesítő benne az, hogy éppen diákok küzdenek a reakció ellen. Jónak látja a feldolgozást is, majd a tankönyvi szöveg néhány stiláris hibáját teszi szóvá.

Orosz László fejezi be az It-ben az e tankönyvről szóló ismertetővita sorozatot (Magyar irodalmi olvasókönyv a középiskolák I. osztálya számára. 1956. 203–05), s azt teszi szóvá, hogy e regény “szerkezete korántsem olyan szabályszerű a valóságban”, mint azt a tankönyv róla szóló elemzése állítja.

Sőtér István (Jókai és Rab Ráby. Irodalomtörténet 1956. 1–39.) megemlíti, hogy az És mégis mozog a föld is abba a sorba tartozik, amelyik az Ausztria elleni harc ábrázolásával foglalkozik. De a kiegyezés utáni években Jókainak sajnálatosan “rá kell döbbennie, hogy a dualizmus Magyarországa nem az az ország, melyért a Jenőy Kálmánok áhítoznak” (17.).

Szilágyi Péter (Jókai Mór. = A szabadságharc és az elnyomatás kora irodalmának középiskolai tanítása. Bp. 1956. 149–201.) röviden foglalkozik e regénnyel. Ő is kiemeli, hogy a főhős alakulásában az előző regényekhez képest – bizonyos kiábrándulásról tesz tanúságot Jókai, s “Jenőy Kálmán sorsa részben Jókai úttalanságát tükrözi, amelyet a 70-es évektől kezdve ő maga is egyre jobban észlel”, mint ezt a Fekete gyémántok és Az arany ember befejezése is bizonyítja (188.).

Antal Árpád a marosvásárhelyi magyar nyelvű kiadás utószavában (1956. 579–87.) előbb elhelyezi a regényt Jókai oeuvre-jében, majd részletes elemzést ad a regény szereplőinek haladó tevékenységéről, végül rövid pillantást vet azokra a konkrét történelmi körülményekre, amelyek a regény által ábrázolt körképben tükröződnek, azokra a valóban élt történelmi személyekre, akik a szereplők mintájául szolgálhattak.

A debreceni lunátikus 1957. évi Magyar Helikon kiadásána utószavában (112.) Nagy Miklós néhány sorban kitér a “Csittvári Krónika” motívumára.

Jan Ślaski (Jókai lengyelül. Világirodalmi Figyelő 1958. 38–57.) rámutat arra, hogy az És mégis mozog a föld az egyik legnépszerűbb regény Lengyelországban. Első fordítása 1886-ban jelent meg lengyelül, s egy évvel később adja ki Prus a maga Bábu c. regényét. Az időbeli egyezés a magyar regény hatását is jelzi. Mindkét műben “idealista hőst ismerünk meg. Jenőy Magyarország szellemi széthullása ellen harcol. Törekvéseiben úgyszólván mindenkivel szemben találja magát… szeretetet, megbecsülést csupán az egyszerű embernél talál. A társadalom elleni harcban Jókai hőse elpusztul, de sírjára ezt a feliratot vésik: ,Volt-nincs-lesz.’ A Bábu befejezésének hangulatos perspektívájában ugyancsak azt a motívumot adja: Non omnis moriar…” (48–50.).

(E cikk utóbb lengyelül is megjelent Z dziejów Jókaia w Polsce címmel a Przeglad Humanistyczny 1959. 1. sz.-ban, ahol a regénnyel foglalkozó megállapítás a 169. lapon található.)

Jókait az illuzionizmus irodalmi fonásának nevezi Rónay György (Petőfi és Ady között. Bp. 1958.), miközben gyakran beszél – az író porréjának megrajzolása közben – erről a regényről is. Fontos szerepe volt az írónak abban, hogy az elnyomás éveiben “a közelmúlt nagy küzdelmeinek, kiváló egyéniségeinek példájával” lelkesített, s így a nemzet önbizalmát kívánta helyreállítani. Ebbe a vállalkozásba illik bele regényünk is. Ilyenkor “a nemzeti haladás bajnokait héroszokká emelte, ellenségeit a jellemtelenség és gyalázat leghitványabb sarába alázta”. Az És mégis mozog a föld ajánlásából kiindulva megállapítja, hogy “Jókai alkotóképzelete nem a jellem lényeges vonásainak megragadására törekszik, hogy azután átadja e jellemet önnön törvényeinek… ő a kor elvont eszméjéből indul ki, annak eszményi törekvéseit személyesíti egyetlen magasrendű hőssé”. Így keletkeznek a mitikus héroszok, az illúziók, amelyeket az átlagközönség boldogan fogad, de a héroszok álmai csak az ábránd világában válnak valóra, nem kora valóságában (98–99., 101., 105.).

Nagy Miklós (Az aranyember. Irodalomtörténet 1959. 32–42.) hiányolja az És mégis mozog a föld időélményét, mert a jellemzés hiányai miatt nem vesszük észre, hogy közben a viszonyok változnak. Az utolsó száz lapon “csak az író erőlködését érezzük, hogy minél hamarabb révbe vezesse valahogy a történetet” (40.).

Szauder József tanulmánykötetében egy – előzőleg nyomtatásban meg nem jelent – dolgozat foglalkozik hosszan e regénnyel (A magyar romantika kezdeteiről. = A romantika útján. Bp. 1961. 7–49.). Mindjárt a dolgozat elején exponálja tételét Szauder: “a magyar romantika forrásvidékének s első hőseinek mindmáig legragyogóbb felidézése” ez a regény. Szerinte Jókai “többet látott meg s igazabb összképet nyújtott a magyar romantika elindulásának társadalmi és egyéni jellegzetességeiről, mint tudós kortársai a fogalmi rendszerezéssel vagy biografikus összefüggések leirásával” (7.). “Ez a regény minden bizonnyal legtalálóbb, a történelmi s társadalmi valóság lényegére világító, szuggesztív összefoglalása a magyar romantikát kiváltó erőknek; a szerző érzelmes, patetikus életfelfogásának, lélekrajzbeli fogyatékosságainak ellenére is.” (8.).

Kemény Zsigmond, Gyulai Pál és Toldy Ferenc idevonatkozó tanulmányaihoz hasonlítva úgy látja, hogy “Jókai többet fogott össze, organikusan, a romantika keletkezéséről regényében, mint a három tudós a tanulmányokban” (9.). Abban is Jókainak van igaza, “amikor a romantika áttörését drámaíró alakja körül képzelte el: a valóságban is így történt, a magyar romantika Kisfaludy Károly első sikereivel vált nemzeti tudatot, közérzést formáló tényezővé, hogy azután Katona hatalmas alkotását is befogadva a demokratizmus irányába mélyüljön el. Jókai azonban nemcsak egy hőst állított cselekményének fővonalába: jó történelmi megértéssel egy egész kis csapatot indított el a korábbihoz képest megváltozó élet útján.” (10.).

Szauder rámutat arra, hogy Jókai sajátságosan a diákok kicsapása következtében a század eleji iskola és világ közti meghasonlásból történelmi fordulatot elemez ki. Azért sajátságos, mert saját kora nemigen tulajdonított ennek fontosságot, viszont pl. Kölcsey igen. Itt idézi Szauder Kölcseynek egy, később Iskola és világnak címzett dolgozatát, amelyben a Jókaiéhoz hasonló gondolatok olvashatók, csakúgy, mint Kölcseynek más, e korból kelt leveleiben. A kiindulás helyessége: a régi világhoz ragaszkodók és az új világot megteremtők közötti szakítás szükségessége bizonyítható ezekkel a korabeli dokumentumokkal. De igen jellemző az is, hogy a mozdulatlan maradiságtól a főhős azzal is elszakad, hogy nemesi-családi kötelékeit is elszakítja. S mindehhez járul az is, hogy a kis csapat segíti egymást a válságos pillanatokban.

Látja Szauder is, hogy a regény szerkezete eléggé laza. De az egymás után következő tablókat pl. az országot irányító nemességgel közösséget nem valló Tóth uramról, Jenőynek a nádorral folytatott beszélgetését igen jellemzőnek tartja, ez utóbbit azért is, mert a nádor a történelmi tanulságoknak megfelelően “előre látja, hogy a liberalizmus hovatovább temetőjévé lesz az ún. történelmi, feudális magyarság számára. Mindebben a reformkori magyar költészet nemzethalál-motívuma is bennfoglaltatik – még ha Jókai saját aggályait és felismeréseit vetítette is vissza a nádor szavaiba.” (12.). Ugyanígy találónak látja, hogy Jenőy már a független, saját írói munkájából megélni kívánó literátornak típusa.

Ahogy Jókai előbb említett gondolatai mintha Kölcseyt ismételték volna, ugyanúgy azok a kijelentések, amelyeket Kálmán tesz a nádor előtt, hogy ti. fel kell ébrednie a nemzetnek, mert különben hamarosan el kell pusztulnia, – Csokonainak egy nemrég publikált levelében ismétlődnek meg. A század eleji liberális romantikus nemzedék és Jókainak e romantikus hősei, regényalakjai ugyanazon hitvallás alapján éltek és harcoltak.

A Kultura Világa c. gyűjteményes műben az Irodalom, filozófia, nevelés kötetben (Bp. 1960.) szó van Jókai e regényéről is: “A reformkor világába vezet vissza az És mégis mozog a föld cselekménye. A regény néhány jelenetében az Egy magyar nábob képei elevenednek fel. Jókai ebben a művében is szatirikusan és gazdag humorral ábrázolja a reformkort. Humorában a bírálat és a megbocsátás együtt rezeg, mintha Mikszáth Kálmán rózsaszínű rozsdájának előképe jelennék meg ezekben a regényekben Az És mégis mozog a föld emberábrázolása és anekdotái kiforrott művészre vallanak, de a regény szerkezete laza, széteső.” (409.). Az irodalmi rész szerzői: Lengyel Dénes, Miklós Róbert, Nemeskürthy István és Pálmai Kálmán.

Harsányi Zoltán röviden foglalkozik a pedagógiai főiskolai tankönyvjegyzetben e regénnyel (Jókai Mór. = Kolta Ferenc–Harsányi Zoltán–Horváth Károly: Irodalmunk a XIX. század második felében. Bp. 1961. 76–100.). A Jenőy-modellek sorát kiegészíti Kármán József nevével, s ennek bizonyos létjogosultsága nem is tagadható. Jókai romantikus víziói legszebbikének tartja a regénynek azt a részét, amelyben Kálmán a főváros fejlődéséről álmodozik (90).

Bán Imre bevezetést írt egy antológiához, amely a csittvári krónika valóságos debreceni előzményeiből ad mutatványt. Ennek a bevezetésnek egy népszerűbb változatát olvashatjuk az Alföld jubileumi számában (Debreceni diákköltészet a XVIII–XIX. század fordulóján. Alföld 1961. 3. sz. 109–18.). Bán Imre szerint “Jókai idealizált Csittvári krónikája sohasem létezett, noha a diák-gyűjtemények lapjain csakugyan ott található jóformán mindaz, amit írónk idéz”. – A továbbiakban tárgykör és kor szerint utal arra, hogy milyenek voltak ezek a népszerű költemények gyűjteményi példányai, s pontosan meghatározza ezeknek a költeményeknek – amelyekről Arany János is megemlékezik Irányok c. tanulmányában – irodalomtörténeti helyét és jelentőségét (Megjelent a Bán Imre-Julow Viktor: Debreceni diákirodalom a felvilágosodás korában c. kötet előszavaként is. Az idézet itt a 9. lapon).

Nagy Miklós ír utószót az Olcsó Könyvtárban 1962-ben megjelent háromkötetes kiadáshoz (3. k. 275–78.). A rövid, népszerű ismertető jól mutatja a kort, amelyben Jókainak ez a regénye megjelent, majd bírálja az ábrázolási hiányosságokat, viszont megértéssel mutat rá a regényírói pontatlanságokra, s kiemeli, hogy a mai olvasó így is megfelelő korélményt kap ebből a regényből. Beszél Nagy Miklós a mű szerkezeti lazaságáról, de rámutat arra a sokoldalú ábrázolásra, amely Jókainak egyik legmegbecsültebb írói tulajdonsága. Néhány szóval elhelyezi a regényt Jókai életművében, s utal arra, hogy Jenőyben Jókainak sok saját jellemvonása is fölfedezhető.

Az összefoglaló kézi irodalomtörténetben Nagy Miklós ír Jókairól (Király István–Pándi Pál–Sőtér István: A magyar irodalom története 1849–1905. Bp. 1963. 150–78.). Nagy Miklós az életrajz kapcsán utal arra, hogy a családi otthonban olvasott rebellis szellemű kéziratok, röpiratok eleve nagy hatással voltak a gyermek Jókaira, s ezek és más élmények hatalmas áradata akadályozta meg, hogy regényeinek korképeiben súlyosabb hibát kövessen el. Az egyes regények elemzése során megemlíti, hogy csak a 60-as évek legvégén kerülnek a nemesi főszereplők közvetlenebb kapcsolatba az egyszerű dolgozó emberekkel, akiknek bölcsessége, önfeláldozó hősiessége serkentőleg hat rájuk, s ezek az egyszerű iparosok, kispolgárok Jókai legrokonszenvesebb alakjai, – de mellékalakok. Ebben a korszakban azonban több ilyen alakkal találkozunk a regényekben. Az És mégis mozog a föld külön elemzést kap. A mű sok szempontból az irodalmi élet mélypontjának idején jelent meg: Eötvös, Kemény, Tompa, Arany meghaltak vagy éppen hallgatnak, a fiatalabbak: Arany László, Toldy István meghasonlottak önmagukkal. Ebben az időszakban Jókai felvirágoztatásról álmodozik, s ehhez mutatja fel például a reformkor nagy irodalmi küzdelmeit. Így lesz ez a mű “az első sikerült magyar regény egy magyar költő életéről”, és Jókai sem tud máskor ebben a zsánerben hasonló jót alkotni. Vitatkozik Nagy a Gyulai-féle kifogásokkal: nem a részletek pontos megírása a fontos, hanem az, hogy a korabeli “politikai és kulturális élet főirányai nagyonis világosan kirajzolódjanak”. De azt is megállapítja, hogy a reformkori korrajzban sok minden a 40-es évek visszavetítéséből került oda. Bármennyire is az új kulturális élet megteremtésének harca volt Jókai központi mondanivalója, nem tudta ezt a problémát középpontba állítani, s így a részletek föléje nőttek a főtémának. Abban előre haladt az író, hogy főhősében összetettebb jellemzésre törekszik, mint régebben, de az összetettségre törekvés mind több kiagyaltságot is hoz magával, s ezzel nemcsak az ábrázolt korból szakad ki, ahol nem volt ismerős ez az írótípus, hanem Jenőy lélektanilag is teljesen indokolatlan helyzetekbe kerül. Hasonlóképpen sikerületlen a Kálmánnal szembeállított nagyanya alakja, akit mindinkább csak kicsinyes bosszúvágy vezérel elhatározásaiban, s így nem válik alkalmassá erős összeütközésekre. Ezért aztán Jenőy harca cselekmény és helyzetábrázolás helyett inkább leírásokból, patetikus lírai vallomásokból ismeretes. – Vizsgálja Nagy Miklós Sátory Katinka alakját is. Jenőynek ezzel az asszonnyal való szembenállása is alkalmat adhatna erősebb konfliktus kifejlesztéséhez, de itt is egyszerű kellemetlenkedésekbe, intrikákba fullad a cselekmény. Főleg a regény befejezése csak betétekben tudja a hősies légkört érzékeltetni, különben az utolsó fejezetek inkább lazán összefüggő anekdoták sorozata. – Maga az irodalmi, kulturális harc ábrázolása alkalmanként azonban igen sikerült, s nagyon jellemző részletek mutatják be Kisfaludy Károlyék valóságos harcának egy-egy mozzanatát. Hasonlóan értékesek a korfestő anekdotikus részek, bár a bizarrságok halmozása itt-ott előrevetíti a későbbi évek hanyatlásának árnyékát. Figyelemre méltó, hogy a regény megmutatja Jókai kiábrándulását az uralkodó osztályból, mert – régebbi műveivel ellentétben – itt nincs szó Decséryék vagy Józsa Gyuri, Bálvándy stb. megjavulásáról –, így a mű társadalomkritikája jóval egységesebb, mint előzőleg. Külön kiemelendő a Csokonai-hagyomány feltámasztása, igen ügyes beillesztése a regénybe, a diákszótár ismertetésének nyelvi bravúrja, a kollégiumi élet és a régi protestáns ellenzékiség bátor és helyes ábrázolása. – Jókai korrajzairól szólva megemlíti erről a regényről is, hogy a gazdasági, politikai, társadalmi vonatkozások általában halványan – vagy egyáltalában nem – jelentkeznek regényeiben, helyettük az “általános erkölcsi kulturális eszmék” bemutatása kap helyet. Tesz még Nagy Miklós több utalást egyes regénymotívumok összefüggéseire is.

Kovács Kálmán (Fejezet a magyar kritika történetéből. Bp. 1963.) vizsgálja Gyulai Pál esztétikai elveit. Kovács rámutat arra, hogy Gyulai ebben a Jókai regényben “is azt kutatta: vajon a mű jellemei igazán jellemzik-e a kort” (255.).

Jókai és a népiesség viszonyának tárgyalásakor Sőtér István megállapítja, hogy “Petőfi genre-művészete nyomán bontakozik ki a Jókaié, és ennek a genre-művészetnek különösen nagy része lesz a Nábob, valamint a pályacsúcs (60–70-es évek fordulója) közé eső regények realizmusában. Jókai realizmusa: művészetének legépebb, legtisztább szakaszában bír genre-jelleggel. Később, – így pl. az És mégis mozog a földben már érezhetően – az anekdotai jelleg válik uralkodóvá benne.” (Nemzet és haladás. 1963. 582.).

A Magyar Irodalmi Lexikonnak (1963) Nagy Miklóstól származó Jókai-cikke (529–40.) a regényt a hősi közelmúlt bemutatásának sikerült példájaként idézi (531.), s utal arra, hogy Jenőy Kálmán is egyike azoknak a regényhősöknek, akiknek jellemzésekor “árnyaltabb pszichologiát” alkalmaz Jókai (534.). Vargha Balázs a Csokonai-cikkben a Csokonai hagyomány számbavételekor említi, hogy a századvégi közönyösséggel szemben “egyedül Jókai figyelmeztetett a feledés bemerült harcos felvilágosult költői hagyományra” ebben a regényében (223.).

Sőtér István, a múlt század második felének főbb irodalmi irányait felvázolva – nyilván regényünkre célozva – ezt írja: “Jókai még lelkesen és ábrándosan hitt az ország legsúlyosabb társadalmi kérdéseinek kedvező megoldásában. Ezért elevenítette föl a nemesi polgárosodás hősi harcait, a közelmúlt nagy képeit, a Kisfaludy Károllyal kezdődő és 1848-ba torkolló szép vállalkozások dicsfényét. Ezért álmodta meg az értelmiségivé, tudóssá fejlődő nemest, aki nemzeti hivatásának éppúgy eleget tesz, mint a haladás szent törvényeinek.” (Török Gyula. Irodalomtörténeti Közlemények 1964: 33.)

A Kultúra Világa c. új sorozat 1965-ben megjelent 7. kötetében Klaniczay-Szauder-Szabolcsi: Kis magyar irodalomtörténetének szövegét találjuk. (Magyar kiadásai 1961–62-ben már önállóan megjelentek.) Regényünket igen jelentős műnek tartja. Korfestő erejét emeli ki, s a hatásos, anekdotikus légkört teremtő erejét bemutatandó, idézi a Hová vezettek a levelek c. fej.-ből Csuka Feri fogadtatását Sátorynál (140–41.).

SZÖVEGVÁLTOZATOK

A jelen kritikai kiadás az 1872-ben, hat kötetben megjelent első kiadás szövegét vette alapul. Így eredeti szöveg gyanánt – kézirat ismerete hiányában – a Honban megjelent első közlést kell tekintenünk. Ezt a hírlapi közlést közvetlenül – majdnem párhuzamosan – követi a Pester Lloydban folyó első német fordítás, s a hírlapi megjelenés után nem sokára elhagyja a sajtót az első kötetkiadás.

Ez az első kötetkiadás (röviden: 1872) kevés eltérést mutat a Hon hasábjairól ismert szövegtől. Kiigazít néhány korábbi tévedést, de nem mindent. Így például a diákok a Honban 15 évre tervezték a találkozót, ez 1872-ben 12 évre csökken; Csollán Berti tanyájának neve egységesen Gödénylak lett (az előforduló Gödényfalva helyett is); H-ban Csollán komisz tréfája a “délre” hívott vendégekkel kétszer fordult elő, s 1872-ben csak a mű vége felé maradt benn a Decséry–Bálvándy választási harc leírása során; H-ban Katinka és Kálmán hol Emsbe, hol Ostende-ba készülnek, 1872-ben Ostende maradt mindenütt; egy folytatásban az öreg Decséry ipaként beszél vejéről, a főispánról, 1872-ben már egységesen apa-fiúi viszonyról van szó; a hírlapi közlésben Jenőyné meghússzorozta vagyonát, az első kötetkiadásban ez tízszeresére csökkent, és így tovább.

Ez a javított, nem nagy mértékben változtatott szöveg lényegében megmarad az Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896. 1896-ban megjelent 43–44. kötetéig. Itt azonban újabb szövegromlások következtek be. A hangtani, helyesírási eltéréseket nem érintve, csak néhány jellemző esetet hozunk itt fel. Például a diákok gödénylaki prédikációjakor húsvéti harangszóról van szó. Az Nemzeti Kiadás-ban (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896. kereplőszót olvashatunk. Ez a változtatás nemigen származhat Jókaitól, hiszen Jókai is, a regény diákjai is a református szokásokat ismerték, azok szerint viszont nem “mennek el a harangok Rómába”, tehát nincs szükség kereplőre. Az eredetileg szinte állandó jelzőként szereplő “sánta Biróczy” (sőt egyszer: Sánta Biróczy) megjelölés az Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896. -ban: a sánta Biróczyra halványul. Elszaporodik a szórendi változtatgatás. Pl. A Hon: /Jókai napilapja/ 1872: nem kell annak egyéb – Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896.: annak nem kell egyéb (2. k. 31.). Ilyen egyébként már a H-hoz képest is található. Pl. H: tudták azt meg – 1872; Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896.: tudták meg azt. Gyakori a mutató névmás-névelő felcserélése  elhagyása, beiktatása (az-ez, azt-ezt); egy-egy jelző bekerül, elmarad; Béni bácsi jobban selypít az Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896. -ban, mint az előző kiadásokban; de fontosabb tévedések is keletkeznek. Pl. H; 1872: oda kellett rendelni a vásárból – Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896.: oda kellett rendelni a városból (2. k. 23); H; 1872: posztó felcipők [botosok] – Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896.: posztó félcipők (2. k. 224); H: pecsétes huszasok – 1872; Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896.: penészes huszasok (2. k. 231) stb. Az Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896. más-más lenyomata, még ugyanabból az évből is hoz furcsa tévesztéseket, pl. Jenőy súgva mondá a mellette ülő sántának helyett: sátánnak.

Vannak aztán olyan következetlenségek, szövegtévesztések, amelyek mind e mostani kiadásig végigkísérték a szöveget. Egyik csoportját kijavítottuk. Pl. Tóth Máté uram nagylánya néhány lapon belül hol Erzsike, hol Juliska; az öreg Decséry köpönyege ugyanabban a jelenetben ötgallérú és hétgallérú. (Ezekre később külön is utalunk még.) Van azonban egy másik, tekintélyesebb csoport is. Pl. Béni bácsi jegyet akar váltani az előadásra, jóllehet előzőleg már váltottak bérletet; szó van arról, hogy Korcza uram a Decséryék jószágigazgatója, viszont néhány lappal később feltűnik a Decséren tartózkodó jószágigazgató is; a válópörben Katinka hol alperesnek, hol felperesnek van feltüntetve; Sátory főstrázsamester egyszer Lőrinc, máskor János, előbb sátori és bakatori predikátuma van, máskor sátoraljaújhelyi a család nemesi előneve. Ilyenkor meghagytuk ezeket a következetlenségeket, mert az olvasó csak a legritkább esetben veszi észre az ilyesmit, továbbá ezek az elírások nem keltenek lényeges zavart. Ugyanígy: a capitis bisonis kétféle fordításban, a bölényfejű-bivalfejű konfuzióját a regénybeli szereplőre hárítottuk, nem Jókaira, s ezért az eredeti forma maradt a jelen kritikai kiadásban.

Egy-egy szó betoldását, változtatását, elmaradását elég gyakran kellett mérlegre tennünk a végső szöveg kialakításakor. De 17 olyan eset volt, amikor a jelen kritikai kiadás nagyobb mértékben a H-beli szöveget állította vissza: ezek a mondatnyi szövegrészek 1872-től a jelen kritikai kiadásig nem szerepeltek a kötetekben. A csak az Nemzeti Kiadás-ban (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896. felbukkanó félmondatnyi bővülést két esetben nem vettük figyelembe. Az 1872-ben – s így a jelen kritikai kiadásban is – négy olyan mondat szerepel, amelyik a H-ban nem található. Három esetben a H-beli szövegrész elmaradása következett be. Ezek egyéb változások miatt váltak szükségtelenné: a jelen kritikai kiadás nem veszi fel a főszövegbe.

Természetesen valamennyi esetben pontos eligazítás található a szövegváltozatok felsorolásában.

Az És mégis mozog a föld eredeti, kötetenként sem egységes helyesírását a jelen sorozat első köteteként megjelent Hétköznapok függelékeként közölt Bevezetés irányelvei szerint korszerűsítettük és egységesítettük (Kiadásunk főbb elvei. = Hétköznapok jelen kritikai kiadás 298–318.). Az egymás után megjelent kötetek szerkesztési gyakorlatának tapasztalatai bizonyos módosításokat kívántak. Ezeket tartalmazza a Módosítások a szövegváltozatok és a szöveg közlési elvei terén c. összefoglalás (Az arany ember jelen kritikai kiadás 1. k. 299–308.). Ha a jelen kritikai kiadás a fentiektől valamilyen okból eltér, azt külön feltüntetjük.

*

A magánhangzók korszerű, egységes írását – a nem idegen szavakban – a következőképpen végeztük el (variánsok feltüntetése nélkül). Az alábbi szavak o-ját változtattuk ó-ra: alol, birkozó, ovakodnak, pirítos, ohaj, ohajt, sohaj, sohajt, illetve a már meghonosodott makaroni, Pannonia (vendéglő), Romeo esetében. A ma röviden írt utol igekötő régebben hosszan szerepel (ugyanígy: utóljára). Ezeket egységesen röviddel írtuk.

Az alábbi szavak ö-jét változtattuk ő-re: börönd, elöl (csak honnan kérdésre), nekigyürközött; viszont fordítva, 1872: bőjt, kibőjtöl, ördöngős helyett jelen kritikai kiadás: böjt, kiböjtöl, ördöngös található. Az alapul vett szövegben többször hol kérdésre is hosszan szerepel az elöl, önálló névutóként, ill. határozószóként (1872: elől, előlhátúl, legelől), vagy összetételben (1872: előljáróság). Ezeket a mai helyesírás szerint korszerűsítettük (jelen kritikai kiadás: elöl, elöl-hátul, legelöl, elöljáróság).

A hosszú magánhangzók nagybetűiről – főleg a H-beli első közlésben – gyakran hiányzik az ékezet. Ez azonban inkább a használt betű kopottságából következik, semminthogy helyesírási jellegzetesség lenne. Az ilyen eltéréseket nem jelöltük, hanem a helyes alakot megjegyzés nélkül közöltük. Ugyanezért az Oh – Óh, oh – óh eltéréseket sem jeleztük: ilyenkor mindig a hosszú alakot alkalmazzuk a jelen kritikai kiadásban. (Természetesen az Óh – Ó különbözőség már variáns feltüntetését kívánta.) A Hej – Héj (Hej! – Héj!) ingadozásait nem egységesítettük, hanem az 1872-i szöveget tartottuk meg. Viszont a tens ur, téns ur, ténsur, tensur ingadozását a jelen kritikai kiadás ténsúr alakra egységesítette – a Helyesírási tanácsadó Szótár (Szerkesztette Deme László és Fábián Pál. Bp. 1961.) alapján. Egyszer fordul elő az egy hujjában határozó hosszú ú-val: ezt így is tartottuk meg, bár a mai nyelvhasználat inkább a rövid alakot ismeri el.

Végül: a H; 1872: -uk-ük, -juk-jük, -rul-rül, -tul-tül, -bul-bül ragokat az Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896. e regény esetében is általában -ok-ök, -jok-jök, -ról-ről, -tól-től, -ból-ből alakokkal helyettesíti; hasonlóképpen az igekötőkben, ragokban, névutókban gyakori az Nemzeti Kiadás-ban (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896. az e ö-re javítása (fel-föl, hez-höz, felett-fölött). Ilyenkor is mindig az 1872 helyesírását követtük: annál is inkább, mert a változtatás nem mindig azonos irányú (pl. föl helyett is van fel), s általában nem következetes. Ez azt is jelenti, hogy az 1872 szövegének ebből a szempontból tapasztalható ingadozásait is követtük, szövegvariánsok felvétele nélkül.

*

A mássalhangzók helyesírási korszerűsítését – a nem idegen (illetve a már meghonosult idegen) szavakban is – általában a szövegváltozatok között egyenként jelöltük. Vannak azonban olyan általános esetek, amelyek a régebbi kiadásokban következetesen fordulnak elő, aránylag nagy számban, így a korszerűsítésről az alábbiakban összefoglalóan emlékezünk meg.

Az ahoz, aként, eféle valamint a benmaraszt, fentisztelt, kinhagy, odaben, öszhang típusú szavakban a mássalhangzó-kettőzést külön megjegyzés nélkül végrehajtottuk. Hasonlóan jártunk el a -kép, -képen (jelen kritikai kiadás: -képp, -képpen) ragos alakok esetében.

A következő szavak eredeti rövid mássalhangzóját a jelen kritikai kiadásban hosszan írjuk a mai nyelvszokás szerint: alásan, boszankodó, boszantás, boszu, boszuság, bölcseség, csengetyü, elsülyed, ép (most), épen (mostan), fen (magasan), fulad, galy, játszák (és hasonló alakjai), (ki)gyulad, kakuk, kevesel, kiboszant, kigyófulánk, köny, lejebb, megsokal, megy (gyümölcs), örökön-örökké, pelengér, restel, rival, rosz, (el)sülyed, szakál, szégyel, viszájáról, viszfény, viszhang. A -t végű igék műveltető képzős származékaiban gyakran találunk mai helyesírást; az egységesítés kedvéért valamennyit, külön megjegyzés nélkül, a korszerű követelmények szerint írjuk (H; 1872: felszólitatik – jelen kritikai kiadás: felszólíttatik).

Más esetekben viszont az alapkiadás hosszú mássalhangzóit rövidítette meg a jelen kritikai kiadás korszerűsítése. Így: béllel (ige!), csatt, egyébb, értte (miatta), érttük (miattuk), gummi, (leg)kevésbbé, lehell, porcellán, szemköztti, szijj (főnév), szóllit, szószólló, szőllő, tariffa, utánna, vajjon-valjon helyett: bélel, csat, egyéb, érte, értük, gumi, (leg)kevésbé, lehel, porcelán, szemközti, szíj, szólít, szószóló, szőlő, tarifa, utána, vajon található, szövegváltozat feltüntetése nélkül.

Meghagytuk azonban a bimm bamm – jelen kritikai kiadás: bimm-bamm – hosszú mássalhangzóit. Ugyanígy megőriztük az eredeti helyesírást – az 1872 alapján – az olyan szavakban, amelyeket Jókai korában vagylagosan írtak, s csak újabban szabályoztak egységesen (pl. keresztyén).

Néhány további eset: ezeknek korszerű helyesírási alakja szerepel a jelen kritikai kiadásban, de gyakori előfordulásuk miatt nem tüntetjük fel szövegváltozatban előfordulási helyüket. Így: éjtszaka, elszakgathatatlan, erkölts, hadonázhat, (disznó)hajtsár, ice, itce, keztyü, küzködni, lélekzet, (fel)lélekzik, nefelejts (virág), papagály, podgyász, szakgat, tekintget, töltsér helyett éjszaka, elszaggathatatlan, erkölcs, hadonászhat, (disznó)hajcsár, icce, kesztyű, küszködni, lélegzet, (fel)lélegzik, nefelejcs, papagáj, poggyász, szaggat, tekinget, tölcsér található a jelen kritikai kiadásban.

A hisz ige felszólító módjának ma már hasonult formái használatosak. Tehát 1872: higyje – jelen kritikai kiadás: higgye, – és ugyanígy a hasonló alakok. Ezeket kis számuk miatt a szövegváltozatok között is feltüntetjük.

A kritikai kiadásnak feladata az eredeti nyelvállapot lehetőleg pontos megtartása. Ennek érdekében az igeragozás régies formáit megtartottuk, ha az nem adott helyesírási félreértésre okot a mai olvasó számára. A jön ige jőni, jősz, jőne, jőnek alakjai megmaradtak a jelen kritikai kiadásban, de a jőjj, jőjjön, jösz formákat korszerű helyesírással (jöjj, jöjjön, jössz) írtuk át. Hasonlóképpen a hív ige v nélkül ragozott régies alakjait is megtartotta a jelen kritikai kiadás: híja, hítták, illetve 1872: hijjad – jelen kritikai kiadás: híjad.

A szavaknak megint másik csoportja gyakran fordul elő, de nem egyforma, tehát következetlen helyesírással. Az egységesítés érdekében a mai írásmódhoz igazodtunk. Pl. a mai helyesírású alakokkal vegyesen fordul elő: hegyke, hegykélkedik, kentek, magánybeszéd, magányház, magányhimnusz, magánytánc, magánytanitó, magánytitkár, magányvizsga, putton, szuh. A jelen kritikai kiadásban: hetyke, hetykélkedik, kendtek, magánbeszéd, magánház, magánhimnusz, magántánc, magántanító, magántitkár, magánvizsga, puttony, szú alakokat veszünk fel, külön megjelölés nélkül. (De megmaradt az egyszer előfordult: üteny = ’ütem, taktus’.) Ugyanígy a jelen kritikai kiadásban carbonari olvasható a carbonari, karbonari, karbonári, kárbonari (= ’szénégető; forradalmár; köpenyfajta’) változatok egységesítéseként.

*

Nagy változatosságban találhatók olyan, előfordulásaikban egyaránt elfogadható formaváltozatok, mint pl. amért-amiért, aztán-azután, ezeres-ezres, fakamara-fakamra, gunyhó-kunyhó, kamara-kamra, köpenyeg-köpönyeg, mért-miért, no hát-nohát, per-pör, rád-reád, szerecsen-szerecseny. A kiadási elveknek megfelelően a jelen kritikai kiadás mindig azt az alakot vette föl a szövegbe, amelyik az 1872-i kötetkiadásban szerepel, de szövegváltozatokat nem tüntet fel. Hasonlóképpen az 1872-i előfordulás szerint szerepelnek a jelen kritikai kiadásban – jellemző következetlenség gyanánt – a kocsmáros-korcsmáros, Theresia-Therezia-Therézia változatok is. Természetesen meghagytuk az olyan, ma már helytelennek tűnő alakokat, amelyek régies vagy népi formát őriznek. Pl. marmarosi, nápic, páfrán, talyigás, ugorka stb. Ezeket az alakokat nagyrészt az ÉrtSz is nyilvántartja. (Az utolsó három bekezdésben felsoroltak a szövegváltozatok között nem szerepelnek.)

*

Az idegen szavakat – elsősorban a magyar köznyelvben ma is gyakran előforduló latin vagy ál-latin jövevényszavakat – mai helyesírással írtuk. Ez azonban csak az önálló előfordulásokra vonatkozik; ahol eredeti latin szókapcsolat tagjaként szerepel a ma más helyesírással írt latinos alak, akkor az eredeti helyesírás olvasható a jelen kritikai kiadásban. Pl. 1872. fiscalis, fiskalis, fiskális, majoratus, professor, rector – a jelen kritikai kiadásban: fiskális, majorátus, professzor, rektor. De 1872: tabularis fiscalis, rector professor a jelen kritikai kiadásban is így maradt. Ha a szókapcsolat egyik tagja magyaros, a másik tagja eredeti helyesírású, akkor az idegen nyelv szabályaihoz ragaszkodva egységesítettünk és variánst tüntettünk fel. Pl. H: tabularis fiscalis 1872: tábuláris fiscalis Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896.: tabuláris fiscalis, illetve: H; 1872; Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896.: domine fráter előzmények után a jelen kritikai kiadás: tabularis fiscalis, domine frater alakokat hoz.

Nem latinosítottuk vissza a Jókai korában köznyelvinek felfogott latin szavak magyaros helyesírását, jóllehet ezeket a kifejezéseket, szavakat hangzásilag is, írásban is ma merőben idegennek érezzük. Pl. 1872; jelen kritikai kiadás: akademika promocio, plébánus. Ugyancsak meghagytuk a latin vagy görög eredetű szavak Jókai korában – német hatásra – megrövidített alakjait. Pl. epigramm, kolossz, Olymp, olympi, pygmaeok (pigmeusok), stíl – eredetileg: koloszsz, styl –, stb. – A ma is idegenként ható szavak vegyes helyesírású előfordulásánál azonban a latinos formára egységesítettünk. Pl. 1872: audiat, audiát, statutio, statutió – jelen kritikai kiadás audiat, statutio. Ha azonban ezek a szavak -a, -e, -o végződése a magyar nyelv szabályai szerint a következő rag előtt megnyúlik, akkor a jelen kritikai kiadás ezt a nyúlást jelöli. Pl. statutio, de: statutiót. – Az ingadozó írásmód esetében – az írói szándékot fel nem ismerve – a mai írásmódot választottuk. Tehát pl. jelen kritikai kiadás: elekció, bár 1872: electio, elekczio, elektió, elektzió. A Jókai korabeli sajátságos kiejtési formákat őrző írott alakokat meg kellett tartanunk, viszont ugyane szavaknak ingadozó helyesírását közismert szavak esetében nem egységesítettük, de szükségképpen korszerűsítettük. Pl. H; 1872: légátus, légáció, legátus, legáció a jelen kritikai kiadásban is ugyanígy marad; de ha az alapszövegben latin helyesírású legatio, legatus van, akkor – a Helyesírási tanácsadó Szótár (Szerkesztette Deme László és Fábián Pál. Bp. 1961.) intézkedése értelmében – a jelen kritikai kiadás legáció, legátus alakokat ír.

Az alábbiakban felsoroljuk azokat az idegen szavakat, amelyeknek írása az alapul vett kiadásban nem szabályos, hanem eltér az átadó nyelv helyes írásmódjától (illetve nem eredeti szótári alakjában szerepel). Ezek esetében a jelen kritikai kiadás nem követi az alapul vett kiadás szövegét, hanem a Helyesírási tanácsadó Szótár (Szerkesztette Deme László és Fábián Pál. Bp. 1961.) megfelelő előírásait követjük. Nem soroltuk itt fel az átadó nyelv szabályai szerint helyesen leírt s a jelen kritikai kiadásban a Helyesírási tanácsadó Szótár (Szerkesztette Deme László és Fábián Pál. Bp. 1961.) szerint korszerűsített szavakat.

Aestheticai, akademia, akademiai, ambrozia, anachronismus, analisal, analyzal, appellál, aquarell, auctió, balanciroz, banquett, barbar, batárd, billiárd, bizárr, blokade, cancellár, cancelláriai, censuráz, cholera, civilisalt, classikus, cliensnő, codifikál, comedia, comoedia, compromittál, crém, criminális, critikus, dedicál, Derwis, dictál, diktando, dósis, drastikus, ekklézsia, ethnographiai, excellentiás, fantazia, fiaker, fiakker, (de: Szent Fiakker – marad) fiakkerez, fiskalis, giráff, gitárr, grammaticai, grátia, grimász, guitarre, guitárre, harmoniás, historiai, hymnusz, ideálizál, idylli, illusió, illustrál, improvisal, insultál, jazmin, kaktusbokor, kandelaber, kannibal, karikatura, karthagói, katholikus, kharakter, kholera, kollega, kollegium, komedia, kriminalia, kriminalis, kurál, kurator, kutyacomedia, kutyaportzió, literatura, literatus, loyalis, maecenas, maecenás, majoratus, megexaminál, miniszterium, monolog, mopsli, mulát (=félvér), mythologiai, mythosz, mythosi, narczis, notárius, operentiák, orchydaeák, pantallon, papista, parfume, parquet, parquett, páthosz, patriarchális, persa, persául, perse (=természetesen), pharizeus, philharmoniai, philologiai, phoeniciai, phrásis, piedestál, plastica, plasticai, plastika, poetázás, poezis, portugal, portugall, Portugall (=Portugália), posta-marsch, praedestinál, praelegál, predikátor, probál, producál, proféczia, proféta, prokátor, provocál, psychologiai, quád, quartett, quintett, quittek vagyunk, qvád, refraine, replica, replicáz, requirál, rokkaconcert, roulett, salón, sanskrit, sarmata, secundáns, sepia, serenad, speculátió, statistika, styl, stylizál, subventional, sylphid, syrén, szilvorium, tariffa, théa, theátrum, théma, toaszt, toasztoz, toilett, torturázó, tranchiroz, tranchirozás, virtuositás.

Megjegyzendőnek tartjuk, hogy a Honban közölt szöveg az idegen szavak tekintetében egy fokkal jobban ragaszkodik az idegenes írásmódhoz, mint az 1872-i kiadás. Pl. banderium, familiaris, generalis, idealis, instructor, juratus, kronika, monumentalis, oratiót, prokátor, trivialis van a H-ban – az 1872: bandérium, familiáris, generális, ideális, instruktor, jurátus, krónika, monumentális, orátiót, prókátor, triviális írásmóddal szemben. Jellemző átmenet pl. H: kutyaportió 1872: kutyaportzió Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896.: kutyaporczió (2. k. 26 : 17). Ezeket külön nem szerepeltettük variánsként, bár előfordulásuk eléggé gyakori. – Viszont a fordítottjára is idézhetünk példát. H: respektábilis, exkommunikálta 1872: respektabilis, excommunikálta (1. k. 136 : 32; 2. k. 8 : 12).

Az idegen szavak helyesírására Jókai nem fordított különösebb gondot. Az alábbiakban az ilyen hibás alakok kijavításáról számolunk be: araeopag, beafsteak, bolognei, carriere, carriére, chatouil, chatoul, cotillion, facquin, francais, Gőthe, guelph, guillotin, guilotin, maneouvre, Moliére, parterr, pasquilus, postillion, redout, szinfonia, Ulysses helyett: areopág, beefsteak, bolognai, carrière, chatouille, cotillon, faquin, français, Goethe, guelf, guillotine, manoeuvre, Molière, parterre, pasquillus, postillon, redoute, szimfónia, Ulixes található a jelen kritikai kiadásban; ezeket az eltéréseket a szövegváltozatok között általában nem tüntetjük fel. – A német főnevek tekintélyes részét kis kezdőbetűvel írja Jókai: ezek a szavak nyilván így voltak közkeletűek a regény írása idején. Az egységesítés, korrigálás helytelen lett volna: a jelen kritikai kiadásban az 1872-i szöveg írásmódja található.

Hasonlóképpen olykor olyan átírt, fonetikus alakokat ír le Jókai, amelyeknek meghagyása – főleg párbeszédben vagy idézőjelek között – szükségesnek látszott. A jelen kritikai kiadás megtartja az alábbi torznak tűnő formákat: agyiő (francia adieu), ántré (francia entrée = belépőjegy), bilét (olykor billét helyett is egységesítve: ’jegy’), cúg (német Zug = szakasz), cuvág (német Zuwage = nyomaték, ráadás), Decamerone, früstük, huncfut (’huncut’ – a német hundsfot átvétele), klavirmester, Kocze Bue (Kotzebue helyett; a primitívség jellemzésére), kohlmark (német Kohlmarkt = piac, zsibvásár), Krisztigott, kuntsaft, kurirstiblis (’futárcsizmás’ – német Kurierstiefel), lózsé (’páholy’), mosziő (francia monsieur), Mózses-vessző, ordinánc (német Ordonnanz = tisztiszolga), paléta, pasquill, patról (francia, német patrouille = őrjárat), plakard (francia placard = plakát), policiális, princess (H; 1872: princzess is! – a francia princesse és a német Prinzessin kontaminációs rövidülése a ’kontesz’ hatására), rajtsul (német Reitschule = lovarda), redemtus paraszt (latin redemptus = jobbágyterheitől megszabadított), redengo (angol, francia redingote = háromnegyedes öltöny [Jókai rímelteti a redengo – Marengo szópárt: 1. k. 117. Egyébként 1872: redingot, redingót – jelen kritikai kiadás: redingót]), Strafkompánia, waldhornista.

Bár nem idegen szókról van szó, az analógia miatt itt említjük, hogy – ugyancsak párbeszédben vagy idézőjelben – szerepelnek olyan magyar szavak, amelyeknek Jókaitól használt és a maitól eltérő helyesírást jellemzési eszköznek tekinthetjük. Ezeket a jelen kritikai kiadás megtartotta: alásszolgája, aláászolgája (más előfordulásban jelen kritikai kiadás: alászolgája), hiában (’hiába’ helyett), ménykü, mértföld. Megtartottuk a teknősbéka – Sátory Katinka kedves állata nevének – egymás mellett előforduló, eltérő írásmódját is (jelen kritikai kiadás: teknönc, tekenőc, geometra-tekenős béka).

Idetartozik még néhány eset. 1872: protocollum, protokollum – jelen kritikai kiadás: protocollum; 1872: dynastai, dynasticus – jelen kritikai kiadás; dynastai, de dinasztikus; 1872: delizsáncon, diligeanceot – jelen kritikai kiadás: delizsáncon, de diligence-on; 1872: comtesse, komtesz – jelen kritikai kiadás: comtesse, de kontesz; 1872: policzialis, politzáj, politzia – jelen kritikai kiadás: policialis, policáj, de a politzia marad. Vagyis: az idegen szó – ha ebben az alakjában nincs meg a magyarban – úgy írandó, ahogy az átadó nyelv írja, illetve ahogy Jókai különleges szóképzése megkívánja; ha fonetikus, akkor viszont szabályosan írandó. Itt említendő, hogy a per tu a jelen kritikai kiadásban a Helyesírási tanácsadó Szótár (Szerkesztette Deme László és Fábián Pál. Bp. 1961.) szerint pertu alakban szerepel. De az 1. k. 158 : 19-ben, idézőjelben még eredeti latin alakját hordozza, ezért ott megmaradt a “per tu” írásmód. – A színházzal kapcsolatos szavak közül a theatrum, theátrum a jelen kritikai kiadásban teátrum (ez ma is közszónak számíthat); viszont a theatrista, theátrista, theatralista, theatrálista, theátrálista stb. esetében mindig az 1872-i formát követjük a jelen kritikai kiadásban. – Egységesíteni kellett még a következő gyakran előforduló szókat is. 1872: kriminaliák, kriminalis, lenung (= zsold), Major, májor (= őrnagy) – jelen kritikai kiadás: krimináliák, kriminális, lénung, major. (L. a Szövegváltozatok között.)

*

A különféle nevek írásmódjáról részletesebben kell beszámolnunk. Az utcanevek régebbi írásmódja helyett a mai helyesírást követtük. Így czukor-utcza, csapó-utcza, hatvani utcza, kerepesi-ut, magyar-utcza, nagyhid utcza, öt-pacsirta-utcza, uri utcza, váczi-utcza helyett a jelen kritikai kiadásban: Cukor utca, Csapó utca, Hatvani utca, Kerepesi út, Magyar utca, Nagyhíd utca, Öt pacsirta utca, Úri utca, Váci utca található. Viszont megmaradt a hatvani kapu kisbetűs formája. Többször szerepel az ország-ut megjelölés. Ahol ez utcaként szerepel: Országút, ahol általános értelemben található: országút írásmódot vettünk fel a jelen kritikai kiadásban (ebből a szempontból az Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896. többnyire eligazított).

Üzletek cégére, szállodák, vendéglők, intézmények stb. neve az 1872-ben többnyire kis kezdőbetűvel szerepel: angol királynő, csiga, fehér farkas, Fehér farkas, fehér hajó, fehér ló, Fehér ló, griff, három kapás, hét választó, Hétválasztó, két kecskéhez, két pisztoly, magyar király, magyar tudós társaság, magyar tudományos akadémia, nagy gárdistához, sáros fürdő, status et Ordines, tudós társaság, a vad emberhez, vörös ökör. A jelenlegi helyesírásnak megfelelően a jelen kritikai kiadásban: Angol Királynő, Csiga, Fehér Farkas, Fehér Hajó, Fehér Ló, Griff, Három Kapás, Hét Választó, Két Kecskéhez, Két Pisztoly, Magyar Király, Magyar Tudós Társaság, Magyar Tudományos Akadémia, Nagy Gárdistához, Sáros fürdő, Status et Ordines, A Vademberhez, Vörös Ökör található. Ezek a nevek olykor idézőjelben szerepelnek, máskor anélkül kerülnek elő. Nem egységesíthettünk, hanem az alapul vett kiadást követtük a jelen kritikai kiadásban.

Ugyanazt a könyvcímet Jókai hol kis, hol nagy kezdőbetűvel írja. jelen kritikai kiadás ezeket egységesen nagybetűvel kezdi, tehát: Corpus Juris, Osmanographia, Szentek hegedűje, Tripartitum stb. Kivétel a csittvári krónika, amelyet Jókai mindenütt kis kezdőbetűvel szerepeltet, tehát a jelen kritikai kiadás is. A német hatásra nagy kezdőbetűvel írt szó, kifejezés a jelen kritikai kiadásban kisbetűs alakban szerepel. Tehát 1872: nagy Mogul, Vis inertiae, Szentivánéji tündér, Daimio, Mikado, Phaeton (= kocsifajta), Kalmunátor (latin calumniator = áruló), Derwis, Pontifex, Superintendens, sőt: Érsek, Boncz, Rabbi helyett a jelen kritikai kiadásban: nagymogul, vis inertiae, szentivánéji tündér, daimio, mikádó, phaéton, kalmunátor, dervis, pontifex, superintendens, érsek, bonc, rabbi olvasható. Hasonlóképpen vannak következetlenségek ilyen jelzős kifejezésekben: Nagypéntek, Sisera had, szent kép, szent szék, szent István, szüz Mária, Teremtő Ur Isten, ur Isten. Ezek helyett a Helyesírási tanácsadó Szótárban (Szerkesztette Deme László és Fábián Pál. Bp. 1961.) foglaltak alapján a jelen kritikai kiadásban: nagypéntek, siserahad, szentkép, Szentszék, Szent, István, Szűz Mária, teremtő Úristen, Úristen olvasható. Az alapul vett kiadásban és e regény más kiadásaiban az isten szó teljesen következetlenül szerepel kis és nagy kezdőbetűvel, olykor ugyanazon a lapon is eltérően. Mint jellemző következetlenséget a jelen kritikai kiadás pontosan megtartotta az alapul vett 1872-beli kiadás előfordulásait. Ahol azonban pogány istenek, istennők szerepeltek nagy kezdőbetűvel, ott a jelen kritikai kiadás kisbetűre helyesbített.

A földrajzi neveket általában ma szokásos alakjukban közöljük (elöl a régi, Jókainál szereplő eredeti forma): Afghanistán helyett Afganisztán, Bergengoczia – Bergengócia, Carthago – Karthágó, castiliai – kasztíliai, China – Kína, chinai – kínai, Civita-Vecchia – Cività Vecchia, Csimborasszo – Csimborasszó, Cyprus – Ciprus, Dakoromania – Dákorománia, Dresda – Drezda; Dunapart, dunapart – Duna-part, Egyptom – Egyiptom, egyptomi – egyiptomi, északi Kárpátok – Északi-Kárpátok, Europa – Európa, Himalaya – Himalája, holdmezővásárhelyi – hódmezővásárhelyi, Istria – Isztria, Japan – Japán, japani – japáni, jeges tenger – Jeges-tenger, Kanahán – Kánaán, kis Duna – Kis-Duna, mexicoi – mexikói, orleansi – orléansi; Páris, Paris – Párizs (= a francia főváros), a pokolfélegyházába – a Pokolfélegyházába, Pompéji – Pompeji, Roma – Róma, Sahara – Szahara, sardiniai – szardíniai, sátorallyaújhelyi – sátoraljaújhelyi, Sebes-Kőrös – Sebes-Körös, Siberia – Szibéria, sibériai – szibériai, Smolenszk – Szmolenszk, Teheran – Teherán, városliget – Városliget; vaticán, vatikán – Vatikán, veres tenger – Veres-tenger. Az előbbiekhez hasonlóképpen: Biharvármegye – Bihar vármegye, Hevesmegye – Heves megye, Pestmegyei – Pest megyei, Zarándmegye – Zaránd megye. Viszont 1872: schweiczi, schweizer – jelen kritikai kiadás: schweici, schweicer; továbbá Ostende nevét németesen, nem franciásan ejthette Jókai; így is írta. Ezért a jelen kritikai kiadásban Ostendebe, Ostendeben olvasható. Hasonlóan mondhatta és írta: “a manoeuvret” (= a manővert) is; így maradt a jelen kritikai kiadásban is. – A városnevek régies írását általában megtartottuk a jelen kritikai kiadásban is. Maradt tehát: Alcsuth, Balmaz-Ujváros, Jéricho, Német-Ujvár, Sáros-Patak. – Bár a regény cselekménye a reformkorba visz vissza, amikor az ország mai fővárosa még nem összevont nevét viselte, előfordul az 1872-beli szövegben Budapest, budapesti forma, a Buda Pest alak mellett is. A jelen kritikai kiadásban Buda-Pest, buda-pesti írásmódot alkalmaztunk. – Egy-egy olasz városnév ugyanazon az oldalon más-más formában is olvasható: Flórenc(z), Florenc(z), Génova, Genua, Génua – a jelen kritikai kiadás megtartotta az 1872 írásmódját. (NB. melléknévként mindig génovai alakot ír Jókai.) Végül 1872: gönczöl – jelen kritikai kiadás: Göncöl.

A történelmi nevek szóvégi i-y alkalmazása többnyire szeszélyes, következetlen. Ezeket általában i-végű alakjukban vettük fel. Tehát jelen kritikai kiadás: Bocskai, Czillei, Cserni György (Gyurka), Csokonai, Hunyadi, Rákóczi, Werbőczi (régebbi szövegekben Verbőczy is!) – szövegváltozatok feltüntetése nélkül. – Általában a szövegváltozatok között is feltüntettük a következő, vegyes helyesírással szereplő, többnyire mitológiai, történeti neveket, ha a jelen kritikai kiadás egységesített szövege eltér az alapul vett kiadások szövegétől. Így pl. 1872: Napoleon  oroszlánszivü Richard, Szaffi Kuli Khán, Tatsitseff – jelen kritikai kiadás: Napóleon, Oroszlánszívű Richárd, Szaffi Kuli kán, Tacsicseff stb. De az 1872 szerint hagytuk a Venus, Vénus (birt. szem. raggal: Vénusa!), Hercules, herculesi, herculeses, Jupiter, Juno stb. alakokat, mert a klasszikus ókori neveket nem korszerűsítjük a főszövegben (a szerkesztői magyarázatokban természetesen igen).

A szereplők nevének, illetve a többnyire fiktív birtoknevek írásmódjában sem találhatunk teljes következetességet a régebbi kiadásokban. Helyesírási szempontból ilyen változatokat találunk (zárójelben a jelen kritikai kiadástól eltérő, szövegváltozatként külön is megemlített alak): Bálvándy (Bálvándi), Barkó (Barko), Béni-Benjámin bácsi (Bénjámin, Beniámin, Benjamin), Biróczy (Birócczy), Borcsay-Bányaváry (Borcsai, Bányavári), Cilike (Czilike, Czillike), Dorothea-Dorottya (Dorothéa), Járai Ézsaiás (Járay Ezsaiás), Jenőy, Jenőyné (Jenő, Jenői, Jenőiné), Tóth uram (Tót), Wasztl (Wastl). Néhány különleges hangalakot a szövegkörnyezet kívánalma, lehetősége vagy egyszeri előfordulása miatt meghagytunk: Aszályi nevezi Csollánnét Sátory Katharina asszonynak; a hercegnő társalkodónője: Zuzanne.

*

Végül itt kell részletesebben beszámolnunk azokról az “elírásokról”, amelyeket e rész bevezetésében már érintettünk.

Barkó Pali egyszer Francisce vocativusszal szerepel; Borcsay művészneve: Bányaváry, de Bányaházy és Várföldy előfordulásban is megtalálható; Csuka Feri vezetékneve egyszer Csáka; Tóth uram nagylánya: Erzsike, de a H gyakran nevezi Juliskának, egy ízben (2. k. 332.) H; 1872, Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896. is Juliskát ír, jóllehet a kis, ölben ülő gyermek neve Juci–Julia (2. k. 31.); Sátory őrnagy neve Lőrinc (1. k. 77.) és János (1. k. 217.) keresztnévvel fordul elő; nemesi predikátumuk is kétféle: sátori és bakatori (1. k. 77.), illetve: sátoraljaújhelyi (1. k. 368.). jelen kritikai kiadás az előbbieket sorra kijavította, de az őrnagy nevét, nemesi előnevét nem egységesítette, mert keresztnévből, predikátumból többet is használhatott valaki, ha jogában állt. Hasonló okokból nem egységesítettük a Kálmán örökrészét képező birtok nevét, mely hol garmadi (2. k. 243.), hol iváni (2. k. 65.), jelzővel szerepel. Viszont Gödénylak változatait (Gődénylak, Gödényfalva) javítottuk, s a szövegváltozatok között jeleztük. Ugyancsak utalunk az egységesítésre, kiigazításra a szövegváltozatok között olyan esetekben is, amikor a szövegben hamarabb előforduló alak szerint döntöttünk. Pl. az öreg Decséry a Korczánál tett látogatás elején hétgallérú köpenyt vet le (1. k. 182.), távozásakor azonban ötgallérút adnak rá (1. k. 190.) – jelen kritikai kiadás mindkét helyen hétgallérú köpenyt szerepeltet.

*

A szövegváltozatok alább következő felsorolása előfordulási sorrendben tartalmazza a variánsokat: az első kiadást vettük alapul (1872), állandóan tekintetbe vettük az első közlést (H) és az író által utoljára gondozott kiadásnak tekinthető Nemzeti Kiadás-beli (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896. szöveget.

A sajtóhibákat csak a H–1872 összehasonlításában tüntettük fel, az Nemzeti Kiadás-belieket (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896. csak egészen kivételesen.

A korszerűsítésről feljebb részletesen beszámoltunk. Ha azonban az alapul vett 1872 már a korszerűsített szóalakot adja, s az első közlés ehhez képest mást tartalmaz, akkor erre általában utalunk, – épp a kritikai kiadás speciális követelményeként. Pl. az -ít képzős formák általában rövidek a régebbi kiadásokban (épitetett, tanitat). Ezek a jelen kritikai kiadásban mai szabályok szerinti közlést kívánnak. De pl. 1872: épittetett – H: épitetett (2. k. 5.), vagy 1872: leopárd – H: leopard (1. k. 311.); s ilyenkor már variáns keletkezett.

Az egybeírás-különírás nem szövegváltozati kérdés, mint erre a jelen kritikai kiadás 1. kötetének tájékoztatója is utal. Ennek megfelelően az igekötő egybe- és különírása sem eredményezett variánst, még bizonyos értelmi változások sejtetése esetében sem.

Hasonlóképpen jártunk el a kisbetű-nagybetű eltérésekkor, vagy más hasonló esetekben (kötőjel helyett egybeírás vagy fordítva stb.).

A H ritkításai itt kurziválással szerepelnek. Az Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896. ezeket mind elhagyta. A párbeszédekben a közlő részek előtt és után szokásos gondolatjel használata teljességgel következetlen a régebbi kiadásokban; a jelen kritikai kiadásban egységesítettünk a mai szabályok szerint – variánsok feltüntetése nélkül. A gondolatjel után következő szöveg nagy-kisbetűs kezdetében lehetőleg az 1872 szerint jártunk el. A sorszámképző -ik, illetve pont alkalmazásában a mai szabályokat alkalmaztuk, – külön említés nélkül. Az idézőjeleket mindig megtartottuk; ha idézetben szerepelt újabb idézőjeles szó, kifejezés, ez utóbbit kurziváltuk. Az érzelmi festés szándékát kifejező mondaton belüli kérdőjeleket, felkiáltójeleket meghagytuk, de a jel után következő tagmondatot – kivéve a Módosítások… említette eseteket (Az arany ember jelen kritikai kiadás 1. k. 307.) – nagybetűvel kezdtük. – A hiányjelt (aposztrofot) meghagytuk. – A függő kérdést jelző mondatvégi kérdőjelet csak abban az esetben hagytuk meg, ha a többszörösen összetett mondat utolsó tagmondata kérdő tartalmú, s a közvetlenül megelőző tagmondattól legalább pontosvessző választja el.

TÁRGYI ÉS NYELVI MAGYARÁZATOK

A szimbolikus cím

Eppur si muove – és mégis mozog: a Galileinek tulajdonított szállóige nemcsak a címben, hanem a regényben is többször fel-felbukkan. Az Előszó adja az alkalmazás magyarázatát. Így lesz világos, hogy a regénynek milyen alapeszméje, tendenciája van. Amikor Galilei ellenkező akaratával megdobbantotta a földet, nem fizikailag mozdította ugyan meg glóbuszunkat, hanem bizonyságtevő szavaival, határozott magatartásával példát mutatott minden haladó szellemű, forradalmi törekvésű embernek. A szimbolikus cím arra utal, hogy az időt, a mozgást, a fejlődést nem lehet feltartóztatni; legfeljebb csak késleltethetik azok, akik – érdekeiknek megfelelően – tagadni kívánják a mozgás, a fejlődés törvényszerűségeit.

Szekeres László hívta fel figyelmünket a Vasárnapi Ujság 1864. márc. 6-i névtelen vezércikkére, amely megemlékezik a nagy olasz természettudós, Galileo Galilei (1564–1642) születésének 300. évfordulójáról. A cikk részletesebb életrajzot ad, ismerteti munkásságának legfontosabb részleteit. Az 1633. évi inkvizíciós per kapcsán említi a cikk: “Ekkor történt volna az, mit némelyek állítanak, hogy összeszedve végerejét, szikrázó szemekkel, összeszorított ököllel felugrott s hangosan kiáltotta: E’ pur si muove! (De azért mégis forog!)” – A cikkíró levonja a konzekvenciát is befejezésül: “…örök időkre szóló fényes bizonysága marad annak, hogy az igazság győzedelme végre mégis bekövetkezik. Kopernikus és Galilei tanát illetőleg a római szék is visszavonta kárhoztató ítéletét (az igaz, hogy ez csak 1821-ben történt), s azóta háborítlanul foroghat a föld tengelye körül.” Jókai e cikk megjelenése idején írt a Vasárnapi Ujságba; a cikk befejezésében található sajátságos magyarázat a föld forgásának Galilei óta számítható nyugodtságára, lényegében megismétlődik a regény zárómondataiban – így a szerzőség azonossága nem kizárt.

1865-ben, a Kemény Zsigmondról írt karcolatában is használja Jókai a szállóigét (Kakas Márton arczképcsarnoka. Kemény Zsigmond. = Életemből. 2. k. 304); Az én kortársaim c. visszaemlékezését ezzel a két, bekezdésként szereplő mondattal fejezi be: “És mégis újra kezdtük a szétzúzott művet. És mégis… és mégis mozog a föld!” (Életemből. 1. k. 199.) – Ebben az utalásban benne van az is, hogy Jókai maga is a “földmozgatók” közé számította magát, mint ahogy a krónikások vezérének alakjában, Jenőyben is sok vonást fedezhettünk fel a fiatal Jókaiból.

Regénybeli előzménye is van az ilyen értelmezésnek. 1869-ben, A kőszívű ember fiainak mindjárt az első fejezetében az öreg Baradlay ezekkel a mondatokkal fejezi ki ragaszkodását aulikus, reakciós politikájához: “A föld ne mozogjon, hanem álljon. – S ha az egész föld előre megy is, ez a darab föld, ami a mienk, ne menjen vele.” (1. k. 5.). – A következő évben, a Fekete gyémántokban a főszereplő a haladás és fejlődés szimbólumaként emlegeti a szállóigét. Iván végignézte jegyzőkönyvét “s az utolsó lapokon jegyezgetett, igazgatott. Sok törlés volt e könyvben. Hisz a legbölcsebb természettudós is bolondságnak találja ma azt, amit tegnap isteni megoldásnak vélt, s a tegnapi hypothesiseket a holnapi tudás letörli a tábláról. Pedig egész tudományunk ilyen letörölt hypothesisekből áll. Eppur si muove. Mégis mozog! Előre halad. És óriási léptekkel.” (jelen kritikai kiadás 45–46., 382.)

Ezek után jelent meg e regény 1870–71-ben a Hon lapjain, majd 1872-ben kötetben. Bár világos, hogy a szállóige mindig a dogmatikus, visszahúzó tanok és erők elleni harc szimbolikus kifejezése (Tóth Béla: Szállóigék lexikona. 348.; Új Magyar Lexikon. 2. k. 212.), nem meglepő, hogy Gyulai Pál a regény igazságtalanul szigorú bírálata közben a cím ellen is kifogást emel: “Már a regény czíme sem helyes. Galilei híres mondása épen oly kevéssé illik a regényre, mint Kárpáthy Jánosra a magyar nábob… Az épen nevetséges, a hogy Jókai Galilei mondását regényére alkalmazza. Abból indul ki, hogy midőn Galilei megdobbantotta lábával a földet, épen csak azt a kis darabját a földnek felejté el megrúgni, a melyet Magyarországnak hívnak; az egész föld mozdult, hanem az az egy darab állva maradt. Ő most egy nyughatatlan embernek a történetét írja le, a ki meg akarta próbálni, hogyan lehetne az álló földet mozdulásra bírni. E küzdelemben ő maga összetört, semmivé lett; de még sem tett le a hitről, hogy eppur si muove. Nem az következik-e ebből, hogy Galilei nem a föld forgása törvényét fedezte föl, hanem magát a földet mozdította meg s a mit netalán elmulasztott, azt most kipótolja a Jókai hőse, Jenőy Kálmán.” (Birálatok. 105–06.) Ezeknek a megjegyzéseknek oka a Jókai műveivel szemben érzett ellenszenv. – Érdekes viszont, hogy a regény megjelenését követő német recenzió (Pester Lloyd 1872. jún. 22-i sz.) hosszan foglalkozik, többször is visszatérve rá, a szállóige előremutató, nemzetet ébresztő, eszméltető-optimista jellegével. (L. Irodalom)

A mű eszmeiségét pregnánsan kifejező, a XIX. század eleji (és kiegyezéskori) Magyarországra vonatkoztatott szimbolikus cím valamilyen formában gyakran vissza-visszatér a regény folyamán. Maga a címbeli jelige pl. felvillan Jenőy emlékezetében a nagyanya első feddő szózata után az “édes otthonban”, a Decséry főispánnal történt első, színházi találkozáskor, ezzel is jelezve, hogy a címben kifejezett gondolat mennyire belekapcsolódik a szereplők, különösen a főhős gondolatvilágába. (Így lesz a krónikaírás és a címbeli szállóige egyformán és egyszerre a haladás kifejezése.) – Máskor ellentétes utalással találkozunk: Kálmánnal való beszélgetése során a nádor is az alvás, egy helyben állás országaként emlegeti hazánkat; az olasz carbonarik forradalmi szövetségével kapcsolatban is “a mozdulatlan föld országa” kerül szóba. Állandóan vissza-visszatér az a gondolat, hogy ezek a fiatalok “meg akarják mozdítani az álló földet…” A folyóirat szerkesztésének is ez lett a hatása: “mégis mozdult tőle a föld!” A költő álmának beteljesülését leíró utolsó fejezetben ez áll: “Eppur si muove! – a hazátlan koldusok, a költők, a művészek, a tudósok, a szellem előharcosainak jelszava megy teljesedésbe.” Hasonlóképp: az egész regényt lezáró, szinte külön fejezetként mintegy összefoglaló mondat is a szimbolikus címet visszhangozza: “A föld pedig, melyet ők megmozdítottak, csendesen fordul előre, tovább…”

Az első lap és az utolsó mondat ismétlődő célzásaival így foglalja az író keretbe az egész mondanivalót. Világossá válik, hogy a címként felírt jelszó nemcsak külső, formai eljárás, – bár Jókai szereti a szónokias patetikus címeket (vö. Sőtér: Jókai Mór. 163.; később az egyetemi jegyzetben 121.).

Figyelemre méltó, hogy míg ez a regény folytatásokban került közlésre, többször jelenik meg párhuzamosan a H-ban egy-egy híradás felett mottóként az Eppur si muove jelige, pl. a kincstári bürokrácia huzavonáinak jellemzésére (1871 márciusában, áprilisában), vagy a közéleti huzavona elleni harc jelzéseképpen (a delegacionális intézmény alkalmatlanságáról – pl. 1871. júl. 1. reggeli kiadás stb.). – Jóval később, 1893-ban, Az én kortársaim c. visszaemlékezés is ezzel záródik: “És mégis… és mégis mozog a föld.” (96. k. 199.) – 1898-ban, a Levente utószavában tagadó kiegészítéssel idézi a szállóigét Jókai (Eppur si non muove – 95. k. 139.).

Katona Béla bocsátotta rendelkezésünkre azt az adatot, hogy Krúdy Gyula az Előkelő Világ lapjain 1899. dec. 27-étől 1900. okt. 3-áig közölte tizenkét részes regényét Száll az ének szájrul-szájra címmel. Az igen bonyolult, romantikus meglepetésekben bővelkedő cselekményű regény 1790-ben kezdődik. Központi alakja egy Zuboki nevű vidéki földesúr, aki afféle Oblomovként él öreg szolgájával. Házába különös módon színészek kerülnek, s végül Zuboki kimozdul házából, s a színészek vezetője lesz. Pestre mennek, a mindentől elvonuló földesúr egyszerre a magyar kultúra, a magyar nyelv ügyéért küzdő önfeláldozó harcos lesz. Egy bonyolult betyárhistóriába keveredik, ezért újra visszavonul birtokára. A színészek azonban tovább járják az országot, és folytatják hősies harcukat a magyar kultúráért. Ezzel kapcsolatban név szerint is emlegeti Kelemen Lászlót és Katona Józsefet az író. A regény végén Krúdy félreérthetetlenül a reformkor nagy társadalmi és kulturális átalakulására céloz Jókai regényének szimbólumával: “A lusta földet sarkával megrúgta valami nagy ember és a mozdulatlan föld egyszerre forogni kezdett. Az alvók fölébredtek és a virrasztók hozsannát kiáltottak.” (Előkelő Világ 1900. okt. 3.)

Ady Endre, Jókaira hivatkozva idézi e regény címét, s kifejezi rokonszenvét a krónikások küzdelme iránt, így aktualizálja a regényt – saját, korabeli célzásaihoz. (Eppur si muove? Budapesti Napló 1907. aug. 4. – Vö. Irodalom)

A felszabadulás után ez a cím szolgált toborzó jelszóként egy szélesebb körű olvasótábor megszervezéséhez, Az Új Ember Jó Könyv Szolgálat célkitűzéseihez. (Vö. Rónay György: Mégis mozog a föld. Új Ember 1947. márc. 23. 12. sz. 3.)

A Tárgyi és nyelvi magyarázatok egyes adataiért, bizonyos összefüggések megvilágításáért köszönettel tartozunk – a fentebb külön is megemlítetteken kívül – a következőknek: Molnár József, Fábián Pál, Margócsy István; Csapody Vera (növénytan), Koch Lajos (színháztörténet), Mihályi Ferenc (állattan), O. Nagy Gábor (szólások), Sándor István (néprajz), Seenger Ervin (Budapest régi emlékei), Szekeres László (Jókai-bibliográfia), D. Szemző Piroska (képmellékletek), továbbá: M. Algőver Erzsébet, Bacsóka Béla, Bellányi Ferenc, Benda Kálmán, Blaskovich János, Boronkay Iván, P. Cziráky László, Ecsedy Zoltán, Ferenczi Mihály, Hársfalvi Péter, Heltai Nándor, O. Imre Emma, Józef Jagiello, Julow Viktor, Kardos József, Katona Béla, Kovács Endréné, K. Kovács Péter, Lengyel Dénes, Losányi Gyula, Lőrincze Lajos, Margócsy Emil, Margócsy Klára, Mátis Béla, Matthia Károly, Módis László, Nádassi András, Nyárády Mihály, Orosz László, Porzsolt István, Román János, Szász Judit, Tarczai Zoltán, Újszászy Kálmán, Vargha Zsigmond.

Jegyzetek

A Csittvári-krónika

[1] sabbesztekli (sábeszdekli) – eredetileg a zsidók szombaton viselt ünnepi fejfedője: kis (fekete) sapka, amelyet a fejtetőn viselnek (Vö. Hétköznapok jelen kritikai kiadás 136.; Az elátkozott család jelen kritikai kiadás 65.; Rab Ráby 68.)

[2] A diákélet itt következő bemutatása Jókai Debrecenről szóló cikkében is sorra kerül. (Az Osztrák Magyar Monarchia Irásban és Képben = A magyarhon szépségei. Bp. 1956. 132–36.)

[3] Diószegi Sámuel (1761-1813) – debreceni természettudós, Fazekas Mihály sógora, az első rendszeres magyar növénytan szerzője (Magyar Füvész könyv, melly a két magyar hazábann találtatható növevényeknek megesmérésére vezet a Linné Alkotmánya szerént. Debrecen 1807. Az Elöljáró Beszédet aláírta Diószegi Sámuel debreceni prédikátor és Fazekas Mihály főhadnagy.) – Jókai máskor is nagy elragadtatással beszél Diószegiék füvészkönyvéről és használja műszavait az Elátkozott családban. (Magyarhon szépségei. Bp. 1956. 80., 95., 135.)

[4] Nokhéry – Nokhéri “vólt a leg elsső Deák Debretzenben, amidőn a( Collegium ott fel-állíttatott”. Jegyzet a Két forintos tallér… c. vershez. Országos Széchényi Könyvtár Kézirattára Oct. Hung. 695. A jegyzet az 55. verssorhoz kapcsolódik s valószínűleg Jókay József kezétől származik. – Thury Etele Iskolatörténeti adattára (Pápa 1908) szerint Stephano Csorba rektorsága idején 1588-ban első bejegyzés: “Johannes Nogheri, collaborator.” (2. k. 96.)

[5] Az itt következő kollégiumi diáknyelv bemutatásában motívum rokonságot lát Harsányi Zoltán Az elátkozott család egy részletével (pl. A gézenguz c. fejezetben. – jelen kritikai kiadás 319.).

[6] dácia – ’járandóság’ jelentéssel az Enyim, tied, övében is (jelen kritikai kiadás 1. k. 201., 340)

[7] Az elekciót és a diákéletet hasonló kifejezésekkel ismerteti Jókai a Kiskirályokban, de különösen a Netartsderre és Mitugrálsz, valamint a Kié legyen Mikepércs és az ő filiái c. rakoczekben, az Egetvívó asszonyszívben (Jókai Mór Hátrahagyott művei (1–10. k. Bp. 1959–62.) 9. k. 15., 198 skk).

[8] post festam (helyesen: post festa) – szó szerint: “az ünnepek után”; jelentése az alkalom múltán, elkésve. Platon: Georgiasából eredőnek vélik. (Vö. Tóth Béla: Szálló igék lexikona. Bp. 1906. 287.)

[9] a különféle körgallérszerű, postásköpenyhez hasonló felsőkabátokat gyakori viselőjükről nevezték el.

[10] Talma – híres francia színész, Napóleon kedveltje (1763–1826), aki a római tárgyú színdarabokat korhű jelmezben játszotta, de a színpadi köpenyt utcai viseletként is használta.

[11] Deák – Deák Ferenc (1803–1876) után

[12] akademika promocio – vö. A debreceni lunátikus Az akadémika promóció c. rakoczét (242.).

[13] borkonvenció – olyan előre kikötött illetmény, amelyet a kántornak vagy a papnak borban adtak ki

[14] a kenyérgalacsinnal hajigálózás ugyanilyen értelemben szerepel a Rab Rábyban (II)

[15] Absurdum – ugyanígy a Kiskirályokban (1. k. 203.)

[16] szatyi, dárdás – Tóth Endre szerint Jókai nem ismerhette a debreceni diákéletet, jóllehet arról ír. Innen adódik néhány “elírása” is, mert pl. “A diákok kenyerét sohasem hívták Debrecenben szatyinak, de hívták és hívják ma is Pápán. Debrecenben brugó volt a kenyér neve… Dárdás diákok nem voltak Debrecenben, vagy legalábbis nem így hívták azokat, akik étel behordását végezték.” (Dr. Tóth Endre: Jókai és Pápa. Pápa 1943. 10–11.) – Jókai maga is különbséget tesz ezek között. A Kiskirályokban írja: “Amióta csak Tanusvárott gimnázium van, mindennap kapnak a bennlakó szegény diákok egy cipócskát a tüzhalmi uraságtól, az iskola patronusától. Ezt a debreceni diákok úgy hívják, hogy pikó, a pápaiaknál a diszneve szatyi, az enyedieknél brugó.” (1. k. 79.). – Az Egetvívó asszonyszívben úgy mint itt (34.).

[17] gugyi, klipitroklapatorium – hangutánzó voltukról l. Zolnai Béla: Nyelv és hangulat 178.

[18] hálpaklacs – vö. A világ vége. = Népvilág. 126.

[19] szuka – az Egetvívó asszonyszív szerint a debreceni legények “nem is hívják másnak a szolgálókat, csak szukáknak”. (Jókai Mór Hátrahagyott művei (1–10. k. Bp. 1959–62.) 9. k. 89.)

[20] Jókai mint Kakas Márton a Gauthier Margit (A kaméliás hölgy) előadásáról igen paprikás és elmarasztaló kritikát ír. Ebben olvasható: “Ez a Gauthier Margot olyan valami izé; – hogy is mondjam, egy olyan kisasszony, aki nem asszony, de nem is leány; akinek van grófja is, hercege is, de azért még sem grófné, sem hercegné; egyszóval egy olyan tisztességes frajla, kinek ismeretségével nem szokás dicsekedni.” (Kakas Márton humoristikus levelei… Pest 1871. XIX. levél. 127. Vö. Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896. 97. k. 398.)

[21] nagybotos – A diákság a város tűzőrségét is ellátta. Kezdetleges eszközeik közé tartozott a gerundium is (nagybot). Ez a lefelé vastagodó, hatalmas és súlyos, embernagyságú fustély vaspántokkal volt összeszorítva. Ezzel verték szét a tűz fészkét, – sőt a tűz felé vezető út közben alkalmatlannak talált kerítéseket, falakat is. Használatához, forgatásához nagy testi erő kellett. Aki a tisztikar megválasztásakor féltérdre ereszkedve a legtöbb dőlt nyolcast tudta a levegőbe leírni, az lett a “nagybotos”, a tűzoltó csoport vezetője. Jókai többször írt erről (pl. Hétköznapok jelen kritikai kiadás 43., 414; – Gerundium. Vö. A magyar nép élce szép hegedüszóban. 159–60.) A választásra vö. Fehér Gábor: Az utolsó nagybotos. Debrecen 1940. 5–40.

[22] Az Aszályi névhez – nem tudni mi okból – Jókai ellenszenve kapcsolódik.“Az ur és uram közt nagy különbség van, mit megmagyarázott Arányi professzor a kis diáknak, kit előfogott az utcán, hogy mit visz. Bort viszek Aszályi urnak. – Mondjad fiam: Aszályi uramnak, mert csak neked urad az és senkinek másnak.” (Milyen demokraták vagyunk mi? Fürdői prédikáció.= Életemből. 1. k. 334.)

[23] sacro sanctum – szentély. Ugyanilyen profán értelemben használja Jókai A lőcsei fehérasszonyban (1. k. 29–30.)

[24] órros – csücsös, csőrös kancsó. Vö. Földön járó csillagok (73.).

[25] a nagy híd – (1. k. 58: az emlékezetes fahíd) az Egy magyar nábobban is szerepel (jelen kritikai kiadás 1. k. 140.). Az Osztrák Magyar Monarchia Irásban és Képben c. kiadvány Debrecen cikkében részletesebben is ír Jókai erről a hídról: “A múlt századok sövénybástyái, agyag őrducai rég eltüntek nyomtalanul, de még a század második évtizede végén is oly nagy hírben állott nagy fahídról is csak a hagyomány beszél már. Hogy ott a Fő utcán végig egész a főtemplomig (nem keresztben, hanem hosszában) vonult el egy rengeteg dobogó – deszkából, facölöpökön álló –, beborítva a Fő utca vízlevezető árkát; a szekerek ezen a negyedfél öl széles hídon közlekedtek; mikor pedig nyáron felszáradt minden latyak, akkor két kapuval elzárták a hidat. Később ezt a tégla, majd az ötvenes években a fakocka burkolat váltotta fel. Most ez a szép egyenes Fő utca szélesen ki van kövezve trachittal, a gyalogjárói aszfaltozva, s két gyönyörű fasor szegélyezi végig.” (A cikk kelte: 1891–93. = Jókai: Magyarhon szépségei. Bp. 1956. 130–31.) – Szerepel a híd a Kiskirályokban is, Sára asszony Debrecenbe érkezésekor. Jókai idézi József császár mondását, mely szerint az uralkodó “még sohasem látott ennél nagyobb hidat a szárazföldre építve” (2. k. 47.). L. az Egetvívó asszonyszívben is (Jókai Mór Hátrahagyott művei (1–10. k. Bp. 1959–62.) 9. k. 143., 146.)

[26] sárlagúnák – amelyeket csak pallókkal lehet áthidalni, s a rajtuk folyó kétirányú közlekedés nagy nehézségekbe ütközik – szerepelnek A debreceni lunátikusban is (205–77.). A Fejedelem és Fra Diavolo c. elbeszélésben: “nem lehet minden város deszkával kipadlózva, mint Debrecen.” (123.)

[27] ötödfél láb – egy láb kb. 31 cm, négy és fél láb: kb. 140 cm

[28] Molnár József hívta fel figyelmünket egy 1773. ápr. 24-i adatban a Biróczi névre. Nevezett Károlyi Sándor megbízottja volt. (Gr. Károlyi Sándor önéletirása és naplójegyzetei. Kiadta Szalay László. Pest 1865. 2. k. 81.) – Pápán Jókai novelláit bemutatta “a kontrascriba, Demjén Ferenc, aki sánta is volt, görbe is volt, szuszka is volt.” (Az én iskolatársaim. Jókai Mór Hátrahagyott művei (1–10. k. Bp. 1959–62.) 5. k. 164.)

Zsigmond Ferenc kritikával fogadja ennek az alaknak a szerepét: “A sánta Biróczyról sem igen értjük, hogy a furfangos ügyvédi praktikák elsajátításával mennyiben szolgálja a maga elé állítólag kitűzött nemzetmentő eszményi programot.” (I. m. 179.) Több rokon vonás található Biróczy és P. Szathmáry Károly: Az ország sebei c. regény Hátszegi Andor nevű szereplője között. Megjegyzendő, hogy Jókai állandó jelzővel nevezi ezt a diákot sánta Biróczynak, s nem tesz eléje névelőt.

[29] P. Szathmáry Károly: Az ország sebei c. regényének főszereplője, Solymosi Jenő és Jenőy Kálmán között sok hasonlóság található (vö. Keletkezése, forrásai)

[30] Az 1892-ből származó A fekete vér c. regénynek is van egy fontos szerepet játszó, Barkó Pál nevű alakja, akinek magatartásában több rokon vonás található az És mégis mozog a föld orientalistájával (79. skk.).

Zsigmond Ferenc gyakran idézett monográfiája szerint “az ázsiai őshazát kutató Barkó Pál óriási tudása és fenségesen vakmerő céljának szinte apostoli hevületű szolgálása szintén nem méltatlan az eposzias alapeszméhez (a modellül szolgáló Kőrösi Csoma tragikus végű pályájának regényes exótikuma hatásosan táplálja illuziónkat).” (I. m. 179.)

“Nyilvánvaló, hogy az Ázsiába utazó ifjuéban van valami azon kor nagy álmodozóinak mély és törhetetlen hitéből… amellyel az előitéleteknek is szembe mertek állani.” (Kovács Dezső: Jókai regényei a színpadon. Erdélyi Hiradó 1894. I. k. 24.)

[31] “Az izgékony Borcsay Mihály az első, Kelemen társulatával országgá induló magyar szinészek tipusa.” (Oláh Gábor: Jókai és Debrecen. Irodalomtörténeti Közlemények 1906. 272.)

[32] Csuka Ferencről, erről a kicsapott diákról Zsigmond Ferenc így ír: “még kevésbé értjük, hogy ötödik társuk hogyan élesztgeti a nemzeti zenét (talán csak nem avval, hogy a süket Sátory őrnagy fülébe tárogatózik?).” (I. m. 179.)

[33] finak – pohár; eredetileg malombeli vámmérték (l. Bálványosvár jelen kritikai kiadás 98, 316).

[34] A verset Gulyás József diákos műdalnak ítéli. Jókai hol 18, hol 15 soros terjedelemben, néha kisebb változtatással, olykor 1–1 sort idézve, más sorbeosztással közli pl. A debreceni lunátikus (254.), Egy magyar nábob (jelen kritikai kiadás 2. k. 245.), Thespis kordéja (23., 53.), A bolondok grófja (219–20.). L. Jókai és a népdalok. Népélet 1925. 139. – Az utóbb idézett két helyen még az És mégis mozog a földben “előírt”, első sortól kezdett ismétlés is szerepel. Emlegetik a dalt Az élet komédiásaiban is (1. k. 226.). – A dal nem szerepel Stoll Béla bibliográfiájában.

[35] debreceni szem – Jókai magyarázata szerint a debreceni civis “nem egykönnyen ismerkedik; amiért azt szokták mondani az olyan emberre, aki nem látja meg, akit nem akar, hogy debreceni szeme van.” (Magyarhon szépségei. Bp. 1956. 141.) – Vö. Nyárády Mihály: A Debrecen név eredete. Nyíregyháza: 1943 19. – Szitkozódásként az Egetvívó asszonyszívben “folyjon ki a debreceni szemed”. Jókai Mór Hátrahagyott művei (1–10. k. Bp. 1959–62.) 9. k. 106.

[36] A csittvári krónikáról részletesen l. Keletkezése, forrásai. – A Kiskirályokban (2. k. 36.) is említik a csitvári (!) krónikát, mint oly könyvet, amelybe a különleges képtelenségek, a lehetetlenségek illenek bele. – Jókai a “titokzatos tartalmú” könyv motívumát máshol is alkalmazza. Pl. Az élet komédiásaiban, ahol ezüst táblába foglalt “sybillakönyv” rejtelmeit ismerjük meg (a Hadi tervek c. rakoczben), vagy a Szabadság a hó alattban a “zöld könyv”, amelynek központi szerepére jellemző, hogy a regény alcíme lett.

[37] A Jókai hagyatékban volt, Kuruckori versek és hivatalos iratok másolatai elnevezésű, egykorú másolatgyűjteményben is van ilyen jezsuita dal (90. d. verso Országos Széchényi Könyvtár Kézirattára Quart. Hung. 2041.).

[38] Zrínyi Péter fia, Boldizsár, egy osztrák várbörtönben lelte halálát, ahol húsz évi raboskodás után beszélni is elfelejtett. (Vö. Jókai: A magyar nemzet története… Id. kiad. 530) Ez az “utolsó Zrínyi”. – Zrínyi epitáfiumát l. a Jókai-hagyatékbeli Kuruckori versek… (153. d. – Országos Széchényi Könyvtár Kézirattára Quart. Hung. 2041.)

[39] Az ellenreformáció pozsonyi vésztörvényszéke protestáns prédikátorokat ítélt gályarabságra, akik nem mondtak le hitükről, s Nápolyban kerültek gályára. Az egy évnél is tovább tartó szenvedés után csak 32-en maradtak életben, amikor a holland Ruyter admirális kiszabadította őket. Ennek emlékére pl. Debrecenben, Sárospatakon emlékművek készültek. Az 1674-ben történt esetről és más hasonlókról Jókai A magyar nemzet történetében is megemlékezik (id. kiad. 533.).

[40] Mária Terézia korában élt az említett Pálffy huszárezredes, a szatmári békéért közreműködő gróf fia. Vele együtt szolgált egy Schwartzenberg herceg. Az osztrák főúr lelőtt egy magyar katonát; Pálffy ezt nemzeti sérelemnek fogta fel, párbajra hívta ki Schwartzenberget. A herceg ökörnek nevezte Pálffyt s úgy lőtt rá. Pálffy nem gorombáskodott, de agyonlőtte az osztrák herceget, majd – a katonai felelősségrevonás elől – elmenekült. A királynő halálra is ítélte kedves embere gyilkosát, azonban a gróf, “anyjának közbenjárása következtében, kegyelmet nyert, azzal a föltétellel, hogy a nyakán folytonosan madzagot hordjon annak jeléül, hogy akasztófára szánták”. Pálffy évekig hordta is a kenderkötelet, míg a madzagra Mária Terézia az aranygyapjas rendet nem akasztotta. – Tóth Béla mondja el (i. m. 1. k. 379–380.). Forrása: “Huszár-humor, szerkesztette a Rokkant Huszár (Huszár Imre). Ez az anekdota régi mendemonda.”

[41] Mikes Kelemen (1691–1761) – leveleit először Kultsár István adta ki 1794-ben.

[42] A Magyar Nemzet Történetének egyik hosszú rakocze: “Caraffa. Az eperjesi mészárlás.” (Id. kiad. 559–64.)

Jókai Mór irodalmi és művészi hagyatékának becslési és átvételi lajstromában (Országos Széchényi Könyvtár Kézirattára Fol. Hung. 1945.) a 26. d. lapon, 201. tételszám alatt szerepel: “Karaffa vértanuinak börtönét ábr. fénykép 5 kor. ért.”

[43] Jókai a Jocus és Momus c. anekdotagyűjteményében (Bp. 1888.) írja meg Jósa István pap történetét. A lelkész hírneves csapatvezér, bátor portyázó volt a Hegyalján, s taktikából a labancokhoz is fölesküdött, majd papként feloldozta magát a labancnak tett eskü alól, hogy tovább szolgálja a kuruc szabadságharc ügyét. (Jósa István. = 179–81.) L. még A magyar nemzet története… Id. kiad. 536.

[44] Pl. Károlyi Sándor nagy uradalma is a kuruc felkelés részvevőinek konfiskált, elkobzott vagyonából keletkezett.

[45] Mária Terézia magyar udvari bolondja szerepel A cigánybáróban is (87–89.), s megtudjuk róla, hogy “valamikor kálvinista magyar diák volt”.

[46] A kecskeméti rácpusztítás. – A kuruc harcok idején, 1707 márciusában Károlyi Sándor egyik csapata a Bácskára rontott, mire a bácskai rácok Kecskemét feldúlásával álltak bosszút. 1707. ápr. 3-án korán reggel 2000 rác lovas és 1000 gyalogos kezdte a támadást, s váratlan rajtaütésük teljes sikerrel járt. Csak a Nagykőrösről jött segítség jelentett enyhülést, de a végül elmenekülő fosztogatók megöltek 396 kecskemétit, 55 ott levő török kereskedőt, 155 embert fogságba hurcoltak, – akiknek csak egy részét sikerült később hosszas huzavona után kiváltani. A kár 230 ezer tallérnál is több volt. (Pest-Pilis-Solt-Kiskun Vármegye. Két kötet. = Magyarország vármegyéi és városai. Szerk. Borovszky Samu. Bp. 1910. 2. k. 335.) – Orosz László közlése szerint a pusztításnak verses feldolgozója is volt: Székudvari János, kecskeméti iskolamester. Történész feldolgozása: Hornyik János: A rácok ellenforradalma (Századok 1868. 699–702).

Az erdélyi pórlázadás talán a Budai Nagy Antal nevéhez fűződő (1437–1439), de még inkább a Horia-Clo(ca vezette felkelés (1784).

[47] A debreceni castellum romantikus történetét novellában megírta Jókai A debreceni kastély címmel (= Szélcsend alatt. 104-87.) – Megj. 1861-ben a Vasárnapi Ujságban.

[48] pasquillus – gúnyos röpirat. Stoll id. bibliográfiája sokat nyilvántart.

[49] Bercsényi verse – azért Bercsényié, mert 1706 júliusa vége felé a Nagyszombatban németekkel békealkudozásokat folytató Bercsényinek küldhette e verset Rákóczi, aki talán szerzője is a Ne higgy magyar a németnek kezdetű versikének (Tóth Béla Szájrul szájra. 48.).

[50] Tóth Béla jegyzi fel azt is, hogy az előbb idézett vers első sora “Bátya (Bátyám), ne higyj a németnek” kezdettel is szerepel. Amikor ugyanis Jókai 1860. jan. 30-án a magyar néphumorról tartott akadémiai székfoglalót, az osztrák rendőrségre való tekintettel így idézte: “Bátyám, ne higyj a nemzetnek…” (uo. 49.). – A Stoll-féle bibliográfia egyik változatot sem említi.

[51] A magyar nemzet történetében említi Jókai, hogy milyen hatalmas mennyiségű gúnyiratot adtak ki Bécsben a papok, világiak II. József ellen (id. kiad. 749.). L. erről Ballagi Géza később idézendő művét is.

[52] Compono, impono – A Jókai-hagyatékban volt, már említett másolatgyűjteményben (Országos Széchényi Könyvtár Kézirattára Quart. Hung. 2041.) található egy hatsoros epigramma, amely lefordíthatatlan latin szójátékokat tartalmaz, s közben a törvénykezés, jogászkodás csűrés-csavarását gúnyolja ki. De Dieta Anni 1681 Soprony celebrata (93. d). Ennek 3. sora: Compono impono concludo illudo… (lefordíthatatlan szójátékok). Lénárd mondja a Földön járó csillagokban: “Compono impono, mondja a diaetalis vers” (70.), s a továbbiakban egy szóviccet csinál ezzel a sorral.

[53] A soproni országgyűlést Lipót király 1681. ápr. 28-ára hívta össze, azért ide, mert Pozsonyban pestisjárvány volt. A megnyitásra csak egy hónappal később került sor, különben is a hosszadalmas huzavona volt jellemző a diétára, amelynek főtémája a protestáns sérelmek orvoslása. Végül is igen kevés és jelentéktelen eredményre jutottak.

[54] A József ellen írt pasquillusokról: Rab Ráby (61, 90).

[55] A latin közmondást Jókai Zrínyi Péterrel kapcsolatban idézi A magyar nemzet történetében (id. kiad. 528.)

[56] A világhírű Martinovics összeesküvési pör részletei c. két közleményt adott ki az általa szerkesztett Életképekben 1848. ápr. 2-án (15. sz. 417–22.) aláírás nélkül, és 9-én (16. sz. 449–52.), aláírással. (Kötetben A Martinovics összeesküvési pör részletei. 306–19.) – Az adatszerű felsorolás mellett a lelkes hazafiságra buzdításról sem feledkezik meg Jókai. Vö. A Magyar Nemzet Története Magyar jakobinusok c. rakoczét. Id. kiad. 771–87. (L. még Politikai divatok jelen kritikai kiadás 21., 566.)

[57] Tóth Béla (Szájrul szájra. Bp. 1895. 62–64.) közli Napóleon proklamációjának teljes szövegét, Batsányi János fordításában. A kísérő szövegből kitűnik, hogy az És mégis mozog a föld megírásáig a helyes és teljes szöveg magyarul nem jelent meg. Manch Hermaeon – korának egyik legérdekesebb, legszellemesebb és legismertebb röpirata. (Rövidített címe: “Politischkirchliches Manch Hermaeon von den Reformen Kayser Josephs überhaupt vorzüglich in Ungarn, mit nützlichen Winken zur Richtung der Gesinnungen des Adels der Geistlichkeit und des Volks auf den nächst bevorstehenden Reichstag in Ungarn. Gedruckt mit Wörbözischen Schriften. 1790.” 250 l.) Ballagi Géza szerint a röpirat erősen nemességellenes, támadja az arisztokráciát és a (katolikus) papságot is, sok vonatkozásban viszont II. József kormányzati rendszerének helyességét emeli ki. (Ballagi Géza: A politikai irodalom Magyarországon 1825-ig. Bp. 1888. 396–405.)

[58] A Crouy (Croy, Crouy-Chanel) család a XIX. század közepén, az Árpád-házi III. Endre magyar királytól származónak hirdetve magát, trónigényekkel lépett fel. Itt is ezekre a származási dokumentumokra utal Jókai. (L. még Az élet komédiásai 54. k. 223.) – E trónigény támogatása Habsburg-ellenes és haladószellemű elemeket is tartalmazott abban az időben. Vö. Eckhardt Sándor: A francia forradalom eszméi Magyarországon. 35.

[59] A lefejeztetéshez hasonló esetet ír le Jókai A Magyar Nemzet Történetében, a Magyar jakobinusok c. rakoczben: “Zágrábban egy álarcos bál alatt egy guillotint hordtak körül ezzel a felirattal: “Le a vagyonosokkal! Éljen a szabadság! Éljen a köztársaság! S húsvét reggelén, a piac közepén egy szabadságfa volt felállítva, hegyében a veres phrygiai süveggel s e feliratú zászlóval: Éljen a szabadság és egyenlőség.” (Id. kiad. 776.)

[60] Az evangélikus teológiai szakirodalom “Luther aphorismái” címmel nem ismer Luther-írásokat. Viszont közismert, hogy Luther gyakran fűszerezte előadásait, sőt templomi prédikációit az életből vett, néha eléggé “erőteljes” stílusú kifejezésekkel, ún. “Kraftausdruck”-okkal. Ezek nyomtatásban, a reformátor neve alatt nem jelentek meg összegyűjtve, de szóbeli hagyományként terjedtek, a későbbi korokban is.

[61] A jezsuita parancsok. – Jókay József már említett Helikoni Virágok c. gyűjteményében a 60. sz. alatt található: “Ratio status Jesuitici in Effigie.” Ennek Jókaitól származó kéziratos fordítása a Petőfi Múzeumban található (V. 1037. jelzet alatt). Nyomtatásban: A jezsuita rendszer észjárása képletekben c. megjelent a Jocus és Momus c. anekdotagyűjteményben (Bp. 1888.). A 28 soros vers minden második sora visszhangozza a “senki ne tudja csupán( refrént, mint a felmentést az előző másfél sorban lehetőségként említett törvénytelenségre, erőszakoskodásra, visszaélésre (79–80.). Ballagi Géza ezt a Pozsonyban 1791-ben nyomatott pamfletet az egyik legdrasztikusabb antiklerikális műnek ismeri (i. m. 689.).

[62] veres barátok – vörös barátok. Az Egy hírhedett kalandor a tizenhetedik században c. regényben a két rakoczet magába foglaló negyedik rész (113–45.) foglalkozik a vörös barátokkal. Ezek lényegében a Bafometh bálvány imádói: ugyanolyan, egyházi kereteket felhasználó, de alapjában véve szentségtörő orgiákat tartó banda. Teljesen hasonló ehhez a Fekete gyémántokban Az ördögüző c. rakoczben Sámuel apát ellenfeleinek mulatozó népsége. Feltehető, hogy éppen a közvetlenül az És mégis mozog a föld előtt kiadott Fekete gyémántok említett rakoczének megírásához adhatta az alapot egy ilyen, nagyszombati “fekete mise”; s részvevőinek szétverését, “tragédiáját” említi ez a krónikás bejegyzés. (Erre utalhat a Jókai által közölt “Jegyzet” is a Fekete gyémántokhoz. Eszerint a gúnyvesperae latin eredetije “egy valódi régi, eredeti hagyomány, melynek szerzője a vörös barátok korszakában élt” (jelen kritikai kiadás 265.) – Vö. még Orosz László részletes jegyzetét a Mire megvénülünkhöz (jelen kritikai kiadás 89., 552.). Szerepelnek a Rab Rábyban is (436).

[63] A Bafometh-bálvány szerepel az Egy az istenben. (9.) Jókai jegyzete szerint: “Az a mesés bálványkép, mely a templariusok kiirtásában szerepelt. Rájuk fogták a kormányok, akik kincseiket el akarták venni, hogy ezt a faragott képet imádták a Krisztus helyett.” – A Bafometh imádókról hosszú rakocz található az Egy hírhedett kalandor a tizenhetedik századból c. regényben (A Baphomet. 123–45.); szó van róluk a Rákóczy fiában (8.), szerepelnek A lélekidomárban is (1. k. 178.), a Rab Rábyban (415).

[64] Hatvani bűvészetének emlékezetes hagyománya részletesen megtalálható A magyar Faust c. írásában (Néprege. = Föld felett és víz alatt. 44–66.). Az És mégis mozog a föld esemény sorrendje nem egyezik meg a novellisztikus, önálló feldolgozással. Ott arról van szó, hogy Hatvani diákkori szerelme, Veronka, nem várta meg a fiatal tudóst, míg az a külföldi akadémiáról hazajön, hanem férjhez ment egy derék házas-tüzes henteshez. Mire Hatvani hazakerült, Veronkának már egy négyéves és egy karonülő gyermeke volt. A professzor keserűségében olyasféle átkot mondott, hogy “vigye el az ördög”. Az egyébként ártatlan szitkozódás Hatvani esetében komolynak számított, mert az ördög neki szolgálattal tartozott, s az most is működésbe lépett. Egy nap “a hentes szokása szerint a piacra menvén, felesége kenyeret dagasztott, s azalatt kis csecsemő fiát a négyéves kisfiúra bizta, hogy ringassa. A kisgyerek sirt. A nagyobb gyerek gyakran hallotta a szülőitől azt a tréfás fenyegetést, ha kisöccséhez rossz volt: nem hallgatsz? Mindjárt elvágom a torkodat! – Azt is látta, hogy az apja mily szenvedéllyel öldösi le a birkákat, s nagyon tetszett az neki. Ostoba gyerekésszel meg is tette; apja késével leölte kis csecsemő öccsét. Ekkor ijedt meg aztán attól, a mit tett. Rémültében bebujt a sütőkemencébe. Nem sokára jött az anya, befütött a kemencébe, s csak akkor vette észre gyermekét, mikor már az meg volt halva. Ekkor kétségbeesésében fogott egy kötelet s a fogasra felakasztotta magát. A hazatérő férj gyermekeit, nejét ily borzasztóan megölve látja maga előtt; abban a percben összerogyik és megszakad a szive.” (52–53.)

A városban nagy volt a részvét. Hatvani 10 arany jutalmat tűzött ki annak a diáknak, aki a legkifejezőbb sírverset szerkeszti. Egy Bóta nevű együgyű tógátus a nagy erdőn járkált, mikor az ördög hasonló, furcsa öltözetben hozzálépett s felajánlotta segítségét, csak azt kérte, hogy a diák három csepp vérével írja fel nevét egy papírra, s meglesz a jó vers. A vásár megtörtént. A névtelenül beadott pályázatok elbírálása után, a hülyének tartott Bótáé lett a győzelem. Ez az a distichon, amelyik itt latinul és magyarul (nem pontosan ugyanúgy, mint a mondai feldolgozásban) szerepel, s amely Jókai ott tett megjegyzése szerint “most is kibetüzhető még a nagypéterfiai ótemető egyik mohos sirkövén”.

Hatvani professzor a Bóta versén megérezte a kéngyertyaszagot; elővette a diákot, aki be is vallotta a vers eredetét. Mivel esedékes volt az ördög számonkérő látogatása, Hatvani azt a tanácsot adta az együgyű diáknak, hogy “egy hétig ki ne menjen a szobájából s az ajtajára írja fel e szót cras: holnap, s rajzoljon alá egy boszorkánylábat, a mi áll két összetüzött háromszögből.” Bóta így is tett. Az ördög eljött, de meglátva a felírást, elkotródott. Mindennap visszajött egy hétig, de mivel akkor is csak a felírás várta, “nagymérgesen egyet rugott a lábával az ajtóra s ezt írta föl rá vörös krétával:

Per mullom cras! cras cito dilabatur aetas

(A sok holnap alatt életed is lehalad.)

Ez órától fogva nem háborgatta sem ő, sem más szellem a diákot, ki élete fogytáig boldog maradt és ostoba.” (52–55.) – Ez a novellisztikus feldolgozás az És mégis mozog a föld első közlésének évében, 1871-ben jelent meg a Kisfaludy Társaság Évlapjaiban. – A históriát feldolgozta Jókai az Osztrák Magyar Monarchia Irásban és Képben c. sorozat Debrecenről írt cikkében is. (L. Magyarhon szépségei. Bp. 1956. 134–35. – Vö. még O. Nagy Gábor i. m. 219.) – Szerepel a Rab Rábyban is (58.).

[65] P. Szathmáry Károly, aki egy időben Jókai közvetlen munkatársa volt a Hon szerkesztőségében, egy igen didaktikus, a kisdedóvási propaganda céljait szolgáló ponyvafüzetében, a Szabadka melletti Palics fürdőről hasonló családi szörnyűséget említ: a kenyérsütéshez előkészített szalmát az egyedül hagyott két kisgyerek magára gyújtotta; az asszonyt a feldühödött férj baltával csapta agyon, majd a három holttest felett fölakasztotta magát. (Piros Könyv a magyar nép számára. Irta P. Szathmáry Károly. Bp. 1882. 29–30. A történethez megfelelő hatású kép is látható: 56–57.)

[66] epitaphium – sírvers, sírfelirat

[67] Jellemző Jókaira, hogy kizárólag politikai jellegű műveket említ. Erotikus, csintalan versek – amelyek pedig apjának általa használt gyűjteményében bőven akadnak – egyáltalán nem kapnak még említést sem.

[68] Reverendissime – főtisztelendő uram!

[69] Akkor ez volt az irodalompártolás – A Magyar Nemzet Történetében így ír Jókai: “A legtöbb költői művet, a censura miatt, szokás volt leírni. Ez volt az irodalompártolás.” (A reformkorszak Magyarországon c. rakoczben. Id. kiad. 821.)

A tiltott másolás útján haladó eszmék terjesztése előfordul a Mire megvénülünk c. regényben is. Ott a pozsonyi országgyűlésen elhangzott szónoklatok szövegét sokszorosítják így: Loránd és társai, sőt a 12 éves Dezső is (l. Keletkezése, forrásai).

[70] “Dungó” dala – Maga a “Dungó” dala nem ismeretes, csak a gúnyverse, hogy azt ne danolják – nyilván túlságosan szabados szelleme miatt. Ez volt a krónikások véleménye is. A betiltást gúnyoló dal ismerős egy debreceni kéziratos gyűjteményből (Stoll Béla i. m. 833. darabja, 408.). Tóth Béla is idézi. Szerinte a XIX. század eleji nóta “egy, a magisztrátust csufoló Dongó, diriduri dongó kezdetű nóta büntetés terhe alatt” történt tiltása következményeként keletkezett:

Debrecenben kidobolták,

Hogy a Dongót ne danolják:

De azért is Dongó,

Diriduri dongó!

(Szállóigék lexikona, 58.) Megjegyzendő, hogy Jókai mindig “Dungó”-t emleget.

Jenőynek ez az elnöki véleménye visszhangzik az Egetvívó asszonyszívben: “Éjente rázendítik a lábas ház ablakai alatt a diri diri dungót, aminek poétája múzsa helyett disznótól, kutyától vette az ihletését… Biró uram már ki is doboltatta, hogy a gúnydalt az utcán hangoztatni nem szabad, amire egy újabb strófa lett a válasz: Debrecenben kidobolták, hogy a dungót ne danolják. Csak azért is dungó.” (Jókai Mór Hátrahagyott művei (1–10. k. Bp. 1959–62.) 9. k. 73.)

[71] Marsyas – görög mondai alak, akit tiszteletlensége miatt Apolló egy fenyőfára akasztva megnyúzott

[72] A kopott nemesekhez című vers szerzője: Kovács (Kováts) József református lelkész (1780–1809), aki sok nyelvet ismert és tudós ember hírében állt, de főleg népszerű versei tették közismertté és méltóvá a “rímkovács” melléknévre. Boros fővel néhány italos barátjával a somi katolikus templomba ment, ahol nagy mulatást rendeztek. Ezért három évi fogságra ítélték, s így halt meg a kaposvári börtönben. Szinnyei szerint írónk édesapja, Jókay József igen szerette Kovács verseit, s mintegy 80 költeményből álló gyűjteménye ismeretes. Ez nyilván az ún. Helikoni virágok c. 80 versből álló gyűjtemény, – bár ezek nem mindegyike Kovács verse (l. Keletkezése, forrásai. Vö. Magyar írók élete és munkái. 6. k. 1899. 1295.)

Molnár Pál szerint Kovács e versének terjesztése orában mindig a demokratikus, a születési előjog ellenes magatartás fokmérője. (Debrecen a régi magyar irodalomban. Irodalomtörténeti szöveggyűjtemény jegyzetekkel. = Magyar Irodalmi Ritkaságok. 58. sz. Bp. 1941. 175.)

[73] blasphemia – súlyos sértés, tekintélyrombolás; istenkáromlás.

[74] kutyabőr – a nemesi kiváltságleveleket többnyire kutyabőrre írták

[75] Jókai édesapjának Helikoni Virágok c. kéziratos versgyűjteményében 52. sz. alatt található meg az alábbi, betűhíven közölt szöveg. Ezt kihagyásokkal vette fel a regénybe Jókai. A kiemelt szövegrész – miért, miért nem – a regény szövegéből kimaradt.

52. A’ Kopottabb Nemesekhez

Földiek! Lehettek Nemesek, meddő Tök

Fejjel is, ha egyszer van kutya bőrötök,

Lehettek, ha fügnek gunyhótokban Ősi

Atyátoknak rozsdás fegyveri ’s köntösi,

Rosdások mert rajtok zomantz gyanánt áll, oh!

Kortsos világ! A sok rétü rongy pók hálló;

Mind nemes az a’ ki megmohosult Neve

Elébe egy fakó görtsös N.-et teve.

Óh mért nincs fel-sütve gyáva tekintetü

Homlokotokra es, ez a’ hitvány betü;

Hisz a régiség is néktek az efféle

Tsuffá tett rangot, lám eb-bőrre festé le.

Óh, idők! erkölcsök! már ma a’ Nemesi

Rang, az Agarak közt tsak a Nyulat teszi.

Ah! nem, nem illy szemmel kell azt az Isteni

Szivbe lakó Nemes rangot le festeni;

Mert rá illik árva, keseredett Dózsa

Katonájára is a’ koszorus rózsa,

Ha meg sértett szive a’ fel fegyverkezett

Nemes el-szántsággal azért fogott kezet,

Hogy az elalélt Just a Lármás Kard nesze

Által orvosolván, ismét felébressze,

Tsuda dühösséggel vért locsolván rája

Halálos mérgében feresztett szablyája.

Azok érdemlik meg azt a Nevet akik

Közt a halhatatlan drága virtus lakik,

Nem az, a’ ki a hólt ősöknek penésszel

Bévont érdemek közt szunnyókálván vész el.

* * * * * * *

Én Nemes vagyok, de nem tudom a’ Nagy Nem

Fényétől meg vakúlt Apám az é vagy nem.

A vers utolsó sora alatt olvasható: “a 2dik kötetbe a potolékja.”

A Helikoni Virágok 2. kötete azonban nem ismert.

Mint látható, a regénybeli szöveg a Jókai édesapjának jegyzőkönyvbeli szövegétől némi eltérést mutat. Feltehető, hogy Jókai fejből írta le a verset, amikor a regényt alkotta, s így az apró változtatások öntudatlanok. A sorkihagyások már következetesebbnek látszanak. A kipontozott sor Jókay Józsefnél is így van. Megjegyzendő, hogy egy debreceni változatban szintén helyet hagytak ki az utolsó két sor fölött. Ebben a debreceni változatban az itt közölt 6. sor után még nyolc sornyi, kissé durvább hangvételű többlet is található (Vö. O. Nagy Gábor i. m. 269. – Az említett debreceni változatot közli a már említett, Bán–Julow-féle Debreceni diákirodalom a felvilágosodás korában című szöveggyűjtemény (95–97.).

[76] Jókai édesapjának Helikoni Virágok c. gyűjteményében megtalálható ez a vers: 61. A’ két forintos Tallér, a’ Vén Krajtzár és a Kajla Márjás eggyütt való Beszélgetése. A terjedelmes (54. d.–57. v.) gúnyköltemény az aranypénz eltűnéséről és a bankópénz térhódításáról szól iskoladrámaszerű, vontatott beszélgetésben. Az aláírás helyett, a bejegyzés utolsó sora után ez a vita olvasható: “Nem hiszem, hogy K. J. munkája Legyen ez” [más tintával] “azonban meg Lehet. – de kitapogattam, hogy nem az, [oldalt, keresztbe folytatva] ezen beszéllgetés Bányay Jóseff munkája Debretzenben irta, az t. i. a ki a 39ik szám alatt Cs. V. M. halálát kesergi Komáromban; de óh fájdalom, már maga is szép eszével együtt Cs. után költözött.” A regényben Jókai sem nevezi ennek a versnek szerzőjéül Kovács Józsefet, mint az előbbi vers esetében tette. (Vö. még Trencsény Károly: Egy régi kéziratos antológia. Irodalomtörténeti Közlemények 1929. 354.) – A Stoll-féle bibliográfia 18 gyűjteményben ismeri ezt a költeményt, s ez nagy népszerűségéről tanúskodik. Több feljegyzésben szerepel mellette Bányai József szerzősége. Egy alkalommal a beszélgetés dátuma: “1800–9 körül”; az időpont a tárgyalt gazdasági intézkedés bevezetésére utal. – Erről a Bányai Józsefről közelebbi adatokat nem sikerült szereznünk.

[77] politiko-financiális – gazdaságpolitikai

[78] A Julián (Juliánus) barát itt leírt története hangulatában és tartalmában is megfelel A Magyar Nemzet Történetében Az elhagyott testvérek c. rakocznek (id. kiad. 181–84). Jókai is megemlíti, hogy erről a témáról írta a Másik haza c. elbeszélését (= A magyar előidőkből. 73–114.). Ez a novella – a kötetbeli jelzés szerint – “berakoczlen maradt”.

[78] A rovásírásról röviden emlékszik meg Jókai A Magyar Nemzet Történetében (id. kiad. 72.). Az Árpád-kori székelyekről írt regényében, a Bálványosvárban többször is beszél a hun–székely rovásírásról, a jegyzetek között idéz is tudományos munkákat, amelyek ezzel a kérdéssel foglalkoznak (Vö. a jelen kritikai kiadás jegyzeteit is). A kérdés legújabb összefoglalását l. Csallány Dezső tanulmányában (megjelent a nyíregyházi Jósa András múzeum Évkönyvében, 1963.).

[80] Valószínűleg a székelyderzsi (Románia: Dârjiu) templom feliratáról van szó, a XV. század közepéről. Későbbi eredetű felirat több erdélyi templomon is található.

[81] A szent korona, mely Bécsből visszakerült 1790-ben Budára, nemcsak a költők számára lett a magyarosodó kultúra jelképe, hanem a tudósok előtt is. Katona István előbb latinul (De S. Hungariae Corona. Budae 1790), majd magyarul ír értekezést (A magyar szent koronáról. Buda 1793). Ez utóbbiban különösen erőteljesen szembe száll Weszprémi Istvánnal és Decsy Sámuellel, akik azt hangoztatták, hogy a korona Dukasz Mihálytól származik stb. Katona hirdette először azt a tant is, hogy a korona két részből áll. (L. Csahihen Károly: Pest-Buda irodalmi élete. 1. k. 94., 105.) – Folyt ilyen vita a Jókai által is ismert Tudományos Gyüjteményben is (pl. A’ Magyar Sz. Koronának Bécsből jelentett származása eránt észrevételek. 1826. II. 3).

Jókai Pesten is megtartotta kapcsolatát a pápai kllégiummal, így részt vett később is a képzőtársulat évi pályázatainak elbírálásában. 1846-ban éppen egy Szent Istvánról szóló pályaműről írt a bírálatában olyanokat, mint a regény e helyzetében itt olvasható (Vö. Bodolay Géza i. m. 63., 485–87. – L. Keletkezése, forrásai).

[82] A csittvári krónikában is említett Manch Hermaeon c. röpiratban szó van a koronáról is, eléggé kicsinylő megjegyzésekkel. “A magyar korona, ez a görög ízlésű képecskékkel ellátott arany darab, szerinte, vajmi keveset ér. Egy művelt, erkölcsi alapon álló nemzet fenntartja magát korona nélkül is. Azt a rajongást, amivel a magyarok a korona hazaszállítását fogadták 1790-ben, nevetségesnek találja…” (Ballagi Géza i. m. 403.)

[83] rostrum – szónoki emelvény, szószék

[84] Jókai édesapjának már többször említett kéziratos versgyűjteményének legelső lapjain olvasható, két cím alatt a manapság Konstantinápoly címen ismert Csokonai vers: 1ső Konstántzinápoly (3. d–v.), 2. a’ Vallás (3. v–4. d. v.). Csokonai e versének a Magyar Klasszikusok sorozatában, 1950-ben közölt szövegét figyelembe véve, Jókai édesapjának másolt szövege kevés eltérést mutat. Az első, 46 soros szöveg csak két sorral rövidebb, mint a ma ismert szöveg, de sorrendje az azonos első 10 sor után 5 részletben másképpen következik. A csittvári krónikában szereplő Vallás (A vallás) című vers(részlet), a ma ismert szöveg második, nagyobbik fele. A Helikoni Virágokban “Denevér, babona, Bagoly vakbuzgóság…” kezdő sorral, 68 sorban ugyanúgy szerepel, mint ma szokásos. Apróbb szó-, kötőszóváltozások az egész értelmét nem befolyásolják: ilyenek akadnak. (Vö. Jókai felolvasását erről a kérdésről. A szellem meghamisítása. = Életemből 1. k. 200–06.)

[85] superintendens – protestáns egyházkerületi főpap, püspök

[86] A papi tisztségek felsorolásánál elragadja Jókait túlzó, halmozó szenvedélye. Ezekről a felekezetekről, papfélékről így nincs szó a versben – a Helikoni Virágokban sem. – A templom árán építendő menház gondolata azonban a befejező részben szerepel:

Azzal sok száz ember társon segítenek

A’ minn most eggy tzifra Tornyot épitenek.

[87] Az elszavalt vers megnevezetten is Csokonai szerzeménye. Hogy a szép költemény “egy századdal korán született”, szintén Csokonaitól származó célzás. Benne van a Konstantinápoly c. versnek itt Vallás címmel idézett második felében, ill. a végén:

Emelkedj fel Lelkem! előre képzelem

Mint kiált fel szóval eggyet az értelem…

Siess késő század! jövel óh boldog kor!

Én ugyan lelketlen por leszek már akkor;

De jöttödre vígan zengem énekemet

Vajh te tsak eggyszer emlitnél engemet.

Ugy e’ bajos világ bár rémitne tőlle

Nemes utálattal halnék ki belőle.

Az 1796 előtt írt Magyar! Hajnal hasad! c. versét is ezzel fejezi be Csokonai:

Ezt minap egy jámbor magyar énekelte

S benne a huszadik századot képzelte.

A Doktor Földi sírhalma felett című költemény befejezése szerint is csak a későbbi kortól vár megértést. (L. erre még Ady Endre: Vitéz Mihály ébresztése.)

[88] Ugyanilyen szavazási dilemma: Az élet komédiásaiban a négy nő választás előtti “ballottozás”-ánál (1. k. 203–04.).

[89] A tárogatóról lelkesen ír a Szép Mikhálban (jelen kritikai kiadás 84. stb.), az Egetvívó asszonyszívben is (99.)

[90] Mint Hol lakik kend, hugom asszony… kezdetű ének, ismerős már a XVIII. század végén (Stoll Béla i. m. 177.); a XIX. század elején is több énekeskönyvben szerepel (uo. 373., 388–89.).

[91] Jókai többször nagy felindulással védi az 1809-beli utolsó nemesi fölkelést a napóleoni háborúk idején. A Magyar Nemzet Történetében négy nagy rakocz foglalkozik ezzel az időszakkal (A magyar insurrectio, A karakói és pápai napok, A győri két nap, Meskó körutja. Id. kiad. 787–817.). Ezt a nótát is többször idézi (787., 810.), és hosszan bizonyítja, hogy Győr alatt nem futott meg az insurgens had Komáromig, s ez csak szándékos történelem hamisítás; ez a dal is ennek a kifejezője. (L. még Tóth Béla: Szálló igék lexikona. 173.) Jókai máskor is emlegeti (pl. 100. k. 119; a Névtelen vár 2. kötetében hosszan stb.). 1860-ban sajátságosan rezignált hangú verset is ír Visszhang címen (ehhez megjegyzés: “Midőn hire futamodnék, hogy az 1809-ki nemesi insurrectio még élő tisztei jubileumra készülnek” (Költemények 2. k. 56.) – Eötvös Károly apja írónk édesapjától, J. Józseftől hallotta ezt a dalt, mivel az id. Jókay maga is részt vett a győri csatában (Eötvös Károly: A Jókay-nemzetség. 98.) – Sonkolyi Gergely is “futott” 1809-ben (22. k. 62.).

[92] A Rákóczi nótái címmel jelzett, itt közölt dalok gyakran előfordulnak kéziratos gyűjteményekben. Stoll Béla 27 előfordulási helyet ismert a Jaj régi szép magyar nép kezdetű énekből, amelyet általában Rákóczi nótája címen emlegetnek. Pálóczi Horváth Ádám gyűjteményében is szerepelt (Ötödfélszáz énekek… Bp. 1953. 137–39, 506–09, 74–45). – Jókai nem egyfolytában idézi ezt az éneket. A regény debreceni környezetéhez hihetőleg legközelebb álló változat a debreceni Déri Múzeumban található, a kb. 1824–39 között keletkezett, úgynevezett Juratus gyűjteményben.

[93] Lám a német mily kövér… – Ezt a négysoros második részt – egy szócserével – idézi Jókai A lőcsei fehérasszonyban (1. k. 55.), ugyanígy az Egetvívó asszonyszívben (Jókai Mór Hátrahagyott művei (1–10. k. Bp. 1959–62.) 9. k. 206.).

[94] Az Őszi harmat után, ill. Zöld erdő harmatját sorkezdetek vegyesen fordulnak elő, így lényegében ugyanannak a versnek szövegváltozatai. Mivel a verset sokáig Balassinak tulajdonították, Eckhardt Sándor felvette Balassi Bálint Összes Művei kritikai kiadásába (Bp. 1951. 1. k. 147–52., 279–82.). A Jókaitól idézett “Zöld erdő árnyékát” és a “hóval födi el a tél” sor csak egy-egy, de nem ugyanazon változatban fordul elő.

[95] Perduellio – hazaárulás, felségsértés, pártütés (Vö. Elátkozott család jelen kritikai kiadás 203.)

[96] behemót – A bibliában Jób könyvében olvasható a behemót leírása (40:10–19): a mai vízilóra emlékeztető, hatalmas, erős, vízben és szárazföldön élő állat.

[97] szapu – fából készült kisebb-nagyobb öblös edény

[98] A bordal Erdélyi János gyűjteményében szerepel. (Vö. Gulyás József i. m. 139.) Gulyás szerint ez műdal; nem népi eredetű. – A dal egy része szerepel egy közismert, koleráról szóló dalban is.

Város végén a vasvilla,

Mégis bejött a kolera.

Sem papokra, sem zsidókra,

Csak a szegény diákokra…

Ej, haj, igyunk rája,

Ugyis elnyel a sir szája…

Ott lesz fáradt testünk

Csöndes tanyája.”

(Képek a magyar író és színészvilágból. Bp. 1911. 1. k. 103.) Stoll Béla is ismeri ezt “Város végin két vasvilla, mégis bejött a kolera” címmel (kezdettel), Tóth István gyűjteményéből (i. m. 388.). – Az itt idézett vers második felét, más folytatással, mint “a leglármásabb bordalt” éneklik a csittvári krónikások a regény elején.

[99] Bacche! Éván! Evoe! – Bacchust, a római mitológiában a bor és a mámor istenét üdvözlő éljenzések

[100] Leonidás (Leónidasz), spártai király (i. e. 5. sz.). 300 harcosa élén védelmezte haláláig a szűk thermopylaei (thermopülai) szorost a perzsák ellen. (L. Politikai divatok jelen kritikai kiadás 105.)

[101] invasionalis – beözönlő, megszálló

[102] A Mire megvénülünkben Márton legény is részegnek tettetve tartja fel az alkalmatlanul közeledő járőrt (jelen kritikai kiadás 181.).

[103] impertinens nebulo – pimasz, szemtelen tanuló

[104] paniperda – kenyérpusztító

[105] A Szeretve mind a vérpadigban megtalálható ennek a két sornak a strófaelőzménye is: Zöld erdőben ég a gyertya, Az én babám koppantgatja. Hol eloltja, hol meggyujtja, Csak a szivem, csak a szivem szomoritja! (1. k. 340.)

[106] gaukler – kókler; zsivány, szélhámos

[107] A noteszben: “Mért kanyarodik a komló balra, a paszuly jobbra” (21. verso 113). – A regényben fordítva szerepel e “probléma”. (Magyarázatát l. Egy hírhedett kalandor… 184.)

[108] Buffon (1707–1788) – híres francia természettudós, aki a fajok változandóságának hirdetésével kora egyik leghaladóbb tudósa

[109] inquirálni – nyomozni, vallatni

[110] Q. F. D. – quod fuit demonstrandum: amit be kellett bizonyítani, meg kellett magyarázni, mutatni. Latin fordítása az i. e. 300 körül élt görög Euklidész minden (matematikai) bizonyítása végére írt jelszavának; közismert rövidítés volt a latin nyelvű tanítás során hazánkban is, még a XIX. században is (Tóth Béla: Szájrul szájra. 251–52. – Vö. Rab Ráby 7.)

[111] exegetica – szövegmagyarázat; a teológiai és filológiai tanulmányok egyik fontos ága

[112] kánai menyegző – a bibliában János evangélista által leírt jézusi csodára célzás; itt a víz vált borrá (2:1–12). Utalás arra, hogy ők is bort isznak most.

[113] Krónikon Budense – budai krónika. A Hess András budai nyomdájában 1473-ban készült első magyarországi nyomtatvány

[114] Anonymus Belae regis notarius – Béla király Névtelen jegyzője; ma legvalószínűbbnek tartott elmélet szerint 1200 körül élhetett és a Gesta Hungarorum című, a krónika műfajához közelálló történeti mű szerzője

[115] Szalárdi János – történetíró (1601–1666). Siralmas magyar krónikájában a mohácsi vész utáni másfél évszázad történelmét – elsőként a magyar történetírók közül – önálló levéltári kutatások alapján, magyar nyelven írta meg. – A regény cselekménye idején csak másolatokból ismeretes. Kemény Zsigmond adta ki 1853-ban.

[116] Márkus – az 1300-as évek elején készült történelmi mű szerzője: Márk kanonok. Díszes képei (miniatúrái) miatt Képes Krónikának nevezik. Régebben Bécsben, 1933 óta az Országos Széchényi Könyvtár Kézirattárában őrzik.

[117] carmen miserabile – szomorú (a nyomorúság miatt panaszkodó) ének. A cím egyébként gyakori háborús pusztulás, pusztítás korának megéneklésekor. Legismertebb Rogerius (megh. 1266.) olasz származású pap ilyen című prózai műve a tatárjárásról.

[118] conventiculum – összejövetel, kisebb gyűlés

[119] Leopoldus I. (1640–1705) – I. Lipót magyar király

[120] calumnia – viszály, vádaskodás, rágalom. – Az alábbiakban látható, hogy Jókai ezeket a törvényeket eléggé szabadon, pontatlanul idézgeti. Pl. ez, a calumniákról szólónak említett II:71 sem található a Magyar Törvénytárban.

[121] depraecor – engedelmet kérek! (L. Melczer Kálmán Magyar Nyelvőr 1874. 314.)

[122] jurista – jogász, joghallgató

[123] I. Józsefnek 1599:25. törvénycikke nem lehet, mert I. József 1705–1711-ig uralkodott. 1599-ben Rudolf volt a király, s valóban van is egy törvénye a tiltott összejövetelekről: Particularia conventicula… serio interdicantur. De ez nem a 25., hanem a 23. decretum.

[124] Az I. Istvántól idézett II:53. tc. valóban létezett A király rágalmazóiról (De calumniatoribus aulae): Ha ki valamely ispánnak vagy más keresztyén embernek álnokul ezt mondja: “Hallám vesztedre szólni a királyt” – és reá bizonyosodik a dolog, haljon meg. (Magyar Törvénytár 1. k. 43.)

[125] inclyti Status et Ordines – a nemes (nevezetes) Karok és Rendek

[126] A Magyar Törvénytár nem ismer 1725-ből származó decretumokat. Viszont 1715-ből a 7. és 9. törvénycikk foglalkozik a felségsértéssel és az elkobzott javakkal; továbbá az 1723:7. és 9. tc. beszél a Status et Ordines jogairól (Az országgyülések tartásáról; Hütlenségi bünt magukban foglaló esetek).

[127] Tripartitum – Werbőczy három részes, latin nyelvű törvénykönyve, a magyar nemesség kiváltságainak legfőbb védelmezője (1514).

[128] prelegál – előadást tart, szónokol

[129] tace! – hallgass!

[130] tergiversatio – meghátrálás, menekülési szándék. Vö. Rab Ráby 15.

[131] A Stoll-féle bibliográfia szerint egy részben debreceni eredetű kéziratos kötetben szerepel ez az ének: “Elindula szent Jakab Rómába…” kezdettel (i. m. 323.). Gulyás József szerint ez is műdal (i. m. 139.). – Az itt idézett strófa első négy sora szerepel a Bálványosvárban is (jelen kritikai kiadás 114, 318). – Megtalálható a Jókai által jól ismert Erdélyi János-féle gyűjteményben is.

[132] akona – a boroshordó felső dongájába fúrt nyílás elzárására szolgáló dugó

[133] vacuum Torricellianum – az ún. Torricelli (1608-1647)-féle űr, amely a légnyomás létezését bizonyítja

[134] insolenskedik – szemtelenkedik

[135] Gambrinus – mondabeli flandriai király, állítólag a sör feltalálója

[136] spirité – körülbelüli jelentése: “te jólélek!” – Jókai másutt is használja ezt a szót. A Ki hát az a Kakas Márton c. visszaemlékezésében a spiritus familiarisszal folytat beszélgetést Jókai, s azt – vocativusként – megszólítja: spirite néven (Életemből 1. k. 429–35. – Az Egetvívó asszonyszívben: “Ne hagyd magad spirité! – kiabált a contrascriba.” (Jókai Mór Hátrahagyott művei (1–10. k. Bp. 1959–62.) 9. k. 91.)

[137] hermetice – légmentesen

[138] latinus – latinul tanuló; diák

[139] Az áruló Aszályinak két hasonlóan mihaszna szereplőpárja van P. Szathmáry Károly: Az ország sebei c. regényében (l. Keletkezése, forrásai)

[140] ecce – íme, lám

[141] trophaeum – diadaljel, győzelmi jelvény

[142] siserahad – gyülevész, lármás társaság

[143] pantomia – (pantomimika) némajáték; beszéd – taglejtések segítségével. (Vö. Melczer Károly Magyar Nyelvőr 1874. 313.) – A Rab Rábyban (helyesen: pantomimia) ugyanilyen helyzetben szerepel 114).

[144] mendikás – a nagyobb diákot hivatalos minőségben kísérő kisebb diák

[145] elefantina moles – elefánt nagyságú tömeg, teher, csomag

[146] hagymafentő – hagymafüzér, koszorú

[147] fóre – jelentése “ki, kifelé” (vö. a Rab Rábyban is 323.)

[148] börzsölködött – a Tájszótár sem ismeri. Lehet Jókai kifejező szóalkotása (?)

[149] pandekta – eredetileg törvénygyűjtemény; itt: a szétszedett fóliáns részei. – Gergely Gergely a krónika szétszedésének motívumát fedezi fel az Enyim, tied, övé egy jelenetében (jelen kritikai kiadás 2. k. 112., 335.), s utal arra, hogy ez a motívum Jókainál másutt is gyakran előfordul.

A Rákóczy harangja

[1] A debreceni nagy templom és a Rákóczi-harang történetét minden Debrecenről szóló igényes munka elmondja. Kizárólag a harang súlyának becslése körül vannak eltérések. Jókai ismerhette a Tudományos Gyüjtemény cikkét A Debreczeni nagy templom felől (1832. III. k. 89–92.). – A többé-kevésbé hasonló emlékezéseket, régi anekdotákat kiegyenlíti, megrostálja, még a harang súlybizonytalanságát is megmagyarázza Szücs István könyve Szabad királyi Debreczen város Történelme. Három kötet. Debrecen 1872. (1. k. 292–93; 3. k. 832–33.)

[2] Az 1802. jún. 11-i nevezetes tűzvésszel újabban, korabeli vallomások nyomán, foglalkozott Trócsányi Zoltán (Ég a város. = Régi világ, furcsa világ. Bp. 1958. 223.)

[3] iz-nikmidi kaktuszbokrok – Jókai A Magyar Nemzet Történetében ezt írja: “Tökölit nejével együtt számüzték Bythinia Iz-Nikmid városába (hajdan Nikomédia)… Iz-Nikmid a Fekete-tenger partvidékeinek egyik legkiesebb helye, felruházva a természet minden délszaki pompájával” (id. kiad. 612–13). Erről van szó A drágakövek c. novellában is. – A kuruc szabadságharc vezére, II. Rákóczi Ferenc, nem itt élt és nem itt halt meg. – Az Egetvívó asszonyszívben “az utolsó Zeleméri ott porlad valahol az iz-nikmidi sziklasírban, száműzött fejedelme mellett”. (Jókai Mór Hátrahagyott művei (1–10. k. Bp. 1959–62.) 9. k. 80.)

[4] A repedt harang szavával kísért diák-kicsapás felett hasonló elmélkedés olvasható a Mire megvénülünkben (28. k. 127). – A lázadó diákok ugyanilyen búcsúztatása Oláh Gábor: Debreceni zendülők c. novellájában.

[5] alma mater – édesanya; az iskolának, egyetemnek szeretetet, gyöngédséget kifejező neve

[6] Coriolán – Coriolanus: római nemes, aki a plebejusok felháborodása miatt bekövetkezett száműzetésekor átpártolt az ellenséges volscusokhoz, s azokat vezette elkeseredettségében szülővárosa ellen (L. még a 2. 316:21).

[7] Foscari Francesco (1372-1457) – velencei doge. Városát felvirágoztatta, de aztán hivatalától megfosztották, fiát börtönbe vetették (Vö. A lőcsei fehér asszony 1. k. 50.)

[8] Ovid – Ovidius: ünnepelt római költő (i. e. 43–i. u. 16), akit Augustus római császár a Fekete-tenger partjára, Tomiba (ma: Constanza) száműzött. Itt írta szomorú panaszdalait(Tristia).

[9] florilegium – virággyűjtemény; gyűjtemény; színe-java

[10] A debreceni lunátikus első fejezete A nagy piacon ugyanilyen sokadalmat ír le (207. skk).

[11] A piaci közönség szerint magát a Dungó dalt énekelték a diákok, holott csak az annak a betiltását gúnyoló nótát. – Igen sikerült ennek a piaci jelenetnek a leírása: ahogy a vásár egyszerű közönsége részt vesz a kollégiumi kicsapási ügyben, élénken jellemezve azt a patriarkális légkört, amelyben a diákok ügye hozzátartozik a piaci nép vitatárgyaihoz. Ezt erősíti az oratio obliquák folyamatos használata is az egész bekezdésben. (Ugyanígy az 1. k. 56:25 soraiban.) – A debreceni vásárosok életéről és szokásairól Az Osztrák Magyar Monarchia Irásban és Képben c. sorozatban is írt Jókai (Debrecen. = Magyarhon szépségei. Bp. 1956. 141.).

[12] sulyom – vízi dió, vízi gesztenye; állóvizek felszínén tenyésző úszó növény, amelynek szúrós termése ehető

[13] coetus – tanulószoba; díszterem

[14] A sedes lefolyásával kapcsolatban Oláh Gábor emlékeztet Csokonai kicsapatási perére, melynek sok mozzanata éppen így folyt le (Jókai és Debrecen. Irodalomtörténeti Közlemények XVI. 274.).

[15] Járai Ézsaiás alakjában Budai Ézsaiás ismerhető fel (1766–1841). Huszonhét éves korában lett a kollégium professzora. A hittudományok mellett a történelem, a görög és a latin nyelv tanítását is végezte. 1831-ben az Akadémia tagja. A magyar nyelvű oktatásért sokat harcolt. – Az analógiát Oláh Gábor is megerősíti (Jókai és Debrecen. Irodalomtörténeti Közlemények XVI. k. 266.)

[16] exegeta – szövegmagyarázó

[17] homileta – egyházi szónok(művész)

[18] A kisebbik fej nem Budai Ézsaiás személyéről került Járai uram alakjához. Oláh Gábor szerint a XIX. század második felében volt a kollégiumnak egy “legendás nevű tanára”, aki tudatlanabb hallgatóinak szokta volt mondani: “Az én kisebbik fejemben is több van, mint a te nagy bolond fejedben.” Ezt a Tóth József nevű matézis professzort Jókai is ismerhette, de ha nem, föltétlenül hallania kellett róla, “hiszen még éneklő hanghordozását is jellemzőnek veszi” (Oláh Gábor i. m. 266. – Az éneklő hanghordozás: itt az 1. k. 45:7).

[19] A lőcsei fehér asszonyban Alauda uramnak is ilyen vészjósló szemöldökei vannak (1. k. 12.).

[20] benevolizál – vallatás alá fog

[21] domine Nega – vö. Szép Mikhál (jelen kritikai kiadás 273., 402.)

[22] A kisebbik fej nem Budai Ézsaiás személyéről került Járai uram alakjához. Oláh Gábor szerint a XIX. század második felében volt a kollégiumnak egy “legendás nevű tanára”, aki tudatlanabb hallgatóinak szokta volt mondani: “Az én kisebbik fejemben is több van, mint a te nagy bolond fejedben.” Ezt a Tóth József nevű matézis professzort Jókai is ismerhette, de ha nem, föltétlenül hallania kellett róla, “hiszen még éneklő hanghordozását is jellemzőnek veszi” (Oláh Gábor i. m. 266. – Az éneklő hanghordozás: itt az 1. k. 45:7).

[23] Az említett anekdota vitatkozó dialógus formájában szerepel A debreceni lunátikusban (269.), A magyar nép élce szép hegedűszóban c. gyűjteményben Ki tehet a szomjúságról címmel (132.).

[24] scurrilitás – bohóckodás

[25] A Szentek hegedűje vagy… Idvességes énekek… Szőnyi Benjámin holdmezővásárhellyi reform. ekklésiának lelkitanitója által készült igen népszerű, kotta nélküli egyházi énekgyűjtemény, mely 1762 óta tíznél is több kiadást ért meg a múlt század elejéig. (Hétköznapok jelen kritikai kiadás 21, 412; Mire megvénülünk jelen kritikai kiadás 260; A lőcsei fehér asszony 2. k. 232; Rab Ráby 278.)

[26] exsecrált – kiátkozott, tiltott

[27] satis – elég

[28] sequens – következő (A Magyar Faust. Néprege. 50. k. 60.)

[29] Tisza Lajos kocsordi földbirtokos (azóta elpusztult) levéltárában őrzött levélre hivatkozik Velezdy Mihály, amikor a következő három idegen nyelvű mondatot magyarázza. Vámbéry Árminnak Pestről 1870. dec. 14-én keltezett levelét idézi, amelyben a török, a perzsa és a tatár nyelvű mondat eredeti írással, fonetikusan és magyarra fordítva is megtalálható. A budapesti egyetemnek Jókai korában is híres orientalistája az író előre elküldött szövegét némileg változtatott formában fordította le (Velezdy Mihály: Jókai munkatársai. Napkelet 1925. 207. L. még Keletkezése, forrásai).

[30] spiritus familiaris – 1. szolgálatkész házi szellem; kéznél levő bölcsesség; 2. családi szokások, megszokott fogások, eljárások; 3. eszmét adó “lidérc”; ihlet (vö. 96. k. 430–35)

[31] doctissime – nagytudományú

[32] Az itt következő beszédet – és még néhány későbbit – Buday Dezső nagyszerű alkotásoknak nevezi, mint olyan “rabulisztikusan megtévesztő okoskodásokat”, amelyek félrevezetik az olvasót és magyarázzák a hősök tévelygéseit. Hasonlóknak látja még a nádorral folytatott beszélgetést is a magyar színjátszásról, a nagyanya beszédét unokájához. (Jókai lelke. Nyugat 1925. 330.)

[33] Argus – Argos: a görög monda ezerszemű óriása

[34] Bónis Ferenc alispán a Wesselényi-féle szövetkezés leleplezése után került halálos ítélet alá. Kivégzésének okául A magyar nemzet törtenetében Bónisnak várkapitány korában megkockáztatott “élcét” említi Jókai az itt elmondott módon (id. kiad. 530). – Bónis alispán itt elmondott esetét így beszéli el Tóth Béla is (Magyar anekdotakincs. 2. k. 78–79).

[35] Az itt következő vádsorozat, mely túlnyomórészt a Csokonai-féle költeménnyel kapcsolatos (1. k. 28.), szerepel Ady Endrének egyik nevezetes antiklerikális cikkében (Eppur si muove? – Budapesti Napló 1907. aug. 14. = A fekete lobogó. Bp. 1950. 81; L. Irodalom.)

[36] kakodaemon – rossz szellem, ártó hatalom

[37] Ballagi Géza szerint igen sok röpirat, terjedelmesebb irodalmi mű foglalkozik a XVIII-XIX. század fordulóján a latin nyelv támadásával, a magyar nyelv művelése érdekében (i. m. 555–611.).

[38] siclus – sekel: a zsidóság súlymértékegysége (kb. 16 gramm), majd pénzegység, melynek értéke anyaga szerint változott

[39] Ezt a tanítási tilalmat Tóthné asszony is emlegeti férje fiatal korával kapcsolatban (2. k. 32:21).

[40] triumfális processio – diadalmenet. 1790. febr. 21-én érkezett haza Budára a korona Bécsből, óriási pompát kifejtő díszkísérettel és ünnepségsorozattal. – A csittvári krónikában is említett Manch Hermaeon gúnyos szavakkal illeti ezt az óriási lelkesedést (Ballagi Géza i. m. 403.).

[41] lat – másfél deka körüli régi súlymérték, főleg nemes fémek mérlegelésére

[42] periklitál – veszélyeztet

[43] Karika János – alighanem csak névrokona a Csokonai pöreiben szereplő esküdtnek. A jellegzetes nevet szokás szerint transzponálhatta Jókai. (Vö. az id. Csokonai emlékek névmutatóját, itt a Keletkezése, forrásai c. fejezetet).

[44] Est Deus in nobis – idézet Ovidius Fastijából (6, 5.). (Vö. Tóth Béla Szálló igék… 241)

[45] Ámen – Amen. A héber szó jelentése: úgy van, úgy legyen.

[46] venerabile consistorium – tiszteletre méltó gyülekezet

[47] venerabilis sedes – tekintetes tantestület, ítélkező gyűlés

[48] sub rubrika “ex moribus” – az “erkölcsi magatartás” rovatba

[49] vászonkuffer – Jókai gyakori szóhasználatában: egyszerű tarisznya.

[50] frekvencia – itt: társaság

[51] oche! – Az Egetvívó asszonyszív c. regényben: “te oche! (Ez is debreceni gúnynév)” (Jókai Mór Hátrahagyott művei (1–10. k. Bp. 1959–62.) 9. k. 42.) Jelentése: ostoba, hülye, gazember. Vö. az Oché! Oché! c. anekdotát: A magyar nép élce szép hegedüszóban 145–46. (Talán az olasz oca (liba) szó többesszáma. Jelentése így is érthető.)

[52] cohors – a légió tizede; zászlóalj; nagy csapat

[53] Az itt következő búcsúdal szövegét közli Tóth Endre, s megjegyzi, hogy ez a dal sem debreceni, hanem Pápán énekelték az év végi ünnepélyek alkalmával Jókai pápai diákoskodása idejében, újabban pedig a VIII. gimnáziumi osztályt végzett maturandusok búcsúztatásánál. A dal szerzője is a pápai Bocsor István professzor, az 1830-as évekből. Csak a költői szabadság adathatta a dalt a debreceni diákok szájába (Jókai és Pápa. Pápa 1943. 11. 10–11). Az Egetvívó asszonyszívben is masírozó debreceni diákok éneklik: “Múzsa, Múzsa, Múzsanyáj! Induhuhulj patakoknak árnyas ligeheteheiben!” (HnM 9. k. 205.) Jókai és olvasóinak viszonyára jellemző egy levél, amelyet Velezdy Mihály hozott nyilvánosságra Tisza Lajos kocsordi földbirtokos (azóta elpusztult) levéltárából. Pap Gábor vitonyai lelkész írta 1871. jan. 2-án, s a múzsadal szövegét leírva, rámutat arra, hogy a regény pár nappal előbb megjelent folytatásában olvasható szöveg eltér attól, mint ahogy ő tanulta diák korában. Sajnos, a levélből nem tűnik ki, hogy a vitonyai olvasó hol, melyik kollégiumban énekelte a dalt. (Velezdy Mihály: Jókai munkatársai. Napkelet 1925. II. k. 208.)

[54] Pieriden – Pieridák: a művészet múzsái. (Vö. Thespis kordéja 9.)

[55] a nagy híd – (1. k. 58: az emlékezetes fahíd) az Egy magyar nábobban is szerepel (jelen kritikai kiadás 1. k. 140.). Az Osztrák Magyar Monarchia Irásban és Képben c. kiadvány Debrecen cikkében részletesebben is ír Jókai erről a hídról: “A múlt századok sövénybástyái, agyag őrducai rég eltüntek nyomtalanul, de még a század második évtizede végén is oly nagy hírben állott nagy fahídról is csak a hagyomány beszél már. Hogy ott a Fő utcán végig egész a főtemplomig (nem keresztben, hanem hosszában) vonult el egy rengeteg dobogó – deszkából, facölöpökön álló –, beborítva a Fő utca vízlevezető árkát; a szekerek ezen a negyedfél öl széles hídon közlekedtek; mikor pedig nyáron felszáradt minden latyak, akkor két kapuval elzárták a hidat. Később ezt a tégla, majd az ötvenes években a fakocka burkolat váltotta fel. Most ez a szép egyenes Fő utca szélesen ki van kövezve trachittal, a gyalogjárói aszfaltozva, s két gyönyörű fasor szegélyezi végig.” (A cikk kelte: 1891–93. = Jókai: Magyarhon szépségei. Bp. 1956. 130–31.) – Szerepel a híd a Kiskirályokban is, Sára asszony Debrecenbe érkezésekor. Jókai idézi József császár mondását, mely szerint az uralkodó “még sohasem látott ennél nagyobb hidat a szárazföldre építve” (2. k. 47.). L. az Egetvívó asszonyszívben is (Jókai Mór Hátrahagyott művei (1–10. k. Bp. 1959–62.) 9. k. 143., 146.)

[56] fischleder – halzsírral vízhatlanított bőr

[57] pereckoszorút akasztott a karjára – az Egetvívó asszonyszívben a debreceni fonatost, perecet áruló kofák az öreg Balázsnak nyakába fűzik, karjára akasztják a perecet (Jókai Mór Hátrahagyott művei (1–10. k. Bp. 1959–62.) 9. k. 30.).

[58] hora canonica – a törvényszabta határidő(ig); idejében

A furcsa patronus

[1] kankalikos kút – kankalék, kankalik = gém; gémes kút (Vö. Szomoru napok jelen kritikai kiadás 7., 347.; Kedves atyafiak = Népvilág. 51)

[2] négynyüstös – A nyüst: a láncfonalak, a hosszanti szálak összessége. Minél több nyüst felhasználásával készült a vászonnemű, annál vastagabb, erősebb (durvább).

[3] quarteron – akinek egyik nagyszülője néger; negyedvér

[4] kicsapott eklézsia – pap és templom nélküli szórvány gyülekezet

[5] upré púpos – a durva biztatás szerepel a Rab Rábyban (405).

[6] igyunk bruderschaftot – legyünk pertu; tegeződjünk – s erre igyunk

[7] Harsányi Zoltán szerint Az elátkozott család Kadarkuthyja hasonlít Csollán Bertihez (jelen kritikai kiadás 319.). Főleg a különös szekerezéskor (208–10), de ezen túl egész háztartása, kutyákkal telt rendetlen udvara is emlékeztet Csollánra.

[8] ad ugrandum! – ugorj hát! (vö. Rákóczy fia 7.)

Szirmay Antal a “juhászkutyákról” szóló anekdotasorában mondja el, hogy egy nemes úr 1741-ben Franciaországban a szállása előtt a következőket látta: “Egy komédiás megjelent szittya farkasaival s kóklerek módjára mutatványokat csináltatott velük: ad ugrandum! a farkasok táncoltak, ugatandum! a farkasok üvöltöttek. Így hitette el a néppel, hogy szittya nyelven beszél.” – De kitűnt, hogy a kókler kecskeméti juhász komondorokkal mutatványozott és latinul mondta a “szittya szavakat”. (Hungaria in parabolis. Fordította Vietórisz József. Nyháza 1952. Kézirat 27. Jósa Múzeum Nyíregyháza.)

[9] Tiszarév – a valóságban a tiszafüredi rév, amely a valóságban Józsa Gyuri birtoka volt. (Vö. Mire megvénülünk jelen kritikai kiadás 244.)

[10] diligence – személy- és postaszállításra készített csukott lovas postakocsi; postajárat

[11] brachium – karhatalmi készültség

[12] Illés próféta lángoló tüzes szekere – Illés a zsidó nép egyik legnagyobb prófétája. A biblia leírása szerint isteni küldetésének befejeztekor az égből tüzes szekér szállt le, s Illés azon a mennybe emelkedett (Királyok 2. könyve 2:1–18).

[13] Az Üstökös 1862-ben négy folytatásban közli a J…A Gyuri jószág-összeirása c. anekdotát. Hidat akart építtetni Józsa a Tiszán, ehhez pénzre volt szüksége, a bécsi hitelező leküldte megbízottját, hogy mérje fel a birtokot, érdemes-e rá hitelezni. Az ágenssel otromba tréfákat követnek el, a vízen napokon át ladikáztatják, egyedül hagyják a nádasban, disznókkal rekesztik egybe stb. Végül, mivel két hét alatt a pénz nem jött meg, Józsa Gyuri elereszti a halálra rémített ügynököt, lemond a hitelről, s maga is elkocsikázik hazulról.

[14] Ezt a szerződés-félét Jókai később is emlegeti. “Bernát Gazsi maga is a hajdani Józsa Gyuri iskolájának a baccalaureatusa volt: a kinél a gazdatisztnek az volt a konvencziója, hogy fizetés semmi, hanem szabad lopás” (Szél Gáspár utódai. = Őszi fény. 92. k. 210-1). Vö. A csavargó c. anekdotát Nagy Jánosról és Józsa Gyuriról: A magyar nép élce szép hegedüszóban 37–39. Karcsatájinál is szabad lopás a fizetség (Rab Ráby 294–95). Tóth Béla két ilyen szerződésre is emlékszik. Józsa egy barátjától elcsábította a szakácsot azzal, hogy 6000 forint és szabad lopás lesz a fizetsége, s az elszegődött embert hamarosan kukoricacsősznek degradálta (Magyar anekdotakincs. 2. k. 276–78). A másik anekdota forrásául Tóth Béla Jókait jelöli meg: Józsa Gyuri a jelentkező tiszttartónak mondta, hogy fizetés semmi, de szabad lopás jár neki. A jegyzet szerint a Molnár János nevezetű derék férfi azonban rendkívüli becsületességéről és pontos elszámolásairól volt nevezetes. (Uo. 2. k. 283–85., vö. Ludas Matyi 1873. 15.) – Ez lehetett a nábob Varga Pétere. L. A nábob nevenapja c. fejezetet az Egy magyar nábob c. regényben.

Másutt olvasható, hogy Józsa kedvenc szórakozása volt útközben kocsijára szedni a munkátlan csőcseléket, s azzal vitte őket haza munkára, hogy a “conventio szabad lopás”. A felelősségre vonáskor egyszer kútba is dobták a megvert Józsa Gyurit (l. Bernáth Gáspár adomái… Bp. 1878. 80–83.). Máskor nem ad az inspektornak enni, hadd fogjon az magának – varjut, ha éhes (uo. 85–86.).

György Lajos ehhez még azt is hozzáteszi, hogy a lopás úgy történjék, hogy “meg ne tudjam, mert akkor lelőlek”, de holta után tisztességes eltemettetésben részesíti volt alkalmazottját (vö. György Lajos: A magyar nábob. Erdélyi Múzeum 1940. 236.).

[15] A veres épületről részletesen beszámol Bernáth Gáspár: Pankay (!) György életéből töredék c, írásában. I. és III. rész. (Hölgyfutár 1854 354., 537.

Petőfi már nem ilyen kedélyesen ír Józsa Gyuri házatájáról Kerényi Frigyeshez címzett híres debreceni levelében: “…Átkelve a Tiszán, éri az ember Füredet, s mingyárt ennek a szélén az istenben boldogult vagy ördögben boldogtalanult Józsa Gyuri elkezdett s abba hagyott palotáját. Ott álldogál mogorván, vakolatlan falaival s ásító ajtókkal és ablakokkal, mint egy óriási csontváz. Üres termein át tolvajként szalad a szél, s bosszankodó süvöltéssel hagyja ott, hogy nem lelt semmit.” (III. levél. Debrecen, május 14. 1847. = Petőfi összes művei. Bp. é. n. Franklin kiad. 1270–1.) Vö. Egy magyar nábob jelen kritikai kiadás 1. k. 256., 458. – Jellemző, hogy a Bródy-féle, egyébként is sikerületlen ifjúsági “átdolgozás” illusztrációjaként Józsa–Csollán monumentális, klasszicizáló stílusú kastélyt kapott (id. kiad. 44. lap)!

[16] Az órás és az ács mesterember-cseréje megfelel Az új földesúrban az állatorvos és doktor Grisák összetévesztésének (jelen kritikai kiadás 11 – 12.).

[17] A Mire megvénülünkben Topándy ellen már hivatalos eljárást is indítanak, mert cselédsége nem részesül az egyházi szertartásokban (Az atheista és a kegyeskedő c. fejezetben).

[18] Az Üstökös (1868. 5.) közöl egy anekdotát, mely szerint Józsa Gyuri a tiszafüredi révtől elhozat nyolc debreceni diákot, akik egyébként legációba indultak. Tejbe-vajba füröszti őket, s másnap a berendelt cselédeknek mind a nyolc legátus prédikációt mondott reggel 7 órától gyertyagyújtásig. A közönség hajadonfőn, étlen-szomjan állt ott. Este újabb lakomát rendezett Józsa, az elmaradt legációpénzt pedig megtérítette a fiúknak. A debreceni kollégium azonban elrendelte, hogy a legátusok többé nem indulhatnak Tiszafüred felé.

A Mire megvénülünkben Topándynak is “gyönge oldala volt papos embereket elfogdosni, magánál tartani és bosszantani (jelen kritikai kiadás 201).

[19] katedra – itt: templomi szószék

[20] A sok kutya – mint a régi udvarházak elengedhetetlen kelléke – a Kedves atyafiakban is előkerül (3., skk).

[21] lába kásája – lábikrája; az alsó lábszár hátsó, húsos része

[22] loboncos – összekuszált szőrzetű, bozontos

[23] Az Osztrák Magyar Monarchia Irásban és Képben lapjain olvasható: “Tarpán sok szilva terem, aztán meg kormosalma; meg szörnyű savanyú bor, melyet ollóval kell elvágni, ha megnyúlósodik” (Tiszamenti élet. = Jókai: Magyarhon szépségei. Bp. 1956. 85.).

[24] berekomendál – beajánl; protezsál

[25] Rákóczi-induló (Rákóczi-mars) – a kuruc táborokban használt kürtjelzésekből, népi Rákóczi-nóta motívumokból összeszerkesztett induló. Bihari János állította először egybe, majd a francia Berlioz feldolgozása tette világhírűvé. Liszt is felhasználta a dallamokat több művében. 1938-ban hivatalos nemzeti indulóvá lett. Jókai még megjegyzi, hogy “az induló a XIX. században, különösen a Bach-korszakban a nemzeti ellenállás szimboluma lett” (Jókai Mór Hátrahagyott művei (1–10. k. Bp. 1959–62.) 5, k. 327.).

A Mars Rakocziensis (Dobszó, trombita zendülés, Hallatik ágyu rendülés… kezdettel) a debreceni Déri Múzeumban található, 1824–39-ből való ún. Jurátus gyűjtemény 61. lapján olvasható. Stoll Béla bibliográfiája szerint ez az egyetlen olyan gyűjtemény, amely ezt a verset tartalmazza (i. m. 360., 455.) E debreceni kötet 83–84. lapján is megtalálható ez a szöveg, ezzel a címmel: Mars Rákótzianum, cujus compositio certa foemina tribuitur (Rákóczi-induló, melynek szerzősége egy bizonyos asszonynak tulajdoníttatik).

[26] major – őrnagy

[27] itt fekszik – itt állomásozik csapattestével

[28] A Földön járó csillagokban is durnyizás a téma, cartae pictae segítségével (72–73., 87.); Rab Ráby 292.

[29] cartas pictas – festett lapokat, kártyákat. Jellemző a diák nyelvében is a latin és a magyar keveredése, mert itt a többes szám tárgyesetbe tett latin szavakat így illeszti be az ilyen ragozást kívánó magyar mondatba. – Ugyanígy ragozza és Szent Dávidné zsoltárának nevezi a kártyát az Egetvívó asszonyszívben (Jókai Mór Hátrahagyott művei (1–10. k. Bp. 1959–62.) 9. k. 100.).

[30] macs – matsch, stichmatsch: teljes vereség a pikéjátékban, ha ti. a játékos még a minimális pontszámot sem éri el

[31] A leírásból úgy látszik, hogy Berti a kétszemélyes piké játékot folytatta a diákokkal, magyar kártyával. (Vö. Kártyajátékok könyve… Szerkesztette Parlaghy Kálmán. Bp. 1905 99–106. – L. még Az élet komédiásai 1. k. 226.)

[32] csillagot rúgatni – A csillagrúgatás szertartása részletes leírást kap A lőcsei fehér asszonyban (1. k. 209.), a Politikai divatokban (jelen kritikai kiadás 394.) és a Rab rábyban is (303).

[33] átalag – régi bormérték Tokaj vidékén, kb. 75 liter (űrtartalmú hordó)

[34] A kálvinista egyházi szokások burleszk leírása más regényben is előfordul pl. a Hétköznapokban (A cantus praeses c. fejezetben) vagy az Egy magyar nábobban (A nábob nevenapja; l. Zsigmond i. m. 137.).

A Magyar Kultúra című jezsuita szellemű katolikus folyóirat 1925–26-ban cikksorozatban támadta Jókait a katolikus egyház tanításainak és szertartásainak kigúnyolása miatt. Protestáns részről a sárospataki Gulyás József foglalkozik ezzel a kérdéssel, s válaszol is a Magyar Kultúra cikkírójának, mondván, hogy pl. az És mégis mozog a földben a Csollán Berti rendezte, gúnyból keletkezett istentisztelet is kifogásolható lenne. “De ezt a tárgy természete hozza magával”, hogy “Jókai a szereplő személyek jellemének körülményei szerint, humorosan tudja leírni a református szertartásokat is”. (Jókai és a kálvinista énekek. – Dolgozatok. Írta Dr. Gulyás József. Sárospatak 1926. 1–9.)

[35] hombár – többnyire gabona tárolására használt, lábakon álló nagy láda; henger alakú fatartály

[36] saraglya – saroglya: létraszerű kéziszerszám, amelyen két ember szénát, szalmát, trágyát hordhat

[37] hiu – padlás, háztető

[38] Gulyás József is egyetért Jókai zárójeles bekezdésben tett megjegyzésével. Igen jellemzőnek tartja Jókaira is, a kálvinista emberre is, mert valóban nagyon szerettek és szeretnek énekelni (i. m. 9–10).

[39] A legátusként szónokoló diákok nem saját beszédüket mondták el, hanem közismert egyházi nagyságok, professzorok valamelyik prédikációját tanulták meg és hirdették a templomban. (Még Móricz Zsigmondot is megrótták, mert teológus korában maga írta prédikációval akart legációban szerepelni. L. Móricz Miklós: Móricz Zsigmond indulása. Bp. 1959. 478.) – A megtanult prédikáció előzetes bemutatása, az ún. futás a legutóbbi időkig szokásos.

[40] A Sionnak hegyét – “A Sionnak hegyén Úristen…” kezdetű egyházi ének a Reformátusok Énekeskönyvében a bibliai 65. zsoltár nyomán szerepel. – Olvasható a Szomorú napokban is (jelen kritikai kiadás 161., 164.). – Az Egetvívó asszonyszívben eléneklik az első versszakot (206.).

[41] szuszik – a szószék nyújtott, debrecenies kiejtéséből eredő szójáték. Szuszik, szuszék: fából vagy tapasztott vesszőfonadékból készült, a hombárhoz hasonló lábas láda.

[42] orronverőske – kétféleképpen játszott családi társasjáték. Vagy mindig egy állandó kártyát választanak, vagy játszmaként jelölnek meg egy lapot, pl. a makk kilencest, s azt kell az illetőnek – egyenkénti húzással – lehetőleg mielőbb kivenni a pakliból. Ha elsőre kihúzza, nyert, ha ötödikig kihúzza: egyet vesztett, ha később: duplát vesztett. A vesztesnek vagy a végén, vagy minden sikertelen húzásnál az orrához veri a kártyát a nyertes (a másik játszó). Ezek a játszók az első változatot játszották.

[43] veres kétszem – a magyar kártyában a piros ász, mert azon a színjelző piros (veres) szívből két-két darab található, míg az alsó, felső, király figurája mellett csak egy-egy.

[44] lucullusi – Lucullus, római konzul és hadvezér (i. e. 1. sz.), gazdagságát fényes lakomái hirdették

[45] dóka – rövid, (fekete) posztóból készült (prémes) felsőkabát

[46] Ehhez hasonló anekdotát mond el Jókai az agyonfűszerezett gulyáshúsról, amelyet még a kutya is csak megugatott (Kakas Márton humoristikus levelei… Pest 1871. 55–56)

[47] spectabilis ac perillustris dominus egregius Stephanus Korcza assessor – tekintetes, igen híres és kiváló Korcza István ügyvéd

[48] Ibi. Ubi – itt-ott; ahol épp található. (Rab Ráby 251.)

[49] Kakambukifornihorgyeminomen – Jókai mint a művészietlen, röhögtető műfaj reprezentánsát emlegeti máshol is, némileg változtatott címmel. Egy Kakas Márton levélben éppen azzal sújtja le a bemutatott balett előadást, hogy ehhez hasonlítja: “Mióta Kakambukihoriformirodabilihogyigeminomen-t utoljára láttam a komáromi szigeten a mázsáló pajtában, azóta nem emlékszem rá, hogy hozzáfogható szép előadást tapasztaltam volna a Zöld ördögig.” (Zöld ördög. Ballet. = Kakas Márton humoristikus levelei… Pest 1871. XXX. levél. 51. – L. még Kiskirályok 2. k. 81.) Az ismeretlen szerző darabjának két előadását ismeri Koch Lajos. Mindkettő 1830-beli. A miskolci és az egri előadáson is Páncsy Lajos játszott benne. Címe: “Kakambukifornihorgyeminomen lakodalma… (Miskolcon: …az Avastetőn; Egerben: … a Kőporoson)”.

[50] Sátoryék előneve az 1. k. 368 szerint sátoraljaujhelyi; az őrnagy neve itt Lőrinc, az 1. k. 217: János. (L. a Szövegváltozatok bevezetését.)

Sátory őrnagy alakjának mintájához értékes adalékot bocsátott rendelkezésre Orosz László útján Jókai kecskeméti vonatkozásainak kutatója: Heltai Nándor. A Kecskemét c. újság 1904. máj. 22-i (32. évf. 21.) számában jelent meg Horváth János, kecskeméti alügyész cikke: Jókai és Kecskemét. Horváth leírja, hogy 1875-ben, majd 1881-ben s ezt követően többször is meglátogatta Jókait. Mindannyiszor beszélgettek Jókai kecskeméti emlékeiről. Kecskeméti ismerősökről érdeklődve ilyeneket mondott Jókai a cikk szerint:

“Az egész Kecskemét a memóriámban van, hiszen a legjobb alakjaimat onnan hoztam. – Ismeri-e Banó Lajost? – Hogy ne ismerném, de már meghalt, tanyaszomszédunk volt; nagyobb igazságért, egy darab földjét ép apám vette meg. Jókait igen humoros hangulatba hozta Banó Lajos emlékezete, jóizüen mosolygott. – Na, kérem, ugy káromkodni talán senki sem tudott, olyan cifrán eláldani mennyet és földet, ugy annak teremtőjét, sem azelőtt, sem azóta nem hallottam, – hozzá milyen hangja volt, mintha folyton brigádát kommandirozott volna, az a karvaly orr, azok a villogó szemek, az a veszedelmesen fölcsavart bajusz, a valóságos sátori és bakatori Sátory Lőrinc jubilatus huszárőrnagy alakja…” Azt még nem sikerült megállapítani, hogy ki volt ez a Banó Lajos.

[51] A Szabadság a hó alatt c. regényben az altábornagynénak is nagy betűkkel kellett volna írni, “mert igen nagyot hall” (34).

[52] A Mire megvénülünkben Topándy rokona is úgy beszél róla, mint aki valahol Ázsia határán lakik (jelen kritikai kiadás 239).

[53] Uszubu – P. Szathmáry Károly: Az ország sebei (1870) c. regényében is a torzonborz, barbár, műveletlen, vad, elriasztó személy neveként emlegeti (vö. H 1871. jan. 14. esti kiadás).

[54] lázsiás – a II. József idejében s később is vert, külföld számára készített koronás tallér neve, mely a szokásosnál súlyosabb volt két grammal (28–30 g); ezért volt értékesebb. Az olasz l’agio (= értékkülönbözet) szó kissé elferdített kiejtésében, a lázsi szó elterjedése miatt hívták az ilyen pénzt lázsiás tallérnak. – Szerepel a Kárpáthy Zoltánban (jelen kritikai kiadás 1. k. 38., 395.), Az elátkozott családban (jelen kritikai kiadás 22.), a Szép Mikhálban (jelen kritikai kiadás 53.), a Mire megvénülünkben (jelen kritikai kiadás 76., 311., 551.).

[55] Gringenőr – J. Gringenneur francia festő, aki a XIV. sz. végén először készített festett kártyajátékot (Vö. Szép Mikhál jelen kritikai kiadás 263., 402., Jókai Mór Hátrahagyott művei (1–10. k. Bp. 1959–62.) 2. k. 154; 9. k. 100.)

[56] akó – kb. 50 liter.

[57] tabularis fiscalis – az ítélőtábla mellett működő ügyvéd

[58] moneta – római pénznem; értéktelen pénz

Hová lettek a levelek

[1] Nem a jámbor, négyszemélyes “filkó” játékról van itt szó (Kártyajátékok könyve… 107–08), hanem inkább az ún. kalabriászról, amely a ma ismert kaláber (alsós) elődje. Játékszabályai nagyjából megegyeznek, de az adu felső a legtöbbet érő lap, s így az értékek összege 161 (az alsósban 162.; vö. Kártyajátékok könyve…74–78.).

[2] A csillagrúgatás szertartása részletes leírást kap A lőcsei fehér asszonyban (1. k. 209.), a Politikai divatokban (jelen kritikai kiadás 394.) és a Rab Rábyban is (303).

[3] astronomiai experimentum – csillagászati kísérlet

[4] wilde Jagd – szilaj vadászat. Utalás egy régi, germán eredetű mondára. Így hívják azt az állítólagos éjjeli zúgást, amely a levegőt eltölti, s amely a kísértetek üvöltéstől és kutyaugatástól kísért vadászrohanásából ered. – A terepen keresztül-kasul rohanó kocsizást is így hívják. Feszty Árpádné beszéli el, hogy egy felvidéki Pongrácz báró, aki hírhedt úrkocsis volt, szerette a wilde Jagdot, és ezzel tönkre félemlítette a magával vitt vendéget. Jókaival is próbálkozott, de az író meg sem moccant, nemhogy félt volna. Pongrácz nagyon elismerőleg mondta aztán mindenkinek, hogy milyen “mokány ember” Jókai. (A lósport bravur. = Tábori Kornél: Jókai regénye. 72–74.)

[5] A révész megkatekizálását sem fogja fel Gulyás József protestáns részről sértőnek. Egyetért Zsigmond Ferenccel, aki ezek kapcsán a groteszk és burleszk jelzőt jellemzőnek tartja (Zsigmond i. m. 137.), s e jelenet furcsaságát is a tárgy természetéből eredezteti (Jókai és a kálvinista énekek. Sárospatak 1926. 9.). Józsa Gyuri gyakran adott oltalmat a katonafogdosás elől menekülő legényeknek. Beálltak hozzá fizetés nélküli béresnek. Szakácsa is ilyen ember volt: Ferge Sándor. Egyszer hazaérkezve, kapatosan beléjük kötött, de Ferge nem volt rest, kaszát ragadott a kapcáskodó földesúrra, az viszont belelőtt. Amikor Ferge felgyógyult, Józsa neki adta a füredi révészséget. (L. Milesz Béla: Dózsa Gyuri kastélya. Vasárnapi Ujság 1895. 17.)

[6] Másutt tíz csapásról ír (Az arany ember jelen kritikai kiadás 1. k. 212). Általában tíz csapás ismeretes. (Vö. Mózes II. kv. 7–11. r.)

[7] Jókai már nem emlékezett a nyilván gyermekkorában tanult verses emlékeztetőre. A regénybeli szövegből ugyanis kimaradt Ézsaiás; Jónás és Abdiás pedig fordított sorrendben került ide. Jeremiás és Siralmai egy név alatt szerepelnek: a bibliában is egymást követi Jeremiás próféta könyve és Jeremiás Siralmai. A helyes szöveg tehát így lenne az 5–7. sorban:

…Énekek éneke, Ézsajás, Jeremjás,

Ezékjel, Dániel, majd megint Hoseás,

Joel, Ámos, Abdjás, Jónás és Mikeás…

[8] Ahogy a diákok tartása, itatása, majd üldözése folyik, hasonlóképpen olvasható az Üstökös négy folytatásban elmondott Dózsa anekdotában J…A Gyuri jószág-összeirása. 1862. 9–10–11–12. sz.). A névtelen cikksorozat valószínűleg szintén Jókaitól származik.

[9] A komp mesterséges elrontása szerepel ban is (2. k. 89.).

[10] A 12 évre szóló fogadás a Honbeli első közlésben 15 évesnek indult. Az eredetileg hosszabb terminust nyilván azért rövidítette meg Jókai a kötetkiadásokban, mert még a 12 év időbeli kitöltése is eléggé bizonytalan a regényben. Hogy már írás közben is sokallta ezt az időt Jókai, azt az a tény is jelzi, hogy a Correctura c. fejezetet már a Honban is így kezdi: “A tizenkét év határa közeledett”, s Barkó Pali is így keresi Jenőyt “azon fogadás végett, melyet tizenkét év előtt tettünk egymásnak”. Ehhez igazodik már A harc vége c. fejezet kezdete is: “Tizenharmadik évre keletkezése után… csakugyan eldűlt a Csollánék pere.”

De van egyéb következetlenség is ez időpont kitöltésekor. Kálmán az akaratlanul is visszatérésre bíró nagyanyai levelet egy évi olaszországi tartózkodás után kapta; hazatértekor is színész életük “egy évi viszontagságos küzdelmei” állnak Bányaváry beszámolójának középpontjában, viszont Borcsaynak már azt mondja Jenőy, hogy ő “két évig” járt a carbonarik iskolájába, s a terv szerint is egypár évre készült Genovába.

A tizenötről tizenkettőre csökkent az évek száma: nyilván siettetnie kellett az időt az írónak. Az első kötettel túlságosan elidőzött, hiszen Cilikéékkel találkozva a kordicai beiktatáson Kálmánék “két hosszú év” elteltéről beszélnek utolsó találkozásuk óta, hogy elhagyták K. városát. (De ebben sem következetes Jókai, mert néhány lappal előbb a nagyanyai átkot másfél évesnek mondja, pedig a két időpont egy időre esik.)

Egyébként is tapasztalható, hogy – főleg Kálmán olaszországi útja után – néhány nem szorosan odatartozó fejezet beiktatásával sietteti a befejezést, olyan mellékmotívumok bemutatásával, amelyek önálló epizódok, de a cselekményt nem segítik, a főhős megismertetését, a mondanivaló kifejtését nem viszik előbbre (Kortes dolgok és családi bajok, A harc vége). Csak ilyen általánosságban elhangzott megjegyzés tájékoztat az idő múlásáról: “Én láttam, mit szenvedett ő éveken át”, de Tseresnyés uram e megjegyzése sem igazít jobban útba. A regény befejezésén kétségtelenül érződik bizonyos töredékesség, elnagyoltság, sietség.

P. Szathmáry Károly: Az ország sebei c. regényének (1870) főszereplői is 10 éves baráti szövetséget (frigyládát) kötnek, hogy ez idő elteltével összejönnek, s addig is segítik egymást.

[11] Tatárország – Közép-Ázsia neve a középkorban

[12] Az öt ifjú útnak indulása kapcsán Zsigmond Ferenc megjegyzi: “Itt is, mint pl. a Kőszívű ember fiaiban egy felsőbbrendű kis csoport hordozza vállán a cselekményt, mint valami égi küldetés tudatát, melyet csalódásokon és nélkülözéseken át is nem követni végső órájukig: egyszerűen lehetetlenség volna rájuk nézve.” (I. m. 178.)

[13] szféra – levegőréteg; érdekkör; én

[14] Baradlay Kazimir is “aranykulcsos és sarkantyus ur”. (A kőszívű ember fiai.)

[15] Keresztes – minden bizonnyal a mai Borsod megyei Mezőkeresztes

[16] primo amoroso – hősszerelmes (színész)

[17] Sátory és a Politikai divatok Kolbay őrnagya között erős hasonlóság található (jelen kritikai kiadás 100., 584.).

Buday Dezső szerint, ha Jókainál a katonák “őrnagyok, akkor haragosak és recseg a hangjuk, mint a trombita. Így Kolbayé a Politikai divatokban, vagy Salistáé a Fekete gyémántokban, vagy Sátoryé (És mégis mozog a föld)”. (L. Jókai lelke. Nyugat 1925. 333.)

[18] concentrierung – összpontosítás; katonai gyakorlat; vonulás

[19] kurta vas, farkasgúzs – gúzs; zsugorított helyzetbe kötözés büntetésként: a kezet és a lábat rövid lánccal kötötték, húzták össze

[20] stróf – Strafe: büntetés

[21] A Magyar Nemzet Történetében A reformkorszak Magyarországon c. fejezetben Jókai ezt írja: “A híres zeneszerző Biharinak volt egy toborzó nótája, a melyet negyven emberes nótának neveztek el, azért, hogy egy katonaszállítás alkalmával egy délután felcsapott erre a nótára a Debreczen városától járó negyven legény katonának” (id. kiad. 819.). (Vö. A névtelen vár 1. k. 58.)

Egy későbbi visszaemlékezésszerű írásában a toborzó időpontját is meghatározza (1809), de itt már Boka Károlynak tulajdonítja a toborzót, amelyet unokaöccse játszott a jelzett időben Debrecen városában, s amikoris nyolcvan ember állt be azonnal, “s azért maig is nyolcvan legényes verbunknak hívják azt” (Boka Károly hegedüje. = Életemből. 2. k. 331.),

A fentiekkel foglalkozik Oláh Gábor is, s annál furcsábbnak említi a tévesztést, mert Boka Károly nem is volt debreceni. (Jókai és Debrecen. Irodalomtörténeti Közlemények XVI. k. 274.)

Sajátos keveredés következik be még később. Az Osztrák Magyar Monarchia Irásban és Képben c. sorozatban (1891–93) együtt emlegeti írónk Bokát és Biharit, s az utóbbihoz fűzi a fenti történetet, de csak 30 regrutát említ, s ezért harminc emberes toborzó címen emlegeti a híres dalt (Debrecen. = Magyarhon szépségei. Bp. 1956. 137–38).

[22] A regény mellékalakjai közül a legsikerültebb “Korcza ügyvéd, kinél tökéletesebb alakot Jókai sohasem teremtett. Hogy Jókai az effajta emberek közt tényleg élt, imhol annak erőteljes gyümölcse; nagy változatosságot és eleven vérpezsgést találunk fiskálisaiban, színészeiben, mesterembereiben, mert ezt a fajtát jól ismerte.” (Mikszáth Kálmán: Jókai Mór élete és kora. Krk 19. k. 85.). – A prókátorok és fiskálisok intézményéről: Rab Ráby 1.

[23] kínai tinta – tus

[24] Az itt következő igen humoros jelenet emlékeztethet Biróczy jurátusban a Kárpáthy Zoltán Bogozyjára (Buday Dezső i. m. 332; Szekeres László jelen kritikai kiadás 1. k. 397.), de ez a hasonlóság nagyon esetleges és azonosításuk aligha fogadható el.

“Korcza goromba, mint a neve, de szíve mélyén jó” – írja Sőtér István Jókai jellegzetes névadásáról szólva (Jókai Mór. Franklin 165.).

[25] Quo jure? – Milyen jogon? Mi címen?

[26] Jure patvaristico – A patvarista (joggyakornok) jogán

[27] pongó – borneói majomfajta

[28] attestatum – igazolás, tanusítvány

[29] galvanikus – itt: élénkítő

[30] Wesselényi Ferenc – a róla elnevezett szövetkezés vezére (1606–1667), 1655-től az ország nádora.

[31] Befund – lelet, leletezés; adómegállapítás

[32] punctum de utri – mindkét pont, kérdés; keresztkérdés (Rab Ráby 8).

[33] Audiat – mint a patvarista lekezelő titulusa más Jókai regényben is szerepel (Hétköznapok jelen kritikai kiadás 142.; Kárpáthy Zoltán jelen kritikai kiadás 1. k. 42; Névtelen vár 1. k. 62; Rab Ráby 21.); vö. még A juratus és a principális. = A magyar nép adomái 112.; id. Hétköznapok jelen kritikai kiadás 425.; továbbá: = A magyar nép élce szép hegedüszóban. 94–100.) – Jókai édesapjának is ez volt a neve Hont megyei patvarista korában – írja Eötvös Károly (i. m. 106.).

[34] Korczához hasonlóan Niczky írása olyan, mint amikor a kalamárisba mártott cserebogár szétfut a papíron, s ő maga sem tudja elolvasni (Rab Ráby 372).

[35] Exmissio – kiküldetés; megbízatás

[36] Az audiat itt felsorolt kötelességeinek egy része (4-to, 5-to, 6-to, 14-to, 15-to), ha nem is ilyen pontokba foglalva, megtalálható már a Hétköznapokban is (A táblabíró c. fejezetben).

[37] capitulationalis – ellenvetés nélküli, vita tárgyát nem képező

[38] 1-mo, 2-do stb. – a latin sorszámozás szerint: pro primo, pro secundo stb: először, másodszor stb.

[39] A trancsírozás a patvarista feladata a Rab Rábyban is (72).

[40] Item – hasonlóképpen

[41] A kocsival kapcsolatos patvarista feladat a Rab Rábyban (20–21).

[42] distrahál – szórakoztat

[43] A Kedves atyafiakban Lőrinc úr – mint patvarista korában a principálisától kapott tanítást említi Sándor öcsémnek –, hogy “bizonyos lehetsz felőle, hogy ahova te ülsz, ott az utolsó hely”. (19.) – Ugyanígy a Névtelen várban (I. k. 62.).

[44] papmacskát szedni – a gyümölcsfákat lehernyózni

[45] Ugyanígy keresi Mihály hajdú Mátyás urat (Rab Ráby 85)

[46] A tekenős béka és a nyúl meséje Phaedrus művei között nincs meg, de Aesopusnak 1846-ban megjelent bilingvis kiadásában a 288. sz. alatt szerepel “A teknősbéka és a nyúl” meséje. Eszerint a versenyző két állat közül az elbizakodott nyúl lehevert aludni, s azalatt a teknős “érezvén ön nagy lassuságát” szorgalmasan igyekezett – és győzött. (Aesop meséi hellenül és magyarul Szabó István által. Pesten 1846. 320–21.)

[47] Két Kecske – a Politikai divatokban is szerepel (jelen kritikai kiadás 191., 594.)

[48] bokharai állapot – (vásár utáni) piszkos, rendezetlen helyzet

[49] rézing – valószínűleg: durva vászonból készült, igen kemény vászoning. Jókai szereti az ilyen egyéni (hajdan talán közismert) erős kifejezéseket, pl. tölgyfagatya stb.

[50] pulider – nadrág, más anyagból bevarrt hátsó résszel

[51] brinzadöböz – brindza: liptói túró, juhsajt – fából készült dobozban

[52] Gobelin-szőnyeg – színes ábrázolással díszített, nem csomózással készített, hanem kézi szövőszéken szőtt szőnyeg, fali kárpit. Jókai máskor “à la Gobelin”-nek is nevezi, az egyik nagy műhelytulajdonos, a XV. századbeli párizsi Gobelin családról (Az élet komédiásai. 1. k. 6.). Keleten: kilim, csilim a neve.

[53] bonton – divat(os)

[54] Gulyás József egy “alkalmi felolvasásában” Jókai kacér asszonyságait két csoportba osztja. Az elsőbe azokat, “akikben szelidebb, finomabb lelkivonások is jelentkeznek”, a másikba azokat sorolja, akik “határozott rossz indulatot” mutatnak. Az első csoport utolsó felsoroltja Jókai ideillő asszonyai közül Katinka, azzal a megjegyzéssel, hogy “Katalin [!] alakja már átment a kacér hölgyek másik csoportjába. Ő benne még valamennyire nemes érzelem van szenvedélyessége mellett is, mint a kordafői jelenetben láttuk, de a többi ezután jövő alakok fokról fokra rosszabbak…” (Jókai kacér női. Sárospatak 1918. 1., 10–11. Kny. a Sárospataki Ifjusági Közlöny 1918. 5–8., 9–10. számából, 61–74., 116–22.)

Buday Dezső szerint Jókainak nem volt ereje a démon ábrázolásához. Erkölcsi beállítottsága szerint egy nemes leány egyszerűen nem lehetett bukott nő. Legfeljebb az asszonyok flörtölhetnek egy kicsit (mint Corinna az Új földesúrban), “féldémon is nehezen lehet belőle, mint például Sátory Katinkából, a Jenőy Kálmán Putifárnéjából…” (i. m. 336.).

Ezekhez a már említett, Katinkához hasonlító női alakokhoz sorolható a Kedves atyafiak Csalváry Júliája, a Mire megvénülünk Bálnokházynéja.

[55] à la giraffe – nyilván célzással a zsiráf hosszú nyakára: olyan frizura, fésülési divat, mely egy hosszú fogú teknőc – vagy szaru – fésűre tűzte fel magasra a hajat, és szabaddá tette a nyakat. A fésűt is “giraffe” fésűnek nevezték. (Vö. Mire megvénülünk jelen kritikai kiadás 102; Az arany ember jelen kritikai kiadás 1. k. 208. A fésülés módja: Az élet komédiásaiban 2. k. 237.)

[56] A biblia többször ír vétkező szemekről. Pl. a bálvánnyal paráználkodó szemekről Ezékiel 6:9, a paráznasággal telt szemről Péter II. lev. 2:14; a szem kívánságai: a test kívánságai János I. lev. 2:16.

[57] ügyész – ügyvéd

[58] divináló tehetség – jóstehetség

[59] telegráf mozdony – a távírás, hírközlés olyan kezdetleges módjára utal, amely zászlók, rudak (mint a vasúti szemaforok) változó állásával, mozgásával juttatta el az üzenetet

[60] conscolarisok – iskolatársak

[61] cenzúra – itt: magasabb iskolai záróvizsga

[62] Hét Választó – a Váci utcában volt kávéház a nemes urak és tisztviselők gyülekező helye volt (Váradi Antal: Az egykori Pest. Bp. 1922. 61; A rondella mellett volt vendéglő képe a Pest-Budai Kávéházak. (Kávé és kávés mesterség 1535–1935. Írták Bevilaqua-Borsody Béla és Mázsáry Béla, Bp. 1935. Két kötet. Bev. 1–168; 1. k. 1–526; 2. k. 532–1467.) 1. k. 32, 80.) Budán is volt egy ilyen nevű kávéház a Tabánban (Pest-Budai Kávéházak. (Kávé és kávés mesterség 1535–1935. Írták Bevilaqua-Borsody Béla és Mázsáry Béla, Bp. 1935. Két kötet. Bev. 1–168; 1. k. 1–526; 2. k. 532–1467.) 2. k. 1170.).

[63] szalüpp – átvethető női köpeny (Politikai divatok jelen kritikai kiadás 355., 609.)

[64] fráter – testvér; fiatalúr

[65] elóggott-mógott rajta – elgondolkozott, elmorfondírozott rajta. Jókai szóképzése, vö. Zolnai Béla: Nyelv és hangulat. Bp. 1964. 178–79.

[66] Herz-Dáma – a francia kártyában a szív királynő. Szójáték: Katinka ajánlata és a kártyanyereség kettős visszautasítása.

Az édes otthon

[1] Hasonlóképpen filozofál Jókai a párbajról és a sebesülés “hősiességéről” Az élet komédiásaiban is (1. k. 145.).

[2] K-város minden bizonnyal: Kecskemét. L. Keletkezése, forrásai. – Megjegyzendő, hogy Ankerschmidt is K… alatt harcolt (Az új földesúr jelen kritikai kiadás 39.)

[3] Zsigmond Ferenc szerint “kétségtelen, hogy pl. az özv. Baradlayné, özv. Lávayné, özv. Jenőyné alakjaihoz a fővonásokat anyja jelleméből kölcsönözte írónk (i. m. 5).

[4] márjás – a 20 krajcáros magyar pénz régi neve. Az elnevezés a rajta levő Mária-kép alapján keletkezett. Pontos értelmezését l. Kulcsár Adorján cikkében (Engedett-e Matyi a ludak árából? Magyar Nyelvőr 1963. 3. sz. 341.).

[5] dicasterium – 1848-ig ez volt a központi kormányhatóságok neve

[6] Hegedűs Sándorné Jókay Jolán elmondja, hogy az író édesanyja milyen szorgalmas gazdasszony volt (Jókai és Laborfalvi Róza. Bp. 1927. 8. skk).

[7] Béni bácsi és Az élet komédiásai Alienorjának ügyetlen, idétlen vonásai között igen sok hasonlóság található

[8] conrector – segédtanító

[9] mnemotechnika – az emlékezés művészete, az emlékezetet segítő, fejlesztő módszer. Itt – a humor kedvéért – épp ellenkező értelmű.

[10] A Hon hírei között olvasható – e regény folyása közben – egy rendőri hír, amely szerint egy hamis 10 forintos miatt előállítottak egy Müller Sándor nevű egyént. Ez az ember “országos hírre” emelkedett azzal, hogy diák korában a vizsgán a tanár e kérdésére: “Hány lábad van?” azt felelte, hogy “négy”. (1871. júl. 30. – Afféle “nyári hír” anekdotája lehet ez, egy régebbi história felmelegítése.)

[11] examinandus – felelő; vizsgázó

[12] classis prima – jeles (osztályzat); első osztály

[13] humaniorum cursus – gimnázium

[14] classis primae – jeles (osztályzatú); első osztályú

[15] Nota Rákócziána – a Rákóczi-féle pör. Az azonos alakú latin és magyar szóból eredő szójáték. A Rákóczi-üggyel az 1715-ből származó, következő dekrétumok foglalkoznak: 32., 47., 52., 53. §§. Béni bácsi esetét anekdotaként emlegeti Moór Lénárd, nemes földesúr, Anna édesapja, a Földön járó csillagokban (68–69). – Ezt a félreértésből származó feleletet olvashatjuk a Mire megvénülünkben is (jelen kritikai kiadás 98).

[16] sufficiens – elégséges (osztályzat)

[17] generális gyűlés – megyei közgyűlés

[18] sedria – megyei nemesi törvényszék

[19] congregatio – bizottsági gyűlés; megyegyűlés

[20] tilolnak és gerebenyeznek – a kender kemény részeinek vagdalással és fésüléssel való eltávolítása; így teszik fonásra alkalmassá

[21] hall-élet-műszerek – fülek (l. Az Új földesúr jelen kritikai kiadás 184.)

[22] rőf – kb. háromnegyed méter

[23] avantgarda – előőrs, felderítő csapat

[24] A Földön járó csillagokban Moór Anna elszavalja a Magyar divat c. költeményt, amelyben ugyanezek a gondolatok olvashatók. A színdarabban a szerző: a színész Kelemen László. A vers – Jókai szerzeménye – megvan a Költemények c. kötetben, némileg eltérő nyomdatechnikával leírva (1. k. 6–7.).

[25] Az ötven év célzás homályos. A 90-es évektől 1849-ig [!] vélhető.

[26] skófium – hímzésre használt arany, ezüst vagy aranyozott ezüst fémszál

[27] Hegedűs Sándorné Jókay Jolán írja: “Nagyanyám csak azt a fehérneműt használta, mit maga szövetett” (i. m. 43.).

[28] sávolyos – (átlós irányú) mintásan csíkos, sávos. (Sávoly = zsávoly.) – Szemben a két nyüsttel készített közönséges vászonszövéssel.

[29] Kalamajka – ebben az értelemben a Rab Rábyban (109); más értelemben: Rab Ráby 192.

[30] Jókainak magának is volt ilyen kellemetlensége az előírt ruházat elhanyagolása miatt. Körösi László írta meg azt a történetet, még az író életében, hogy Jókai kecskeméti diákkorában legációba ment, s így jutott el a harkányi lelkészhez. “De nem volt tógája, s a pap nem akarta emiatt a katedrába bocsátani. A fekete attilás, nyakkendőtlen Jókai így mentekezett a vaskalapos lelkész előtt:

– Sajnálom, tiszteletes úr, de nem hoztam magammal más öltözetet. Úgy tudom, hogy magyar vagyok és nem római, engem tehát a magyar ruha illet meg. Ha nem méltóztatik a katedrába bocsátani, megyek tovább Siklósnak.

A lelkész engedett, s Jókai fényesen elmondotta elmélkedését… A lelkész nemcsak a főiskola tanárainak jelentette föl a hagyományokkal packázó ifjú Jókait, hanem a püspöknek is, ki a tógakérdést még tovább fujta, s az egyházkerületi közgyűlés elé terjesztette. A közgyűlésen a vaskalaposok menten elvégezték, hogy ezentúl csak tógában szabad a légátusoknak katedrába menni, s erről a tanár urak kötelesek már a kiküldéskor meggyőződést szerezni” (i. m. 24–25.). – Az anekdotát Szabó László is felveszi a Jókai halála évében megjelent könyvébe (Jókai élete és művei. 62–63). – A magyar divatért 1859–60-ban is harcolt (98. k. 6–7; 100. k. 144.).

[31] Très humble serviteur – Alázatos szolgája (köszöntés)

[32] kilenc krajcárt kért egy most érkezett levélért – Csak a XIX. század második felétől fizeti, bélyeg formájában a feladó a postai bérmentesítési díjat. Addig a címzett fizetett a kézbesítéskor. je vous souhaite bien le bon jour – igen jó napot kívánok. A Rab Rábyban is francia “kihordó” szerepel (100).

[33] cuspájz – főzelék

[34] poszpász – az étkezés végén sorrakerülő ízigazító: tészta, csemege, édesség. A szinonimaként emlegetett ételféleségeken nem minden vidéken értik ugyanezt. – Az Egetvívó asszonyszívben ugyanígy (Jókai Mór Hátrahagyott művei (1–10. k. Bp. 1959–62.) 9. k. 96.); a Rab Rábyban is (435).

[35] 60 ezer forint: óriási összeg. Széchenyi is ennyit ajánlott fel az MTA céljaira.

[36] Deliberatum est! – Elhatároztatott; döntöttem

[37] kisz káté – kis káté, katekizmus

[38] “ne menjen le a nap a te haragoddal” – a bibliában Pál apostol Efezusbeliekhez írt leveléből (4:26).

[39] consistorium – itt: a kollégium vezető tanácsa

[40] Egy ló, de egy egész istálló – így szerepel a noteszben is (23. verso 160). Jókai anekdota gyűjtő módszeréről ír ezzel kapcsolatban is Lengyel Dénes A Petőfi Irodalmi Múzeum Évkönyvében 1964. 119.

[41] nanking – eredetileg a kínai Nankingból származó, főleg sárga színű finom gyapjú kelme. – Emánuel barátunk is ilyen nadrágot visel a Kárpáthy Zoltánban (jelen kritikai kiadás 2. k. 122).

[42] poltura – a nagyalakú, lengyel félgarasos; másfél garas értékű pénz

[43] kólon – koton: kettőspont

[44] meglineáz – megvonalaz

[45] kénfonallal gyújtották meg a gyertyát – szórványos tűzgyújtó eljárás népünk gyakorlatában a gyufa feltalálását, ill. általánossá válását megelőző időben. Főként bányavidékeken ismeretes, ahol a kénnel bevont gyapotfonalat, pamutot robbantások alkalmával használták. Puhafából hosszú, lapos darabokat vágtak s ezeknek végét behasították, majd a hasítékba fűzött kénfonalat ide-oda huzogatták, míg megforrósodva lángra lobbant.

[46] Zsigmond Ferenc írja, hogy Jókai, aki egész életében kedvelte a mesét, “az élőszóval való mesemondás régi kedves szokását, mint korjellemző motívumot, szereti egyébfajta költői cselekvényeiben is alkalmazni”, e regényhez hasonlóan a Népvilágban, a Szegény gazdagokban és az Arany emberben is” (i. m. 377–78.).

Az író édesanyjáról írja Hegedüsné Jókay Jolán: “Téli estéken, vacsora után, a cselédek bejöttek a szobába, fontak, nagyanyám kötött és olvasott, de a nagy csendben a leányok hamar elálmosodtak és elhallgatott a rokka. Ekkor nagymama mesélt nekik mindenféle tündérlányokról, meg a hazajáró paraszt lelkéről…” (i. m. 42.). – Hasonlóan ír Sikabonyi Antal is (Jókai és szülővárosa. Komárom 1925. 14.). – A Kedves atyafiakban is áll a sarokban egy “kecskerokka”, amelyen az ős időkben a nagymama szokott fonni (49.); Mariskáék a Rab Rábyban (72–73).

[47] A dal Stoll Béla bibliográfiája szerint csak egy sárospataki gyűjteményben szerepel (i. m. 382., 461.). Ott az ún. Polgár János-féle kolligátum 1. részében olvasható (3–4.). A négystrófás, erősen szentimentális dalnak ez az első versszaka. Kis eltérés van a kéziratos és a regénybeli szöveg között. – Ez utóbbi kisebb változtatásokkal szerepel a Thespis kordéjában kétszer is (23., 56.), majd a Földön járó csillagokban (86.).

[48] Azt mondják, hogy nem illik… = Még azt mondják, nem illik… A Jókai által idézett kezdetű vers kétségtelenül Pálóczi Horváth Ádám műve, számtalan szövegváltozattal. A regényben sem az eredeti szöveg található, Jókai eleve “finomított” rajta. Pl. bugyogót helyett harisnyát ír. (Vö. Ötödfélszáz énekek. Id. kiad. 265., 802.). – Stoll bibliográfiája mindkét kezdettel ismeri; az eredetinek több lelőhelyét is említi (i. m. 452., 472.). – Pontosan a regénybeli szöveggel, kissé eltérő nyomdatechnikával közli Jókai a Földön járó csillagokban is (69.). – Vö. Gulyás József i. m. 135–36.

[49] A cuca-játék gyermekek részére “szelidített” zálogos változatát l. K. Beniczky Irma: Képes családi játékkönyvében (Bp. 1886. 187.) Gyapot-fuvás címmel. (Vö. még Szendrey Zsigmond: Népbabonák Jókai műveiben. Ethnográfia 1925. 115. – A Mire megvénülünkben, A szerelem babonája c. fejezet is szerepelteti (jelen kritikai kiadás 375.); célzás van rá Az élet komédiásaiban (2. k. 218.).

[50] Áhitatosság órái – a nyolc kötetes népszerű hitbuzgalmi munka címe: Áhitatosság óráji a valódi keresztyénségnek és a házi isteni tiszteletnek előmozdítására. Nyomtattatott a magyar királyi universitas betűivel Budán (1828–30.). – (Vö. Egy magyar nábob jelen kritikai kiadás 1. k. 214.) – Szerzőjének, Szücs Lajosnak a felesége, szül. Szücs Erzsébet: Jókai anyjának unokatestvére. (Vö. Az arany ember jelen kritikai kiadás 2. k. 293., 337. Váli Mari i. m. 97.)

[51] Azt szokták szememre vetni – Stoll Béla egyetlen előfordulási helyét ismeri: ugyanabban a kétrészes kolligátumban, amelyben a fentebbi, Ha a nap végső sugárinál… (i. m. 382). E sárospataki gyűjtemény I. részének Toldalékában (3–4.) található két versszakos dalnak ez az 1. strófája (kis eltéréssel, más sorbeosztással). A 2. versszak kissé pajzánabb, azt már nyilván nem tanította meg Jenőyné Cilikének. – Gulyás József említi a Limbay-féle gyűjteményt is előfordulási helyként (i. m. 218.). – A Bolondok grófjában szerepel mindkét versszak (218–19.).

[52] Az itt következő beszédet – és még néhány későbbit – Buday Dezső nagyszerű alkotásoknak nevezi, mint olyan “rabulisztikusan megtévesztő okoskodásokat”, amelyek félrevezetik az olvasót és magyarázzák a hősök tévelygéseit. Hasonlóknak látja még a nádorral folytatott beszélgetést is a magyar színjátszásról, a nagyanya beszédét unokájához. (Jókai lelke. Nyugat 1925. 330.)

[53] az ő írására és ráismerhettél volna – tehát a regénybeli Jenőy nagyapja is debreceni diák volt. – Molnár József a debreceni kollégium első subscribáltjainak névsorában talált egy 1768-ban subscribált “Jókay Sámuel Komáromiensis” nevet, akiről megjegyzik, hogy “Debrecina non induit”. Alighanem ez Jókai nagyapja (1749–1829) 19 éves korában.

[54] A születési terheltség, az átöröklési elmélet költői motívumaként a Béni bácsi példájához hasonlókat sorol fel Zsigmond Ferenc (i. m. 304: Régi jó táblabírák, Párbaj az Istennel, Fekete gyémántok), bár ezt nem tartja jellemzőnek Jókai írói módszerében.

[55] A regény első közlésében voltak bizonyos “túltervezések”, nagyítások, amelyeket később Jókai módosított. Ilyen ez is, hogy a Honbeli szövegben meghússzorozott birtok szerepel (mint ahogy eredetileg tizenöt éves találkozót fogadtak a diákok). Itt már csak tízszerezés olvasható, – mint ahogy a találkozási terminus is tizenkét évre csökkent.

A theátristák

[1] A vándorszínész-társulatok nehéz sorsáról több alkalmi jegyzet is található itt. Összefoglalóan azonban itt utalunk Jókai fontos forrására: Horváth Mihály Huszonöt év Magyarország történelméből. 1–2. k. Genf 1864. Különösen annak bevezető korösszefoglalására (1. k. 3–134.). – A színészsors legújabb ismertetése: Magyar színháztörténet (Szerkesztette Hont Ferenc. Bp. 1962.), főleg A magyar színészet hősi harca c. fejezet (91–116.).

[2] vicispán – alispán; a megye első választott tisztviselője

[3] publikáltatta – kihirdettette; közzététette. A nemesi jogok csak azokban a megyékben voltak érvényesek, amelyekben közgyűlésen az illető nemességét igazolták, kihirdették. (Néhány évtizeddel ezelőtt még az ügyvédi és orvosi diplomát is ki kellett így hirdettetni, ha valaki egy másik megyében kívánt letelepedni, mert enélkül nem folytathatott ügyvédi vagy orvosi gyakorlatot.)

[4] Béla futása – Rédey Tivadar szerint Ruzitska György karnagyot Kolozsváron Udvarhelyi Miklós bírta rá a Kotzebuetól származó színdarab megzenésítésére (i. m. 55.); a darab népszerűségéről a Magyar Színháztörténet is beszámol (113.), s azt is megemlíti, hogy Operaházunk legutóbb 1932-ben újította fel a dalművet (227.). – 1863-ban is bemutatták; azért emlékszik rá oly jól Jókai.

[5] Kocze Bue = Kotzebue (August von) (1761–1819) – rendkívüli termékenységű, egykor igen divatos német író. Kétszáznál több színdarabot írt: ezek közül sokat játszottak nálunk is; Jókai e regényben is gyakran emlegeti. (A műveletlen Kocze Bue írásmód idézet, azért hagytuk meg.)

[6] cédula – így hívják a színházi meghívót, a szereposztást tartalmazó hirdetést, falragaszt. Aki árulta: a cédulahordó.

[7] Lengyelországi Benjámin – Jókainé Laborfalvi Rózáról jegyzi fel a Magyar Színművészeti Lexikon (2. k. 337.): “eleinte csak kis szerepeket játszott, mint Náni szobalányt a Benjámin Lengyelországból vagy a nyolcgarasos atyafi c. színműben, – mely első fellépése volt 1833-ban.

[8] abonníroz – abonál: előfizet; bérletet vált

[9] ájnám – Einnahme: bevétel

[10] approximativ calculus – becslés

[11] Ez a dal az operában kórusként szerepel (Váradi Antal: Régi magyar színészvilág. Bp. 1911. 387.); Jókai tréfásan idézi egy visszaemlékezésében, amikor komáromi diákoskodása során Vály Ferenc nevű tanára (később sógora) egy borbélyműhelyben folytatott kártyázás miatt mogyorófapálcával elverte őt és társait; “Még olyan generálquintettet nem látott a világ. Hunnia nyögött, sírtak a bus magyarok.” (Az én iskolatársaim. = Írások életemből. Bp. 1960. 28. és Jókai Mór hátrahagyott művei (1-10. k. Bp. 1912.) 5. k. 160.)

Szekfű Gyula írja, hogy “a barokk rendiségből a zenén keresztül mentődik át a vitézi érzelem, mely nem egyszer könnyekig meghatja a magyart, miként Döbrentei Gábor 1842-ben írta: Megrikat téged, magyar, a te zengélyed, s a Hunnia nyög letiporva, sirnak a bus magyarok hallatára valóságban is sírt a közönség, valamikép nemzeti nagyságra emlékezve, valamikép évszázados ellenzéki szellemmel telítve” (Hóman–Szekfű i. m. 5. k. 335.). – A dalnak néphagyománybeli előfordulása is ismeretes.

[12] maleficium – hátulütő; gonoszság, méreg, nehézség

[13] A Béla futásából közismertté vált dalszövegnek ilyen alkalmazását máskor is megtette Jókai. Szabó Endre írja, hogy a hatvanas évek elejének szabadabb szellő járásáról “később Jókai egy országgyűlési beszédében úgy emlékezett meg, hogy jajgatni már szabad volt, csak azt nem akarták megérteni Bécsben, hogy miért jajgatunk? Nem birták felfogni azt a busongó dalt, hogy Hunnia nyög letiporva, Sirnak a bus magyarok. Mert hogy Hunnia nyög letiporva: az jó, de mért sírnak a bus magyarok?” (Jókai mint az Üstökös szerkesztője. = Jókai Album. Bp. 1909. A Pesti Napló kiadása. 96.)

[14] gravamina – gravamen (sérelem( latin többesszáma. Jókai ezt is ellátja még magyar többesszám jellel.

[15] lumpáci – korhely, léhűtő (szerep)

[16] Tolvajok vagy Moor Károly – Schiller Die Räuber c. színműve többnyire Haramják címen ismeretes vagy a főszereplő nyomán Moor Károly címmel. – Szerepel a Szegény gazdagokban is (jelen kritikai kiadás 306., 526.). – (A felsorolt színdarabok nagyrészt csak a harmincas-negyvenes években kerültek előadásra magyar színpadokon!)

[17] Bak-őz vagy az ártatlan vétkesek. Vígjáték 3 felvonásban. Jókai leírja, hogy kecskeméti jogász korában műkedvelő társulatot állítottak össze, s abban ő játszotta a “primo amoroso” szerepét Kotzebue Zűrzavarában. (Az ötfelvonásos vígjátékot 1835 óta játsszák magyar színpadon.)

[18] Gróf Benyovszky Móric vagy a kamcsatkai összeesküvés. Nézőjáték 5 felvonásban. (Ford. 1835.)

[19] A Béla futásából közismertté vált dalszövegnek ilyen alkalmazását máskor is megtette Jókai. Szabó Endre írja, hogy a hatvanas évek elejének szabadabb szellő járásáról “később Jókai egy országgyűlési beszédében úgy emlékezett meg, hogy jajgatni már szabad volt, csak azt nem akarták megérteni Bécsben, hogy miért jajgatunk? Nem birták felfogni azt a busongó dalt, hogy Hunnia nyög letiporva, Sirnak a bus magyarok. Mert hogy Hunnia nyög letiporva: az jó, de mért sírnak a bus magyarok?” (Jókai mint az Üstökös szerkesztője. = Jókai Album. Bp. 1909. A Pesti Napló kiadása. 96.)

[20] Zampa – Hérold (Louis) francia zeneszerző (1791–1833) 1831-ben bemutatott operájának címe. Rédey Tivadar említi, hogy a tengeri rabló tenor címszerepét Lendvay is nagy sikerrel énekelte. (Az opera alcíme: A márvány ara. Innen öröklődött a Márványmenyasszonyhoz címzett budai vendéglő címere, sőt magának a Márvány utcának a neve is. Vö. A Nemzeti Színház Története Bp. 1937. 92.) – A Zampát Dérynéék is játszották (Naplója Bp. 1952. 359.). A darabot Mellesville írta, fordította Szerdahelyi József (Déryné Naplója 420.). – Szerepel a Fekete gyémántokban is (jelen kritikai kiadás 1. k. 199.).

[21] Arany idő, vagy Inkle és Járikó. Énekes játék 3 felvonásban. Írta A. Schink. Fordította Kocsi Patkó János. (Déryné Naplója id. kiad. 417.)

[22] Harisnyatakács és uszkárnyíró – eredeti címe: Hutmacher und Strumpfwirker. Friedrich Hopp szövege, Adolf Müller zenéje. Először játszották a pesti német színházban 1838-ban; a Nemzeti Színház 1839-ben mutatta be Kalapos és harisnyatakács vagy Ősanya a falu pajtájában c. Az igen népszerű darab éveken át volt műsoron magyarul is, németül is.

[23] Bocskai István – igen népszerű “vitézi rajzolat”; hazafias szólamai mögött Kotzebue: Ubaldo c. “tákolmánya” lappang (Rédey Tivadar i. m. 74.). – A kassaiak ezzel a darabbal kezdték 1833-i budai szereplésüket (Móricz Zsigmond: A magyar színpad tradiciói. = Válogatott irodalmi tanulmányok. Bp. 1952. 95.).

A Cserni Gyurkát (Czerni Gyuro) Dérynéék gyakran játszották. A 4 felvonásos “nézőjáték” zenéjét Rothkrepf-Mátrai Gábor szerezte. (Déryné Naplója id. kiad. 60., 417.).

Az Élet és Irodalom 1962. aug. 18-i számában a 12. lapon Boldog Balázs ismertet egy Jugoszláviában megjelent, szerb–magyar színházi kapcsolatokról szóló tanulmányt, mely szerint “Pesten, 1812 szeptemberében került színre az első szerb vonatkozású színdarab. Balog István Csernyi György, avagy Belgrád megvétele a törököktől c. műve. A női főszerepet Déryné Széppataki Róza játszotta.”

[24] Hazafiság a nemzetiségnek – homlokzati felirat a budai magyar és a balatonfüredi színházon.

[25] A felsorolt darabok korabeli népszerűségéről a visszaemlékezések és szakkönyvek is hasonlóképpen nyilatkoznak (Magyar színháztörténet 83., 113–14., 142.; Rédey Tivadar i. m. 34., 74., 79., 123.; Déryné naplója id. kiad. 60., 417–20.).

[26] Kakambukifornihorgyeminomen – Jókai mint a művészietlen, röhögtető műfaj reprezentánsát emlegeti máshol is, némileg változtatott címmel. Egy Kakas Márton levélben éppen azzal sújtja le a bemutatott balett előadást, hogy ehhez hasonlítja: “Mióta Kakambukihoriformirodabilihogyigeminomen-t utoljára láttam a komáromi szigeten a mázsáló pajtában, azóta nem emlékszem rá, hogy hozzáfogható szép előadást tapasztaltam volna a Zöld ördögig.” (Zöld ördög. Ballet. = Kakas Márton humoristikus levelei… Pest 1871. XXX. levél. 51. – L. még Kiskirályok 2. k. 81.) Az ismeretlen szerző darabjának két előadását ismeri Koch Lajos. Mindkettő 1830-beli. A miskolci és az egri előadáson is Páncsy Lajos játszott benne. Címe: “Kakambukifornihorgyeminomen lakodalma… (Miskolcon: …az Avastetőn; Egerben: … a Kőporoson)”.

[27] Thalia – a színészet múzsája

[28] Némi tévesztés. Előzőleg már tudjuk, hogy Béni bácsinak bérlete volt az előadásokra; itt meg jegyvásárlási gondjai voltak…

[29] Sganarella – Molière egyfelvonásos bohózatának címe (1660); de a gyáva, megalkuvó, tétovázó ember hagyományos bohózati alakja: Molière több vígjátékában visszatérő típus.

[30] mányifik – magnifique: nagyszerű, óriási. – A Thespis kordéjában egy – Bálvándy-szerű – gróf Koppándházy Hugó nevű dúsgazdag mecénás úr szavajárása ez (49.).

[31] A Hétköznapoknak A táblabíró c. fejezetében bemutatott személyt is Bálvándynak hívják (jelen kritikai kiadás 140.). – 1874-ben jelent meg az Egy ember, aki mindent tud c. novellája, amelynek főhőse gróf Rengeteghy Ottó, “tízezer hold buzatermő földet” magában foglaló szép uradalommal rendelkezik Bálvándon. A gróf egykedvű, de szertelen magatartásában sok rokonvonás fedezhető fel e regény Bálvándyjából (273.).

Bálvándy

[1] sordidus – piszkos, alantas, ízléstelen

[2] raffinírozott – kifinomult, finom; körmönfont

[3] “Ki voltaképpen ez az ember? Satyri petyhüdtség és őserő; zordonság és jókedv; kegyetlen durvaság és szeretet; nagyúri pazarlás és fösvény zsugorgatás; léhaság és nemesség… Ebből keveredett össze ez a csodálatos elegy, Magyarország újjá születésének forradalmas napjaiban az eltűnő korszak teremtése.” (Józsa Gyuri = Tóth Béla i. m. 2. k. 270–71.) Bálvándy és Csollán alakjának Józsa Gyuri és Keglevich Miklós személyéből vett vonásaira, azoknak keveredésére l. Keletkezése, forrásai. – Bálvándy és Hátszegi – Fatia Negra, a Szegény gazdagok főszereplője között rokonvonásokat lát Téglás Tivadar (A százéves Szegény gazdagok néhány kérdéséhez. Irodalomtörténeti Közlemények 1960. 236.).

[4] Bálvándynak ez a jellemvonása bizonyára Józsa Gyuritól került a regénybe. Ő a familiárisát rövid úton kidobta, mert előzőleg a leégett és segélyt kérő falusiak pártjára állt (Üstökös 1872. 1.).

[5] “A balatonfüredi színkör, amely valaha olyan nagy kulturmissziót teljesített, némely időszakban bizony nem akart megtelni, ha csak a nemzet bárója, az a fürge, jómadár, Bizay oda nem terelte a közönséget.” (Állítólag Jókaitól származó anekdota. = Tábori Kornél: Jókai regénye. Bp. 1925. 124–25. – Vö. Színházi publikumfogás fürdőn. = Életemből. 1. k. 360 – 65.)

[6] Ilyesféle magatartás miatt tehette rneg Balatonfüred közönsége “a maga tréfa-virtuózát nemzetbárójának”. (Milyen demokraták vagyunk mi? = Életemből. 1. k. 334. – Vö. Az élet komédiásai 2. k. 269.)

Vas Gereben Egy alispán c. regényében szerepel gróf Keglevich Miklós, akinek a nemzeti színház alapításában, felépítésében is fontos szerepe volt. A regény utószavában az író erre külön is kitér. Egyéb okok is arra késztetnek, hogy ezt a grófot lássuk Bálvándy modelljének (l. Keletkezése, forrásai). Ezen kívül – színházpártolása miatt – minden bizonnyal Wesselényi Miklós képe is Jókai előtt lebeghetett Bálvándy figurájának megalkotásánál. (Vö. Magyar színészet a legrégibb időkben. A legöregebbik színészek egyikének jegyzetei után. = Életemből. 1. k. 107–110.) Bálvándynak ugyanis kezdetben határozottan pozitív vonásai is vannak, amelyekről szívesen elfeledkezik a kritika, kivéve Barta Jánost, aki ezeket sorra számba veszi. De Barta János azt is hozzáteszi – éppen Jókai kötetlen jellemábrázoló módszerének illusztrálására –, hogy “amikor Jókainak a Kálmánnal való rivalizálás okán erre van szüksége”, akkor aztán valóban teljesen üres lelkű, cinikus, negatív figura lesz a báróból (Különvélemény az Eppur si mouve ügyében. Irodalomtörténet 1956. 81.), Ugyanitt utal Barta János Bálvándy és más Jókai-alakok rokonságára (mint pl. De l’Aisne Alfréd A lélekidomárban, a “szép Diégó” a Gazdag szegényekben, Salista őrnagy a Fekete gyémántokban).

[7] viganó – a XIX. század elején divatos egybeszabott (háromnegyedes) női kabát (ugyanakkoriban divatos szoknya). Nevét az ilyen ruhát előszeretettel viselő Vigano Mária olasz táncosnőtől kapta.

[8] A Bálvándon birtokos Ottó gróf hasonlóképpen pártolja énekes színészeit (Jókai: Egy ember, aki mindent tud. 243–44.).

[9] Drurylane – a XVII. század derekán alapított, London egyik legrégibb és legjelentősebb színháza, melyben a legkiválóbb színészek játszották Shakespeare és mások műveit. (L. még Kárpáthy Zoltán. jelen kritikai kiadás 1. k. 262, 421)

[10] debutíroz – a színpadon vagy az adott szerepben először játszik

[11] A rossz színésznek szinte hitvallása, hogy a szerepét nem kell tudnia. A Thespis kordéjában a viszályt szító Sehi szájába adja e nyegle véleményt Jókai, s Kelemen szavai képviselik az írót:

Kelemen:

…Tán el se olvasta (szerepét)?

Sehi:

Minek törném a derekam vele?

Arra való a sugó. Hisz nem is valódi

Művész, aki szerepét bemagolja.

Az a zseni, aki a sugólyukból kihozza a szót,

Kelemen:

Ki igy tesz, az nem müvész, de naplopó!

[12] Ha az egész előadás megismétlése nem is volt gyakori, arról Horváth Mihály is beszámol, hogy pl. Kisfaludy Károly darabja, “a Pártütők az első előadás alkalmával oly tetszésben részesült, hogy egész jeleneteket kell vala nyomban ismételni” (I. m. 1. k. 72.). – A Magyar Nemzet 1965. febr. 18-i száma ismerteti a Jászkunság c. folyóiratból Csanád Vilmos cikkét, mely szerint 1819-ben Szilágyi Pál színtársulata olyan sikerrel adta elő a Tündérlak Magyarhonban c. művet, hogy az egész előadást új jegyváltással azonnal megismételték a darab első eljátszása után.”

[13] philosophiae professor – a bölcselet (filozófia) tanára

[14] A haragjában hallgató asszony példája szerepel Az élet komédiásaiban is (1. k. 122.).

[15] Lucretia Borgia – Victor Hugo “borzalmakban tobzódó” darabja, melyben különösen Kántornénak volt hatalmas sikere (Rédey Tivadar i. m. 87; Kárpáti Aurél: Kántorné. Bp. 1954.).

[16] A Thespis kordéja c. darabban Menyhért úr méltatlankodik a közbeszólások miatt: “De már ez szemtelenség! Mit ordítanak az urak a darabba? Én nem azért fizettem ántrét, hogy az urakat hallgassam.” (57.)

[17] finta – csel, színlelt támadás

[18] francia–német háború – e folytatás közlése idején (1871. febr. 10.) még javában folyik az 1870/71-es porosz–francia háború. A Hon hatalmas tudósításokat közöl naponként az eseményekről.

[19] Mózes előtt a Veres-tenger – l. a bibliában Mózes II. könyve 14:16, 21–2. leírását, mely szerint a vándorló zsidók csak úgy szabadulhattak meg az üldöző egyiptomiak elől, ha csodaként szárazzá lesz a Veres-tenger, s ők átkelhetnek. Így is lett; átvonulásuk után azonban a tenger helyére vonult, s az üldözőket elpusztította. (L. Egetvívó asszonyszív. Jókai Mór hátrahagyott művei. (1–10. k. Bp. 1912.) 9. k. 61.)

[20] to be, or not to be – lenni vagy nem lenni. Shakespeare Hamletjának híres monológja kezdődik így (III. felv. 1. szín). (Vö. Az élet komédiásai 1. k. 254.) – Kazinczyról és az első magyar Hamlet-fordításról (meg az És mégis mozog a földben itt következő célzásokról pl. Lenni vagy nem lenni; Álmodozni, ez a bökkenő; az Esküdjetek-kel kapcsolatos zavarok stb.) sok szó esik a Thespis kordéjában és a Földön járó csillagokban.

[21] hiuság, asszony a neved – a Hamlet I. felv. 2. színében, a királyné távozása után mondott monológ közepe felé található felkiáltás (Arany János fordításában: “gyarlóság, asszony a neved”).

[22] fóra – “Régente taps közben azt kiabálta a közönség, hogy Fóra!… Fóra…” – az olasz fuora (velencei tájszólásban: fora) szó átvétele. XIX. század eleji jelentése: (újráztat, függöny elé hív’. (Vö. Karinthy Ferenc: Olasz jövevényszavaink 1947. 12.) – Jókai másutt említi, hogy “fuora” volt a lelkes, újrázó, kihívó felkiáltás (vö. Jókai beszámolóját Ristori ünnepeltetéséről. Életemből. 1. k. 114.; – Ugyanígy: Déryné Naplója id. kiad. 173; Váradi Antal: Képek a magyar író és színészvilágból 1911. 1. k. 98. innen a fenti idézet; Régi magyar színészvilág 1911. 207.)

[23] kapricióz – szeszélyes

[24] kanta – széles szájú, felül nyitott vagy szűrővel ellátott cserépedény; hasonló a korsóhoz. Füle is van.

[25] Telemach – Télemakhosz: Ulixes (Odysseus) fia, aki bolyongó apja keresésére indul.

[26] doctorum collegium – tudósok gyülekezete

[27] A Tudós Társaság (a későbbi Magyar Tudományos Akadémia) emlegetése enyhe anakronizmus a XIX. század tízes éveinek eleje táján…

[28] Ez az aforizmaszerű megállapítás Bányaváry szavaiban ismétlődik majd később (2. k. 197:33).

[29] jux – móka.

[30] O du lieber Augustin – Óh, te kedves Augustin: osztrák népies dal. “Magyar fordítása” olvasható a Földön járó csillagok c. centenáriumi prológban: “O tu lieber Ágoston A falra ágaskodj! Csisz kopp-kop, csosz-tiptop Juhaj juhé!” (68.) A Szeretve mind a vérpadignak hasonló c. fejezete ismertet meg a bécsi népénekessel, az Ocskayt is kigúnyoló Augustinnal (2. k. 117. skk.)

[31] Jókai ügyes eljárása, hogy egy ennyire közismert darab meséjét emlegeti e részletben, s így ér el finom humorral összetett hatást.

A sárga violák

[1] Von der Alpe tőnt das Horn – A havasról zeng a kürt. – Vö. az Isten hozzád, te csendes ház kezdetű dallal (161:13), mely Ferdinand Raimund (1790–1836): Der Alpenkönig und der Menschenfeind c. darabjában hangzik el. Jellemzően idézi Jókai, mert e dalt akkor éneklik, amikor az 1. fv. végén az embergyűlölő Rappelkopf elűzi házából a koldus szénégetőt nagyszámú családjával (“So leb’ denn wohl, du stilles Haus, Wir zieh’n betrübt aus dir hinaus”).

[2] “Nagyanyám nagyon szerette a virágokat, ablakai mindig tele voltak nyíló virágokkal, sárga violával, rezedával, bazsalikommal. Ezek a virágok az ablak párkányára voltak rakva, ezért sötét volt a szoba, és a dobogót azért készíttette, hogy a virágai felett kiláthasson az utcára. Most is emlékezem a kedves illatra, mely szobánkat eltöltötte.” (Hegedüsné Jókay Jolán i. m. 22. írja az író édesanyjáról.)

[3] Isten hozzád, te csendes ház… Szerepel a Dekameron 2. kötetében, A kénytelen mulatság c. elbeszélésben is (39.).

[4] pikét – színpad. Eredeti jelentése: cövek.

[5] Jer vidám csónakos… Fidelim, Lillám… – Az élet komédiásaiban a választási dalárda szerenádjában is szerepel a “Jer vidám csónakos, jer Fidelim” (1. k. 225–26.). – A Thespis kordéjából szövege is kitűnik (49):

Jer vidám csónako-ho-hos, jer Fideldim.

Oh hozd ide sajkád

Ide, hol e folyó szélén kedvesed vár te reád.

Fidelim, Lillám!

Szerepel “régi dal” megjelöléssel a Földön járó csillagokban is (90.).

[6] Az otthagyott szónok ismert történetéről: György Lajos: Világjáró anekdoták (1941. 27–28.).

[7] abonnement suspendu – bérletszünet. Vö. Fejedelem és Fra. Diavolo 129.

[8] “A színésznővé lett lánykában van valami azon kor művésznőinek nagy erejéből és lelkesedéséből, a mellyel az előítéleteknek is szembe mertek állani.” (Kovács Dezső: Jókai regényei a színpadon… Erdélyi Híradó. 1894. I. 24. 6.)

[9] opodeldok – régóta – és máig is – használt kámforos gyógyszer, főleg izületi fájdalmak ellen alkalmazott kenőcs.

[10] Déryné jegyez fel hasonló esetet naplójában, amikoris egy öreg tanácsnokné leánya, bizonyos Mérey Tóni, beleszeretett egy Demini nevű színészbe, s titokban megesküdtek, mire a szülők kitagadták a leányt. (Naplója id. kiad. 239.) Nyilván nem az egyetlen ilyen eset volt ez.

“Az a tény, hogy regényeiben színésznőket, nyelvtanárnőket, technikai találmányok iránt érdeklődő asszonyi alakokat szerepeltet [Jókai], jól mutatja, hogy mennyire nem csupán a gyermeknevelésben és a háztartás vezetésében látta a nők hivatását (És mégis mozog a föld, Politikai divatok, Szerelem bolondjai, A jövő század regénye).” L. Nagy Miklós: Jókai. Egyetemi jegyzet. 1961. 92.

Amit a patvaristák tanulnak

[1] Jókai saját elbeszéléséből tudjuk, hogy pesti jurátusságát hol végezte: “Két hires ügyvéd tartott egy irodát Pesten. M…r József és W…y Sándor, ezeknél praktizáltam én mint jurátus.” (Utazás egy sírdomb körül. 186.) Szabó László említi, hogy az első: Molnár József; a másikról nem beszél (Jókai élete és művei. 74.) Mikszáth életrajzából ismerjük a másik nevet: Wrhowsky Sándor, szakolcai származású ügyvéd (Krk 18. k. 91; vö. még Szalatnai Rezső: Juhász Gyula 600 napja. 37.).

[2] eminens ex omnibus – általános kitűnő, mindenből jeles

[3] domine fráter – barátom uram (ugyanígy: Névtelen vár 2. k. 74.)

[4] compareál – megjelenik

[5] Jókai maga is gyakran készített rajzos vázlatokat, alakrajzokat, tájképeket regényeihez. (L. Keletkezése, forrásai)

[6] urbarialis – úrbéri, többnyire a földesúr és a jobbágy közti viszonyból folyó

[7] Az én kortársaim c. írásában elmondja Jókai “egész történetét első és utolsó ügyvédi” működésének (l. Keletkezése, forrásai).

[8] Egy ilyen megcsapatást ír le kellő borzongással a Hétköznapokban (a jelen kritikai kiadás 72–73., 418.); fiatalkori emléke a botoztatásról hasonlóképpen szörnyű (A tengerszemű hölgy 35.). – Az író édesapja is irtózott az ilyesfajta igazságszolgáltatástól (Eötvös K. i. m. 110.).

[9] krimináliák – a bűnügy; a büntetés végrehajtása

[10] dirigálta a streichterzettet, vocal-solo kísérettel – irányította a vonóshármast (azaz a deresre lehúzott, a botozó hajdú és az ütlegeket számláló jurátus együttesét, trióját) szólóénekhang (azaz az ütlegelt ember jajgatása, kiáltozása) kíséretében.

[11] Kámbizes – perzsa király az i. e. VI. században. Nagyravágyásában, hiuságában világuralomra törekedett, de csak Egyiptomig jutott el. (L. még Szép Mikhál jelen kritikai kiadás 99.)

[12] Jókai édesanyjának nagy virágszeretetéről már volt szó (1. k. 160:18 jegyzete).

[13] Tukmányi kertjének is dísze egy Wellington-rózsa (Az élet komédiásai 1. k. 98.).

[14] német has – hasmenés

[15] septemvir – a hétszemélyes tábla tagja

[16] Zsigmond Ferenc szerint Tóth uram “olyan szereplője a regénynek, aki első föllépésekor szánalmas, komikus figurának látszik, a cselekvény további folyamán olyan kivételes egyéniséggé emelkedik, hogy szinte már eposzba illik az ilyen jellem… csak eposzi távlatokban kelt illuziót, mint regényalakot bizony elrajzoltnak, tulságosan eszményítettnek kell minősítenünk.” (I. m. 179.)

Mikszáthnak ezzel kapcsolatban az a véleménye, hogy kellő tapasztalat híján Jókainak “azt lehetne mondani, joggal, hogy tulajdonképpen csak egy parasztja van, az Eppur si mouve Deákeszű Tóth Mátéja, aki ugyanegy Az élet komédiásai parasztjával, de ott Nagy Jánosnak nevezik.” (Jókai Mór élete és kora. Krk 19. k. 85.)

Barta János kimutatja, hogy Mikszáth Noszty-regényének Tóth Mihálya megfelel az És mégis mozog a föld Tóth Mátéjának, csakhogy Jókai egy másik hősének, Tseresnyés uramnak a jellemvonásaiból is kerültek vonások a kiflikirály arcképébe. A szerep, a motívum: azonos. (Mikszáth problémák. IrK 1961. 320.)

[17] Contra Decséry – a Decséry elleni pör ügyében

[18] Tóth, a hódmezővásárhelyi compossessor (társtulajdonos, bérlő) – Az egyik notesz-emlékeztető (21. verso 118) Bagi néven emlegeti ezt a parasztembert. Ez a Tóth Máté modellje. “Híres, nevezetes gazdag ember Bagi János uram ő kegyelme Szentes városában…” írja róla Jókai. (Egy gazdag ember. =Jocus és Momus. Bp. 1888. 145–48.) – Karcsatáji is jámbor compossessornak látszik (Rab Ráby 171).

[19] Itt humorosan fordítja meg azt, amit a hivatalos botozásnál szoktak mondani. Pl. a Hétköznapokban (a jelen kritikai kiadás 73.).

[20] quietáncia – nyugta, elismervény

[21] a solidus mint botbüntetés-egység szerepel a Rab Rábyban is (9).

[22] kukorica nadrág – durva vászonból készült nadrág.

[23] szeredás – kecskeszőrből szőtt, tarka színű, kemény, fedeles tarisznya. Ugyanebben a jelenetben (175:6; 179:8) posztószél tarisznyaként szerepelteti Jókai.

[24] szatying – ruhaszegélyből leszakított, keskeny kötőszalag

[25] mustra – szemle, vizsgálat; minta

[26] excellentiás urak – nagyméltóságú, kegyelmes urak. Megjegyzendő, hogy az 1. k. 177:1. sorban még csak őméltóságaik voltak a várakozók.

[27] servitus – szolgalom, szolgalmi jog. Ennél fogva valaki olyan dolognak, amely már nem az övé, hasznát veheti olyan módon, hogy ez a használat őt mind a dolog tulajdonosával, mind harmadik személlyel szemben megilleti (pl. a már eladott területen átjárás, kúthasználat, legeltetés stb. joga).

[28] körösztjáró hét – áldozócsütörtök hete. Az ünnepet megelőző három napon igen régi vallási hagyományként körmenetben vonultak a katolikusok a plébániától a helység más-más templomához, illetve egy-egy keresztjéhez. Innen a “keresztjáró” elnevezés.

[29] ínséges szupplikáló – a kollégiumi diákok gyakran jártak, többnyire nyáron vándorútra, ún. szupplikációra, s közben az egyes egyházközségek tagjainál gyűjtöttek maguk vagy iskolájuk számára pénzt vagy természetbeni felajánlást.

[30] Szupplikáló hang – kolduló, könyörgő, megindító beszédmodor – a nagyobb adomány reményében.

[31] susták – két garasos, négy krajcáros rézpénz (erdélyi tájszó)

[32] generose domine Kálmán – a jótékony lelkű Kálmán úr

[33] kommantgat – ütöget, verdes

[34] hirkus – baklövés, melléfogás

[35] configuratio – összeállítás, rendszer

[36] Hogy a latin tulajdonképpen az “édes anyanyelv”, ezt a nádor így tartja majd, de előzőleg a kollégiumi sedesen is hasonlót hallhattunk. Ez a korabeli közfelfogás a nemesség, ill. a honoráciorok körében.

[37] Corpus Juris – Justinianus (i. u. 527–565) hasonló című törvénygyűjteménye óta a törvénytárak nálunk is használatos neve. A nemesek jogait biztosító törvénykönyvet a fiatal Jókai a reakciós kormányzás legsötétebb eszközei közé sorolta. Pl. egy 1848-ból származó cikkében ez olvasható: “Rosti Pál itéletében azt mondja a hétszemélyes tábla, hogy minden bárminő reformra egyesült társulat tiltva van törvényeink által. Ilyen törvény Chinában sincs, Muszkaországban sincs, de még a Corpus jurisban sincs.” (A Martinovics összeesküvési pör részletei. 94. k. 317. – Az eredeti szövegben nincs kiemelés.)

[38] véki dohány – Vék: puszta Komárom megyében

[39] sub rubro sportulák, accidentiák – a fizetségek és járulékok rovatába. – Hasonló ügyvédi ügyeskedés a doktor Grisáké, amikor Maxenpfutschot összeboronálta miss Natalie-val (24. k. 161–171).

[40] Nyilván az ilyen “ügyvédi fogás” miatt fedezhető fel rokonság Korcza és a Kárpáthy Zoltán Maszlaczkyja között. (a jelen kritikai kiadás 1. k. 394.)

A persiettető

[1] replika, duplika, triplika – válasz, másod-, harmad felelet

[2] Hét Választó – a Váci utcában volt kávéház a nemes urak és tisztviselők gyülekező helye volt (Váradi Antal: Az egykori Pest. Bp. 1922. 61; A rondella mellett volt vendéglő képe a Pest-Budai Kávéházak. (Kávé és kávés mesterség 1535–1935. Írták Bevilaqua-Borsody Béla és Mázsáry Béla. Bp. 1935. Két kötet. Bev. 1–168; 1. k. 1–526; 2. k. 532–1467.) 1. k. 32, 80.) Budán is volt egy ilyen nevű kávéház a Tabánban (Pest-Budai Kávéházak. (Kávé és kávés mesterség 1535–1935. Írták Bevilaqua-Borsody Béla és Mázsáry Béla. Bp. 1935. Két kötet. Bev. 1–168; 1. k. 1–526; 2. k. 532–1467.) 2. k. 1170.).

[3] species – alak; emberféleség

[4] márkális, urbáriális per – marcalis processus = határper, birtokpör; jobbágyi szolgáltatásokkal foglalkozó pörök

[5] spiller – Spieler: hamiskártyás

[6] schnorrer – Schnorrer: koldus, zsugori; sóher

[7] hahnrei – Hahnrei: megcsalt férj

[8] martiális – harcias, katonás, marcona (vö. Rab Ráby 11, 348)

[9] pivot – állás, fedezék

[10] huszonnégy fontos gorombaság – Doctor Barbo is ilyen módon készül agyonsújtani páter Timótot Az élet komédiásaiban (1. k. 4o); Karcsatáji is ötven- és százfontos gorombaságokat mond (Rab Ráby 296).

[11] corollarium – füzér; összefüggés, következmény, folyomány

[12] fiskus – itt: jogász; ügyvéd, ügyész

[13] Sátory és Korcza itt következő vitatkozása és a Kárpáthy Zoltán Maszlaczkyjának Mauz doktorral folytatott disputája között kétségtelenül sok hasonlóság tapasztalható (a jelen kritikai kiadás 1. k. 273–76; l. Szekeres László jegyzetét uo. 422.). – Sőtér István kiemeli e jelenet ragyogó helyzetkomikumát (Jókai Mór [1942.] 100.).

[14] főstrázsamester, major – őrnagy

[15] Az élet komédiásaiban Tukmányi, a “vad palatinus” és a felesége “amit egymásnak tudtára akarnak adni, azt felírják krétával egymásnak az ajtajára”, s ez igen “épületes levelezés” (1. k. 97.). Vö. A jurátus és principális. = A magyar nép élce… 98–100.

[16] palimpsest – rájavítás, átírás (eredetileg: a kivakart, eltörült írás felé került szöveg.) Az Olympi versenyben: “Hát a palimpsest ujan irt sora, Mely a régi irást takarja, jobb talán?” (98.)

[17] profusz – porkoláb; őrség

[18] patrol – járőr, készültség

[19] Kriegsgericht – katonai törvényszék

[20] Ne szomorkodj, légy vig; nem lesz ez mindég igy! – ezt a régi népdalt Stoll Béla a XIX. század elejéről kezdve több gyűjteményből ismeri (i. m. 476.). Szövegváltozata Pálóczi Horváth Ádám gyűjteményében is szerepel (Ötödfélszáz énekek. id. kiad. 138. sz.). A Jókaitól idézett vers az író életében már több nyomtatott kiadásban is megjelent (Gulyás József i. m. 143.). – Jókai Mór A kanczellár nótája c. verséhez a regényben szereplő két sort választja mottóul, és ugyanez a két sor lett a hét versszakos költemény refrénje is (Költemények 1. k. 120-21.).

[21] pulykatáncot jár – a pulyka párzáskor groteszk, táncszerű mozdulatokkal ugrál; ez a megfigyelés szolgál alapul a regénybeli képhez

[22] Fehér Farkas – Várady Antal szerint ez a harmadrendűnek számító vendéglő a Soroksári úton állt (Az egykori Pest. 58.). – A Pest-Budai Kávéházak. (Kávé és kávés mesterség 1535–1935. Írták Bevilaqua-Borsody Béla és Mázsáry Béla. Bp. 1935. Két kötet. Bev. 1–168; 1. k. 1–526; 2. k. 532–1467.) szerint a Tabánban volt Trenck báró egykori vendéglője, a Fehér Farkas (2. k. 743–44, 1091.). Mindkettő létezett; a Rab Rábyban külön-külön is emlegeti Jókai (70, 71 stb.); a pestit a Hatvan utcába teszi. – A budai fogadó elől indultak a gyorsparaszt járatok Bécs felé.

[23] Hasonló válópermotívum található a Politikai divatokban (a jelen kritikai kiadás 388., 611.). – Szintén titokzatos per van a Kárpáthy Zoltánban is, a főhős csak titokban szerez tudomást tartalmáról.

[24] Az angyalarcú szép hölgy – Némileg hasonló életmódú asszonyról szól Az angyalarcú démon 1873-ban (1–20.).

[25] ötvenkét vármegye – Jenőy korában volt így. 1871-ben 63 vármegye van Horvátszlavónia nélkül.

[26] excipiál – kifogásol

[27] testimonium contra pudicitiam – erkölcstelenségi vád, bizonyíték

[28] shawl – sál

[29] Sz. Gellért – a róla elnevezett budai hegy

[30] tillanglé – tulle anglais: a pipában levő finom szövetű szűrőbetét a szár alsó végén, hogy a dohány nedvét fel ne szívja a pipázó; tüll. – Vö. Szerelem bolondjai (jelen kritikai kiadás 173.), Somogyi Géza: Ami még nincs, de kellene (Magyar Nyelvőr 46. [1917] 107.).

[31] praefecta – vö. erről Bálványosvár jelen kritikai kiadás 23, 32, 298, 300.

[32] A zsibói ház – Román János szerint a Magyar Törvénytárban az 1540–1848-i erdélyi törvényeket tartalmazó kötet 19. lapján a IV. articulus tartalmaz olyan intézkedéseket, amelyek szerint az áttérés és a válás Erdélyben könnyebben ment. (Vö. Enyim, tied, övé jelen kritikai kiadás 2. k. 198., 273.; Öreg ember nem vén ember. Első képzelt regény VIII. fej.) – A Zsibóhoz kapcsolás szerepel a Rab Rábyban is (383, 442–43). – Alighanem a skóciai Gretna Green mintájára képezte Jókai az erdélyi lehetőség zsibói helyhez kötöttségét. Ott ugyanis – egy régi egyházi szokás szerint – elég volt, ha a kovács jó fizetségért mint tanú, igazolta a házasság létrejöttét. 1856-tól azonban 21 napi skóciai tartózkodáshoz kötötték ezt a lehetőséget. Ugyanígy volt Erdélyben is: az erdélyi vallásügyi törvények csak azokra vonatkoztak, akik házasságuk vagy birtokuk szerint erdélyinek számítottak. Ezért kellett megvenni azt a bizonyos (zsibói) házacskát.

[33] A huszárőrnagy az 1. k. 77: Lőrinc keresztnévvel szerepel

[34] Tantalus – az istenek büntetésből az alvilágba száműzték, ahol örökös éhséget és szomjúságot kellett szenvednie

[35] Némi homály fedi, hogy kinek is a prókátora Korcza. Az sem egészen világos, hogy a házaspár melyike az alperes, melyik a felperes.

[36] domina – úrasszony, úrnő. – Hasonló szójáték a Névtelen várban (1. k. 78.).

A cáfolat

[1] A kakadu és a kapucinusmajom szerepel a Névtelen várban (1. k. 26.), A lőcsei fehér asszonyban (2. k. 151.). Jókainé papagájáról ír Hegedüsné (i. m. 73–75.). Vö. Az én papagájom (Jókai Mór hátrahagyott művei. (1–10. k. Bp. 1912.) 5. k. 191–94.).

[2] A Rákóczi fia egyik jegyzetében a Mária Terézia hintajából ugrik ki egy kis bolognai öleb (159.).

[3] A levelibékához vö. Szendrey Zsigmond: Népbabonák Jókai műveiben (Ethnográfia 1925. 115.). – Az arany emberben (jelen kritikai kiadás 1. k. 274.).

[4] Itt egy menyét bontogatja Kálmán topánkájának szalagát, A lőcsei fehér asszonyban a kis majom Korponayné elé telepedik, s “tolvajkodó kézzel babrál a cipője szalag-csokrán” (2. k. 147.).

[5] bologneser – bolognai öleb

[6] kajdacs – papagáj

[7] A Mire megvénülünkben Bálnokházynének is van egy Kokó papagája, s itt is bizonyos kapcsolat jelzésére szolgál az, hogy mondja-e a madár a kedves nevet vagy sem (a jelen kritikai kiadás 142.); a Rab Rábyban seregély kedveskedik (75).

[8] syllogismus cornutus – szarvasokoskodás, hibás következtetés (szójáték a retek-szarvval). – A lőcsei fehér asszonyban Alauda uram vasvillaszerű két bajuszvége szorítja syllogismus cornutusba az embert (1. k. 12.).

[9] scriptoristica – írásgyakorlat

[10] exercitium – gyakorlás

[11] Eötvös Károly leírja, hogy a jurátusnak – mint pl. Jókai apjának – hogyan volt feladata a pecsenye trancsírozása (i. m. 108.).

[12] Jókai közismerten szemérmes írói technikája nem ismerteti velünk ezeket a leveleket; ugyanígy kétségben hagy Csollán Berti és Katinka válóperének igazi oka felől is. Később is csak homályosan céloz az utóbbira.

Az első intés

[1] Apróbb tévesztés: az 1. k. 110:15 szerint, a regény elején Béni bácsi 47 éves volt; azóta egy év eltelt, s most negyvenöt évet említ Jókai…

[2] német színház – az akkori Színház téren, a mai Vörösmarty téren épült a hatalmas német színház, amely akkor a legnagyobb volt az országban: 3500 ember fért el benne kényelmesen. (Magyar Színháztörténet 109.)

[3] holdjává szegődött a ragyogó csillagoknak – a szerelemre később is utal csillagászati célzással. – Az élet komédiásaiban: “egyedül ő az a bolygó, aki még a napját keresi” (2. k. 153.).

[4] A Vénus (Venus) vagy esthajnali csillag valóban erős fényű, ragyogó csillag, a Naptól számított második nagybolygó, – de holdja bizony nincs…

[5] Volta-oszlop – nedves vászondarabokkal elválasztott réz- és cinklemezből állt: ez az első villamos áramforrás, amelyet Galvani kísérletei alapján Volta Alessandro olasz fizikus (1745–1827) készített. – Fekete gyémántok jelen kritikai kiadás. 228.

[6] olympi – Jókai gyakori jelzője: fenséges, nagyszerű – a legmagasabb görögországi hegycsoport, az Olymposz (Olymp) nyomán.

[7] Erbia – Mélor afrikai király elveszettnek hitt gyermeke a főhőse Pálffy Sámuel (1774–1836) táblabíró művének, a korszak egyik legnagyobb sikerű románjának (Erbia Pálfy Sámuel által. Pesten. N. Kiss István könyvárosnál. 1805. 257 l. 1811.2) – György Lajos (A magyar regény előzményei. Bp. 1941. 351.) írja, hogy az Erbia Jókainak szeretett olvasmánya volt. – Jókai szerint megvolt családi könyvtárukban (Visszaemlékezések Vörösmartyra = Az Est Hármaskönyve 1925., 170.).

Jókai egy másik regényében írja, hogy Ráby Mátyásnak “ha olyan vakmerő phantasiája lett volna is, mint az Erbia szerzőjének (akinél soha sem tudhatta az ember, hogy melyik halott fog a következő lapon feltámadni), még akkor sem találta volna ki, hogy mi vár ő rá odahaza.” (Rab Ráby 163.)

Csokonai és Gvadányi pajzán művei közül csak a Dorottya, ill. A pöstyéni förödés, esetleg a Rontó Pál jöhet itt számításba. A többi nem volt közismert.

[8] Ostende – A Hon-beli első közlésben Ostende helyett Ems található. – Az Új földesúrban Aladár azt tanácsolja menyasszonyának, hogy Emsbe vagy Ostendeba menjen pihenni (jelen kritikai kiadás 213.).

[9] Az “öreg” Kalender – és más uzsorás – alakját is elmosódottnak tartja Buday Dezső (i. m. 333.).

Jókainak sok baja volt a pénzügyi emberekkel. Erről minden életrajza beszámol. Az És mégis mozog a föld c. regény jegyzeteit is magában foglaló, X. sz. noteszben sokat emleget egy Wodianer nevű bankárt, olykor csak W. jelzéssel. (Pl. 62. verso W. minden desperatus kötelezvényt megvesz, aztán a kölcsönvevőnek mint készpénzt átadja.) Noteszeiben sok a váltólejárat nyilvántartás; franciaországi útjáról részletes elszámolást készít (Molnár József: Jókai első párisi útja. Debreceni Szemle 1930.); anyagi ügyeinek rendezésére erőteljes intézkedésekre volt szüksége (vö. Révay Mór János: Írók, könyvek, kiadók 1–2. k. Bp. 1920.).

Kalender uzsorás megfelelője megtalálható hasonló kiadásban P. Szathmáry Károly: Az ország sebei c. regényében is (1870.).

[10] partiális – részvény. A Hadik-féle másfélmilliós részvénykibocsátás botrányához vö. Hóman–Szekfű i. m. 5. k. 223–24.

[11] antikvárius – régebben minden régiségkereskedőt így hívtak

[12] Cuvág – ráadás; többletsúly

[13] Ezt az anekdotát Bernáth Gáspár is elmondja Józsa Gyuriról, azzal a záró mentegetőző mondattal: “– Csak egy kicsit be akartunk kocogtatni, hogy itthon van-e a gazda?” (Bernáth Gáspár adomái… Bp. 1878. 79–80. – Előzőleg: Üstökös. 1864. 21. – Később: [Gy. J. jelzéssel] Üstökös 1898. 7.)

[14] statutio – beiktatás

[15] primus acquisitor – az első foglaló, szerző, tulajdonos

[16] A kalapcserélési helyzet előfordul Az élet komédiásaiban is (291.).

[17] jurateria – joggyakorlat

[18] Saukopf – Disznófő; Zugliget. (Rab Ráby 222.)

[19] A noteszben is szerepel Az elefántcsontbul faragott szépség (33. verso 298), s Dorottyának ez a jelzője később is gyakran érezteti az arisztokrata hölgy hidegségét, ridegségét.

[20] Jókai itt nyilván a nemzeti génius női alakban megtestesített eszményképét jelenteti meg Kálmán előtt, hogy figyelmeztesse fogadalmára. Kálmán azonban elhessegeti magától ezt az álmot: csak Katinkát látja maga előtt: az uraskodó életmóddal. Talán ezért kerül sor a következő sorokban feltűnően az egyébként szokatlan “Jenőy úr” többszöri kitételére. – Kiváló írói “fogás” a két ideál harcának párhuzama a fejezet végéig.

[21] diga – digo (digó): a XIX. századi olasz katonai nyelvben: (civil férfi( jelentésű. (Vö. Karinthy Ferenc i. m. 15.) – A Rab Rábyban is (461).

[22] waldhornista – vadászkürtös

[23] Tudományos Gyűjtemény – “A nyelvünket igen jól értő s literaturánkat becsülni tudó derék Trattner János Tamás 1817 óta vitte terveit mind közelebb a megvalósításhoz: megalapította a Tudományos Gyüjtemény című közlönyt; a munkatársait még tiszteletdíjban is részesítette, ívenként 4 ezüst forintban” (Csahihen Károly: Pest–Buda irodalmi élete. 2. k. 63.).

“A nemzeti eszmének a Tudományos Gyüjtemény volt egyik első és mindenesetre legnagyobb hatású szószólója. Kezdettől fogva a szerkesztők és munkatársak magukévá tették. Révai tanítványai, barátai ápolták az eszmét s Horvát István és Kultsár, ki, mint tudjuk, a pesti színtársulat vezetője volt, – mind a ketten dunántuliak, – tettek a legtöbbet elterjesztéséért. Mire a Tud. Gyüjt. megindult, a tudomány és a szinészet a nemzeti szellemnek már elegyengette az utját. Kialakult egy pesti szellemi légkör, melynek a Tud. Gyüjt. adott kifejezést és amelynek átalakító hatása van a század 10-es éveiben Pesten megtelepedett ifjú költői nemzedékre. Katona József, Kisfaludy Károly, Kölcsey és Vörösmarty mind ebben a pesti szellemi légkörben formálódnak ki – felfogásunk szerint – a nemzeti érzés költőivé. Ebből a szempontból bizonyára figyelmet érdemlő probléma az előbbi kettő kapcsolata a szinészettel és Kultsár Istvánnal s az utóbbi kettőre a Tud. Gyüjt. és különösen Horvát István hatása.( (Krompecher [Korompay] Bertalan: Jankovich Miklós irodalmi törekvései. Bp. 1931. 39.) – Tudvalevő, hogy Jókai édesapja hosszú ideig előfizetője volt e folyóiratnak. (L. Keletkezése, forrásai)

[24] cúg – Zug: szakasz; kis katonai egység

[25] rajtsul – Reitschule: lovagló iskola, lovarda

[26] Jókai, a maga sajátságosan tréfálkozó, lelkesedő hangján éppen ilyen lángoló örömmel számol be később Vámbéry Ármin utazásáról (Vámbéry eqy estélyen. = Életemből. 2. k. 379–82.).

[27] Oroszlánszívű Richárd – angol király. Több keresztes hadjáratot vezetett. Rettenthetetlen bátorságát hirdeti mellékneve (1157–99).

[28] argonauták – a görög mondákban Jázon és társai, az Argo hajósai: az argonauták sok viszontagság között hozták el Kolchiszból az ott őrzött aranygyapjút.

[29] Hanno – i. e. 500 körül gyarmatosítási célokból a Földközi-tengeren nagyobb felfedező utat tett. Igen merésznek mondható, sikeres útjáról írt pun nyelvű útleírását Karthágó Saturnus-templomában őrizték. Későbbi, csonka görög fordítása fennmaradt.

[30] kettős tüzes nyelvek – a bibliában az Apostolok cselekedetei 2. része írja le azt a pünkösdi csodát, amikor “megjelentek kettős tüzes nyelvek”, s a jelenvoltak prófétaként kezdtek szólani (2–6. vers).

[31] dzungárok – dzsungárok: Közép-Ázsiában, a Bajkál-tó környékén élő pásztorkodó nép. – Jókai máskor gúnyosan is tud írni erről az őskutatásról. Vö. novelláját: Egy ember, aki mindent tud. (237.)

[32] burjätek – burjátok: burját mongol: dél-szibériai, főleg pásztorkodással, földműveléssel foglalkozó nép

[33] Koliván-tó – az Altaj hegységben, Belső-Ázsiában

[34] Az orosszal való találkozáshoz l. Keletkezése, forrásai c. fejezetet.

[35] A babiloni foglyok keservéről szóló 137. zsoltár, az elnyomás és fogság miatt panaszkodók éneke így kezdődik: “Babilon folyóvizeinél ott ültünk és sírtunk…”

[36] Az ilyen hirtelen változások, váratlan mozzanatok, kívülről jövő intések, véletlen találkozások sajnálatosan gyakran jelentkeznek Jókai regényeiben, így ebben is, s így a főhős pályája “nem haladás, hanem ténfergés, lényegük a tehetetlenség”. Jenőy ebben különösen rokon pl. az Enyém, tied, övé Áldorfay Incéjével. (Barta János: Különvélemény… Irodalomtörténet 1956. 83.)

Az elefántcsontra festett kép

[1] Griff – a későbbi Pannónia szálloda és étterem, a mai Rákóczi út legelején. (Váradi Antal: Az egykori Pest. 58.)

[2] vagdal hozzá – keveset konyít hozzá, félre érti, elhibázza. A Földön járó csillagokban Lénárd említi, hogy az asszonyok “Diákul meg nem értik. Csak ugy vagdalnak a diákbeszédhez” – s a példából teljes félreértés világlik ki (74.).

[3] Mikszáth rámutat arra, hogy Jókai nem tudott változatos alakokat írni akkor, ha szereplőinek társadalmi körében nem volt elég tapasztalata. Ilyenkor ismétlésekre van utalva, ezért “hurcolja regényein keresztül egyetlen főrangú családját, mely az Eppur si mouveban mozog, de él más név alatt a Fekete gyémántokban is, valamint Az élet komédiásaiban, a Nincsen ördögben és egyebütt” (Jókai Mór élete és kora. Krk 19. k. 85.).

[4] fénymáz – lakk

[5] Özv. Feszty Árpádné Jókai Róza így emlékszik vissza otthoni Dorottya-élményére: “Emlékszem, mint gyereknek, Csokonai Dorottyája volt a kedvencem. Esténként Papa, Mama fel szoktak olvasni egymásnak, s nem tudom az én kedvemért-e, vagy nekik is kedvencük volt? – de legtöbbször azt vették elő, és én olyankor egész boldog voltam. Szinte benne éltem a levegőjében. Láttam Dorottyát, a hajdut, összes zsinóraival és az ételeket, ruhákat, szobákat, minden élt bennem és körülöttem. Csokonait egyáltalán rendkívül szerette Papa.” (Pár szó Jókai könyvtáráról. Magyar Bibliofil Szemle 1924. 197–99.)

[6] csihés – rossz hírű, hírhedt, hitvány

[7] Hecaté – háromarcú, hármas törzsű, titokzatos alvilági szörny a görög mitológiában.

[8] incarnat – halványrózsaszín pír (l. A régi jó táblabírák. jelen kritikai kiadás 321.)

[9] Dorotheának e bemutatásához kapcsolódik Zsigmond Ferencnek az a megjegyzése, mely szerint Dorothea éppúgy, mint Hargitay Judit (Politikai divatok), Edith (A kőszívű ember fiai), Angela grófnő (Fekete gyémántok), Henriette (Szegény gazdagok), Szeréna grófnő (Felfordult világ), Rozáli (A jövő század regénye) stb. az egzaltált, beteges, földfeletti, a valósággal vajmi kevés kapcsolatot tartó típus képviselője (i. m. 329–30.). Van ebben sok igazság, de a névsor helyességén lehetne vitatkozni. Most csak annyit, hogy az itt tárgyalt regényben az egzaltáltság és a szenvedélyesség sokkal inkább jellemzője a másik fiatal női szereplőnek, Sátory Katinkának.

Barta János kifogásolja Dorothea (meg egész családja) állandó színeváltozását, következetlen bemutatását. (Különvélemény… Irodalomtörténet 1956. 81.)

[10] madonnaarc – Jézus anyját festették mindenkor különleges gyöngédséggel, az ő olasz neve madonna; így lett a madonnaarc a különleges szépség és női báj típusa. – Loránd is madonnaarcúnak látja Bálnokházynét (Mire megvénülünk jelen kritikai kiadás. 183.).

[11] Comtesse, wie lange werden Sie in Pest verbleiben? – Grófnő, meddig marad még Pesten?

[12] Morgen reisen wir ensemble – Holnap utazunk, együtt. – Az utolsó, francia szó alkalmazása a német szövegben különösen aláhúzza annak jelentőségét.

[13] wie heiszt man? – hogy hívják? mit jelent? – A Rab Rábyban Niczky helytartósági elnök beszédében “sűrűn előfordult ez a mondat…: bihászman (wie heisst man?) s akkor haragudott, ha a társalgó ki nem tudta találni, hogy mit akart ő most mondani.” (86. és később is gyakran.)

[14] man muss das Kruzifix neu versakramentieren lassen – “a keresztet újra be kell majd szenteltetni.” – Korcza a beszentelni ige helyes német kifejezése (einweihen) helyett a káromkodás számba menő szóból képzett önkényesen igét. Hibás beszédét az író a szabálytalan helyesírással is érzékelteti (a helyes írásmód az itt közölt mondatban olvasható, az eredeti a főszövegben).

[15] ostentatio – fitogtatás, tüntetés

[16] előfogat – a postaállomásokon az érkezett lovaknak pihentekkel való felcserélése

[17] Quanta species! sed cerebrum non habet – Milyen szép arc! – de nincs veleje. – Jókai máskor is használja (A régi jó táblabírák jelen kritikai kiadás 179.; Utazás egy sírdomb körül. 232.). – Phaedrus egy meséjében (1, 7) mondja a róka a színpadi álarcra. (Vö. Tóth Béla: Szálló igék lexikona. 178.)

[18] Decséryék roppant birtokai miatt talán több jószágigazgatót is tartottak, mert Korcza uram is ebben a minőségben szerepelt néhány lappal előbb.

[19] juratus tabulae regiae notarius – a királyi tábla esküdt jegyzője: a jurátusok teljes címe

[20] devise – jelige, jelmondat

[21] a mostani kancellár – minden bizonnyal az 1827-ben hivatalába lépett Reviczky Ádámról van szó, akit a fejlettebb országok eszméi iránti fogékonysága miatt, s mert nem származott régi főúri családból, (csak 1825-ben szerzett grófi címet) sem József nádor, sem pedig a főnemesség nem kedvelt. (Hóman–Szekfű i. m. 5. k. 284., 286., 306.) Az említett nagybácsi: Laczkovics György, Pest megye egykori népszerű alispánja, Reviczky édesanyjának fivére.

[22] A hercegnőnek ez a “szózata” sok hasonlatosságot mutat az öreg Jenőyné unokájához intézett feddésével. A kemény nagyasszony-alakok vizsgálata során Buday Dezső az öreg Jenőynét elemzi, s úgy látja, hogy neki “méltó társa a Jenőy Kálmán összezúzásában Decséry grófnő is, a latinul beszélő nagyasszony, aki biztat az egyik szemöldökével, lesujt a másikkal”. (Jókai lelke. 337.). – Az élet komédiásaiban ugyancsak egy hercegasszony mond el hasonló érvényesülési elveket, támogatási kilátásokat Zárkány Napóleonnal kapcsolatban – Líviának. Még a Reviczky Ádámra utaló célzás is megtalálható a hosszú monológban (2. k. 20–21.).

[23] leányom – Dorothea a főispán leánya, a hercegnő a főispán anyja, tehát Dorothea tulajdonképpen a hercegnő unokája. A regényben azonban – nem élvén már a leány édesanyja – gyakran anya-leánya viszonyban szerepelnek.

[24] Jókai – tán szándéktalanul – jól jellemzi ezt a főúri asszonyt, aki maga nyilván nem is ismeri az igazi Csokonait, s csak “hírből” tudja, hogy diákgyűjtemények, bundás indulatú füzetek épp az erotikus Csokonai verseket tartalmazzák. De nem ismerte a hercegnő a korában oly hatalmas népszerűségre szert tett Kisfaludy Sándort sem, akinek Himfyje pedig igazi “leányolvasmány”.

[25] Jákob lajtorjája – a bibliában Jákob álomban egy felállított lajtorját látott, amely az égig ért, s az angyalok rajta fel s alá járkáltak (Mózes I. könyve 28:12). – Az égig érő fa: népmesei motívum, a magyar és más népek mesevilágában is él, mint a nagyotakarás kifejezője, a magasra kitűzött cél elérésének lehetősége, útja.

[26] latinul imádkozott – a protestánsok mindig magyarul imádkoznak. Ez az első lépés később is szóba kerül majd, hogy hitét is elhagyja Kálmán a főúri környezetért, Dorottya szép szemeiért.

[27] sánta Asmodeus – Asmodeus: gonosz szellem, démon – A sánta ördög Lesage (1668–1747) hasonló című regényének Asmodée nevű szereplője, aki leemeli a madridi házak tetejét, s elmondja, hogy hol, mit látott. (L. még Kárpáthy Zoltán jelen kritikai kiadás 2. k. 50., 272.; Fekete gyémántok jelen kritikai kiadás 62.)

[28] praestigium – védelem, oltalom; védnökség

A messzelátó család

[1] Jókainak ezt az itt következő évelődő megjegyzés-sorozatát Zsigmond Ferenc – kissé túlságosan komolyan véve annak szándékát – kifakadásnak fogja fel “a korszellem anyagelvűsége ellen, mely a regényírót egyre inkább fenyegeti a modern műfaji elmélet részéről”. Inkább afféle “incselkedésről” van szó, amilyenről – más példák alapján – Zsigmond később szintén megemlékezik (i. m. 307.).

[2] A családi érdeknek megfelelő tervek szövésében Nornenstein fejedelem is “messze látására” büszke (Az élet komédiásai. 2. k. 31.).

[3] choral ing – az egyházi kórus (chorus) tagjainak viselete

[4] myrmidon – harcos, hős görög katona

[5] acquisitor – vagyonszerző, gyűjtő

[6] virtualitás – birtok; várományosi jog

[7] impetrál – jogait érvényesíti; lefoglal

[8] commassál – birtokokat egyesít (tagosít)

[9] subhastatio – árverés útján történő eladás

[10] sainte alliance – szent szövetség. Az 1815-ben Metternich által Oroszország, Ausztria és Poroszország közreműködésével létrehozott reakciós célú szövetkezés.

[11] Az itt következő jurátusi hatáskör a Corpus Juris indexének egyik tételmegjelölésében kap ilyen összefoglalást: “Juratus Tabuige Regiae Notarius evocationem, citationem, admonitionem, inhibitionem ad Tabulam facere potest”, azaz “a királyi tábla esküdt jegyzője a Tábla nevében törvénybehívást, idézést, intést, és bírói eltiltást végezhet” (az 1807:8. tc. 5–6. pontja mellett). – A formulát magyarul idézi Az új földesúrban (JKK 14).

[12] személynök – igazságügyi főtisztviselő, aki a királyi tábláknak volt elnöke, s ott a király személyét képviselte (1848-ig)

[13] A törvénycikk idézése itt sem pontos. Az 1723:25, tc. a királyi ítélő tábláról (Tabula Regia) és annak állandóságáról intézkedik, s e tc. 3. §-a intézkedik arról, hogy az esküdt díjazást is kapjon; az 1723:30. tc. a kerületi táblák (Tabula districtualis) felállításáról és az azoknál alkalmazandó személyzetről, az 5. §-ban a díjazandó esküdtről intézkedik. De nem az 1723:50. tc.…

[14] Spitzbergák – Svalbard-szigetek: az északi Jeges-tengerben levő szigetcsoport.

[15] Hungarica – magyar tárgyú művek csoportja

[16] Vous avez raison, monsieur – igaza van, uram

[17] Még ahhoz is mástól kérjük( – enyhe túlzás, mert a XVI. században már több csillagászati mű jelent meg Magyarországon, magyarul is. A legrégibb ilyen naptár is 1571-ből való: Egyeduti Gergely munkája…

[18] Bethlen Kata – Árva Bethlen Kata: gazdag erdélyi grófnő, író, a művelődési ügyek lelkes támogatója (1700–1759)

[19] Dusán – alighanem kisebb tévedés. Dusán Istvánnak, aki a Nemanja család legkiválóbb tagjaként 1331–55-ig uralkodott Szerbia trónján, anyja volt magyar, a híres László vajda leánya Hóman–Szekfű i. m. 2. k. 160.), nem pedig a felesége.

[20] Abrudbánya környékén már a rómaiak idején város volt. A tábor kőépítményeinek romjai ma is láthatók (Románia: Abrud). – Vö. Magyarhon szépségei (id. kiad. 178–79.) – Szegény gazdagok (jelen kritikai kiadás 121.).

[21] fringia – az eredetileg Törökországban európai használatra készült szablya-penge neve (török: frängh = európai) – (Vö. Tóth Béla: Szájrul szájra. 45.)

[22] kvádok – népvándorláskori néptörzs

[23] szarmata – a középázsiai népvándorlás során fontos szerepet játszott lovas nomád nép

[24] marahán – a Nagy Morvabirodalom honfoglalás előtti lakói

[25] Jamais – (soha(

[26] nibelungi harc – a középfelnémet hősi eposzban, a Nibelung-énekben végtelen, nagyméretű hősi harcok folynak. – Ugyanilyen gúnyos értelemben használja ezt a célzást Jókai Az élet komédiásaiban Tokmányi és felesége civódásaira (1. k. 96–97), majd a választási küzdelmekre is (uo. 172.).

[27] Malárdy ingoványi kastélyában is ez a vélemény: “Magyarul is szokás szólni – a kocsisokhoz és a hajdukhoz és a többi paraszt néphez.” (Az elátkozott család. JKK 73.)

[28] határozott magyar magánhangzók – ti. a magyarok a magánhangzót kb. ugyanúgy ejtik, mint ahogy leírják

[29] A regény e részének folytatása 1871 áprilisában jelent meg, néhány héttel a porosz–francia háború vége után. (Ekkor már a Commune napjairól ad nagy tudósításokat a Hon.)

[30] Jókainak ez a lelkesedése a tánc iránt, a szóló magyar tánc iránt, másutt is olvasható. – Életrajzából is ismert, hogy az író “táncolni is szépen tudott” (Zsigmond Ferenc i. m. 11.), ő maga is visszaemlékszik ezeknek a táncoknak kivesző szépségére egy kései (1893) írásában: a kecskeméti jogászkorszakban baráti vezetéssel “tanultuk a francia négyest és a körmagyart, meg a magyar szólótáncot, amiről a mai kor gyermekének már ideája sincs” (Az én iskolatársaim. = Írások életemből. 39.; A Kárpáthy Zoltánban is JKK 1. k. 39., Szekeres László jegyzete uo. 395–6.). – Váli Mari szerint Komáromban “ha táncra került a sor, nem volt, aki olyan szépen járta volna a körmagyar szólóját, mint ismét csak ő” – Jókai Mór. (Emlékeim Jókai Mórról. Bp. 1955. 18.)

[31] Pázmándy Dénes – ellenzéki képviselő a múlt század negyvenes éveiben (1816–1856); 1848-ban a képviselőház elnöke, de nem követte a kormányt Debrecenbe, a szabadságharc bukása után visszavonultan élt. – Váli Mari szerint Jókai, amikor még diák volt, le is rajzolta a népszerű komáromi politikust (i. m. 76.), s e rajz fényképe fennmaradt (l. Vayerné Zibolen Ágnes: Jókai képzőművészeti munkássága. = A Petőfi Irodalmi Múzeum Évkönyve. 1962. 63.). – Rokonok voltak; Jókai máskor is lelkesen ír Pázmándyról (Jókai Mór hátrahagyott művei. (1–10. k. Bp. 1912.) 5. k. 271).

[32] tavernicus – tárnokmester (pénzügyminiszter); azaz: politikai pályafutásának a tánc fogja megadni az alapját

[33] Közismert, hogy Jókai maga is kitűnő táncos volt. (L. Keletkezése) Máshol is szívesen ír a táncokról. Pl. Kárpáthy Zoltán JKK 20., 39. stb. – A táncfajtákról: Réthei-Prikkel Marián: A magyarság táncai. Bp. 1925.

Az első “te”

[1] tibicen – eredetileg: furulyás, fuvolás, római (pásztor)

[2] Sennerbub – havasi pásztor fiú

[3] pater familias – családfő

[4] schweizer – svájci

[5] ago gratias dilectissime domine – hálásan köszönöm, igen kedves uram

[6] Danke für die Güte, mein Herr – köszönöm sok jóságát, uram

[7] Bravissimo, signore – nagyszerű volt, uram

[8] piros szalag – hat sorral feljebb: rózsaszín…

[9] No hát te mit tudsz? – tehát már itt is tegezi unokáját az öreg gróf, jóllehet a következő lapon azt írja Jókai, hogy csak a magyar köszöntés után, első alkalommal életében, nevezett valakit – Dorotheát – tenek…

[10] Itt és később is többször gúnyolja ki Jókai a főispán hiányos magyar tudását, mint ahogy a nyelvi hibák nevettető hatását igen gyakran kiaknázza máskor is.

[11] Buday Dezső szerint Jókai regényeiben “az öreg grófok inkább aulikusak, alázatosak, udvariasak, de amellett hidegek, mint Temetvényi Ferdinánd, mint az öreg Decséry Pál…” (i. m. 332.).

[12] Jókai írja le ezt az anekdotát: “Az öreg Sz–nak volt egy városszerte ismert vadászkutyája, melynek több esze volt, mint egy némely kínai mandarinnak. Beszélni lehetett vele, ide oda elküldeni: délben kapott mindig két krajcárt, azzal el kellett neki menni a Mátyás király vendéglőbe, ott ebédet adatni magának, azt kifizetni, ha garast vitt magával, abból visszaadatni egy krajcárt és el nem prédálni csemegére. A vendéglős meg is becsülte, ugy hitta, hogy Herr von Kutya.” (A Nagy Tükör. Szerkeszti Jókai Mór. Pest 1858. 76. – Kötetben: Kutyahistóriák = Kakas Márton humoristikus levelei… Pest, 1871.2 55.)

[13] nyirettyű – hegedűvonó

[14] marcalis ülés – megyei közgyűlés. Minden bizonnyal Jókai szabad szóhasználata (vö. marcalis processus – 1. k. 194:2 jegyzetében). – Mivel a megyéknek ősszel és tavasszal kellett rendes közgyűléseket tartaniuk, bizonyára itt erről van szó. – Nacsády József jegyzete szerint a marcalis ülésen pénzbüntetés terhe alatt kötelező a megjelenés (A régi jó táblabírák jelen kritikai kiadás 450).

[15] Was hab i gesagt? – Mit mondtam?

Du hast gsagt, dasz du an groszen Stierl allein gegessen hast – Azt mondtad, hogy te egymagad megettél egy nagy kecsegét. (Fonetikus írás – Jókai szerint)

[16] Otthon volt már egészen – fejlődés a 255. lapon mondott, gondolt: “azt hitte, otthon van” benyomáshoz képest. A változás oka a sikerült szóló táncban van.

Ariadne

[1] Ariadne (Ariadné) – Minosz krétai király leánya; szerelmesének, Thészeusznak egy gombolyag fonalat adott, hogy annak mentén kijuthasson a labirintusnak nevezett útvesztőből. – A jelképes fejezetcím is erre utal: Katinka megkísérli, hogy levele segítségével újra összekerüljenek férjével, de a levél nem éri el a célját. – Ti. a mitológia szerint Thészeuszt tengeri útja távolította el a Naxosz szigetén maradt Ariadnétól. A Thészeusz és Minosz között dúló háborúskodás során Thészeusz apja: Poszeidón (Neptunus) hozatta vissza fiát Naxoszra. (Ez az eseménysor több mondában, időrendileg nem ilyen rendben szerepel, mint e fejezetben Jókainál.) (Vö. Az élet komédiásai 2. k. 69.)

[2] febris acolomannicus – szójáték. A Kálmán – németül: Koloman fordítás segítségével létrejött játékosan képzett latinos betegségmegjelölés: “kálmántalansági láz”.

[3] allopathice, homoeopathice – Jókai családjában is voltak ez utóbbi gyógymódnak hívei. Váli Mari írja le, hogy Pesten a Kígyó patikában árulták azokat a gyógyszereket, amelyeket a homoeopathák főtekintélye, Hahnemann doktor (1755–1843) előírt (i. m. 45–46.). Épp ezért ezek a fogalmak gyakran szerepelnek Jókai írásaiban.

[4] sympathice – érzelmi ráhatással, a szuggesztió útját követő gyógymóddal

[5] Philemon és Baucis – a római mondavilágból ismert öreg házaspár. A hitvesi szerelem és hűség példaképei. Ovidius a Metamorphoses c. munkájában írja meg a VIII. könyv 620–724., később La Fontaine is feldolgozta ezt a történetet, majd Goethe Faustjában is szerepelnek stb.

[6] a poroszlói töltés – Poroszló a Tisza nyugati partján, szemben Tiszafüreddel, Csollán Berti otthonával. Közben van a füredi rév. – Petőfi írja Kerényi Frigyeshez szóló levelében: “Nap keltekor már Poroszlón voltunk, melyet a Tisza különösen kedvel, mert gyakran kilátogat hozzá; nem resteli a nagy utat. Most is ott tisztelkedik. A fogadótól jobbra balra tengert látunk, melyben nyakig úsznak a fák, mint valami szerencsétlen hajótörést szenvedők. A víz közepén nyúlik végig, mint a magyar nadrágon a zsinór, az a nevezetes töltés, melynek oly sok ló köszönheti már, hogy e siralom völgyéből Ábrahám kebelébe jutott. Hosszúsága egész félórányi ugyan, de jó időben négy lovas kocsi – nyolc ökör segitségével – egy nap alatt is megjárja…” (III. levél. Debrecen 1847. május 14. = Petőfi összes művei. Bp. [é. n.] Franklin. 1269–70.)

[7] Angyal Bandi – múlt századbeli közismert betyár; itt már köznevesített, betyár, csirkefogó, csavargó jelentésű szó. (Vö. Jókai versét: Lámmegmondtam Angyal Bandi Ne menj fel te Bécsbe… [1860]. Költemények 1. k. 141.)

[8] Két Kecske – a Politikai divatokban is szerepel (jelen kritikai kiadás 191., 594.)

[9] Fehér Hajó – Váradi Antal szerint: “a mai Bécsi utca kövezetének helyén” (Az egykori Pest. 58). – A Pest-Budai kávéházak. (Kávé és kávés mesterség 1535–1935. Írták Bevilaqua-Borsody Béla és Mázsáry Béla. Bp. 1935. Két kötet. Bev. 1–168; 1. k. 1–526; 2. k. 532–1467) közli a cégérképét 1840-ből (2. k. 1040.), a Nagy Kristóf tér környékén emlegeti (2. k. 1221), s elmondja, hogy a Fehér Hajó utcában van (2. k. 670.), de az utca kapta a nevét a vendéglőtől, s nem fordítva (2. k. 1221.).

[10] a német színház – “a mai Vörösmarty téren, az 1961-ben lebontott ún. Haas-palota helyén” (Magyar színháztörténet. 108.; képe uo. a 112. lap után.)

[11] Marokkáner-ház – marokkói udvar, ház. A Bajcsy-Zsilinszky út (régen: Országút) és József Attila utca (régen: Fördő utca) sarkán állt, 1962-ben lebontott ház. Ágai Adolf a ház elnevezésében a bécsi divat majmolását látja. (Porzó – Ágai Adolf: Utazás Pestről Budapestre 1843–1908. Bp. 1908. 296.)

[12] Mocsonyi-palota – valószínűleg Motsonyi Jánosnak a mai Váci utca 1. sz. helyén állott, 1910-ben lebontott palotaszerű klasszicista házára utal

[13] Wurm-udvar – üzletház a régi Wurm utcában (ma: Szende Pál utca; képét l. Pest-Budai kávéházak. (Kávé és kávés mesterség 1535–1935. Írták Bevilaqua-Borsody Béla és Mázsáry Béla. Bp. 1935. Két kötet. Bev. 1–168; 1. k. 1–526; 2. k. 532–1467) 1. k. 144.)

[14] Neugebäude – Újépület: 1786-ban, II. József rendeletére épült hatalmas kaszárnya a mai Szabadság tér és környéke helyén. A szabadságharc után börtön: sokakat itt végeztek ki. 1898-ban lebontották. – Jókai gyakran emlegeti Jókai Mór hátrahagyott művei. (1–10. k. Bp. 1912.) 4. k. 91; Rab Ráby 225. stb.)

[15] Griff – a későbbi Pannónia szállodaés étterem, a mai Rákóczi út legelején. (Váradi Antal: Az egykori Pest. 58.)

[16] Vörös Ökör – a Krisztinavárosban, a Rudas fürdő mellett volt (Pest-Budai kávéházak. (Kávé és kávés mesterség 1535–1935. Írták Bevilaqua-Borsody Béla és Mázsáry Béla. Bp. 1935. Két kötet. Bev. 1–168; 1. k. 1–526; 2. k. 532–1467) 1. k. 205.; 2. k. 1170.; vö. Életemből. 2 k. 185.) Pesten is lehetett. Józsa Gyurinak szokásos beszálló helye a Veres Ökör (Tóth Béla: Magyar anekdotakincs. 2. k. 281.), s ugyanitt olvasható, hogy Józsa milyen “keshedt hintóval” érkezett oda, a régi Nemzeti Színház környékén, a mai Belvárosban volt fogadóba.

[17] Az 1829-i hegyaljai szüreten sok pompás hintó jelent meg. Józsa Gyuri is eljött egy “csámpás equipage, kozmopolita szekér” segítségével, ütött-kopott “gacsos lovakkal, melyeknek kuszált sörényökben cigány mogyorók armádája ütötte fel tanyáját”, a rudasnak hiányzott a balfüle. A kocsis is hozzáillett “paszomántos frakk, hepehupás cilinder” öltözékben. (Bernáth Gáspár adomái… Bp. 1878. 83–85.) – A Kedves atyafiakban a Gyulássi család érkezése, utazása Kassay Lőrincékhez ugyanilyen kocsival történik. (= Népvilág 5–7.)

Hogy Józsa Gyuri utazása közben “a batárnak béres szekérről levett kereke van”, azt Bernát Gáspár is elmondja (Pankay György életéből töredék. II. Hölgyfutár. 1854. 454). – Csézáját Noé bárkájához hasonlítja egy Ludas Matyibeli cikk (Józsa Gyuri viczcze. 1870, 38.). – Nacsády József ezt a bemutatást összeveti A régi jó táblabírák egy leírásával (JKK 14., 567.).

[18] A négy ló elhelyezkedése a fogatban:

a = rudas, b = nyerges, c = ostorhegyes, d = gyeplüs, k = kisafa (a kocsirúd végén levő horogba akasztott merőleges kis rúd. Ehhez fogják az elülső lovakat)

[19] marok – régi hosszmérték lovak magasságának mérésére; kb. 10 cm

[20] konyafülű – lelógó, lekonyult fülű

[21] mokány paripa – alacsony, edzett, munkabíró parlagi lófajta

[22] koldusdió – szerbtövis (Xanthium strumarium); gyomnövény

[23] A négyféle lóból álló négyes fogat később is foglalkoztatta Jókait. Hogy a függetlenségi pártban Ugron, Polónyi, Just és Eötvös nem tudnak eredményesen összedolgozni, arra elmondja, hogy Józsa Gyuri egyszer a nyíregyházi vásárra sietett négylovas hintón, de beragadt a sárba. Egy csizmadia két nyápic lóval sikerrel húzta ki, mert azok hazai nevelésű, összeszokott lovak voltak, míg a Gyurié négyféle. “– De hol a csizmadia?” – kérdi végül drámaian Jókai. (Üstökös 1893. 25.)

[24] Hogy a Fehér Hajó szállásul vétele ez alkalommal kivételes dolog volt, az Józsa Gyurira, a modellre is jellemző. Mert a füredi tréfamester nem ide szokott szállni, hanem a Két Kecske vendéglőbe szállt, kivéve, mikor a “flegma L…y Pállal” utazott. Vele a Fehér Hajóba ment – kivételesen (Bernáth Gáspár adomái… 86–87.). – A fenti jelenetet Sőtér az anekdotai realizmus egyik jellemzően hatásos példájának tartja (Jókai Mór. É. n. 94–95.)

[25] Egy ilyen borulási eset olvasható a Józsa Gyuriádák között a Ludas Matyiban (1873. 14.).

[26] hausknecht – Hausknecht: házi szolga, inas

[27] Kabale und Liebe von Schiller – Fr. Schiller: Ármány és szerelem (régi címén: Fortély és szerelem) c. színdarabja

[28] bezahl – fizessen; fizetni

[29] Schiller – bor – Szójáték a drámaíró Schiller és a borfajta (siller) nevével

[30] optisches theater – latinosan: opticum theatrum: vásári látványosságok, mutatványosok bódéja

[31] Kerepesi út – a mai Rákóczi út

[32] Cupido – a szerelem gyermekistene (Amor)

[33] kellner – szobapincér

[34] re infecta – dolgavégezetlen

A hecc

[1] A heccről Gvadányi is beszámol, 1790-ben írt művében:

Pestre általmentem, hogy ottan láthassam

Vadak viadalát, s magam mulathassam,

Hetznek hiják; miből áll ez, megtudhassam,

Otthon a Biráknak, mit láttam, mondhassam…

(Gvadányi József: Egy falusi nótáriusnak budai utazása… Tizedik rész 445–455. sor.) – Ugyancsak ír róla az 1796-beli, A falusi nótáriusnak elmélkedései, betegsége, halála és testamentoma c. munkájában is (200). A PBK szerint Gvadányi idejében a hecc teátrum a váci kapu előtt volt s csak később került a mai bazilika tájára. – Vö. Zoltán József: A barokk Pest-Buda élete. 154–164. (Rab Ráby 377.)

Korabeli vallomások alapján Váradi Antal is beszámol a heccről Az egykori Budapest (Bp. 1922.) c. könyvében. “A homoksivatag északi részén, a Duna felé, aréna-féle deszkaalkotmány éktelenkedett. A zugó népáradat odatolongott. Abban vannak a heccek… Ez a hecc nagyon komoly dolog. Életre-halálra megyen, vadállatok vívják vadállatokkal, néha emberekkel is, ha akad jó pénzért bolond vállalkozó… A hecc minden színi előadás halálos ellensége.” (83)

[2] A Magyar színháztörténet csak annyit ír erről, hogy a német színház építési terve már régebbi keletű, de csak akkor valósulhatott meg, amikor “a század elejének háborús konjuktúrája.. felfokozta a polgárság igényeit” (108.).

[3] Zrínyi – a Hatvani kapu mellett volt, “tájékán este nyolc órán túl már életveszélyes volt a járás” (Váradi: Az egykori Pest. 63.). – Rédey Tivadar szerint is “a kétes elemek éjszakai tanyája volt” (i. m. 108.). – A Pest-Budai kávéházak. (Kávé és kávés mesterség 1535–1935. Írták Bevilaqua-Borsody Béla és Mázsáry Béla. Bp. 1935. Két kötet. Bev. 1–168; 1. k. 1–526; 2. k. 532–1467) szerint 1832–70 között működött a Fabritius-házban, a Hatvani (ma: Kossuth Lajos) utca és az Országút (ma: kis körút) sarkán, a mai Astoria helyén (1. k. 96. – uo. képek belülről és kívülről is).

[4] Magyar Király – a mai Vörösmarty téren volt vendéglő, fogadó (1820–1918-ig). (L. Pest-Budai kávéházak. (Kávé és kávés mesterség 1535–1935. Írták Bevilaqua-Borsody Béla és Mázsáry Béla. Bp. 1935. Két kötet. Bev. 1–168; 1. k. 1–526; 2. k. 532–1467) 1. k. 81., 97., 144.; 2. k. 1041., 1104. Képe is.)

[5] Angol Királynő – a hajóhídhoz közel eső ún. Nagyhíd utcán. Deák Ferenc kedves szállása volt, ezért az utcát Deák Ferenc utcának nevezték el később. (L. képével együtt Pest-Budai kávéházak. (Kávé és kávés mesterség 1535–1935. Írták Bevilaqua-Borsody Béla és Mázsáry Béla. Bp. 1935. Két kötet. Bev. 1–168; 1. k. 1–526; 2. k. 532–1467) 1. k. bev.: 112. l.; 32., 466.; 2. k. 1147., 1162.)

[6] Pannónia – a korábbi Griff utóda. Európa – szintén csak későbbi fogadónév. (Pest-Budai kávéházak. (Kávé és kávés mesterség 1535–1935. Írták Bevilaqua-Borsody Béla és Mázsáry Béla. Bp. 1935. Két kötet. Bev. 1–168; 1. k. 1–526; 2. k. 532–1467) 1. k. 144.; 2. k. 1025.)

[7] Fehér ló – a Kerepesi (ma: Rákóczi) úton volt fogadó (1860–1910-ig). (Pest-Budai kávéházak. (Kávé és kávés mesterség 1535–1935. Írták Bevilaqua-Borsody Béla és Mázsáry Béla. Bp. 1935. Két kötet. Bev. 1–168; 1. k. 1–526; 2. k. 532–1467) 1. k. 207.)

[8] A régi Nemzeti Színház (a mai Múzeum körút és Rákóczi út sarkán) mellett volt az ún. Beleznay-kert (PBK 2. 1120.), amely “mulatságos restauratióhely” számba ment (uo. 2. k. 1163.). Ez volt régebben a Grassalkovich-telek (uo. 1. k. 93.), l. itt pár sorral lejjebb a regény szövegében. – Szerepelnek a Rab Rábyban (2).

[9] Peisner Ignác szerint (Budapest a XVIII. században. Bp. 1900. 159–181.) a polgárság szórakozásai nem mozogtak valami magas színvonalon. Legfőbb mulatságuk az állathecc volt. A Hetztheater a mai Vörösmarty téren állott. (Id. Némethy Károly: A Pest-Budai árvíz 1838-ban. Bp. 1938. 318–20.) – Váradi Antal a későbbi Erzsébet (ma: Engels) térre helyezi ezt “a rengeteg deszkaarénát”. A kettő esetleg ugyanazt is említheti. (A régi Pest emlékeiből. Bp. 1921. 122.) Jókai fentebb a Kerepesi úti Stocker-udvart említette a szövegben. Ez a hely viszont távolabb volt. De az sem lehetetlen, hogy több helyen volt ilyen szórakoztatás, esetleg más-más időben, más-más helyen működtek.

[10] quiritesek a római polgárok ünnepélyes megszólítása; előkelőségek

[11] nyíri pajkos – a Józsa Gyuri-szerű betyárkodó, kakaskodó legény – de elsősorban az úri osztály tagjai közül (tehát: nem betyár!). Vö. Az élet komédiásai 1. k. 36. – Krúdy Gyula ellenkező értelemmel magyarázza. Magyar tájak, 1959. 34.

[12] főtisztelendő urak… – Schoen Arnold: Pest-budai művészeti almanach az 1919. esztendőre (1918) ír a pesti heccről. Felsorolja forrásait, de tudós főtisztelendő krónikájáról nem beszél (48. skk).

[13] kék köpönyeg – a kézművesek általában kékben járnak, még a céhrendszer idejének hagyományaképpen (vö. Kárpáthy Zoltán jelen kritikai kiadás 2. k. 78., 274.).

[14] Ez az első megjelenésekor szánalmas és furcsa figura: Tseresnyés csizmadia mester, sok vonatkozásban éppen olyan eposzian eszményített, valójában túleszményített alak, mint Tóth Máté uram a maga nemében. (Vö. Zsigmond F. i. m. 179.)

Mikszáth azt írja, hogy “Tseresznyés uramon még szinte a csirizszag is érzik”, annyira élethű alak (Jókai Mór élete és kora. Krk 19. k. 85.).

[15] Az itt következő körmondathoz hasonló stílusú az a köszöntő, amelyet a “hajdani levetett pünkösdi király” mond el Kárpáthy János nevenapján (JKK 1. k. 284.), s nyilván stílusparódiaként került mindkettő a maga helyére.

[16] kurírstibli – magasszárú, leffentyűs futárcsizma

[17] kozák – a nagyvárosi kocsmák alvilágának tagja, hamiskártyás, korhely, kétes egyéniség

[18] meggubellirozom – tartom a fogadást! (Én is leguberálom ugyanazt a feltett összeget.)

[19] englische Reiterin – angol női lovas: a régi cirkuszi műsorok kedvelt száma, ahogy a vágtató paripán a balettruhás nő állva végzett táncmozdulatokat.

[20] vízkartács – a kartács közeli támadás elhárítása céljából kúpalakúan szór szét repeszdarabokat a cső előtti téren; ez a vízipuska is ilyen hatást váltott ki

[21] bombardírozás – bombázás

[22] status quo – a meglevő helyzet; tárgyalási alap. – Az egész bekezdés háborús vonatkozásai a III. Napóleon személye körül folyó tárgyalások sok, nevetséges aktualitását és humorát foglalják magukban. E tárgyalások éppen ekkor folytak, s a Hon részletes tudósításokat közöl – a regény folytatásaival egy és ugyanazon oldalon.

[23] Egy később keletkezett, “Jókai közreműködésével” készült, inkább kereskedelmi jellegű, propagandisztikus kiadványban is szó van a bolhacirkuszról (Joseph Kahn: Das heutige Budapest. Mit Beiträgen von… Moriz Jókai. Bp. 1895. 88. – Az illusztrált könyv a Jókai hagyatékban is fennmaradt).

[24] Palikao – Ez a regénybeli zárójeles megjegyzés egy korabeli aktualitásra utal: 1860-ban angol–francia szövetséges csapatok harcoltak Kína ellen. Az expedíció parancsnoka Cousin Montauban (1796–1878); egyik győzelmük Palikiaho mellett következett be. Ezért a hadvezér a Palikao grófja címet kapta meg, de mivel kifosztotta a kínai császár nyári palotáját, később eljárást indíttatott ellene III. Napóleon. – Az 1870/71-es háborús években, tehát e regény írása idején is fontos politikai szerepe volt.

[25] Spitzbub – Spitzbube: huncut, gazember. Ugyanezt mondja a fecsegő seregély a Rab Rábyban (76)

[26] bécsi vörös torony – A vörös torony általában a bolondokházát jelenti más Jókai regényben is. (L. Az élet komédiásaiban 1. k. 103. – lipótmezei célzással; a Rab Rábyban 346. 410.)

[27] kasztíliai hidalgó – spanyolországi nemes úr

[28] A Józsa Gyuriról szóló anekdoták közt mondja el a következő esetet Tóth Béla, nyilván ugyanerről van itt is szó. A Nemzeti Színházzal szemben volt Vörös Ökörben szállt meg “keshedt hintóval” és három lóval. Este a heccbe ment “a botanikus kert mögé”. Ott látta az óriási bolhát, melynek reklámja: “A csodálatos óriási Bolha az ő balét- és kötéltáncosi és vitéz pattantyusi mutatványaiban”. A bolha akkor is egy talián parancsára jár balettet hegedűszó mellett, hajszálvékony arany láncra verve, majd kötélen táncol, végül egy ágyut sütött el. Erre Józsa Gyuri “nagyot bökött az asztalra” és ezzel megölte. Majdnem agyonverték; 500 forintot fizetett, s büszkén távozott. – Tóth Béla forrása: “Szemtanu elbeszélése szerint. A dolog 1840-ben történt.” (Magyar anekdotakincs. 2. k. 281–83.)

[29] A bikahecc népi változatai megtalálhatók a Hétköznapokban (JKK 18., 411–12.), az Egy magyar nábobban (1. k. 147., 451–52.) és a Sárga rózsa pusztai párbajában is (99–101); vö Zsigmond Ferenc i. m. 137.

[30] Ezt a marha-komédiát egy 1875-ből származó visszaemlékezésben hasonlóan írja le Jókai. (A hajdani hangos Budapest. = Írások életemből. 64.) – Vö. a bika megfékezésének jelenetét Arany Toldijában.

[31] a tarka – az előző leírásból megismert Lion nevű kutya

A hírhedett erőművész

[1] Három Kapás – az 1920-as évekig volt ilyen nevű kocsma a II. ker. Kapás utca más-más helyén. Valószínűleg Jókai korabéli elődei is itt voltak. (Rab Ráby 249.)

[2] csája – itt: a Jókai által máskor is említett, “szerb módra (rácosan) elkészített tésztaféle” szerepel (vö. A Magyar Nyelv Értelmező Szótára (7 k. Bp. 1959–62.) 1. k. 816.).

[3] Hébe – az ókori görög mitológia szerint Zeusz és Héra leánya, az istenek pohárnoka; itt: kasszírnő, pincérlány

[4] gajdos – énekes, zenész

[5] Sáros fürdő – “vizét ma a Gellért fürdő használja” (Váradi Antal: A régi Pest emlékeiből. Bp. 1921. 271.). – A mai Gellért fürdőt gyógyhatású iszapja miatt hívták Sáros fürdőnek (l. Boldizsár Iván: Magyararszág. Utikönyv. Bp. 1955. 79.).

[6] nasivasi – semmilyen játéktudást nem igénylő hazárd kártyajáték, magyar kártyával. A francia kártyával játszott változatát fáraónak (pharao) nevezik. Sokan vehetnek benne részt.

[7] Herein! – Szabad!

[8] Teleky-ház – a régi Szervita utcában. Képe: Teleki László Válogatott Munkái. Bp. 1961. 2. k.

[9] Hercules – Herkules: a görög mitológia erejéről híres hősének neve (Héraklész) – itt már köznévi értelemben

[10] hajcécu – hajcihő, csetepaté; zavaros ügy

[11] gedruckt – nyomtatott; biztos, igaz

[12] kohlmark – Kohlmarkt: ócskapiac, zsibogó. Az egykori káposztás piac német neve tudatlan fordítás miatt egy időben Szén tér, a mai Deák tér. Ez a használt holmikkal teli piac a “lutheránusok temploma előtti téren” volt. (Pest-Budai kávéházak. (Kávé és kávés mesterség 1535–1935. Írták Bevilaqua-Borsody Béla és Mázsáry Béla. Bp. 1935. Két kötet. Bev. 1–168; 1. k. 1–526; 2. k. 532–1467) 2. k. 1161.) Rab Ráby 57.

[13] A birkózók nevei önmagukban is humoros “beszélő nevek”: Krautsuppen (káposztaleves), Kilencveklis (akinek olyan izmos karja van, hogy a behajlított karján kilenc kis cipó dudorodik) Mangiacatto (macskaevő). – Krautsuppen Tóni mint híres birkózó, szerepel az Akik kétszer halnak meg c. regényben is (1. k. 321–22.).

[14] füge gyerek – derék, rátermett fickó. (Vö. Névtelen vár. 2. k. 157.)

[15] plakard – francia placard: plakát, falragasz, hirdető cédula

[16] komédiás direktor – vö. a Bálvándynak írt levél címzését, amelyet Borcsay kapott Csollán Bertitől. A kicsapott diák nem adta oda akkor, mert egy színészcsoporttal találkozott közben, s “a Bálvándynak írt levél majd szerepelhet máskor”. Közben azonban csak megkapta a báró Bertók úr levelét.

Hátrafelé fölfelé

[1] Momus – az antik mitológiában csipkelődő és gáncsoskodó típus. A hagyomány az epigramma kitalálását is neki tulajdonítja. – Jókainak van egy vidám kötete: Jocus és Momus címmel (1888. 191 l. – Vö. Az élet komédiásai. 1. k. 32.)

[2] font – fél kilogramm körüli súly

[3] nostras – közénk való; atyafi

[4] Szép hegedűszóban – virágnyelven. – Jókai egyik anekdotás könyvének címe: A magyar nép élce szép hegedűszóban

[5] szállok az úrnak – a “szolgálok az úrnak” udvarias megszólítás rövidülése útján létre jött, asztali szónoklatoknál szokásos megszólítás. (Vö. Kertész Manó: Szállok az Urnak. Bp. [é. n.] Révai. 191–93.) – A végtelen tósztozás szerepel a Rab Rábyban is (105–106).

[6] Dorothea madonnaarcát a regény többször emlegeti. Itt is így keletkezik a célzás sorozat: Madonna – Szűz Mária – boldogságos szűz – Dorothea, a madonnaarcú.

[7] negyedfél mázsás – 350 kilós. Ez nyilván fontban értendő, tehát ennek maximum a fele.

[8] szent Ágoston (354–430) – neves katolikus egyházi személy, akinek szónoki, filozófiai művei igen népszerűek voltak

[9] gradus ad Parnassum – a Parnasszusra, a legnagyobb magaslatra vezető lépcső, út

[10] amabilis confusio – kedélyes zűrzavar, barátságos egymásbabeszélés. Jókai részletesen elmondja, hogy mi ez; a Kedves atyafiakban (16. k. 68–69.); l. még a Politikai divatokban is (jelen kritikai kiadás 212.).

A szivárvány közepett

[1] Az itt következő háromoldalnyi tájleírás kevés lényegtelen változtatással Északkeleten címmel megjelent 1884-ben, a Kilián Frigyes kiadta Magyar föld c. gyűjteményben is – nyilván annyira élethű tájleírást adott itt Jókai, hogy beillett egy olyan típusú kiadványba is. (Vö. Jókai: Magyarhon szépségei. Bp. 1956. 226–29, 252. – 100. k. 181.)

Buday Dezső más véleményen van. Szerinte Jókai keveset látta a “nagy természetet”. A szabadságharc bukása után következett tardonai bujdosása idején járkált sokat a Bükkben, s ezek az emlékek bukkannak fel később; az itt szerzett misztikus benyomások ismétlődnek majd regényeiben, így az itt következő lapokon is. (Jókai lelke. Nyugat 1925. 343.)

Mégis e részlet Jókai realisztikus törekvéseinek és tipizálásának érdekes bizonyítéka. Molnár József kutatásai szerint Korda folyót hiába keresünk az Északkeleti-Kárpátokban, Kordica nevű helység sincs. Helyileg és csak körülbelül jelzi Jókai, hogy a terület Galíciával határos, hogy a lakosság rusznyák – tehát ruszin, hogy a beiktatásra Ungvárról hoznak színjátszókat stb. Ezért helyileg a keleti országrészre kell helyezni. Ilyen megyék voltak akkor Zemplén, Ung, Bereg és Máramaros, ahova ezt a tájat illeszthetjük. Pedig ez a táj nem valóságos: Jókai képzelete szülte, de olyan reálissá tette, hogy valóságosan keressük a térképen.

Molnár József megállapította, hogy a regény idejében Zólyom megyében van egy Kordik nevű tót falu, s van Korda család, amelyiknek birtokos tagjai borosjenői előnevet viseltek, s egyik ága grófi rangot is kapott. A Korda névből alakította Jókai a Kordica helynevet a Keleti-Kárpátok Latorca, Laborca folyónevei mintájára s az ott ismeretes helynevek figyelembevételével. Ungban ilyen -ca végződésű helynevek vannak: Makovica, Ribnice, Sztuzsica, Turica; Zemplénben: Bosnica, Málca, Novaszdica, Szitnyice stb., s ezeknek a falvaknak a lakossága a XVII. századtól kezdve kisorosz, ruszin. Így keletkezett a kordicai uradalom, a hol 20, hol 22 faluból állónak mondott birtok központja. – Az Oltár is tipizálás: ilyen nevű hegység több is van az országban. Szerepelnek Ipolyi Mythologiájában, amelyet Jókai igen szeretett olvasni, jegyzetelni. Itt az ősi istentiszteletek hagyományait fűzi Ipolyi az Oltárkő nevű hegyekhez. – Jókai – bujdosása idejéből – jól ismerte az Örvénykőt Tardona felett, s a regénybeli tájba ennek a vidéknek a szépségét költi át. Növényzete is tipikus: nem föltétlenül kárpáti növényzet, hanem a megszokott növénynevekkel teszi valósággá a tájat.

[2] padmaly – víz által kivájt üreg; mennyezet

[3] fülfű – kövirózsa (Sempervivium tectorum)

[4] szaka – varjúháj (Sedum): élénk sárga virággal, húsos levelekkel

[5] alkekengi – zsidócseresznye (Physalis alkekengi). Nem futó növény. Bokrok alján hever jelentéktelen fehér virágokkal, éréskor nagyra növő, felfújt égő vörös terméssel.

[6] cypripedium – Boldogasszony papucsa (Cypripedium calceolus). Nagy virágú, főként a Kárpátokban termő szép orchidea.

[7] gubancos máhola – orvosi ziliz (Althaea officinalis): molyhos levelű, víz melléki, fehér virágú mályvaféle

[8] veres fűz – csigolya fűz (Salix purpurea). Közönséges víz melléki cserje.

[9] fügemadár – függő cinke, cinege

[10] A szirén hasonló leírás tárgya A tengerszemű hölgyben (2.).

[11] A szirén hasonló leírás tárgya A tengerszemű hölgyben (2.).

[12] Zaránd megye – 1876 előtt valóban volt egy ilyen nevű megye a Fehér-Körös mentén. Ettől kezdve megszűnt önállósága, és közigazgatásilag a szomszéd megyékhez csatolták. – Timár Mihály is innen hozatott “híres faragó mestereket”. (Vö. Az arany ember. jelen kritikai kiadás 2. k. 76.)

[13] szárnyék – egyszerű, széltől-esőtől védő fal: nádból, vesszőből vagy kukoricaszárból

[14] rusznyák – ruszin: kárpátaljai ukrán paraszt; az Északkeleti-Kárpátok lakója

[15] kazuár – a strucchoz, nanduhoz hasonló ausztráliai madár (Aszályira nyilván hosszú nyaka miatt mondja Bálvándy)

[16] legale testimonium – a birtokhatárok elismerését, a tanúsítást végző hivatalos bizottság; hatósági bizonyítvány (Vö. Mire megvénülünk jelen kritikai kiadás 94., 109.; Politikai divatok. jelen kritikai kiadás 123.; Rab Ráby 13, 107.)

[17] hevély – indulat, szenvedély

[18] cavalier servant – alighanem: chevalier servart. A cavalier: lovas, a chevalier: lovag; s itt nyilván a “szolgálatkész lovag”, “gavallér” a szükséges szöveg.

[19] átbalanszíroz – egyensúlyozgatva áthalad

[20] pánizál – kenyérrel falatoz

[21] Jókai is állandóan rajzolt, jegyzett albumába, noteszébe. (Vö. Életemből. 1. k. 28–29; 2. k. 450-51.)

[22] Asmódi – Asmodeus: gonosz szellem, démon – A sánta ördög Lesage (1668–1747) hasonló című regényének Asmodée nevű szereplője, aki leemeli a madridi házak tetejét, s elmondja, hogy hol, mit látott. (L. még Kárpáthy Zoltán jelen kritikai kiadás 2. k. 50., 272.; Fekete gyémántok jelen kritikai kiadás 62.)

[23] Ez a szolgálómotívum szerepel Csollán Berti élő mintájának, Józsa Gyurinak életében is. Józsa háztűznézőbe érkezve, a konyhában azonnal ölelgetni kezdte a szemrevaló szolgákat, a váratlan betoppanó háziasszony erre azonnal kidobta a vőlegényjelöltet. (Üstökös 1872. 1.) – Itt viszont Katinka szökik meg férjétől – ugyanilyen okból.

[24] Lucifer – a kísértő történetéről lejjebb úgy beszél Katinka, mint az iskolában annak idején hittanból tanult bibliai történetről. Pedig az első emberpár, Ádám és Éva megkísértésénél, majd a paradicsomból, a gondtalan életből való kiűzetésnél sincs szó Luciferről – vö. a bűnbeesés történetét Mózes I. könyvének 3:1–13. verseiben, ahol a csábító: a kígyó. Lucifer – enyhe anakronizmusként – esetleg Madách Az ember tragédiája nyomán került ide.

[25] hangafa – hanga: apró, rózsaszínű virágú örökzöld törpe cserje. Moesz Gusztáv szerint az Északi-Kárpátok erdeiben, ahova itt Jókai teszi, ez a növény nem fordul elő; Moesz úgy véli, hogy “Jókai hangafája nem más, mint a törpe mandula (Amygdalus nana, ill. Prunus nana)”. (L. Jókai növényismerete. Természettudományi Közlöny 1925. aug–szept. 82–23. f. 322.

[26] Iris hétszínű sugáröve – a szivárvány mondai megszemélyesítője

[27] Jupiter és Juno – Jupiter a római mitológiában az istenek és emberek atyja és királya. Felesége (és testvére): Júnó, akivel gyakran veszekszenek, főleg Jupiter kalandos természete miatt. A páva Júnó jellegzetes, kedves madara.

[28] könyvének van eljegyezve – t. i. tankönyvének, mert még le kell tennie Kálmánnak az esedékes jogi vizsgákat

[29] Alpes – Az Alpok francia neve: les Alpes. E többesszám került át a magyarba s lett belőle “alpesi táj”. – Átvitt értelemben alpes: lidércnyomás (Vö. Kárpáthy Zoltán. jelen kritikai kiadás 1. k. 137., 402.; Életemből. 2. k. 259.)

[30] sárgaszemű szörnyeteg – a féltékenység (Névtelen vár. 1. k. 148.)

[31] Kálmánnak ez a vallomása fejezi ki összefogottan a reformkor, a krónikások küzdelmének eszmei alapját, az egész regény mondanivalóját. Ezek az eszmék előfordulnak az Egy magyar nábob c. regényben is, a Rousseau sírjánál c. fejezetben (JKK 1. k. 60–64., 441.).s

[32] ipar – nem a mai jelentésben szerepel itt, hanem: tevékeny szorgalom, iparkodás (De: iparlovag = szélhános)

[33] Ulixes és Circe – Ulixes, más néven Odisszeusz, a görög mitológiában a trójai háború egyik főhőse (l. Homérosz: Odisszea). Bolyongása közben társaival elvetődött Kirkéhez, a híres varázslónőhöz. A társaság egy részét a bűbájos hatalmú asszony disznóvá változtatta. (Mintha Kálmánnak Katinka-Kirke követése folytán az éhen elholt tudósok rögös pályájára kellett volna tévednie!)

[34] apellesi vonal (szépségvonal) – Nagy Sándor udvari festője, Apelles (megh. i. e. 308), rendkívül finoman rajzolt, s műveit a kifejező báj jellemezte; a szépségnek nem volt korában hozzá hasonló festője. Itt is e kifejező erőre utal Jókai.

[35] duettet énekel – ezt az esetet a regény nem írja le. Dorothea egyszer énekel “magánhimnuszt” a keresztszentelési szertartás idején, s Kálmánról is megtudjuk később, hogy “hajlékony discant” hangja volt – de külön-külön.

[36] nógrádi felirat – “azaz voltaképpen Bars, Nógrád és más megyék tiltakozása Bécs törvénytelen adóbeszedési rendelete ellen 1822-ben”. (Barta János: Különvélemény… Irodalomtörténet 1956. 80.)

[37] Palatínus Pista – “Az alcsuthi parasztgyerekek közül néhányan olyankor, ha a főhercegek nem voltak tanulással elfoglalva, eljöttek a parkba a fiatal főhercegekhez játszótársakul. Megesett olykor, hogy sokáig kellett várniuk, s ilyenkor türelmetlenkedve felkiáltottak:

– Hej, hé! Palatinus Pista, Palatinus Jóska, gyertek le!” (Thewrewk István: József főherceg. Bp. 1893. 18. – A szerző édesapja, Ponori-Thewrewk Emil volt József főherceg munkatársa a cigány nyelvtan elkészítésében. Nyilván így került hozzá ez a családi hagyomány e József főherceg gyermekkoráról. De ebben is van némi szépítés, mert Palatinus Pista az idősb József 2. házasságából született – 1817-ben; ő a későbbi István nádor –, és 16 évvel volt idősebb az apja 3. házasságából született Józsefnél. Csak az anekdotikus szépítés kedvéért kerülhetett játszótársként egymás mellé a két név, az eredeti Pista adaptációjával.) – Jókai A Magyar Nemzet Történetében a “palatinus Pista” anekdotát kizárólag István főherceghez kapcsolja, mint ahogy az a valóságban is megeshetett (i. kiad. 845.).

Itt használt formájában szitkozódás számba megy.

[38] Antinous – ragyogó szépségű mondabeli görög ifjú. (Vö. Szegény gazdagok jelen kritikai kiadás 403., 529.; A régi jó táblabírák. jelen kritikai kiadás 322., 388.; Kárpárthy Zoltán. jelen kritikai kiadás 2. k. 53.)

[39] Iris bűvös szalagja – a szivárvány mondai megszemélyesítője

[40] tar gally – targally: Jókai szóalkotása a száraz ágra, érzékeltetve egyben bizonyos hangulati velejárót is. (Vö. Sőtér István: Jókai. Franklin 162. – Az Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896. 58. k. vegyes írásainak címe is: Targallyak.)

[41] ciher – apró cserje, haraszt

A hőstett

[1] A mackótalp ínyenc csemegéje szerepel A lőcsei fehér asszonyban is (2. k. 59.).

[2] Tóth Béla mondja el, hogy Bethlen Miklóssal történt meg németországi útján, hogy “ha ki a vadászat regulái és szokásoknak formái ellen vét valamit, a vadászat végén általfektetik a fogott vadon, és széles jágerkés lapjával magok a fejedelmek egyet-kettőt ütnek csak gyengén az alfelére”. (Magyar anekdotakincs. 1. k. 264.)

[3] réti füzény (Lythrum salicaria) nedves réti növény. A Kárpátokban gyakoribb a füzényként emlegetett deréce (Chamaenerion angustifolium).

[4] társai egzekúciója – míg társain végre hajtják az ítéletet

[5] s – bűnös, vádlott. Talán Jókai szóalkotása.

[6] nix deutsch – nichts deutsch: semmit németül. Azaz: nem értem, amit (németül) mond. – A szállóige két szavában az is benne van, hogy nem is akarom érteni, – s Kálmán is erre gondol. (A szállóige eredete: egy előkelő magyar urat Ferenc király megfeddés céljából maga elé idézett Bécsbe, s német nyelven elmondta a dorgálást. A szózat befejeztekor hihetőleg nagy volt a császár-király meglepetése, amikor az addig jámborul hallgató magyar úr ezzel a két szóval fejezte ki összefoglaló véleményét. Tóth Béla: Szájrul-szájra. 67. – Vö. Az élet komédiásai. 2. k. 135.)

[7] mauvais genre – rossz modor, modortalanság, neveletlenség

[8] au contraire – ellenkezőleg

[9] Lazzarino – olasz gyártmányú vadászfegyver márka. – Jókai édesapjának is volt egy “derék Lazzarino” puskája. (Az Est Hármaskönyve 1925. 169.)

[10] engedte át a partiet – a francia ’quitter la partie’ = ’lemondani előnyéről’ kifejezés

[11] Téglás Tivadar utal rá, hogy ehhez a vérmedve-históriához hasonló fordul elő más Jókai művekben is (Szép Mikhál. JKK 394.

[12] ursopsychologia – medvelélektan (játékos szóképzés)

[13] fekete cukor lesz belőlünk – L. A lőcsei fehér asszonyt (1. k. 114.): “hordjátok el az irhát ebben a nyomban, azt mondom, mert ha én megeszlek benneteket, medvecukor alakjában támadtok fel az ítélet napján!” – Melczer Kálmán Jókainak ezt a kitételét “aesthetika ellenes(-nek találta (A magyar nyelv a regényirodalomban. Mégis mozog a föld. Irta Jókai Mór. Nyr 1874. 462.).

[14] bórfenyő – borfenyő: erdei fenyő (Pinus silvestris)

[15] Nyek sza lubi pan jager! – tessék parancsolni, vadász úr!

[16] A medvebőrbe bújt ember históriájának anekdotikus alapja van. Jókai írja a Hajdan, most, valaha c. karcolat sorozatában: “Egyszer rossz hírbe is jött a Svábhegy. Elhíresült, hogy medve jár az erdőben. Ennek meg az volt a története, hogy a derék, jó Bognár, a karmester s még akkor tenorista, bár nem lakott a Svábhegyen, mégis kijárt oda, az oly becses gombatelepeket felfedezni. Ehhez pedig Réthy koma elsőbbségi jogot tartott fenn magának. Minek sikeres megóvására kikérte a Nemzeti Színház ruhatárából a “Téli rege” medvebőrét, felöltözött bele s elrejtőzött abba a bozótba, amelyen Bognárnak jönni kellett a gomba-Kaliforniába, s amint az jött, hirtelen kiemelkedett nagy morogva a bozótból. Minden hírlap tele volt aztán a svábhegyi medvével, mely kisgyermekeket tépett össze s egész teheneket falt fel; utoljára hajtóvadászatot rendeltek ellene, úgy szabadították meg a vidéket a vérengző fenevadtól.” (= Megtörtént regék. 258.)

Mi van a fenyők mögött

[1] Bunkó bandája – a regény közlése idején a Honban állandó hirdetés olvasható naponként: “A nagy komlóban Bakonyi magyar daltársulata és Bunkó Feri népzenéje”, így aznap is, amikor ez a folytatás megjelent (1871. VI. 3.) – Az úgy látszik neves zenészt máskor is szerepelteti (pl. Utazás egy sírdomb körül. 259.). – A Nagy Komló egyébként Jókainak állítólag egyetlen ügyvédi működésének pörtárgya. (Életemből 1. k. 167.)

[2] négyszögű lengyelkucsma – felül négyszarvúra formált, alul fekete báránybőrrel szegett, meggyszínű posztóval bevont süveg. A lengyelek rogatka, krakuska néven nevezik, de magierka, azaz “magyar süveg” néven is ismerik.

[3] marmarosi gyémánt – így hívják a Máramarosban bányászott egyszerű hegyi kristályt

[4] chaldeai – más néven aramenus nyelv. Az arabhoz hasonló girbe-gurba írásjelei miatt hasonlítja Jókai ehhez az ábécéhez Aszályi bozót sértette arcát.

[5] A Sátory család nemesi előneve az 1. k. 77:16 szerint: sátori és bakatori volt. Itt: sátoraljaújhelyi…

[6] mérföld (mértföld) – 1700–1800 méter, más mértékrendszerben 8 kilométer

[7] dézsma, robot, füstpénz – a földesúrnak terményben, emberi munkával és pénzben teljesítendő jobbágyi szolgáltatás

[8] kocsmáltatási jog – az italmérés a földbirtok területén a földesúr joga; ezt adja ki megfelelő bérösszegért

[9] actus majoris potentiae – súlyos testi sértés; nagyobb hatalmaskodási vétség

[10] végigfektetik a határdombon – a feudalizmusnak abból a korából maradt szokás, amikor még telekkönyvileg nem voltak a birtokhatárok tisztázva. A birtokbahelyezési határjáráskor a megjelölt határpontokon néhány fiatalabb jobbágyot “emlékezetnek okáért” alaposan megvertek, hogy “még nagyapa korában is megemlegesse”, hogy hol verték meg: ahol ti. az illető birtok határa húzódik. – A Kiskirályokban Emmácska Jancsiján hajtják végre ezt a szertartást (1. k. 162).

[11] hű sáfár – hűséges ház- és vagyongondozó. Főleg a bibliai példázat alapján ismert típus-elnevezés (Lukács ev. 16:1 – 14.; Máté ev. 25:14–30.).

[12] tarack – rövidcsövű löveg, ágyú

[13] Estye Polszka nye zginyela – “Nincs még veszve Lengyelország(: az ún. Dombrowski-induló első sora. Szerzője ismeretlen. Először az a lengyel légió énekelte, melyet Dombrowski tábornok Bonaparte alatt toborzott 1796-ban. Pontos helyesírása: “Jeszcze Polska nie zginela”. (Tóth Béla: Szájrul szájra. 174.) – Később a lengyel nemzeti himnusz. – Idézi Jókai az 1896-ból származó Jókai Mór mint népdalénekes c. írásában is. (L. Mire megvénülünk. jelen kritikai kiadás 225., 558.)

[14] talán álmodik is – a Hamlet III. felv. 1. színének nagy monológjából. (A Rab Rábyban is így 255.)

[15] Benyovszky Móric – Kotzebue drámájának itt a prózai változatát játszhatták. Később Doppler (1821–1883), aki egy időben a pesti Nemzeti Színház karmestere, magyaros operát írt belőle.

[16] A gyilkos arca meglátszik áldozata szemén – ez a népi hiedelem volt a tetemrehívás egyik alapja

[17] A Pesti Hirlap 1925. évi Nagy Naptára névtelen cikkben áldoz Jókainé emlékének (228–38.). Amikor az egykorú színész sorsáról – és közben Róza asszonyról – ír, lényegében a regénybeli Cilike sorsát mutatja be. – Vö. ehhez még Ignácz Rózsa: Róza leányasszony c. regényét (1942).

[18] produkálás – lejátszás, az előadás “teljesítése”

[19] elfeledve Kamcsatkát és Kotzebuet – Jókai érdeklődött Benyovszky Móric, a XVIII. századi világhírű utazó és szabadságharcos katona élete iránt. Angol nyelvű önéletrajzát le is fordította, A Magyar Nemzet Történetében külön fejezetben foglalkozik vele. Jókai apja is kedvelhette Benyovszkyt; állítólag e tisztelet miatt nevezte el fiát, az írót Móricnak (Jókai Mór: Írások életemből. Bp. 1960. 461.). Benyovszky a kamcsatkai kormányzó leánya, Afanázia társaságában beutazza a fél világot, rendkívül sok kalandon, viszontagságon megy át, míg végül 1785 nyarán, fegyverrel a kezében esett el Madagaszkár szigetén. – Ahogy a Bálvándy c. fejezetben, itt is szívesen keveri Jókai a színpadi történetet a hétköznap valóságával, ezúttal a Kotzebue-darab szereputalásaival.

[20] lengyel száműzött – Benyovszky, aki 1741-ben született Nyitra megyében, apai ágon lengyel nemes volt. Így került aztán bele a lengyel–orosz politikai bonyodalmakba, s ezért előbb Tobolszkba, majd Kamcsatkába száműzték. A kamcsatkai kormányzó leánya, Afanázia, szerelmes lett a fiatal katonába, s a zord atya elől együtt szöktek meg.

[21] Nelson szobra – Nelson angol tengernagy (1758–1805) legnagyobb tengeri haditette az 1805-ben vívott trafalgari győzelem a francia–spanyol flotta felett. Nelson hatalmas talapzaton álló szobra London legforgalmasabb terén, a Trafalgar téren áll.

[22] két hosszú év – az időbeosztás ellenmondásaira l. Keletkezése, forrásai c. fejezetet.

[23] Aszályi is ott van – pedig az előzőek szerint Aszályi az aranyak átvétele után “véglegesen eltűnt”…

[24] Rák bácsi extemporizál – rögtönöz. Ahogy Bányavári előlépett, s most már a társulat igazgatója, ugyanúgy Rák bácsi is emelkedett; előbb Rák bácsi a cédulahordó és a társulat szabója (és “háziúr Miskolcon”), itt már szerepet játszó színész.

A Thespis kordéjában is két pohár ser a súgó mércéje (36.).

[25] Magyar Tudós Társaság – a Magyar Tudományos Akadémia korabeli, meginduláskori címe

[26] verbum deponens – álszenvedő iges

[27] verbum activum – cselekvő ige. Ezek a nyelvtani műszavak csak keretet adnak Jókai nyelvi játékához: nem kell pontos értelmüket keresnünk.

Közelebb az éghez

[1] Oltár – ilyen nevű hegység több is van az országban. Szerepelnek Ipolyi Mythologiájában, amelyet Jókai igen szeretett olvasni, jegyzetelni. Itt az ősi istentiszteletek hagyományait fűzi Ipolyi az Oltárkő nevű hegyekhez. – Jókai – bujdosása idejéből – jól ismerte az Örvénykőt Tardona felett, s a regénybeli tájba ennek a vidéknek a szépségét költi át. Növényzete is tipikus: nem föltétlenül kárpáti növényzet, hanem a megszokott növénynevekkel teszi valósággá a tájat.

[2] szilvalél – szilvapálinka. A borszeszt is emlegeti Jókai ezen a néven pl. Az élet komédiásaiban (2. k. 29.).

[3] Me lupus… fugit inermem – Horatius Ódák I. kv. 22. darabjának 9. és 12. sorából kiszakított részlet. Az Aristius Fuscushoz szóló ének (Integer vitae scelerisque purus…) kezdete mondja ki a tételt, hogy a tiszta szívű, bűntelen embernek nincs szüksége fegyverre, bárhol járjon is. Erre mondja példaként a költő az itt idézett 3. versszakban:

Tőlem is nemrég a sabinus erdőn

– gondtalan zengtem Lalagém – egy ordas

elfutott tüstént, noha kard se, tőr se

volt a kezemben…

(Justus Pál fordítása)

[4] Buday Dezső ír arról, hogy az önálló nő még nem volt igazi témája Jókainak, hiszen korában ilyennel nemigen találkozhatott. Kivétel volt a színésznő, “aki rajongásból és tehetségből” lesz azzá. Az író ilyenkor is a pálya veszélyeit, a nőt érhető kísértéseket rajzolja meg részletesebben. (Jókai lelke. Nyugat 1925. 338.)

[5] restauráció – tisztújítás, megyei tisztikarválasztás

[6] Ugyanez a kilátástalan lakáskeresés olvasható a debreceni vásárkor is.

[7] a herkópáternek sem – az erőszaknak sem enged. (O. Nagy: Mi fán terem? 133–35.)

[8] konvent – a kolostorok fogadalmat tett tagjai

[9] confraternium – a szerzetesek együttese

[10] fidelis – jókedvű, vidám, kedélyes

[11] refectorium – ebédlő (kolostorokban)

[12] articulus – törvénycikk

[13] Mihály vajda – Nagy Miklós hívta fel a figyelmünket arra, hogy Jókainak a Fejedelem és Fra Diavolo c. elbeszélésében szerepel ez a színmű. Eszerint Páli (Elek) színigazgató Bukarestben járván, a Tudor Vladimirescu-féle fölkelés küszöbén adta elő társulatával “a nagy költő, Tarakszaki” Mihály vajda című, román nyelvű darabját, mely román nemzeti szellemével segítette a fölkelést. (= Még egy csokrot 124.) Ha nem is tekinthető ez az elbeszélésből származó adalék történelmi ténynek, mégsem lehetetlen, hogy valóban létezett ilyen című, Vitéz Mihály román vajdáról és erdélyi fejedelemről (1558–1601) szóló, esetleg magyar nyelvű (vagy magyar fordításban játszott) dráma, mivel Jókai színháztörténeti tárgyú visszaemlékezéseiben és szépprózájában – így ebben az írásában is – sokminden tényszerűleg is igaz. (Vö. Rajka László: Jókai román tárgyú novellái. Cluj 1935. 14–15. Erdélyi tudományos füzetek 77.)

[14] 1812 novemberében a városi kis játék színben, azaz a Rondellában bemutatásra került a Baranya megyei magyar színház Balog István szerb tárgyú, szerb népdalokkal élénkebbé tett nagy vitézi játéka, a Cserni György. Az előadást a magyar társulat rendezte, magyar színészek – köztük Széppataki Leány Asszony – tanulták be a pattogó szerb dalocskákat, de a közönség elsősorban a Pest-Budán élő szerbekből állott.” (Magyar színháztörténet. Bp. 1962. 110.) Megjegyzendő, hogy az előadás nyelve a daloktól eltekintve magyar volt, de a darab így is ösztönzést adott a szerb színjátszás megindulásához.

[15] A Haramiákat már 1790-ben lefordították. Koch Lajos szerint ebben az első fordításban ilyen vers nem szerepel. Schedel (Toldy) 1841-ben megjelent fordításában már szerepel ez a vers, de nem ezzel a fordításszöveggel.

[16] Kriván – Jókai a regényben sok kitalált földrajzi nevet szerepeltet. Ez azonban valódi. A Kriván a Magas Tátra 2496 m magas csúcsa, Zakopanétól délkeletre, a Csorba-tótól északnyugatra. Először 1840-ben mászták meg legmagasabb csúcsát.

[17] Jókai csapongó képzeletére, a pillanatnyi ötlettől vezetett elmélkedés módjára jellemző, hogy az alföldi ember földszerző vágyát a végtelen láthatárral magyarázza.

[18] Hunnia nyög letiporva – Ez a dal az operában kórusként szerepel (Váradi Antal: Régi magyar színészvilág. Bp. 1911. 387.); Jókai tréfásan idézi egy visszaemlékezésében, amikor komáromi diákoskodása során Vály Ferenc nevű tanára (később sógora) egy borbélyműhelyben folytatott kártyázás miatt mogyorófapálcával elverte őt és társait; “Még olyan generálquintettet nem látott a világ. Hunnia nyögött, sírtak a bus magyarok.” (Az én iskolatársaim. = Írások életemből. Bp. 1960. 28. és Jókai Mór hátrahagyott művei. (1–10. k. Bp. 1912.) 5. k. 160.)

Szekfű Gyula írja, hogy “a barokk rendiségből a zenén keresztül mentődik át a vitézi érzelem, mely nem egyszer könnyekig meghatja a magyart, miként Döbrentei Gábor 1842-ben írta: Megrikat téged, magyar, a te zengélyed, s a Hunnia nyög letiporva, sirnak a bus magyarok hallatára valóságban is sírt a közönség, valamikép nemzeti nagyságra emlékezve, valamikép évszázados ellenzéki szellemmel telítve” (Hóman–Szekfű i. m. 5. k. 335.). – A dalnak néphagyománybeli előfordulása is ismeretes.

[19] Budapest – a reformkorban: anakronizmus (L. Szövegváltozatok bevezetése.)

[20] Idalia – Venus mellékneve. Idalia: város Ciprus szigetén, ahol Venus híres temploma állt.

[21] Aglaja – a görög mitológiában a báj és kecsesség megtestesítője

[22] Euphrosyne – a három grácia egyike, a boldogság istennője

[23] Pyeridák – a múzsák. Lakóhelyük volt Pieria. – Jókai az előzőleg ide iktatott kettősponttal a felsoroltak valamennyiét múzsának tiszteli, jóllehet a kilenc múzsa más volt

[24] királyi alakok s a királyokkal dacoló hősök – egy-egy ilyen elejtett célzással utal Jókai a Bánk bánra.

[25] Romulus – Róma eredetmondája szerint ő a város alapítója. Mikor megöregedett, egy hatalmas villámteli vihar alkalmával isteni apja, Mars az égbe ragadta.

[26] Éliás – azaz Illés. Illés a zsidó nép egyik legnagyobb prófétája. A biblia leírása szerint isteni küldetésének befejeztekor az égből tüzes szekér szállt le, s Illés azon a mennybe emelkedett (Királyok 2. könyve 2 : 1–18).

[27] Bánk bán – ez az egyetlen alkalom, amikor a regényben Jókai néven nevezi Katona drámájának címszereplőjét – mint a regénybeli drámaíró művének főhősét is. – Jókai 1899-ben a Nemzeti Színházban bevezető conférence-ot tartott egy délutáni Bánk bán előadás előtt a Keglevich István intendáns kezdeményezésére megindult klasszikus sorozatban. Valószínűleg ez az előadása került előszóként a Pesti Napló 1899-ben kibocsátott Bánk bán-kiadásához. (Sebestyén Károly: Földönjáró Jókai. Uj Idők 1943. márc. 13. 11. sz. 313.) – Jókai előadása: Jókai Mór hátrahagyott művei. (1–10. k. Bp. 1912.) 4. k. 197–209.

[28] Csák Máté – “trencsényi gróf, Magyarország nádora Vencel alatt, Zabolcs nemzetségből” a címszereplője annak a “históriai tragődia” töredéknek, amelyet 1829–30-ban írt Kisfaludy Károly, de halála megakadályozta a befejezésben. Az első felvonása és a második nagyobbik része készült el az 1308-ban kezdődő szomorújátéknak.

[29] vezérvilág – fáklya (konkrét és elvont értelemben is)

[30] ministráns – segédszemély a templomi szertartásban

[31] pontifex – főpap

[32] Ezeket a szavakat majdnem szó szerint ugyanígy mondja el a regény vége felé Jenőy – éppen Borcsaynak.

[33] Tombolj! Üvölts!… – Shakespeare Lear királyának III. felv. 2. színében – Vörösmarty Mihály fordítása szerint:

Bőgj, ahogy birsz, hullj zápor; tüz okádj!

Tüz, zápor, villám, szél nem lányaim.

Titeket én nem vádollak, elemek,

Kegyetlenséggel. Én nektek soha

Nem adtam országot…

[34] pagony – fiatal, ritkás erdőrész, liget

Lenn a földön

[1] A nagy zsúfoltságról – tisztújítás alkalmával – Bányaváry is beszámolt – csak épp Nyitráról.

[2] A A debreceni vásárról írt Jókai Az Osztrák Magyar Monarchia Irásban és Képben c. sorozatban (Debrecen. = Jókai: Magyarhon szépségei. Bp. 1956. 141.).

debreceni vásárról írt Jókai Az Osztrák Magyar Monarchia Irásban és Képben c. sorozatban (Debrecen. = Jókai: Magyarhon szépségei. Bp. 1956. 141.).

[3] Az itt következő debreceni lakásszerzési történet alapja minden bizonnyal az az anekdota, amelyik 1899-ben jelent meg nyomtatásban A magyar vendégszeretet címmel:

“Rhédey Ádám gróf, az erdélyi dús főúr Debrecenbe érkezett, az országos vásárra. Minden vendégfogadó annyira tömve volt, hogy sehol sem kaphatott szállást. Kénytelenek voltak civisházakban keresni hajlékot. A gróf azonban sehogyan sem talált inyére valót. Végre egy házra akadtak, mely elég kényelmet igért, s melyre föl volt irva, hogy eladó. Szállást kértek.

Hát nem bánom, mondja a civis, de tessék megtudni, hogy más vendéget is várok ám.

– Mi az ára ennek a háznak? – szólt Rhédey gróf.

– Tízezer forint.

– És minden órában eladó?

– Igenis, az.

– Kezet ide, – szólt a gróf, – előveszi erszényét, kifizeti a ház árát, s behajtat. – Mostantól fogva az úr legyen az én vendégem, – mondja az álmélkodó gazdának; hadd mutatom meg, milyen a magyar vendégszeretet.” (Uj idők 1899. márc. 26. 26. sz. 574.)

[4] lengyel szekér – a nálunk használatosnál jóval hosszabb szekér

[5] vak garas – lyukas garas, értéktelen pénz, fitying

[6] még részvénytársulatok között sem érte meg – célzás a kezdeti kapitalizmus idejében igen gyakori korrupcióra, amikor a megalakuló részvénytársaságok közpénzen magas áron vettek meg magánházakat irodai, hivatali célokra. (Ezekkel rokon Az arany emberben szereplő komáromi telekspekuláció is.)

[7] Marius Karthágó romjain – Marius Gaius, római hadvezér és államférfi (i. e. 156–86). Mikor kegyvesztett lett, Észak-Afrikában, Karthágó romjai között bolyongott, bujdosott.

[8] summus pontifex – a legfőbb pap. A római pontifexek, főpapok voltak ugyanis a hídépítések vezetői is. A szó eredeti jelentése is ez.

[9] praktikábilis – célszerű, hasznosítható

[10] Ezekből a sorokból kitűnik, hogy Jenőy Kálmán csak véletlenül került a Decséry család kísérőjeként Szentkeresztre, Tóth uramék házába. Ez az első és egyetlen itteni látogatása. Solymossy Sándor viszont tévesen ír erről. Kiemeli, hogy milyen tökéletes műremeket nyújt etnográfiailag is Tóth uram tanyájáról Jókai, “midőn Jenői Kálmán nagyanyja haragja elől kimenekül egykori dajkája házához, aki Máté gazda felesége, s ott zaklatott kedélye a szabad természet csendjében és az abban elhelyezett mesteri családi idill láttán megcsillapul…” (Jókai és a magyar nép. Ethnográfia 1925. 6.) – Nagyanyja haragjáról majd csak hazafelé menet értesül, Béni bácsi levelének olvastakor; az itt állított megnyugvás csak meghívás formájában kerül szóba. A búcsúzáskor utal erre Tóth uram.

[11] quiproquo – bonyodalom, cselekmény

[12] kankalikos kútgém – kankalék, kankalik = gém; gémes kút (Vö. Szomorú napok a jelen kritikai kiadás 7., 347.; Kedves atyafiak = Népvilág. 51.)

[13] csinált út – kövesút, kavicsozott műút; országút

[14] A Tóth család itt következő bemutatása jó példa Nagy Miklós megállapításához, mely szerint “a falusi-városi kétkezi dolgozók életének többnyire a humoros különösségeit, idilli derűjét ábrázolta.” (Egyetemi jegyzet 39.) – Barta János utal arra, hogy Jókai kecskeméti diákkorában Gyenes Mihály városi mérnökkel sokat járva a határban a “környéki nép életéből jórészt csak bizonyos ünnep-számba menő alkalmakat látott”, s ilyenkor “a már akkor is rétegezett parasztságnak csak bizonyos rétegeivel került kapcsolatba” (Irodalmunk 1849-től 1905-ig. 231.).

[15] hőröget – kiabál (csallóközi tájszó). Zolnai Béla ezzel kapcsolatban Jókai kitűnő nyelvi jellemzéséről beszél, ahogy elválasztja az író a városi beszédet a falusitól. (Szóhangulat és kifejező hangváltozás. Szeged, 1939. 158. – Nyelv és hangulat Bp. 1964. 243.)

[16] A zsidó nép számára kinyilatkoztatott isteni tízparancsolatot a bibliában Mózes V. könyvében az 5 : 1–21. tartalmazza. A második: “Ne legyenek néked idegen isteneid énelőttem.” Erre vezethető vissza a reformátusok puritánsága, hogy sem templomaikat nem festették ki, sem lakásukban nem tűrtek képeket.

[17] Az öreg Pál éppen ilyen “tisztességtudóan” csókol kezet Baradlaynénak a táborban (A kőszívű ember fiai. 1. k. 223.).

[18] Krisztigott – isten hozta

[19] galand – szalag

[20] vallatják Szegeden a rabokat – a XIX. század harmincas éveiben szerveződött, majd a szabadságharc idején elszaporodott betyárság évtizedeken át veszélyeztette a közbiztonságot, főleg a Bakonyban és Szeged környékén. A hatvanas évek végén Ráday Gedeon királyi biztost küldték ki megfelelő erővel a betyárvilág felszámolására. A gróf erélyes, de nem mindig rokonszenves intézkedéseivel 1868–71-ig véget is vetett az alföldi betyáréletnek. Amikor Jókai ezt a regényt írja, Szegeden egymást érik az ún. “betyárpörök”, s az újságok – így a Hon is – tele van szörnyűnél szörnyűbb históriákat felderítő rendőrségi tudósításokkal, tárgyalási részletekkel.

[21] salavári – gyapjúból vagy selyemből készült, keleten viselt bő nadrág. Eredetileg női ruha, s csak a XII. századtól viselik férfiak is. (L. Egy magyar nábob a jelen kritikai kiadás 2. k. 122.; Fehér rózsa a jelen kritikai kiadás 89.; Janicsárok végnapjai a jelen kritikai kiadás 303.; Az élet komédiásai 54. k. 110.; Szép Mikhál a jelen kritikai kiadás 150.)

[22] gányó – dohánykertész. Gányó-öltözet: köznapi, paraszti viselet

[23] árendás redemtus paraszt – már bérlőként dolgozó, felszabadított paraszt

[24] eltiltották az iskolába járást – Ezt a tanítási tilalmat Tóthné asszony is emlgeti férje fiatalkorával kapcsolatban.

[25] Az ördöghordta pénzről l. Szendrey Zsigmond: Népi babonák Jókai műveiben. Ethnográfia 1925. 115.

[26] 1793 istenáldotta esztendő volt – 1793-ban valóban igen jó termés volt. Jókai noteszbejegyzése szerint “1786-ban kétszer arattak egy esztendőben, December 20-án” (26. verso 192). Az is történeti tény, hogy a regényben említett következő esztendőben, 1794-ben viszont katasztrofális éhínség sújtotta az országot, úgyhogy még 1795-ben is nagymértékű állami segélyekkel igyekeztek enyhíteni a szörnyű nyomorúságot. (Vö. Benda Kálmán: Sándor Lipót főherceg nádor ügyviteli jegyzőkönyve. = A magyar jakobinusok iratai. 3. k. Bp. 1952. 64–224.)

[27] Az azután való évben meg kiütött a háboru – a franciák ellen viselt koalíciós háború már évek óta folyt, viszont 1795. szept. 28-án Ausztria, Anglia és Poroszország megújították Franciaország elleni szövetségüket, s a háború újult erővel indult meg. Nyilván erre céloz Jókai, mivel a szövegből is 1795 számítható ki.

[28] ami azt legjobban illusztrálta – ti. a néhány sorral feljebb fejtegetett tárgyat, hogy az öreg Jenőyné az unokáját a Sára asszony leányának szánta, vagyis Erzsikének.

[29] a bibliai Mária – a bibliában szereplő Máriák közül minden bizonnyal arról van szó, aki testvérével, Mártával együtt szerepel (Lukács ev. 10 : 38–42). Ez a Mária tele van merengő szemlélődéssel, passzivitással, testvére viszont tevékeny, serény.

[30] a bibliai Éva – a bibliai első emberpár igazi asszonya, amilyennek Erzsikét a következő sorok leírják. Ez az Erzsike látogatja meg édesanyjával az utolsó óráit élő Kálmánt (2. k. 330. – bár a látogatás leírásakor egyszer Juliska nevet kap: 331 : 21).

[31] Une beauté rayonnante – ragyogó szépség

[32] Beauté paysanne – paraszt szépség

Buday Dezső ilyen kritikai megjegyzést tesz: Jókai “erénye, hogy meglátta Boltay asztalos mesterben, Tseresnyés uramban, a csizmadiában, a magyar művelt iparosnak az alakját. Mégis gyönyörű az a leírása, amit a két egyforma aranyparasztról nyújt, Nagy Jánosról Az élet komédiásaiban és Tóth Mátéról, aki még franciául is tud (És mégis mozog a föld). De íme, az iparosokból is, a parasztokból is csak az arisztokratákat veszi észre. Ezek arisztokrata iparosok, aranyparasztok, self made man-ek, de bizony elég konzervativek ahhoz, hogy a többi társaikról csak mint csőcselékről beszéljenek.” (I. m. 334.)

[33] hektika – tüdőbaj

[34] hideg téglapadlón aludt – enyhe túlzás, hiszen a kollégiumban nem kellett hideg téglapadlón aludnia

[35] gyalogjáró diák – célzás a kollégiumi diákok szokásos nyári, gyalog végzett gyűjtő körútjára (szupplikálás – a kollégiumi diákok gyakran jártak, többnyire nyáron vándorútra, ún. Szupplikációra, s közben az egyes egyházközségek tagjainál gyűjtöttek maguk vagy iskolájuk számára pénzt vagy természetbeni felajánlást.). – A jómódú Kálmán azonban nyilván csak legációba járhatott gyalog.

[36] Jókai is szokott teleszkópja mellett csillagokról beszélni családjának.

[37] Az Osztrák Magyar Monarchia Irásban és Képben tartalmaz egy hasonló leírást Abád(szalók) környékéről: “éjente alkalmunk volt gyönyörködni a távoli láthatáron pirosló hajnalderengésben, mely az égalját bevilágítja. Ennek a tudósok még nem adtak nevet, kereszteljük el aurora alföldialisnak. A nádas berket gyújtották meg, hogy a leégett bozót helyén őszi időre jó legelőt nyerjenek: az támasztja ezt az éjféli hajnalt. A vörös visszfényű ég csillagtalan; mig a sötét lapály tele van elszórt tűzfénnyel, a szerteszét égő pásztortüzekkel, – ez a csillagos föld.” (Tiszamenti élet. = Jókai: Magyarhon szépségei. 88–89.)

[38] A Szentesen 10 ezer holddal bíró és a szegedi határban még tizenötöt bérlő Bagi János uramtól kérdezi a zsandár:

– Melyik a kend birtoka?

– Ez az, ahol állunk s köröskörül, amerre látnak, mind az enyém. (Egy gazdag ember. = Jókai: Jocus és Momus. 147.)

Az Egy az Istenben Jókai hasonlóan lelkesedik Ciprianu gazdálkodása miatt (1. k. 300.).

[39] szakmányos – a szakmányban, akkordban dolgozó munkás, akit egy bizonyos munka elvégzésére, időszakonként alkalmaznak; napszámos.

[40] kakastejjel, varjúvajjal sült kenyér – népnyelvi kifejezés. Az előbbinek sajátos egyezése van a latinnal. Lac gallinaceum: a tündéri varázsú finomság eszménye (vö. Magyar Nyelv 1938 : 96–101.). – A varjúvaj hasonló, a népnyelvben ismert metafora.

[41] paraszt telek – a földesúr tulajdonában levő földnek az a része, amely állandóan a jobbágy (telkes jobbágy) használatában volt. Nagysága vidékenként változott 20–40 mai kat. hold területe között. Voltak féltelkes, negyedtelkes jobbágyok is.

[42] négyszög mértföld – 1 négyszög mérföld kb. 10–12 ezer kat. hold!!!

[43] Izsák – a zsidók ősatyjának, Ábrahámnak és Sárának fia. Izsák fiának, Jákobnak gyermeke a nevezetes József, aki a Jordántól nyugatra fekvő Kánaánt megszerezte s ott nemzetsége néppé szaporodott. (L. Mózes I. könyvének 30–50. fejezeteit.)

[44] Jókai maga is a sokféle élményt, a kedvező és kellemetlen körülményt, az örömet és szomorúságot tartja élete legfontosabb tanítójának, amikor visszatekint írói munkásságára. (Negyven év visszhangja. 1883. = 100. k. 118., 120.) – Tóth Máté is így gondolkozik.

A gazdag földész tudálékosságát Zsigmond Ferenc Jókai olthatatlan és örökös tanulásvágyával magyarázza, mint aki folytonos olvasással, tanulással igyekezett a jogot megváltani arra, hogy ne tévesszék össze a mesemondás komédiásaival. (Jókai mesemondása Irodalomtörténet 1914. 353–56.)

Tóth uram megszólja a paraszti tudálékosságot, de ő saját maga ennek a típusa. Nem kell tanulnia, csak tudnia – ez a misztikus, paradox filozófia a Jókai sajátja.

[45] megfeküdtem Mantuát – A katonai egységek állomáshelyükön (német fordítás szerint) feküsznek: ott állomásoznak, tartózkodnak. A felsorolt városok a Napóleon elleni, ill. a napóleoni háborúk színterei – nem időrendi sorrendben.

[46] rézmedaillon – legénységi állományú katonáknak adott kitüntetés; rézérem; medália (vö. a francia médaillon)

[47] Hajcsár hírvivők látják el Kampós uramat is megbízható hírekkel (Az új földesúr. a jelen kritikai kiadás 22.)

[48] boér – bojár: (román) nagygazda, nagybirtokos nemes

[49] olajkár(os) – vándorló kereskedő, házaló; bális – házaló olasz, kucséber. A Bálványosvárban is együtt szerepelnek: a jelen kritikai kiadás 145, 321.

[50] Stíria – Stájerország; Ausztriának Graz környéki része

[51] hienc – Vas és Sopron megyében élő német nemzetiség. (Rab Ráby 330, 335.)

[52] krikeháj – a Kárpát-medence északi részén lakó német nemzetiség. A kettő ugyanígy csoportosan szerepel a Thespis kordéja c. színdarabban (12.).

[53] sarokra darál – a többnyire négysoros versszakok sorvége ugyanarra a rímre végződik; sarok = rím (sarkalat)

[54] Kovács Mihály nevű poétát, aki itt számba jöhetne, nem sikerült felfedeznünk. Alighanem tollhiba, s Kovács Józsefről, a rímkovácsról van szó, akinek versét Jókai a regény elején, a csittvári krónikában is idézi. Ő valóban “tömlöcben veszett, el”. Szinnyei József (Magyar írók… Bp. 1899. 6. k.) megemlíti hogy fennmaradt az író édesapjának egy Kováts Józsefről szóló életrajzi írása.

[55] Rákóczi alatt hozták be őket – Sem Rákóczi György, sem Rákóczi Ferenc alatt nem voltak császári telepítések. Ezek csak 1711 után indultak meg. A regényben itt nyújtott jellemzés alapján azonban gondolhatunk rácokra, akiket viszont nem telepítettek, hanem szervezetten jöttek délről, majd császári kiváltságokat kaptak. Ez az esemény azonban nem Rákóczi Ferenc idején volt, hanem előtte, a törököt kiűző háborúk idején. Ez a rác beköltözés 1686-ban kezdődött, s Csernovics Arzén ipeki pátriárka vezetésével 1690-ben érte el tetőpontját, amikor is 37–40 ezer fegyverfogható szerb, körülbelül 200 ezer lélekszámmal kapott engedélyt arra, hogy a török bosszúja elől Magyarországon telepedjen le. I. Lipót többször kiadott privilégiumokkal biztosított számukra kivételes jogokat. A letelepedés főleg a Duna–Tisza közt (tehát a regényben említett vidéken), Bács, Bodrog, Csanád, Csongrád vármegyék területén ment végbe. (Vö. Szekfű Gyula: A rác beköltözés = Hóman–Szekfü id. kiad. 4. k. 257–61.)

[56] fellicitálja rám a hantot – kb: még a sírhantomat is megvásárolja

[57] Jókai romantikus antikapitalizmusa jelentkezik ebben a polgárellenes, városellenes kitérésben.

[58] Bernát Gáspár mondja el, hogy apját egyszer meghívta Józsa Gyuri Tiszafüredre, ahova az idős Bernát “familiáris” ruhában ment el. Jóllehet Józsánál piszkosabb, rendetlenebb ember nemigen volt, mégis nyíltan kigúnyolta a szokatlan öltözetet, mire másnap ezt a rigmust kapta vissza:

Ócska ruhám foltját gúnyos hahotád kikeleplé,

Bodzafatőkéből bujt palotás uraság.

Engem ugyan foltos öltönyre szorít mai sorsom,

Ámde nevem s hírem foltjai nincsenek ott.

(Üstökös 1876. 52.)

[59] mi nem választjuk – a nemesi előjogokkal nem rendelkező paraszt, mégha ily nagy birtoka volt is, nem vehetett részt a választásokon, nem volt szavazati joga a megyei törvényhatóságokban.

[60] szűrdolmány – szűrposztóból készült felső ruha. (Vö. Győrffy István: A cifraszűr. 1930. 16.)

A Vál-úton

[1] icce – kb. 8 dl

[2] fehér üröm – (Artemisia absenthyum)

[3] egyes – egydecis, alul széles, hosszú, keskeny nyakú pálinkás üveg; fütyülő

[4] domitorium – étvágygerjesztő; gyomrot rendben tartó ital

[5] gyürkés cipó – főleg Debrecen környéki kenyérsütési mód. Kemencébe vetés előtt az egyik harmadánál felül hosszan belevágnak a tésztába, a sütéskor ettől ott magasra dudorodik, megpirul, gyürkés lesz. Nagyobb lesz a ropogós felülete. (Vö. Egetvívó asszonyszív. Jókai Mór hátrahagyott művei. (1–10. k. Bp. 1912.) 9. k. 140.)

[6] Tóth Máté otthonának és családi életének bemutatását “költőiségében, a legegyszerűbb eszközök felhasználásával” Az arany ember Senki szigetének “méltó párja” gyanánt emlegeti Solymossy Sándor (Jókai és a magyar nép. Ethnográfia 1925.).

[7] generoso ac perillustri Domino, Domino, summa cum reverentia – a nemes és nevezetes Urnak,… Urnak, a legnagyobb tisztelettel

[8] helyesírási bakok – tévesztések

[9] crimen laesae majestatis – felségsértési bűn; legnagyobb vétek

[10] deferál – Kálmán még nem tudja, hogy Aszályi a nagyanyja hírszerzője, hírhordója, de az olvasót már tájékoztatta erről az író.

[11] Közismert, hogy Jókai maga is festett: “Már gyermekkoromban hajlamokat árultam el a festészethez és a költészethez; eléggé jól talált arcképeket rajzoltam és festettem ismerősökről és városi kitűnőségekről, később nagy előszeretettel szép hölgyekről miniatürben…” (Önéletleírásom. 1895. – 100. k. 136.)

[12] paléta – paletta

[13] Volta-oszlop correspondens lapjai – Volta-oszlop – nedves vászondarabokkal elválasztott réz- és cinklemezekből állt: ez az első villamos áramforrás, amelyet Galvani kísérletei alapján Volta Alessandro olasz fizikus (1745–1827) készített. – Fekete gyémántok a jelen kritikai kiadás 228.

Correspondens – egymásnak megfelelő, egymást kiegészítő; kapcsolatban levő.

[14] Credo és Amo – a megdicsőült keresztyén szentek hitvallása a credo (a “Hiszek” kezdetű hitirat). Az élő “szentek” az amo (“Szeretek” kezdetű) “hitvallást” gyakorolják. – Jókaitól megszokott, kissé bizarr játék a szavakkal, teológiai fogalmakkal.

[15] jurateria – a jurátusok, esküdtek szállása, munkahelye

[16] praeclarum – kitűnő

[17] censurázik – vizsgázik

[18] vatermörder – magas, egyenes, keményített szimpla inggallér

[19] Kövy – Kövy Sándor (1763–1829) híres sárospataki jogtanár, a számos kiadást megért magyar magánjog tankönyv szerzője. Jókai is ebből a könyvből tanult kecskeméti jogász korában: “Közbe-közbe aztán just is tanultunk. Az bizony nem volt valami nehéz. Két kis kötet Kövy.” (Az én iskolatársaim. = Irások életemből. Bp. 1960. 40.) – Csokonai is tanítványa volt. (Vö. Vargha Balázs: Csokonai emlékek.)

[20] celli Szűz Mária – utalás a stájerországi búcsújáróhelyre: Mariazellre, esetleg Celldömölkre. Vö.: Nyárády Gábor: A celli csoda. Világosság 1965. 1. sz. 25–32.

[21] Angyal Bandi – igazi neve: Ónody András, Pest megyei vagyonos család fia, 1804-ben halt meg. Stoll már 1812-től ismer róla szóló dalt (452. sz. gyüjt.) – Jókai is megírta: A népdalok hőse – 16. k. 127–146. Vö. Pogány Péter: Folklor és irodalom. 1959. 125, 166. – Jegyzetben magyarázza Jókai a Rab Rábyban (23).

[22] Brunczvik herceg – Vö. “A két krónika. Az első Stilfrid Cseh Országi Királyról. A másik: Brunczvik Stilfrid fiáról, csehek királlyáról. Nyomattatott Posonyban, Spajzer Ferentz költségével. 1730. 48 l.” – A népszerű román több újabb kiadása is ismeretes. (L. György Lajos: A magyar regény előzményei. Bp. 1941. 203.) – Stoll említi egy Bruntzvik Tóbiás történetét 1630-ból (i. m. 188.).

[23] fescennina – csúfolódó gúnydal. (Rab Ráby 299.)

[24] panegyris – dicsőítő ének

[25] Singe wem Gesang gegeben – L. Uhland (1787–1862) Freie Kunst (1812) c. verséből származó szállóige

[26] index – Index Librorum Prohibitorum: tiltott könyvek jegyzéke. A katolikus egyház vezetőségének könyvjegyzéke azokról a művekről, amelyeket hithű katolikusok nem olvashatnak. Igen sok kiváló szépirodalmi mű szerepel ebben a jegyzékben.

[27] tucat kártya – a kártyák esetében nem a szokásos tizenkettő jelenti a tucatot, hanem egy csomag, pakli, játszmára való lapmennyiség (32, 42, 52 stb.).

[28] curiale decretum – felsőbb bírósági döntvény(tár)

[29] léniáz és cirkalmaz – vonalzóval és körzővel dolgozik

[30] kontót készít – elszámolást vezet (tartozásokról, hitelekről)

[31] hamut hint fejére – a zsidó vallás szokásaiból vett szólás: a gyászoló hint hamut a fejére (Sámuel II. könyve 13 : 19; Nehemiás 9 : 1). Azaz: aki színésznek megy, azt a családja halottnak tekinti.

[32] régió – tájék; környezet; társaság

[33] koledál – a kollégiumi diákok számára gyűjt (többnyire természetbeni juttatásokat)

[34] kiteszik a székét – kitagadják a családból. Vö. kiteszik a szűrét O. Nagy Gábor: Mi fán terem? 330–32.). – Szigligetinek is el kellett hagynia a Szathmáry családi nevet. (Életemből. 2. k. 274.)

[35] őrültségemnek szisztémája van – Polónius mondja a Hamletban “őrült beszéd: de van benne rendszer” (II. fv. 2. sz. Arany J. ford.)

[36] mennydörgő Jupiter – Iuppiter tonans: állandó, szokásos jelzőként

[37] a testvérhazában – Erdélyben

[38] az első országos szinház – a kolozsvári színház csak 1821-re készült el (Rédey Tivadar i. m. 45.). A pályatételt (amelyre Katona József is beadta a maga Bánk bánját) az Erdélyi Muzeum első, 1814-i füzetében hirdették meg 1815 szeptember végén lejáró határidővel (Horváth János: Jegyzetek Bánk bán sorsáról. Népkelet 1926. 823. – Kötetben: Tanulmányok. 1956. 223.). – A pályázat összege azonos volt a Jókaitól említett száz arannyal. – Az eredményt az Erdélyi Muzeum 1818. évi 10. füzete közli hiányosan, s a folytatás nem ismerős: a folyóiratnak ez volt az utolsó száma. Döbrentei, az ügyek intézője, később sem nyilatkozott, a bírálóbizottság többi tagja nem ismert.

E regény írása idején ünnepelte a színház fennállásának félévszázados jubileumát. 1871. márc. 29-én Jókai és felesége elutazik Kolozsvárra, és Laborfalvy Róza, aki ekkor már visszavonult a színpadtól, szintén fellép és eljátssza Jókai: A szigetvári vértanuk c. darabjában Zrínyi Anna szerepét, és a verses színműben nagy sikert arattak Anna monológjai. (A kirándulás miatt egy hétig nem jelent meg regényfolytatás márc. 30-ától ápr. 8-áig.)

[39] főurak és urhölgyek lépnek föl legelőször – “Megnyittatott ezen nemzeti theatrum e folyó 1821. esztendőben, Martius 12. napján, midőn némely úri személyek abban előadták a Zrínyi Miklós nevű darabot.” (Nagy Lázár visszaemlékezései. L. Az erdélyi magyar szinészet hőskora 1792–1821. Kolozsvár 1939. 108.) – Tehát a valóságban is előkelőségek játszották első alkalommal Körner említett drámájának Szemere Páltól származó fordítását. (Vö. Magyar színháztörténet. 115. Itt a dátum: márc. 11.)

[40] Biróczy szavait Jókai is “megerősíti” 1899-ben (Jókai Mór hátrahagyott művei. (1–10. k. Bp. 1912.) 4. k. 207.).

[41] alvó pupák – a (selyem) hernyók gubói. Vö.: “Elnézte… hogy gombolyítják le a selymet, s aztán milyen pompás eledelt készítenek a fennmaradt pupákból”. (Egy ember, aki mindent tud. = Novellák. 274.)

[42] Camoens – híres portugál költő (XVI. szd.); a Luziádák c. eposz írója nagy nyomorban halt meg

[43] Biróczynak ez a beszéde a klasszikus eposzok kelléktárára emlékeztet. A vaticinatio post eventum – a már megtörtént, ismert tény “megjóslása”.

[44] profanum vulgus – az értetlen, a szent eszmék iránt érzéketlen tömeg. Vö. Horatius Ódák III. könyv 1 : 1: “Odi profanum vulgus et arceo…” kezdettel (A római ifjakhoz).

[45] pygmaeok – pigmeusok: igen kis termetű afrikai törzs tagjai

[46] Itt felvonul a Bánk bán szereplőgárdája – cím szerinti utalás nélkül. A szenvedő erény: Melinda, a halálos sérelmét utolsó kitöréséig titkoló: Bánk bán, a honszerelemből lázadó hevesfejű főnemes: Petur bán, a kesergő agg férfi: Mikhál bán. (Az első előadáson Udvarhelyi Miklós Mikhál szerepét játszotta jutalomjátékán, 1833. febr. 15-én, Kassán. Vö. Horváth János: Katona-emlékek. Napkelet 1930. 340.) A kor panaszait elmondó együgyű paraszt: Tiborc, a halottat búcsúztató nagylelkű fejedelmi alak: II. Endre király, a cselszövő komiszkodó: Ottó vagy Biberach, a fejedelmi asszony: Gertrudis.

[47] Bergengócia – Óperencia: a világ végének mesebeli neve; valahol (Vö. Juhász Jenő cikkét Magyar Nyelv 1941.)

[48] Tollam lesz anyám és kedvesem – Szauder József szerint Jenőynek ez a kijelentése testesíti meg “a saját írói munkájából megélni akaró, független literátor polgári eszméjét”. (A magyar romantika kezdeteiről. = A romantika utján. Bp. 1961. 11.)

[49] Pegasus – szárnyas ló a görög mitológiában. A monda szerint rajta lovagolva törnek a költők az ég, az ihlet felé. – Itt is sajátságosan keveri Jókai – kedve szerint – a mitológiai vonatkozásokat, hogy elszellemeskedhessen egy kicsit.

[50] Jenőy Kálmán regénybeli és Jókai valóságos vizsgázása közt sok hasonlóság található. Jókai életéről Szabó László részletesen beszámol. Eszerint Jókai irodalmi kísérleteivel párhuzamosan készült ügyvédi vizsgájára; Jókai máskor mindig a legjobbak közé tartozott, de ügyvédi vizsgáján csak laudabile (dicséretre méltó; dicséretes) minősítést kapott; a Jókai vizsgájának írásbeli része sikerült gyengébben. (I. m. 79.) – Ezek mind ismétlődnek Jenőy Kálmán esetében.

[51] Reviczky Ádám – minden bizonnyal az 1827-ben hivatalába lépett Reviczky Ádámról van szó, akit a fejlettebb országok eszméi miatti fogékonysága miatt, s mert nem származott régi főúri családból, (csak 1825-ben szerzett grófi címet) sem József nádor, sem pedig a főnemesség nem kedvelt. (Hóman–Szekfű i. m. 5. k. 284., 286., 306.) – Bálnokházy is emlegeti mint iskolatársát és bizonyos fokig mintaképét (Mire megvénülünk a jelen kritikai kiadás 145.).

A nagyanya fenyítő keze

[1] Minos – a görög mitológiában Kréta ősi törvényhozó királya. Jámborsága jutalmául halála után az alvilág bírái közé került

[2] Aeacus – igazságos görög király, aki az alvilágban bíró lett

[3] Rhadamantus – Zeusz és Europa fia, az alvilági bírák egyike

[4] Midas király – mitológiai uralkodó, aki birtokába jutott a “titokzatos tanoknak”, s így igen éleseszű bírói döntéseket hozott. Így ismerte fel az eléje vezetett, elfogott Silenust, Dionysus isten nevelőjét is. Az isten jutalmul mesés gazdagsághoz juttatta.

[5] actus minoris potentiae – kisebb sértés, kihágás

[6] crimen laesae majestatis – felségsértési bűn; legnagyobb vétek

[7] díszesen bútorozott szoba – Váli Mari írja: “Mióta az én kis Móric bátyám önálló szállást fogadott, – melyet édesanyja ajándékából szépen bebútorozott – Károly bátyámon kívül egy hozzátartozója sem volt Pesten.” (I. m. 54.)

[8] Szekula neve nem ismert a korabeli híres szabók között

[9] György-napkor – tavasszal György-nap, ősszel Mihály-nap volt a bérletfizetés általános dátuma: ápr. 24 és szept. 29. Ez a két határnap osztotta kb. két egyenlő félre a gazdasági esztendőt. (Vö. pl. A Magyar NyelvÉrtelmező Szótára (7 k. Bp. 1959–62.) 4. k. 508: kurta.)

A Lóháton

[1] tiszteletesnek cimezik – A Hon 1871. júl. 13-i száma közölte ezt a regényfolytatást és a júl. 31-i számban jelent meg az Igazmondó nyomán Jókai a Milyen demokraták vagyunk mi c. írása. Ott ugyanez a gondolatsor olvasható más területű példákkal alátámasztva (= Életemből. 1. k. 331–41.). Ebben olvasható: “Nagyságosok és főtisztelendők az uralkodó egyházi főméltóságok, csak főtisztelendők a más felekezetbeliek, nagytiszteletűek az esperesek, tisztelendők a plébánosok, tiszteletesek a lelkészek és káplányok…” (332. – Vö. még Jókai Mór hátrahagyott művei. (1–10. k. Bp. 1912.) 2. k. 136.)

[2] eques – lovag. A ló latinul: equus.

[3] a svábhegyi templom oltárképe – Jókai egy későbbi tárcasorozatában beszámol svábhegyi emlékeiről s ekkor beszél a svábhegyi templom építéséről (Hajdan, most és valaha). Ezek szerint Eötvös József volt a templomépítés szervezője, s Than Mór, “aki azt remek oltárképpel ajándékozá meg, mely szent Lászlót ábrázolja” (= Megtörtént regék 260). Bellányi Ferenc adatai szerint a templom, amely ma is a XII. kerületi Diana úti parkban áll, 1860-ban készült el, s akkor került oda Than Mór festménye is, amely valóban lovas Szent László képet ábrázolt. A képet 1896-ban, a templom renoválásakor elvitték s ma már nem található nyoma. – Az építkezéshez egyébként, a templom felavatásakor kiadott brosúra tanúsága szerint, Jókai is hozzájárult 15 pengőforintnyi összeggel.

[4] Phaeton – a görög mitológiában Héliosz napisten fia, aki egyszer arra kérte atyját, hogy ő vezethesse a napfogatot. A gyönge ifjút azonban elragadták a tüzes paripák: erre az ég is, a föld is lángba borult. A veszély elhárítása érdekében Zeusz villámaival sújtotta agyon Phaetont. – Jókai magára is alkalmazza ezt a klasszikus eredetű hasonlatot: “Engem is ragadott magával Petőfi, mint Phaetont a világgyujtogató napszekér.” (100. k. 130.) – Köznévi jelentése: fényűző kiállítású kocsi, batár. (Vö. A régi jó táblabírák a jelen kritikai kiadás 92.)

[5] Pegazus – szárnyas ló a görög mitológiában. A monda szerint rajta lovagolva törnek a költők az ég, az ihlet felé. – Itt is sajátságosan keveri Jókai – kedve szerint – a mitológiai vonatkozásokat, hogy elszellemeskedhessen egy kicsit.

[6] Ezt némi öngúnnyal is említi Jókai, mert ő maga híres szellemesen társalgó volt, nagy társaságot is hosszan elszórakoztatott, de nem szeretett “költői” dolgairól nyilatkozgatni.

[7] Itt eléggé pontos adatokkal dolgozik Jókai. A nádor: József Antal János osztrák főherceg (1776–1847), aki 1796 óta ült a nádori székben haláláig. Az alcsuti mintagazdaság kiépítése mellett érdemeként sorolható fel a Nemzeti Múzeum, a Tudományos Akadémia hasznos támogatása. A tízes évek végén házasodott meg harmadszor. Feleségének neve Dorottya. E házasságából született első gyermek csak igen rövid ideig élt, a második gyerek lehet az a Sándor főherceg, akinek korai haláláról a regény későbbi lapjain szó van (1825–1837). A negyedik gyermek volt az a József főherceg (1833–1905), akivel Jókai közelebbi kapcsolatba került, s akiről több írásában igen melegen emlékszik meg (a 96. kötetben). Ez a József vett részt tevőlegesen is a Jókai-jubileum fényének emelésében. – József főherceg egy levelében pontosan visszaemlékszik, hogy Jókaival 1869-ben ismerkedett meg Budapesten, s utána is gyakran találkoztak (vö. a Ponori-Thewrewk Istvánnak szóló 1904. máj. 16-án kelt levelet. L. Petőfi Múzeum V-lev. V. 1060.). – Zsigmond Ferenc is utal arra, hogy az uralkodócsalád iránt a hatvanas évek végétől “túlzott loyalitás” mutatkozik meg Jókai részéről (i. m. 359.).

[8] A magántánc és a nádor: a nádori pár 1800 februári ünneplésén többek között magyar verbunkos táncot is mutattak be. (Zoltán J. A barokk Pest-Buda élete. 129.)

[9] Alcsuth – ma: Alcsutdoboz, Fejér megyei község, a régi főhercegi uradalom központja. A Pollack Mihály tervezte neoklasszikus kastély a világháború idején leégett. (Jókai későbbi alcsuti látogatásait l. Életemből. 1. k. 279–87.)

[10] “Az alcsuthi parasztgyerekek közül néhányan olyankor, ha a főhercegek nem voltak tanulással elfoglalva, eljöttek a parkba a fiatal főhercegekhez játszótársakul. Megesett olykor, hogy sokáig kellett várniuk, s ilyenkor türelmetlenkedve felkiáltottak:

– Hej, hé! Palatinus Pista, Palatinus Jóska, gyertek le!” (Thewrewk István: József főherceg. Bp. 1893. 18. – A szerző édesapja, Ponori-Thewrewk Emil volt József főherceg munkatársa a cigány nyelvtan elkészítésében. Nyilván így került hozzá ez a családi hagyomány e József főherceg gyermekkoráról. De ebben is van némi szépítés, mert Palatinus Pista az idősb József 2. házasságából született – 1817-ben; ő a későbbi István nádor –, és 16 évvel volt idősebb az apja 3. házasságából született Józsefnél. Csak az anekdotikus szépítés kedvéért kerülhetett játszótársként egymás mellé a két név, az eredeti Pista adaptációjával.) – Jókai A Magyar Nemzet Történetében a “palatinus Pista” anekdotát kizárólag István főherceghez kapcsolja, mint ahogy az a valóságban is megeshetett (i. kiad. 845.).

[11] Csalóka Péter kalandos meséi – Sikabonyi Antal írja a gyermek Jókairól: “A kis gyermek… otthon játszik legszívesebben, testvérkéivel, az új ház szép, vörös márvány oszlopai körül. Hallgatja édesatyja szép meséit, Csalóka Péterről és a többiről.” (I. m, 15.) – Talán Jókai édesapja e mese szerzője. (Vö. 100. k. 124.) – A mesét közli Jókai (A magyar nép élce szép hegedüszóban 42–53.). – Másutt népmesének említi Jókai. (Az apai háznál. = Az Est Hármaskönyve 1925. 169.) – A jó Kardosné is Csalóka Péterről mesél Baranyi Miklós két fiacskájának (Egetvívó asszonyszív. Jókai Mór hátrahagyott művei. (1–10. k. Bp. 1912.) 9. k. 192). – Erről részletesen: Lengyel Dénes Jókai népmeséi és anekdotái = A Petőfi Irodalmi Múzeum Évkönyve 1964. 120–21.

[12] iral – irón, palavessző

[13] Locumtenentiale – helytartótanács

[14] a gratuláló vers olyan, mint a csók a kesztyűs kézre – A Csigák regényében: a mesterségesen készült gyöngy olyan, “mint az alkalmi költemény: – nincsen fénye”. (= Föld felett és viz alatt. 50. k. 108.)

[15] karmantyú – a vívókesztyűnek tölcsérformára kiszélesedő, a kart és a csuklót védő keményebb felső része, szára; muff

[16] Ugyanilyen játékos vívás folyik, hasonló eredménnyel – naponként kétszer – Lajos és inasa, Henry között a Névtelen várban (1. k. 245–46.).

[17] A sors korbácsütésére… – ahogy Ovidius fogadalma, hogy nem ír többet verset – maga is versben, hexameterben hangzik, ugyanúgy a sors csapásaira Kálmán is hasonlóképp válaszol.

[18] Ezt az Ovidiushoz fűződő anekdotát modern körülményekre alkalmazva megverselte Jókai úgy, hogy a verés közben hallatott jajgatás latin szövegének: “Vae, vae, care pater, nunquam jam carmina dicam” szavai rímelnek a hét strófa utolsó szavával (Költemények. 2. k. 180–01. – A vers címe: a latin szöveg).

[19] Mint a régi latin tankönyvekben a vocabularium rerum – a tárgyi szócsoportok fejezetein belül az egyik fogalom húzza magával a másikat, úgy halmozódnak Jókai példázataihoz a nevek, fogalmak egymás után, nem kis erőszakkal. (Mint itt pl. Balassa börtönének emlegetése, – nyilván elsősorban atyjának és Menyhártnak életére célzással.)

[20] Orpheus – mondabeli görög dalnok, aki felesége, Euridiké után lement az alvilágba, s panaszait a tengerparti köveknek sírta el, lantjával kísért dalokban.

[21] Ossian – legendás kelta énekes (bárd), a mai Skócia területén, akinek dalait szomorúság, mélabús elvágyakozás jellemzi.

[22] Petőfi emlegetése 1810–1830 között enyhe anakronizmus

[23] Balassa Bálint klasszikus szépségű verseket írt bujdosás közben, különösen a Keleti-tenger partjain. Balassa ilyen típusú verseit – Toldy közlései nyomán – Jókai már ismerhette. – A börtönfalakra utalás azt is feltételezheti, hogy Jókai itt Lisznyai Kálmán verseire gondolhatott (Balassa Bálint börtöndalai török fogságában). Ezek, a költő utalásai nyomán Balassi-parafrázisként is felfoghatók (26 vers az Uj palócdalok kötetben. 2. kiad. Pest 1859.).

[24] Dante – a legnagyobb olasz költő (1265–1321) csak kezdetben volt a pápai guelfpárt tagja, később mind jobban szembe került velük, s ezért kellett száműzetésbe mennie, s ott is halt meg. Legnagyobb műve: az Isteni színjáték sem “papoknak zengő munka”, sokkal inkább az addig uralkodó középkori világkép felbomlásának hű tükre.

[25] A pókfonalon tartott, magától író toll előfordul A janicsárok végnapjaiban is, a Mahmud tolla c. fejezetben (a jelen kritikai kiadás 245., 480.).

[26] numerus – ritmus, szabályszerűség

[27] dissonaló hímcadentiák – rossz, oda nem való rímek. Hímrím a nyugat-európai verselésben a jambikus záródás, míg – jambusi sor esetén – a csonka jambussal való végződést vagy a trocheusi végződést nőrímnek hívják.

[28] a jambus (egy rövid és egy hosszú szótagból álló versláb): a tragédiák kedvelt versformája. – A szereplő színészek magas talpon, kothurnusban jártak, hogy a hősök rendkívüliségét külsőleg is éreztessék.

[29] a trocheus (egy hosszú és egy rövid szótagból álló versláb) nem tipikus verslába a komédiának (Jókai inkább csak a párhuzam-ötlet kedvéért írhatta ezt ide). – A színészek párnázottan torzított, kitömött ruhája valóban gyakran magasan viselt, rövid volt: ezért hordtak a kilátszó végtagok takarására a színészek testszínű kötött nadrágot (Ókori Lexikon. 2. k. 888.).

[30] kasul – keresztül-kasul

[31] Budapest – kisebb anakronizmus; a regény cselekményének idejében, a múlt század elején még nem hívták így a mai fővárost… (l. a Szövegváltozatok bevezetését)

[32] fisharmonica – a mai harmóniumhoz hasonló billentyűs hangszer

[33] Mária Dorottya (a nádor 3. felesége) valóban protestáns volt. (Vö. Hóman–Szekfü i. m. 5. k. 181.)

[34] A “kedves gyermek halálára” szerzett vers kapcsán Zsigmond Ferenc bizonyos Vörösmarty reminiszcenciát fedez fel Jenőy Kálmán alakjában (i. m. 179.). Horváth Károly szíves közlése szerint Vörösmarty több sírverset is írt, de ezek közül egy sem vonatkoztatható a nádor családi gyászára. Semmi olyan Vörösmarty-vers nem maradt ránk, amely erre az eseményre utalhatna. A regényből egyébként is az tűnik ki, hogy nem kimondottan sírversről van szó, hanem olyan vigasztaló versről, amelyet a főhercegnő imakönyvében őrzött. Ilyen tartalmú és hangulatú verse pedig csak egy van Vörösmartynak, a Kis gyermek halálára, melyet az 1824. dec. 14-én elhunyt Perczel László, ötéves kisfiú halála alkalmával írt a költő a család, elsősorban az anya, Perczel Sándorné vigasztalására (Akad. kiad. 1960. 1 k. 700.). Jókai erre gondolhatott, amikor szabad fantáziával Jenőyhez, a nádornéhoz és a nádor korán elhalt gyermekéhez kapcsolta a verset. – Az elhunyt gyermek József nádor e harmadik házasságából származó második gyerek: Sándor főherceg (1825–37).

[35] A kiegyezésig a Várat régi formájában használták. Csak ezután lett “pompás palota”.

[36] grata persona – kedves, kedvezményezett személy

[37] A várakozási terem és közönségének leírása hasonló az Egy ember, aki mindent tud c. elbeszélésben az “irányadó miniszter” őexcellenciájának előszobájához. Itt is soron kívül kerül be Ottó gróf, itt is meglepetéssel fogadják az éppen bent levő távozását, csak a kihangzó hang nem Sátory őrnagyé, hanem a Bojtorjáné (292–93.).

[38] stentori – harsány, erőshangú. A monda szerint a Tróját ostromló görög sereg Stentor nevű hősének volt ötven ember erejével bíró hangja. (Vö. Politikai divatok a jelen kritikai kiadás 105., 584.)

[39] ecclesia praecedit – az egyház(i személy) előnyt kap, elöl jár

[40] hadastyán – idős katona(tiszt). Pl. Ankerschmidt Az új földesúrban, a marengói rokkant a Névtelen várban (a jelen kritikai kiadás 342., ill. 1. k. 135).

[41] A török–magyar tárgyalások nyilván a görög szabadságharc ügyében folyhattak. Ez a kor kulcs-kérdése, különösen a szentszövetség számára az. (Hóman–Szekfü i. m. 5. k. 199., 283.)

[42] Strafkompánia – büntetőszázad

[43] sáncra küldeni – a rabokat kényszermunkaként vár (sánc) építésének nehéz munkájára fogták

[44] Ráby Mátyásnak is ilyen csókaorrú kalapja van (Rab Ráby 76).

[45] homéri hahota – hatalmas, emberfölötti, földöntúli kacaj, a boldog istenek szűnni nem akaró nevetése

[46] düdörgés – valószínűleg: dürgés, dörgés helyett (Jókai szava?)

[47] tizenhét rőf patyolat – A Vámbéry egy estélyen c. írásból (97. k. 379) részletes felvilágosítást kapunk arról, hogy egy igazhitű muzulmánnak hányszor hét rőfnyi halotti lepedőt illik feje körül csavarva magával hordania (Életemből. 2. k. 380.). – Egy rőf: kb. 75 cm. – Patyolat: igen finom szövésű, fehér gyolcs.

[48] Pikk auf – vom Pikk auf: a legapróbbjától kezdve; a kezdet csínját-bínját kitanulva. Azaz: minden rendfokozaton végigment, magának köszönheti az emelkedését.

[49] berometrum – időjelző

[50] Kulm – kisváros Csehországban. 1813-ban a Napóleon ellen egyesült országok csapatai arattak itt győzelmet.

A nádornál

[1] Lipót – nyilván I. Lipót (1640–1705), aki 1657-ben követte apját III. Ferdinándot a trónon.

[2] csillagvizsgáló Miksa – minden bizonnyal tévedés: Rudolf volt a csillagvizsgáló. Az elírás véletlen lehet. A Magyar Nemzet történetében Miksát csak kicsapongó életmódja miatt szólja meg (i. kiad. 452.), de a “Csillagvizsgáló király” címmel egész fejezetet kanyarít Rezső királyról, azaz Rudolfról, aki Miksa után, 1576-ban lépett trónra és 1608-ig uralkodott, de gyakorlatilag csak prágai székhelyén csillagászkodott és alkémiával foglalkozott (i. kiad. 469–70.).

[3] Mátyás – nyilván II. Mátyás (1557–1619), aki 1608–18-ig uralkodott

[4] négy Nándor – az I–IV. Ferdinánd (uralkodtak: 1526–1564; 1618–1637; 1637–1657; 1647–1654); Jókai A Magyar Nemzet Történetében is így hívja a Ferdinándokat

[5] József, a békekötő – I. József király (1678–1711), aki a kuruc háborúkat lezáró szatmári békekötésre adott felhatalmazást, jóllehet a békekötés napját már nem érte meg

[6] József, a philosoph – az 1780–90-ig uralkodó II. József, a kalapos király, aki korának magas színvonalon művelt alakja, felvilágosult uralkodója volt

[7] hódító Mária Terézia – született 1717-ben, uralkodott 1740–80-ig. Jókai gálánsan a királynő asszonyi mivoltára céloz a hódító jelzővel, mert egyébként területi hódítások nem jellemezték uralkodói évtizedeit.

[8] megsiratott II. Lipót – Mária Terézia fia, uralkodott 1790–92-ig. Nyilván azért “megsiratott”, mert a magyar rendeknek kedvező intézkedésekkel kezdte hamar félbeszakadt uralkodását. (Vö. A Magyar Nemzet Története i. kiad. 772–73.)

[9] hadviselő Ferenc – II. Lipót utóda (uralkodott 1792–1835-ig), aki főleg Napóleon ellen sok véres háborút viselt, majd erősen reakciós szellemben kormányzott

[10] József nádorról elismerő szavakat írt Jókai A reformkorszak Magyarországon c. fejezetben (A Magyar Nemzet Története i. kiad. 820.).

[11] A Jókai levelezésének kiadásához készült gyűjteményben: “Nem volt az országnak igazi fővárosa. Pest egy nyomorú sárfészek volt, szegény is, idegen is. Aristocratáink külföldön, gentrynk a falun, a magyar szó a pusztában.” (Címzés, kelet nélküli levél. Országos Széchényi Könyvtár Kézirattára Fol. Hung. 2261. – Kárpáthy Zoltán. 1. k. a jelen kritikai kiadás 392.)

[12] apacsúros – apacs, apacsfa: hosszú rúd (vezérfa), a rajta levő karikákra kötik kerítőhálójukat a halászok, így annál fogva vezetik a hálót (l. Az új földesúr a jelen kritikai kiadás 264, 482.)

[13] mostani állami vasuti indóház – a Nyugati pályaudvar területe

[14] rundella – rondella, egykorú színházépület. Helyét emléktábla hirdeti az V. ker. Régiposta utca 4. sz. ház falán.

[15] a rákosi homok – Arany János 1877-ben írja: “dül Rákosról be a homok” (Ének a pesti ligetről.)

[16] Mátyás király forrásának vize – Vö. Thespis kordéja (26.):

Kelemen:… Egy kis friss vizet!

Jambus (korsóval kezében):

Már elhozám. A Svábhegyről hozám

Mátyás király kutjának öbliből.

Királyi viz! Ilyet fejedelmek isznak.

Részletesen ír róla Jókai a Rab Rábyban (222).

[17] fövényóra – homokóra

[18] Pompeji – az i. sz. 79-ben, a Vezúv kitörése alkalmával elpusztult campaniai város feltárása a XVIII. század közepétől folyt.

[19] Itt is van papagáj, mint Jókainé szobájában

[20] A nádornak Kálmánnal folytatott, itt következő párbeszédéhez hasonló társadalmi körképet ad – néhány évvel későbbről – Nornenstein fejedelem Az élet komédiásaiban Zárkány Napóleonhoz intézett monológjában (1. k. 153–57.), hasonló helyzetben, hasonló elvek és szemlélet szerint; hasonlóan Tárhalmy a Rab Rábyban (80–83).

[21] budai várszínház – a karmelita kolostorból alakították át 1784-ben

[22] histrio – eredetileg: állatszelídítő. Vándorcirkusz artistája

[23] citharaedus – vásári citerajátékos, zenész

[24] pantomima – némajátékot játszó mutatványos. – Mindhárom utalás a komoly színművészet lebecsülésére szolgál hasonlatul a nádor szavaiban.

[25] franc-maçonok – szabadkőművesek (Lengyel Dénes vizsgálja Jókai határozott állásfoglalását a haladás irányiban, s jellemzőnek tartja, hogy Barkó Pali a szabadkőművesek, az “egykorú társadalom haladó szövetségeinek tagjai” szokása szerint fog kezet Tseresnyés urammal. (És mégis mozog a föld. Köznevelés 1949. 646.)

Bodolay Géza tájékoztat arról, hogy Pápán 1842 tavaszán már megismerkedhetett Jókai a szabadkőműves tanokkal, mert egyik diáktársuk olvasott fel irodalmi körükben “a szabadkőművességről Börnétől fordítva”, s ezt a felolvasást Jókai Petőfivel együtt hallgatta (i. m. 617.).)

[26] Jung Deutschland – (Junges Deutschland – Ifjú Németország): szűkebb körű, többnyire kulturális területen megmaradó haladó német szellemi mozgalom a XIX. század 30-as, 40-es éveiben. Tagjai (Börne, Laube, Gutzkow stb.) főleg az irodalom kötöttségei és az élettől való romantikus vagy nyárspolgári elzárkózás ellen harcoltak.

[27] Giovine Italia – Ifjú Itália. Lényegében a carbonari (2. k. 159 : 10) mozgalomból Mazzini (1805–1872) vezetésével, 1830 után kialakult nemzeti függetlenségi mozgalom. Határozottan forradalmi, köztársasági eszméket valló szövetkezés, az olasz nemzeti függetlenségi harcokban fontos szerepe volt.

[28] Ifjú Magyarország – Jókai nyilván a Fiatal Magyarország elnevezésű körre gondol, meglehetős korbeli eltolással. A pesti forradalmi szellemű ifjúság nevezte így magát: Petőfi forradalmi demokrata társasága, de csak a negyvenes évek második felében. Jókai a mozgalmat időben előbbre hozza, a Fiatal Magyarország példaképeinek működési idejére. Jókai maga is tagja volt ennek a társaságnak. Az elnevezés Petőfinek Aranyhoz írt levelében olvasható: “Szatmár, augusztus 17. 1847… Én a népköltészet képviselőit akartam egyesíteni. Miért az Életképekben? Mert annak legtöbb olvasója van, mert ahhoz szegődtek a legjobb fejek, mert annak szerkesztője egyik főtagja a fiatal Magyarországnak, hova mindazokat számítom, kik valódi szabadelvűek, nem szükkeblűek, merészek, nagyot akarók, azon fiatal Magyarországnak, mely nem akarja a haza kopott bocskorát örökké foltozni, hogy legyen folt hátán folt, hanem tetőtől-talpig új ruhába akarja öltöztetni.” (Petőfi és Arany. Bp. 1949. 45–46. – Vö. Farkas Gyula: A “Fiatal Magyarország” kora. Bp. 1932. 13. L. még: Lukácsy Sándor: A márciusi ifjak. Valóság 1964 : 12. sz. 9–20.)

Az Egy ember, aki mindent tud c. novellájában beszél Jókai “ifjú oroszok”, “ifjú csehek”, “ifjú szászok” mozgalmáról is (288.).

[29] Az 1836-os pozsonyi országgyűlés alkalmával az országgyűlési ifjak mozgolódásai, Wesselényi pörbe fogása, majd Lovassyék elítélése 1837 elején, Kossuth elfogatása 1837 nyarán: a regénybeli nádor anakronisztikusan ezekről a mozgalmakról beszélt itt. Szekfű idézi Metternich egy “rezignált” kijelentését, mely szerint “úgy látszik, ma már éppenúgy létezik Fiatal Magyarország, mint Jungdeutschland és Giovine Italia” (Hóman–Szekfű i. m. 5. k. 298.). Az is igaz, hogy a pörbe fogásnak annak idején József nádor valóban ellene foglalt állást. (Ezeknek a nemzetközi ifjúsági mozgalmaknak, mint az európai liberalizmus fontos mozzanatainak nemzetközi vonatkozásáról vö. Hóman–Szekfű i. m. 5. k. 303. skk)

[30] Ehhez a részlethez kapcsolódva utal Sőtér István a Csataképek Bárdy Imréjére és a Baradlay fiúkra, akiknek esetében – Jenőy Kálmánhoz hasonlóan – az idősebbek és a fiatalok között erős konfliktus támad. Közösek ezek a szereplők “abban a tragikus pátoszban is, mely tetteik önzetlenségét, mártiromságuk vállalását övezi. Ez a konfliktus és ez a pátosz bontakozik ki Jenőy Kálmán történetében, s különösképp a nádorral folytatott beszélgetés során. Bárdy, a Baradlayak és Jenőy a régi Magyarországgal kerülnek szembe – mégpedig annak a réginek nem is épp visszataszító, hanem látszatra oly bölcs, sőt, tetszetős, vagy alanyilag jószándékú érvelésével.” Amit a nádor mond Kálmánnak, Baradlay ugyanazokkal érvel utolsó órájában. (Jókai útja. = Romantika és realizmus. Bp. 1956. 428.)

[31] nem protegál, nem provocál – nem oltalmaz, de nem is sért. A latin nyelv “senkit meg nem aláz”.

[32] Szauder József igen jelentősnek tartja Kálmán és a nádor beszélgetését, mert az “az egész polgári és nemzeti romantikus mozgalom perspektivájába” mutat. Az itt található részletre pedig külön felhívja a figyelmet, mert “a nádor szavai a polgárosodás által életre támadó nacionalizmusra céloznak… Előre látja, hogy a liberalizmus hovatovább temetőjévé lesz az ún. történelmi feudális nemzetnek. Mindebben a reformkori magyar költészet nemzethalál-motívuma is bennfoglaltatik – még ha Jókai saját aggályait és felismeréseit vetítette is vissza a nádor szavaiba.” (A romantika útján. Bp. 1961. 11–12.)

[33] Harminc év óta… – József Antal főherceget 1796-ban választották a rendek nádorrá. A beszélgetés így 1826-ra tehető.

[34] Extra Hungariam… – Szirmay Antal már idézett Hungaria in parabolis c. könyvét (1804) mindjárt ezzel a szállóigével kezdi. Eredetéről nincs pontos adat. Tóth Béla szerint ez “az elégedett dicsekvés a nagy királynő, Mária Terézia korára vall”. (Szájrul szájra. 59.) Lehet, hogy a prágai egyetem középkori jelmondatának átvétele. – Jenőy is legyint erre a mondásra, de Jókai a Hétköznapokban ki is gúnyolja, írván a latin szöveg fordítását “magyarul: nincs jobb a töltött káposztánál” (a jelen kritikai kiadás 133., 424.). Az utóbbi helyen a mondás olasz humanistától való származtatása olvasható. Hasonlóképpen Tóth Béla (Szálló igék… 244.).

[35] elzárja magát – Petőfi is ilyenre céloz az Okatootaiaban

[36] Jenőy itt következő szavai emlékeztetnek Csokonai egy levelében foglalt gondolataira: “félő, hogy mig mi szunnyadozunk, elenyészik a magyar nyelv minden díszével… s a jövő századokban ugy fogják a magyar nyelvet feltalálni, mint ennek a mi századunknak táján az ez előtt 1000 esztendőkkel virágzott celták nyelvét…” (A Csokonai levelet Gulyás J. közölte az Irodalomtörténeti Közlemények 1936. évfolyamában. Idézi Szauder: i. m. 12.)

[37] Horváth Mihály idézi Kisfaludy Károly egy levelét, melyben a nemzeties színezetű, eredeti drámák szükségességét hangsúlyozza: “Lesz köztök sok rosz, de lesz tán jó is, s igy remélhetjük, hogy lassú álmunkból felébredünk, s a pallérozott nemzetek közé léphetünk.” (I. m. 1. k. 73.)

[38] flamandok – Belgium lakosságának germán eredetű része. (Jókai téved, mert az ún. flamand mozgalom a XIX. század közepétől változó sikerrel ugyan, de eredményeket ért el az ország hivatalos nyelvével, a franciával szemben.)

[39] basque – baszk; többnyire Spanyolország területén ma is élő, egyetlen nem indo-európai nyugat-európai nép, amelynek ma is szívós küzdelmet kell folytatnia nemzeti önkormányzatáért.

[40] der alte Rákóczi – az öreg Rákóczi. Ferenc királlyal gyakran szembe akarta állítani az udvari intrika József nádort; javaslatait a titkos kabinetben gúnyos megjegyzésekkel látták el, s “a bécsi udvarban Rákóczinak kezdik nevezni”. (Vö. Hóman–Szekfü i. m. 5. k. 180.)

[41] quietál – nyugalomba vonul

[42] a csizmadia szőlőt vesz… – “A csizmadiának, ha száz forintja van, már földet vesz és gazdálkodik” – írja Jókai az Egy ember, aki mindent tud c. novellájában (274.).

[43] A humán és reál irányú tudományok katedráinak felcserélése nem a leggyöngédebb célzás, mert hiszen éppen Toldy Ferenc – a regény ajánlásának (későbbi) címzettje – volt előbb az orvosi tudományok, majd az irodalomtörténet tanára a pesti egyetemen.

[44] Csokonai dohánytermesztő – nyilván a költő botanizálgatására célzás

[45] A Fekete gyémántokban Sámuel apát Theudelinda grófnőnek ugyanígy magyarázza a magyarországi közállapotokat, s különösen részletesen foglalkozik az ország központjának kialakítási kérdésével (a jelen kritikai kiadás 159–63.).

[46] A szellem és a tudomány fegyverével… – Lesseps Ferdinándhoz írja később Jókai: “Királyok nevezhetnek ki nemeseket, a szellem teremti azokat, s amit a szellem teremt, az megmarad.” (1883. szept. = Jókai Mór levelezésének kiadásához készült anyaggyűjtemény. Országos Széchényi Könyvtár Kézirattára Fol. Hung. 2261. 80. p.)

Buday Dezső szerint: “A konzervativ hatalom, mint gondviselésszerű bölcsesség, a tisztes konzervativizmusnak mintegy fölényes szájbiggyesztése az akarnivágyás fölött: pl. a nagy palatinus presztizse az És mégis mozog a földben. A hős tanácstalan és áhitattal lesi a nagy Tagadás szavait, amikor a nemzeti színjátszás veszedelméről szól a nagy Nádor. Szinte látjuk, hogy Jókai lelke elnémul Jenőy Kálmánnak bátortalanságában, mintha a nagy regényíró maga nem találna védelmet ezek ellen a presztizses szavak ellen.” (Jókai lelke. Nyugat 1925. 327, 330.)

Az ezt megelőző logikai okfejtést Jenőy lírai, érzelmes, érvekkel egyensúlyozza, anélkül, hogy az elhangzott fejtegetés érveit különösebben fontolásra venné. Sőtér ebben az eljárásban – Jókai irracionális világnézetének tanúságaként – tudatos eljárást lát, s párhuzamként idézi az Egy magyar nábob ermenonville-i vitáját, amelyben “az észokok felett a látnoki rajongás győzedelmeskedik, s ugyanaz történik mindig, valahányszor kétkedő tisztánlátás és rajongó forradalmiság kerülnek szembe egymással”. (Jókai Mór. Franklin 103. – A párhuzamként említett hely a jelen kritikai kiadás 1. k. 63.)

[47] Sprachmeister – nyelvmester, nyelvtanár

[48] Attila udvarában az idegen szemfényvesztőket élvezettel figyelték a hunok, “ha önnemzetbeliök tette volna ily csúffá, tán megkövezték volna, mert költő és művész vált a szittyafajból, de a bukfenchányást s kötélen táncolást másnak engedte”. (A Magyar Nemzet Története i. kiad. 24.) – A Thespis kordéjában gróf Unwerth Ottó, német úr és színházdirektor ugyanilyen érvekkel akarja lebeszélni a színészkedésről Kelement és Moór Annát: a magyarhoz nem illik a bukfenchányás, kötéltáncolás; nincs magyarság az országban; nincs értelme a magyar nyelvű színjátszásnak. (40. k. 28–31.) – A Földön járó csillagokban Lénárd nemes földesúr ismétli el a nádor szavait (79.).

[49] vulgus – (műveletlen) néptömeg

[50] Az itt szereplő József nádornak ez az elutasító magatartása is történelmi adathoz kapcsolható. A századforduló előtt már felvetődött a Pesten építendő kőszínház terve, amely a magyar színjátszás hajléka lehetne. Mivel a helytartótanácstól nem lehetett támogatást várni, Szabolcs megye pénzbeli felajánlását a többi követte. A gyűjtést azonban a nádor tiltotta meg, mert túl nagy összegek láttára “az a gyanúja támadt, hogy a nagy összeg titokban valami politikai összeesküvés célját szolgálná”. (Vö. Magyar színháztörténet. 99. Részletesebben: Mályuszné Császár Edit i. m. 178.) – A nádor és Jenőy beszélgetéséből itt is kitűnik, hogy a kérvény elutasításához a nádor politikai aggályai adják az alapot.

Bármilyen méltóságteljes a nádor magatartása, mégis szertefoszlik illúziónk, mert később – Kálmán kudarca, kegyvesztettsége, a rondella leromboltatása után csak egy évvel, már megadja az engedélyt a hetenként egyszeri játékra, nyilván Katinka ügyes közbenjárására. (L. Barta János: Különvélemény… Irodalomtörténet 1956. 82.)

Őszi harmat után

[2] Kisfaludy darabjait is a fehérvári színészek vitték diadalra

[1] volt kész színháza – itt nyilván az ún. várszínházról van szó, amely Budapest első kőszínháza a budai várban. Eredetileg a karmeliták szent Józsefről elnevezett temploma volt, s II. József rendeletére építették át színházzá. Eleinte német színház volt, de Kelemen László 1790-ben szintén itt tartotta az első magyar színielőadást. – Jókaira jellemző ez a finom átváltoztatás, hogy ti. török mecsetből alakították át a regénybeli színházat, nem pedig keresztény templomból.

[3] törvénytudó fiatalság – jogászok, jurátusok

[4] a német színház monumentális épület – az akkori Színház téren, a mai Vörösmarty téren épült a hatalmas német színház, amely akkor a legnagyobb volt az országban: 3500 ember fért el benne kényelmesen. (Magyar színháztörténet 109.)

[5] matadorok – mesterek, kiváló művészek

[6] Az alcsúti híres kastély képe látható Zolnai Béla: A magyar biedermeier c. kötetében (128–29). A kastély a II. világháborúban elpusztult. – (L. még Szüreti mulatság Alcsuthon. Életemből. 1. k. 283.)

[7] A magyar színészet egyik úttörőjének, Szigeti Józsefnek (1822–1902) 1856-ban megjelent naplójából idéz részleteket Váradi Antal, bizonyítván, hogy e regényben nem Jókai romantizáló hajlama mutatkozik meg. (Képek a magyar író és szinészvilágból. Bp. 1911. 3. k. 54–5.)

[8] Rinaldo – Vulpius, német regényíró népszerű regényhőse, számos rablótémájú regény és darab mintája ez a hatalmas karimájú filckalap-tulajdonos szereplő.

[9] madármustra – madaras (kézimunka) minta

[10] egy dózis ipecacuanha – egy adag hatásos köptető, hánytató szer

[11] emeticum – hánytató gyógyszer

[12] similia similibus – A Hippokratésztől származó tétel teljes szövege: similia similibus, contraria contrariis curantur (a hasonlókat hasonlók, az ellenkezőket ellenkezők gyógyítják). Az ún. hasonszenvi (homoeopatha) gyógymód alaptétele. – A Dekameronban A kénytelen mulatság c. elbeszélésben is ilyen tréfásan szerepel a homoeopatha jelszó (2. k. 37.). (L. Tóth Béla: Szájrul szájra. 248.)

[13] mesterségemben magam vagyok a céhmester – a magam ura vagyok. A céhmester a középkorban az azonos mesterséget űző iparosok szervezett társaságának évenként megválasztott feje, aki minden vonatkozásban gyakorolja a vezetői hatalmat.

[14] archimedesi pont – Plutarkhosz nyomán Archimedesnek tulajdonított mondás: “Adjatok egy pontot, ahol megállhassak és a földet kimozdítom.” (Vö. Tóth Béla: Szájrul szájra. 132–33.) – L. Jókai cikkét A Honban Archimedesi pontok címmel. (Vö. 100. k. 170.)

[15] vicekirály – királyhelyettes. Értsd: a nádor. (Alkalmi, nem közkeletű elnevezés.)

[16] Az ilyen ragyogó emlékezőtehetség, amely tulajdonságát Borcsaynak eddig nem ismertük, igazi Jókai hőshöz illő erény. Az elátkozott család Kadarkuthy bárójának emlékezet-bravúrját, hogy egyszeri hallásra megtanul egy száz strófából álló hőskölteményt, összes európai rokonain keresztülvezeti és eredetét vizsgálja Ráth-Végh István a Magyar kuriózumok könyvében. (Akik nem tudnak feledni c. fejezet. – Bp. [é. n.] Rózsavölgyi 111–23. – Kisebb eltérésekkel Bp. 1955. 49–60.)

[17] Diana – a rómaiaknál a vadászat istennője, a női erény pártfogója, aki mindig ligetekben, erdőkben tartózkodik. Innen a hasonlítás.

Milyen szépek a grófnő nefelejcsei…

[1] polka tremblant – rezgő polka; sok forgással, ugrálással kevert élénk tánc

[2] Offenbach – francia zeneszerző (1819–1880), Jókai korának egyik legnépszerűbb muzsikusa. Épp ezeknek a folytatásoknak a közlése idején (1871 nyarán) a fővárosban is játsszák az Eljegyzés lámpafénynél, A gerolsteini nagyhercegnő című, manapság nálunk is felújított darabjait.

[3] Orpheus – (mondabeli görög dalnok, aki felesége, Euridiké után lement az alvilágba, s panaszait a tengerparti köveknek sírta el, lantjával kísért dalokban.) Offenbach híres dalműve: Orfeusz az alvilágban. – Jókai itt is színdarab-cselekményt kapcsol be regényébe, mint ebben a regényben is már többször.

[4] Strauss – híres bécsi zenészcsalád. A legismertebb az ifjabb Johann Strauss (1825–99), akinek bécsi keringőin kívül operettjei is nagy népszerűséget biztosítottak (Denevér, Cigánybáró).

[5] gyámi jóváhagyás – a kiskorúak számára szükséges engedély házasságkötés előtt.

[6] móringlevél – házassági vagyoni szerződés; hozománylevél

[7] vortänzer – előtáncos; a zenére felügyelő bálrendező

[8] quadrille – sok figurából álló francia eredetű páros tánc; francia négyes

[9] écossaise – skót tánc

[10] Dorottya és Kálmán tánc közben folytatott beszélgetése, a társaság éber szemeire való figyelmeztetésekkel, a táncfigurák megszakításaival, virágajándékozással és ugyanilyen titokzatos közlésekkel – megismétlődik Az élet komédiásaiban Falbenheim Pompeia és Zárkány Napóleon között (1. k. 158–67.).

[11] myositis – nefelejcs

[12] colonne – oszlop; a francia négyes táncfigurája

[13] reunio – találkozó, összejövetel

[14] disgrace – kegyvesztettség

[15] attacheirozni – kiküldeni, megbízni

[16] armeekorps – hadtest, hadseregcsoport

[17] Ehhez hasonló hangulatú cselekményrészlet a Fekete gyémántok-beli párbeszéd Iván és Angela között Gonzaga Júlia történetéről (a jelen kritikai kiadás 250., 408).

[18] A szentek történeteit nyilvántartó gyűjteményekben nem található ilyen történet Brunó és Hedvig nevű szentekről. – Egyébként közismert a történet a Kádár Kata c. népballadából és annak későbbi széphistóriás feldolgozásaiból (Telamon királyról… – Vö. Csanádi Imre és Vargyas Lajos: Röpülj páva. Bp. 1955. 434–36.)

[19] Szent Eleknek ez a története igen népszerű volt a középkorban, szépirodalmi feldolgozása már a XI. századtól ismerős.

[20] Ahogy itt Dorottya nefelejcset csúsztat Kálmán kezébe, ugyanúgy kap Zárkány Napóleon Líviától egy örökzöld repkénylevelet, amely “azt mondá: Menj!… Rád várok…” (Az élet komédiásai 1. k. 106.)

[21] bajadér – itt: könnyű fátyolkendő; selyemsál

A rundellában

[1] rundella – (rondella) körbástya. “Az egyszerű színházépület tipikus képviselője volt a Pest-Budán hivatásos színházként először megnyílt rondella. Mint a pesti városfal egyik körbástyája, a békés idők beköszöntésével eleinte egyéb polgári célokra szolgált, 1774-ben pedig színházzá alakították át… Kis színház volt, mindössze kb. 500 férőhellyel, de volt egy nagy előnye: jó akusztikája.” (Magyar színháztörténet. 93.) – A századforduló táján a közvélemény nyomására Unwerth Emmanuel, a rondella német bérlője, azokon a napokon, amikor az ő társulata nem játszik, nagy anyagi kártérítés ellenében átengedte a színházat magyar társulatok részére (uo. 95–96.). 1809-től azonban az akkor város végének számító Hacker-szálába költöztek a magyar színészek (a mai Tanács körút 7. sz. házban ma is megvan a régi előadó terem; i. m. 107.). – 1815-ben azonban a rondellát is lebontották. (I. m. 109. L. még Csahihen Károly: Pest-Buda irodalmi élete. Bp. 1931. 2. k. 85.; Rédey Tivadar: A Nemzeti Színház története. Az első félszázad. Bp. 1937. 39. Déryné Naplója . I. kiad. 423.) – Szerepel a Rab Rábyban is (2, 94).

[2] A mai Vörösmarty tér környékéről van szó. Itt épült a német színház 1812-ben. Ehhez építették a redoute-ot, a régi vigadót, melynek helyére került aztán az 1859–63-ig épült Feszl Frigyes-féle, a II. világháborúban kiégett Vigadó.

[3] 1815 – ez a rondella valóságos lebontásának éve is

[4] rézszínű mohikán – kipusztult indián törzs. A romantikus állatember felfogás következtében hitték azt, hogy a természetben vadon élő embernek, mint az állatoknak, különlegesen finom a szaglása.

[5] “Író, színész és közönség között a XVIII. században ott állt a cenzúra. A Habsburgok monarchiája gondosan kidolgozott rendszer szerint ellenőrizte a szellemi termékeket. Kötelező könyvfelülvizsgálatot rendszeresített Bécsben, Pozsonyban és Budán; irányadó a bécsi állásfoglalás volt. A színműíró és színházi publikum között meg éppen kettős a cenzúra, mert a legtöbb kinyomtatásra engedélyezett színművet színpadra hozatala előtt, másodszor is be kellett mutatni a Departamentum revisionis librorumnak.” (Mályuszné Császár Edit: Kelemen László színháza. = Tanulmányok Budapest múltjából. 11. köt. 176.)

A Thespis kordéja c. kétfelvonásos darabban Stoppula Kalazantzius úr szerepel mint cenzor, s mivel a jubileumra írt darab többi szereplője is 100 évvel azelőtt élt történelmi személy, valószínűleg ez a név is valóságos. Magatartása pontosan megfelel a regénybelinek. (12–13.)

A cenzúráról Jókai közvetlenebbül, hasonlóan nyilatkozik A Magyar Nemzet Történetének A reformkorszak Magyarországon c. fejezetében (I. kiad. 821.). – Hosszan beszél Jókai a cenzúráról a Szabadság a hó alatt c. regény Az, aki szellemeket eszik c. fejezetében is. Sok egyezés van e fejezet és az És mégis mozog a föld itt következő szakasza között. – A szellem meghamisítása c. hasonló tárgyú írása az Életemből c. kötetben olvasható (1. k. 200–06.). – Az 1795. febr. 25-én életbe léptetett általános könyvvizsgálati rendelet (General Zensurverordnung) olvasható Ballagi Gézánál i. m. 782–90.; A rendelet 1810-i módosítása uo. 800–06. – Erről l. Waldapfel József: Ötven év Buda és Pest irodalmi életéből. 124–132, 170–97).

[6] Bócza Nepomuk alakjához bizonyára vonásokat adott a negyvenes évek hírhedt személyisége, Jókai személyesen ismert cenzora, az “öreg” Rezeta bácsi, akiről inkább gyöngéden emlékszik meg írónk. Ráillik az a noteszbeli kitétele is, hogy “alkuszik” a cenzúrázott költővel. Jókai említi, hogy nem tetszett Rezetának Petőfi egy költeménye, amelyet pedig már egy korábbi cenzor átengedett, “s könyörgött, hogy inkább megadja az árát, csak hagyja ki a versei közül” Petőfi. (Az én kortársaim. = Életemből. 1. k. 169.)

[7] Páriz-Pápai – Pápai Páriz Ferenc orvos és bölcsészdoktor (1649–1716), akinek latin–magyar, magyar–latin szótára 1708-ban jelent meg először s utána számos kiadást ért meg. (Rab Ráby 454.)

[8] A cenzorok előtt “régi követelmény volt, hogy a színmű ne szóljon tiszteletlenül a vallásról, de most már arra is nagyon kellett vigyázni, hogy természetjogi elvek el ne hangozzanak a színpadról, mert a színház révén tud legjobban utat törni magának a divatos gondolkozásforma. A szabadság, az egyenlőség, a felvilágosodás mind olyan szavak, amelyeknek semmi keresnivalójuk nincs a színpadon.” (Mályuszné Császár Edit i. m. 176.)

[9] kapucinus – a ferences rend szigorúbb ága: csuklyás (caputium) és szakállas, barna csuhás szerzetesek. – Az itt olvasható, nem éppen világos regénybeli célzást érthetővé teszi a Thespis kordéja egyik kitétele. A cenzor és Kazinczy vitatkozik:

Stoppula:

…Azt mondja: “hütlen ámitó barát!”

Hát nem tudod, hogy crimen laesae

Barátnak adni ilyen epithetont.

Kikorrigáltam neked csinosan:

“Hütlen ámitó Paulinus.”

Ez a rend már el van törülve nálunk

Ezt szabad ócsárolni, mert meghótt.

Kazinczy: (megijed)

Sed per amorem Dei, Domine!

Barát alatt nem érték szerzetest,

Barát itt azt jelenti, hogy amicus.

Stoppula:

Ah, há! engem bolonddá tenni nem lehet.

Mikor én néked azt mondom: amice:

Nem gondolom hozzá, hogy ámitó.

Keresztül látok a szitán. Van itten ész!

Mikor Te azt irod, heh, ámitó barát!

Értem, hogy hová célzol, de még azt is,

Hogy akinek azt mondod te barát,

Az maga az ördöngős ördög.

Intentio van benne! – Marad Paulinus…

(40. k. 13.)

A Paulinus barát: pálos rendi szerzetes. Ezt a rendet is feloszlatta II. József.

[10] irla – iral, irón: ceruza

[11] theatro admittitur – színpadi előadásra alkalmas, engedélyezve

[12] A cenzúrának ez a kijátszása hasonló Az ország sebei című, P. Szathmáry Károlytól származó regény motívumaihoz. – “Csakhogy egyebet nem vett észre benne” – olvasható a Thespis kordéjában (13.).

[13] portentum – csuda, tünemény, látványosság

[14] hosszú nap – szigorú böjttel járó nagy zsidóünnep (L. Révész György: A zsidó Jókai regényeiben. 39.) – Ez az ún. sátoros ünnepnek a legfontosabb napja (Mózes III. könyve 23 : 33–43).

[15] E bekezdés túlnyomórészt rövid, kapkodó mondatai jól érzékeltetik Kálmán csapongó, lázas gondolatvilágát

[16] makkabeusok – célzás a zsidók történetében a makkabeus vértanúk, köztük egy jámbor anya és fia mártírhalálának történetére (a Makkabeusok nem hitelesített, apokrif bibliai könyveiben).

[17] clairvoyant – látnok, gondolatolvasó (Kárpáthy Zoltán a jelen kritikai kiadás 1. k. 7.; Az élet komédiásai. 1. k. 11.; 2. k. 188.)

[18] kaviár – Itt: élvezhetetlen, nem a nagy közönség számára való (ennivaló = élvezet)

[19] mindegyiknek volt tisztességes keresetmódja – Jókai büszkén írja magáról is: “De mi már mind végzett emberek voltunk… legnagyobb részének zsebében volt ügyvédi diplomája.” (Az én kortársaim. = Életemből. 1. k. 166.)

[20] A felsorolt írók nem könnyen azonosíthatók.

Elbeszélésszerző városi tisztviselő több is élt; a humoros adomák szerzője valószínűleg Frankenburg Adolf (1811–1884), akiről Jókai többször megemlékezik önéletrajzi írásaiban, s valóban volt is kincstári hivatalnok; szépirodalmi folyóirata az Életképek.

A hősköltemények neves költője nyilván Vörösmarty Mihály, ha nem is kilenc, hanem csak három fiú volt gondjaira bízva.

Az antológiagyűjtő egyetemi tanár nem más, mint Toldy Ferenc.

A tehetős földesúr meseíró minden bizonnyal Fáy András (1786–1864), aki ezer holdjából is eléldegél, de az első magyar takarékpénztárt is megalapítja.

A pár sorral lejjebb Kovászos úrnak, itt csak egyszerűen lumpnak nevezett szépirodalmi szerkesztő, a névközelség miatt is, valószínűleg Kovacsóczy Mihály (1801–1846), aki sok irodalmi vállalkozása során szerkesztette az Aspasia c. szépirodalmi folyóiratot. Nemcsak hogy neves munkatársai nem voltak, hanem önmaga is eléggé el volt látva emberi gyöngeségekkel (Pintér i. m. 5. k. 53., 769.).

Az itt leírt írói lakomáról Gyulai megjegyzi, hogy ezen “egészen a későbbi idők szinezete ömlik el” (Bírálatok 111.).

[21] Honi vezér – tipikus, de a valóságban nem létezett folyóiratcím.

[22] Mulatságos – Hasznos Mulatságok címen valóban létezett folyóirat, a Hazai és Külföldi Tudósitások melléklapjaként (1817–1842).

[23] A történetbúvár – bízvást Horvát István (1784–1846), aki őstörténeti elméleteit “délibábos nyelvészkedéssel” bizonyította. Cikkei a Jókaitól is ismert Tudományos Gyüjteményben jelentek meg. – A Rab Rábyban is szerepel (388).

[24] praenumeráns – előfizető. A szerkesztők valóban név szerint is felsorolták előfizetőiket, legalább évente egyszer.

[25] a jó borokat tartó meseíró – Fáy András, akinek Fóton volt szőlleje. (Vö. Vörösmarty Fóti dalát.)

[26] Mondolat – a Kazinczy ellen készült durva támadó röpirat (1813). – L. még ezt a társaságot A teaivástól c. fejezet elején.

[27] kollegatus – gyülekezet, társaság

[28] poszpász – ízigazító, evés utáni édesség

[29] dárdás – (átvétel a kollégiumi nyelvből) íróinas; kezdő író, volontőr

[30] a pyeridák berkében – a múzsák között; az irodalomban

[31] A Dorotheával folytatott beszélgetés visszhangzik Jókai önéletrajzi vallomásaiban is, pontosan így: “Belehelyezem magam az egyes alakoknak a kedélyhangulatába: iparkodom bennük élni. A gyilkosnak, az árulónak, a kéjencnek, a zsugorinak a lelki állapotját épen úgy a magamévá teszem, mint a szenvedőét, a kétségbeesettét, a haragos bosszuállóét. Ilyenkor ha családom tagja, vagy a legkedvesebb barátom háborgat is, rosszul esik…” (Negyven év visszhangja. 1883. – 100. k. 122.)

Én magamévá teszem alakjaimnak kedélyhangulatát. “S ez nem jár mindig gyönyörűséggel: vannak emberi indulatok, amik lelki egyéniségemmel antarctice ellenkeznek; a kéjenc, a gyilkos, a fösvény, a zsarnok, a szívtelen kedélyhangulatának szuggerálása fájdalommal jár… de nem tudok máskép írni s a képzelt alakok szenvedése könyekre fakaszt.” (Önéletirásom. 1895. 100. k. 150–51.)

[32] Flórenc – Firenze

[33] A levél olvastatása és kapkodása hasonlóan folyik le Alienor és atyja között Az élet komédiásaiban (2. k. 291.).

[34] Több is veszett már Buda alatt – a “Több is veszett Mohácsnál” (Arany János: Elesett a Rigó lovam patkója c. dalának refrénje) szabad alkalmazása a konkrét helyzethez.

[35] váljegy – ismertető jel

Különböző női szívek

[1] Itt egy bonbon cukorka borítékján van titkos üzenet. Az élet komédiásaiban a kínált pogácsa papírborítékán található felvilágosítás a félbankjegyek titkáról (2. k. 37.).

[2] pápai indulgentia – pápai bűnbocsátó cédula; feloldozás

[3] álca – álarc

[4] georgina – dália. Moesz Gusztáv igazolja Jókai megjegyzését, mely szerint ez a virág még üvegházi ritkaság volt a bál idején, mert csak a XIX. század elején kezdett Európában terjedni ez a mexikói származású növény (Természettudományi Közlöny 1925. III. 7.).

[5] Ismerlek szép álca – (ismerlek szép maszk): O. Nagy Gábor szerint a francia ’je vous connais beau masque’ szólás fordítása. Később Tolnai, Mikszáth regényeiben is szerepel. (Vö. A Magyar Nyelv Értelmező Szótára. (7 k. Bp. 1959–62.) 4. k. 965.) Egyiptomnak földébe, szolgálatnak házába – idézet a bibliai tízparancsolat első szakaszából: “Én az Ur vagyok a te Istened, aki kihoztalak téged Egyiptomnak földéről, a szolgálat házából” (Mózes II. könyve 20 : 2).

[6] nílusi ló – víziló

[7] Cleopátra tűje – két különlegesen nagy méretű és szépségű, egyforma, vöröses gránitból faragott egyiptomi obeliszk. Oldalai tele vannak egyiptomi képírással (hieroglifekkel).

[8] Absteigquartier – Absteigequartier: átmeneti szállás; (nem jóhírű) szálloda

[9] praefecta – a fiúlány (Vö. erről Bálványosvár jelen kritikai kiadás 23, 32, 298, 300.)

[10] egykor így szólt – Kálmánnak ez a vallomása fejezi ki összefogottan a reformkor a krónikások küzdelmének eszmei alapját, az egész regény mondanivalóját. Ezek az eszmék előfordulnak az Egy magyar nábob c. regényben is, a Rousseau sírjánál c. fejezetben (jelen kritikai kiadás 1. k. 60–64., 441.).

[11] Egyáltalában nem csodálkoznivaló, hogy Katinka “házának termét és mellékszobáit” színházi célokra engedte át. A kolozsvári színtársulat is így kezdte működését, előbb “a gróf Rhédei Mihályné piac sori szálájában”, majd pedig “Pataki Sámuel piacszögleti házát vette bérbe” megfelelő összegért. (Vö. Jancsó Elemér: Az erdélyi magyar színészet hőskora. Nagy Lázár visszaemlékezései. Kolozsvár 1939. 21., 44.)

[12] Sajátságos a viszony Kálmán és nagyanyja között. Eddig fel sem tűnt, hogy az unoka tegezi az öreg Jenőynét. Az az érdekes, hogy Kálmán és az idős asszony mindig ünnepélyes, patetikus pillanatban érintkezik, s ilyenkor úgy mondanak egymásnak monológokat, mintha imádkoznának, ahol a tegeződés szokásos. Csak az édes otthonban való alázatos megérkezésekor tessékeli nagyanyját Kálmán, aztán nem is beszélnek egymással párbeszédben, Cilikéék szökése után viszont már Kálmán a vizsgaterminusra vonatkozó kérdésre: “Holnap, ha akarod”-dal felel, s ezután már csak vagy levélben, vagy emelkedett hangú kinyilatkoztatás során érintkeznek egymással, tegeződve. – A köznapi, jelentéktelen témákról folyó beszélgetés Kálmán és Béni bácsi közt viszont, ennek ellensúlyozásaképp, magázódva, tessékelve folyik mindkét részről.

[13] cuncta licent poetis – a költőknek minden szabad

[14] ex offod – hivatalból; kötelességszerűen, meggyőződés nélkül

[15] Korczának erre a latinul mondott bölcsességére Kálmán már rábukkant egyszer a perek kezdeti tanulmányozása idején, patvarista korában, ugyanebben a fordításban.

[16] elexequál – elpöröl; árverés alá hajt

[17] Cagliostro – ún. “titkos tudományokkal” foglalkozó olasz kalandor: C. Sándor gróf, igazi nevén Balsamo József. Élt 1743–1795. (Vö. Mikszáth Kálmán összes művének most folyó kritikai kiadása 16. k. 226.) – A Fekete gyémántokban Iván dolgozószobája a grófnő szerint Cagliostro officinája (42. k. 164.). (A lélekidomár. 1. k. 1.)

[18] Nyomtasd ki! – Katona remeke 1820-ban jelent meg, de csak másfél évtized múlva mutathatták be

Apelles csizmadiái s az igazi csizmadia

[1] Pest megyei gyűlés – az 1. kötet már tudósít arról, hogy ez a megye különösen sokat foglalkozott a haladás ügyével, a Kálmán képviselte megmozdulásokkal

[2] Karakán Absolon ugyanígy panaszkodik a laptól való elbocsátás és az anyagi tönkrejutás miatt Az élet komédiásaiban princ Alienornak (1. k. 151.).

[3] Az orvos-anekdota Csokonaihoz fűződik (L. Vargha Balázs: Csokonai emlékek. 452–53.)

[4] Jókainak hasonló tapasztalatai voltak Dózsa György c. darabjának bírálatával kapcsolatban.

[5] csatányos – csattanós, hatásos

[6] Iffland – híres német színész, színigazgató, drámaíró (1759–1814), aki főleg a nagy, hatásos jelenetekben vált ki kora ízlésének megfelelően. Goethe és Schiller sok darabját ő mutatta be. Egyik színdarabját játsszák a Rab Rábyban (95).

[7] beneventatio – üdvözlés, köszöntés

[8] A századforduló városi színészete a polgárságnak kívánt játszani. Mályuszné írja: “… annak a magyar kispolgári rétegnek, a Szilágyi Pál és Liptay gombkötőmestereknek, a komáromi eredetű hajósoknak és a fehérvári fuvarosoknak, akiket a fejlődő kapitalizmus a nagyvárosba csalt, de megőrizték nemzeti vonásaikat. Eljött a kalocsai szijjártó és házanépe, de eljött, ha tehette a náluk is szegényebb magyar: az építkezéseknél dolgozó falusi szegényember, a kubikos és a sokféle uraság magyar nyelvű cselédsége.” (I. m. 181.)

“Az ermenonville-i erdőben sétáló grófi ifjakhoz csatlakozó asztaloslegény (Barna Sándor) alakja, ugyanazt a demokratikus eszmét testesíti meg, amelyiket Jenőy egyetlen pártfogója, Tserenyés uram, kit minden magyar iparos példaképének szán az író.” (Sőtér István: Jókai Mór. Franklin 102.) Egy későbbi tanulmányában még ezt fűzi ehhez a kérdéshez Sőtér: “Tseresnyés uram tagja a carbonarik és a szabadkőművesek szervezetének, s Jenőyt is az olasz forradalmi szabadságharcos titkos szövetségekhez utasítja. Tseresnyés alakja nemcsak az új, a realista-népies irodalom születésének ábrázolását teszi lehetővé Jókai számára, de 48 előkészületének megmutatását is.” (Jókai útja. = Romantika és realizmus. Bp. 1956. 448.)

9, 10 Tseresnyés uramhoz hasonló művelt iparos az Egy magyar nábob Boltay mestere is (jelen kritikai kiadás 1. k. 235., 456.); ugyanilyen párhuzam található Tseresnyés mester és Bajcsy uram között Az elátkozott családból (jelen kritikai kiadás 319.). – A Thespis kordéjában is van “egy derék csizmadiamester”, aki nemcsak pártolója az igazi, hivatott nemzeti színjátszásnak, de legényeivel kivonul, hogy a Kelemenék ellen tervezett “kontrabontot” erővel megakadályozza.

Buday Dezső ilyen kritikai megjegyzést tesz: Jókai “erénye, hogy meglátta Boltay asztalos mesterben, Tseresnyés uramban, a csizmadiában, a magyar művelt iparosnak az alakját. Mégis gyönyörű az a leírása, amit a két egyforma aranyparasztról nyújt, Nagy Jánosról Az élet komédiásaiban és Tóth Mátéról, aki még franciául is tud (És mégis mozog a föld). De íme, az iparosokból is, a parasztokból is csak az arisztokratákat veszi észre. Ezek arisztokrata iparosok, aranyparasztok, self made man-ek, de bizony elég konzervativek ahhoz, hogy a többi társaikról csak mint csőcselékről beszéljenek.” (I. m. 334.)

[11] A ház “három osztálya” a falusi építkezés beosztását mutatja.

[12] pakfong, alpakka, kinaezüst – műezüst, ugyanannak a réz-nikkel-cink ötvözetnek a neve (Vö. Politikai divatok jelen kritikai kiadás 7., 562.)

[13] Sikabonyi Antal leírja Jókaiék komáromi házát, amelyben az író nevelkedett: “A falon szép Tell Vilmos kép. Hányszor kell elmagyarázni a történetet a kis gyermeknek!” (Jókai és szülővárosa. 14.) – Vayerné Zibolen Ágnes hívta fel figyelmünket rá, s Balkányi Enikő segítségével tanulmányozhattuk is ezeket a képeket. A Jókai szülőházából a Petőfi Irodalmi Múzeumba került közepes nagyságú négy kép: kiszínezett rézmetszet, amilyenek Tseresnyés uram regénybeli szobadíszei. A képek német aláírásainak fordítása a következő: 1. Tell Vilmos, akit a helytartó arra ítélt, hogy fia fejéről lelőjön egy almát. 2. Tell Vilmos szerencsésen keresztüllőtte az almát, és a fiú anyja karjaiba siet. 3. Tell Vilmos mint kormányos bátran és ügyesen megmenekül a helytartó kezéből. 4. Tell Vilmos agyonlövi a helytartót, hogy magát és a népet megóvja a további kegyetlenkedéstől. – Az ízlésesen romantikus képeken az alkotók neve nem található meg. (L. még: Tell Vilmos. Opera Rossinitól. = Életemből. 2. k. 389–92.) – Erdélyi Pál csak egy képet emleget – tévedésből. (Jókai útja Komárom é. n. 21.)

[14] A Kárpáthy Zoltánban (jelen kritikai kiadás 1. k. 253.) részletesen leírja Jókai a Calvinus János köpenyegére írt, tízparancsolatot és hiszekegyet ábrázoló képet. – Ehhez csillag alatt jegyzetet is fűz az író. Eszerint “hajdan csaknem minden protestáns háznál láthatók voltak e jellemző képek.” – Jókaiék családjában is. Erről Hegedüs Sándorné Jókay Jolán számol be. Ő ír arról a képről, amelyen “Luther alakja a Miatyánkból volt összeállítva. Az egész Miatyánk tisztán olvasható volt a képen; ezt a képet nagyatyám nagyon szerette és ezért nagyatyám halála után nagyanyám ágya felé akasztotta.” (Jókai és Laborfalvi Róza. Bp. 1927. 36.) – Jolán nagyanyja Jókai édesanyja. – (L. Szekeres László jegyzetét a Kárpáthy Zoltánhoz jelen kritikai kiadás 1. k. 419. – Az Egetvívó asszonyszívben Luther és Kálvin ruházata ilyen. Jókai Mór hátrahagyott művei. (1–10. k. Bp. 1912.) 9. k. 61.)

[15] Kulcsár (Kultsár) István (1760–1828) író és lapszerkesztő. 1806-ban indította meg a Hazai Tudósítások (később: Hazai S Külföldi Tudósítások) c. fontos folyóiratát, amely éveken át az egyetlen irodalmi fóruma volt az országnak. Kulcsár kitűnő szervező, akinek háza a korabeli írók találkozóhelye. Horváth Mihály (i. m. 1. k. 54–56.) – nagyrészt Toldy munkái nyomán – melegen méltatja Kulcsár érdemeit, aki egyébként komáromi születésű volt, 1827-ben mintegy négyezer kötetes könyvtárát ennek a vármegyének is adományozta. (Sikabonyi Antal i. m. 11.; Kulcsár tevékenységéről részletesen Waldapfel J. i. m. 158–70., 236.) – Tolnai Vilmos szerint Kulcsár folyóiratának szépirodalmi és ismeretterjesztő melléklapja, a Hasznos Mulatságok, mely túlélte szerkesztőjét, 1817–42-ig jelent meg hetenként kétszer, Jókaiék házában biztosan megvolt, mert sok, abban szereplő adoma került belőle át Jókai regényeibe. (Jókai forrásaihoz. Egyetemes Philologiai Közlöny 1919. 178.)

[16] ez alakot láttuk már egyszer – vö. 10 k. 303–04.

[17] Tseresnyés uram itt következő beszéde, valamint a pünkösdi király (Egy magyar nábob jelen kritikai kiadás 1. k. 151.) és Kapor András nyelve között Szekeres László hasonlatosságot lát (Politikai divatok jelen kritikai kiadás 192., 594.).

Zsigmond Ferenc szerint az ilyen Tseresnyés uram féle, kissé tudálékos regényhősök Jókai kiolthatatlan tudásszomjának következményei, s ez a tulajdonság mesemondásának egyik legfontosabb jellemzője. (Jókai mesemondása. Irodalomtörténet 1914. 356.)

[18] a napot is lovak vontatták – a görög mitológia szerint Héliosz, a napisten lovai húzták fel mindennap az égen a Nap szekerét s este az óceánba buktak le

[19] Apelles csizmadiája – hozzá nem értő bíráló. – Fülöp és Nagy Sándor korában élt Apelles, a híres görög festő (i. e. 4. sz.). Szívesen hallgatta meg bírálói véleményét. Egyszer egy varga mondta egy képére, hogy ott egy cipőn eggyel kevesebb fűzőlyuk látható. Apelles kijavította a hibát, de mire másnap a cipőszakértő az alak combját kifogásolta, állítólag kifakadt: “Ne sutor ultra crepidam” (A varga maradjon a kaptafánál). (Vö. Tóth Béla: Szájrul szájra. 131–32. – L. még 1. k. 344. – Földön járó csillagok. 77.; A régi jó táblabírák. jelen kritikai kiadás 121, 578.)

[20] Bänkelsänger – városi (utcai) énekes

[21] ambrózia – a mitológiai istenek eledele, a nektár az italuk

[22] mákvetés közben hallgatni kell – más magvak vetésével kapcsolatban is gyakran jelentkező babonás népi vélekedés. A hallgatásnak részint termékenység-varázsló, részint bajelhárító hatást tulajdonít: biztosítja, hogy a vetés sűrű lesz s így a magvakat a madarak a földből ki nem eszik.

[23] A már többször említett Jókai-tulajdonság: a halmozás, e helyt egymás után speciális formában jelentkezik. A felsorolás, szóhasználat táj szerinti megkülönböztetésével. Ez egyben a tudálékosság stilisztikai eszközökkel való erősítése.

[24] A Tudományos Gyűjtemény 1817. X. k. 51–57. cikket közöl Forgó György. Címe: Rendkivül való szükség idején, a közönségesen szokásban levő Gabona fajokon kívül, miből készíthetni még kenyeret Hazánkban: s mit találhatni még, a mivel ollyankor táplálhassa magát a szegénység? Ebben – Jókaihoz hasonlóan – kap felsorolást e növény több neve: Kolompér, Csucsor, Pityóka, Földi alma, Krumpér, Krumpli, Kolompir, Csucsorka (45–46.).

[25] A Kedves atyafiakban Menyhárt úr ugyancsak emiatt aggodalmaskodik: “azt az országgyűlésen meg kellene hagyni, hogy krumplit senki ne termesszen, mert ha ez a növény annyira elhatalmasodik, a buzát senki sem fogja venni és termeszteni.” (16. k. 15.; l. még Az élet komédiásai. 2. k. 208.)

[26] Trócsányi Zoltán több érdekes anekdotát mond el a krumpli elterjedéséről. Arról is, hogy az ingyen kiosztott vetőmagot csak szétdobálták az árokba, s még 1817 után is, amikor a nagy inségben jó szolgálatot tett, meg azután is hosszú ideig propagandát kellett még kifejteni, hogy meghonosodjék ez a hasznos növény. (A krumpli múltjából. = Régi világ, furcsa világ. Bp. 1958. 175.)

[27] siralmas 1816 – 1816-ban és 1817-ben a rossz termés országos csapássá vált, s különösen Erdélyben pusztított a nagy éhínség, amelyet I. Ferenc körútja alkalmával maga is meglátott. (Hóman–Szekfü i. m. 5. k. 295–96.)

[28] syntaxisig jártam iskolába – a 11–14 évesek ún. algimnáziumi osztályai két csoportra oszlottak: 1. szókötési és nyelvtani osztály: syntaxisták és grammatisták; 2. donatisták. – Tseresnyés uram tehát csak a 6–10 évesek elemi iskolájába járt, illetve esetleg elvégezhette a syntaxis-osztályt.

[29] lumen mundi – a világ fénye; világraszóló, fényes tudós

[30] aranypillangó-verő – csipkekészítő

[31] aszú – (1872: asszu) még a tőkén megtöppedt, összeaszott (tokaji) szőlő, amelyből – sűrűsödött cukortartalma miatt – kiváló édes bort kapnak. Hogy ezt elérjék, későn szüretelik. (Mindezekre vö. Almásy Károly: A tokaji bor. = Tokaj. Útikalauz. Bp. 1963. 58–59.)

[32] máslás – édeskés tüzes pecsenyebor, amelyet úgy nyernek, hogy a tokaji aszúborok seprőjére közönséges bort öntenek

[33] négyputtonyos – olyan tokaji bor, amelyet úgy készítenek, hogy négy puttony (egy puttony = 30 liter) mennyiségű aszú szemhez öntenek 136 liter (= egy gönci hordónyi) közönséges mustot

[34] alamázia – pálinka (szatmári tájszó). A Rab Rábyban paraszti ital (330).

[35] átalag – régi bormérték Tokaj vidékén (kb. 75 literes hordó)

[36] elkezd a kormány sáncokat építeni – vö. az e regény írásakor már előkészületben levő Az arany embernek A menyasszonyköntös c. fejezetéből a komáromi vár építéséhez kapcsolódó telekspekulációkat.

[37] mosonyi liferans – mosoni, csallóközi szállító

[38] megszelelteti a bankópénzt – szellőzteti; mert annyi van egyrakáson, hogy különben megpenészedik, befűlik, megrothad

[39] juskulumos tót diák – jusculum (szó szerint: jogocska): ösztöndíj, kegydíj, pénzbeli támogatás (Vö. Az élet komédiásai. 1. k. 43.)

[40] Nagyhíd utca – “A nagy Híd-utca, az Ország úti és a Ketskeméti kapu előtt levő Széna piatz utzáji voltak a régi kultsos városok töltéssel kaptsolt árkai”. Vö. J-ich [Jankovich Miklós]: Pest Városának hajdani helyheztetése. Tudományos Gyűjtemény 1817. X. 62. – A Nagyhíd utca – 1876 után: Deák Ferenc utca – régebbi nevei: Nagy kávéház utca, Fő utca, Új utca, Közép utca: a hajóhídhoz vezető széles út. (Pest-Budai Kávéházak. (Kávé és kávés mesterség 1535–1935. Írták Bevilaqua-Borsody Béla és Mázsáry Béla. Bp. 1935. Két kötet. Bev. 1–168; 1. k. 1–526; 2. k. 532–1467.) Bev. 112., 150.; 1. k. 312.; 2. k. 1160., 1419. Képe uo. 1. k. 97.)

[41] repülőhíd – (evezővel hajtott) komp; hidas. – A Rab Rábyban részletes ismertetése olvasható (326)

[42] Akkor még csak három vendégfogadó – Seenger Ervin szerint ez nem pontos meghatározás, mert Pesten már 1696-ban hét fogadó volt, Budán is jóval több, mint három.

[43] hienc – Vas és Sopron megyében élő német nemzetiség. (Rab Ráby 330, 335.)

[44] Szekeres László megjegyzi, hogy a Városligetet a múlt század elején József nádor ültette és rendeztette. Ezt láthatta Tseresnyés uram is (Kárpáthy Zoltán jelen kritikai kiadás 2. k. 271–72.).

[45] áll már múzeumunk – a Magyar Nemzeti Múzeumot Széchényi Ferenc alapította 1802-ben, de jelenlegi otthonának építkezése hosszas tervezési és anyagi huzavona után is csak 1837-ben indul meg, s Pollack Mihály tervei alapján csak 1847-re készül el. (Zádor Anna: A Magyar Nemzeti Múzeum. Bp. 1961. 5–14.)

[46] a tudományos akadémia – az 1825-ben, a pozsonyi országgyűlésen elhatározott akadémia terve 1830-ban nyert megerősítést, s 1830. nov. 17-én alakult meg Pozsonyban hivatalosan a Magyar Tudós Társaság.

[47] Tseresnyés uram színházszeretete, de egyáltalában az egyszerű iparos józan élete és kultúra iránti fogékonysága egy válságos korszakban – föltétlenül mintája lehetett Mikszáthnak Tóth Mihály alakjának megrajzolásakor. (Vö. Barta János: Mikszáth-problémák. Irodalomtörténeti Közlemények 1961. 320.) A 11. fejezet korképe is olyan, mintha az És mégis mozog a földből került volna A Noszty fiú esete Tóth Marival c. regénybe. (Mikszáth hasonlóan ír a Jókai Mór élete és kora c. regényében is. Krk 20. k. 329.)

[48] Katona Mihály – ref. lelkész (1764–1822), aki földrajzi tudományáról nevezetes. Közönséges természeti földleírás c. könyve a természeti földrajz első hazai kézikönyve.

[49] polypus – itt tágabban: tengeri korallok, melyeknek csak egyik fajtája az ún. korall-polip. Az egyszerű szerkezetű, apró víziállatkák hatalmas zátonyok és szigetek alkotására képesek, az ősegyének tökéletlen oszlása folytán, tömeges összefüggésük következtében.

[50] Ahogy Tóth Máté uram hosszú nemzetgazdászati fejtegetésében felemelte szavát a tudálékos paraszt ellen, ugyanígy itt, e terjedelmes előadásban Tseresnyés uram is kijelenti, hogy ő nem bőbeszédű, viszont a következő lapon már önkritikusan céloz a tudálékos csizmadiára.

[51] félkézkalmár – csempész, orgazda, zugárus; kiskereskedő

[52] Tseresnyés uram itt összefoglalt elvei: Kisfaludy Károly művészetének jellemzői. Vö. Horváth Mihály i. m. 1. k. 72.

[53] Goethe klasszikus mondata – Goethe: Mignon című verse kezdődik így: “Ismered-e az országot, ahol a citrom virágzik?”, s az első versszak utolsó sora, Vas István fordításában: “Szerelmesem, oda mennék veled.” – Mivel Tseresnyés uram ismerte a Bányaváry által idézett német verset, nyilván erre a sorra gondolhatott Kálmán, amikor elpirult a csizmadia újabb célzására.

[54] az ő virágja – a nefelejcs.

[55] politikus csizmadia – Jókai vicclapjában, az Üstökösben – más típusok között – kapott hírnévre az állandóan szereplő politikus csizmadia, az okoskodó, tudálékos városi kisiparos.

[56] A cypripedium (= orchidea) és a cipripedium (= cipőcím) szójátéka nem világos

[57] Az a virág… – Az ifjú mozgalmak kedvelt trópusa: “A szabadság virága virít” (Vö. Pest-Budai Kávéházak. (Kávé és kávés mesterség 1535–1935. Írták Bevilaqua-Borsody Béla és Mázsáry Béla. Bp. 1935. Két kötet. Bev. 1–168; 1. k. 1–526; 2. k. 532–1467.) 1. k. 266., 269., 340.)

[58] Carbonari-szövetség – olasz titkos társaság, melynek tagjai az ország egyesítésére és függetlenségének kivívására szövetkeztek. A XIX. század elején kezdtek szervezkedni, gyűléseiket a szénégetők (carbonari) munkájához hasonlító szertartásokkal végezték. Hamarosan részt vettek az egyébként eredménytelenül maradt 1820–21-i és 1831-i felkelésekben. A mozgalom sokat segített az olasz egység és a nemzeti függetlenség kivívásában. Mintegy folytatása volt 1830 után ennek az “Ifjú Italia” mozgalom, amelyről a Jenőy és a nádor között lefolyt beszélgetésben is szó került. – Csahihen Károly szerint “A messzebbre nézők a magyar vármegyék forrongását az olasz carbonarismus hullámgyürüjének tekintették”. (Pest-Buda irodalmi élete. 2. k. 105.) – Gyakran esik szó róluk Az élet komédiásaiban is (1. k. 116. skk.).

[59] politzia – rendőrség

Ahol a citromfa virít

[1] Thetis-csiga – Thetis: görög mitológiai tengeri istennő (e csigafajtáról Jókai nem ír a Csigák regényében) – Szakértők szerint van egy Thetis nevű tengeri csiga nem, ennek azonban émelyítő szaga van.

[2] a bonbon papírka melegítette keblét – ismétlés

[3] principissa – hercegkisasszony (Dorottya nagyanyja: hercegnő volt)

[4] Santa Barbara – Szent Borbála. – A néhány hónap múlva közlésre kerülő regény, Az arany ember a Szent Borbála nevű hajón indítja a cselekményt.

[5] két Szicília – célzás az ún. Szicíliai Kettős Királyság államformára, mely szerint Nápoly és Szicília királysága közös kormányzás alá került 1504-től, s csak 1861-ben lett egész területe Olaszország szerves része. Ezt jelzi a “fél és egész sziget” kitétel is: Nápoly az Appennini-félszigeten van, Szicília egészen sziget.

[6] tropicus – tropus: jelkép, szimbólum

[7] Jókainak mindig nagy volt nemzetközi érdeklődése; szinte egyedülállóan irodalmunkban e korban. Az egységes Olaszország kivívásának problémájával az Egy az Istenben is foglalkozik. Olaszországi leírásai még olvasmányokon alapulnak, mert csak 1876-ban jut el Itáliába.

[8] a szent fogadalom – az iszlámkövetők öt főkötelességének megtartására vonatkozó ünnepélyes nyilatkozat (a hitvallás, a napi öt ima, az alamizsnaadás, a nagyböjt, a mekkai zarándoklás megtartására vonatkozó ígéret)

[9] Abruzzo – réteges, erősen gyűrt, törésekkel darabolt mészkő hegyvidék Olaszországban. Hatalmas, nagyszámú barlangrendszere kitűnő búvóhelyül szolgál.

[10] “ifju” szövetség – a Giovine (Giovane) Italia – Ifjú Itália.

[11] pompeji ásatások – az i. sz. 79-ben, a Vezúv kitörése alkalmával elpusztult campaniai város feltárása a XVIII. század közepétől folyt.

[12] Bellerophon – a görög mondából vett név: Poszeidónnak, a tenger istenének fia. Bellerophon a neve annak az angol hadihajónak, amelyiken Napóleon 1815-ben, Waterloo után Angliába ment, hogy menedékjogot kérjen.

[13] Memnon – a görög hősmonda királyi alakja; az egyiptomi Théba közelében található két óriási szobor a hagyomány szerint a királyt és a királynét ábrázolja. – Egy földrengés idején a szobrok megrepedtek, s ezért nagy hőmérsékletváltozások idején zengő hangot adnak. (Rab Ráby 373.)

[14] Ennek a fejezetnek a címe pontosan megegyezik Jókai egyik versének címével. Ebben a goethei két kezdősor négyszer visszatérő refrén. A vers olyan hősi elszántságú társaság tagjainak nagyszerű helytállására céloz, mint akikről az itt következő regénybeli sorokban szól Jókai. (Megj. Kakas Márton politikai költeményei. Pest 1862. 57. – Később: 98. k. 224–25.) – Jókainak az olasz Risorgimento iránt érzett rokonszenve széles körű. Az Itália nemzeti felszabadulásáért és az ország egyesítéséért folyó harc egy-egy fázisa gyakran előfordul műveiben.

[15] a rajongó – valószínűleg Orsini (Felice, 1819–1858), III. Napóleon merénylője. Jókai gyakran emlegeti az Orsini-bombákat (Az élet komédiásai. 2. k. 144. stb).

[16] a költő – talán Mazzini (Giuseppe, 1805–1872), a Risorgimento kiemelkedő alakja, aki Kossuthtal is együttműködött, talán Leopardi, Giacomo (1798–1837) a nagy hazafias lírikus.

[17] Hibernia – Írország neve az ókorban (itt: Anglia)

[18] camorra – nápolyi titkos társaság a XIX. század elején. Szerepel Az arany emberben is (jelen kritikai kiadás 2. k. 215.).

[19] requiem aeternam – “örök nyugalmat”: a katolikus, latin nyelvű temetési szertartás szavai

[20] egyes, kettős, hármas koronák – a poroszok, franciák uralkodójának egyes koronájuk volt; az osztrák uralkodó: császár és király volt egy személyben; a pápának, a Vatikán urának ún. tiara illeti fejét. Azért hármas korona ez, mert az eredeti sisakot a X., XIII. és XIV. században egy-egy ékköves abronccsal fogták körül, s innen származik a hármasság. (Vö. Egy az Isten. 1. k. 80.)

[21] a velencei nyelv nélküli oroszlán – Jókai részletesen leírja, hogyan lett Velence védőszentje Szent Márk és szimbólum-állata az oroszlán (A két oszlop köze. 61. k. 290.). A regényben azonban arról az oroszlánról van szó, amely a Sala della Bussola lépcső fejénél állt. A kőszobor nyelve helyén üreg volt: a nyitott szájba lehetett a titkos feljelentések leveleit becsúsztatni. A levél egy hármas kulccsal elzárt vasszekrénybe csúszott, s onnan csak együttesen vehette ki a három inkvizitor. (1876-i utazásáról írt beszámolója az Életképekben jelent meg Utazás harangokkal együtt címmel. A fenti leírás A dogék palotája c. fejezetben = 61. k. 297–99.) – A szobor történetét nyilván olvasmányaiból ismerte Jókai már előbb is, e regény írása idején.

[22] Colossaeum – az i. sz. I. században épített, mintegy 50 ezer fő befogadóképességű római amfiteátrum, melynek hatalmas romjai ma is láthatók. (Vö. Egy az Isten. 1. k. 102., 118.)

[23] faquin – munkanélküli; mihaszna, naplopó

[24] Serapis – egyiptomi istenség, akinek tiszteletét sok hatalmas templom hirdeti

[25] prototyp – prototípus

[26] Jókai hagyatékában is találhatók tus, szépia, akvarell munkák.

[27] Mátyus földje – a Kisalföld északnyugati része, Csák Máté hajdani birtoka; elmaradt világvége

[28] Antinous-alak – ragyogó szépségű mondaibeli görög ifjú. (Vö. Szegény gazdagok jelen kritikai kiadás 403., 529.; A régi jó táblabírák. jelen kritikai kiadás 322., 388.; Kárpáthy Zoltán. jelen kritikai kiadás 2. k. 53.)

[29] három szent királyok – Máté evangéliuma írja le, hogy Jézus születésekor napkeletről három bölcs jött Jeruzsálembe, ahova egy csillag vezette el őket az újszülött bölcsőjéhez. Ott átadták ajándékukat: aranyat, tömjént, mirrhát (2 : 1–11). A népi képzelet csinált a három, csillagászatban is jártas előkelő emberből királyt, akiknek később nevük is lett: Gáspár, Menyhért, Boldizsár.

[30] Az orsovai vesztegzár előkerül majd Az arany emberben (A szigorú vizsgálat c. fejezetben).

[31] Hyperboraeok országa – mondabeli ország: a mesésen boldogan élő népek hazája. Nacsády József felsorolja azokat a műveket, amelyekben Jókainak ez az utalása előfordul (Régi jó táblabírák. jelen kritikai kiadás 566. Ezekhez még: Egetvívó asszonyszív Jókai Mór hátrahagyott művei. (1–10. k. Bp. 1912.) 9. k. 1; Rab Ráby 383.)

[32] A hírlapok vegyes külföldi híreiről van szó a Rab Rábyban is (357).

[33] Afganisztán – Anglia háromszor folytatott gyarmatosító célzatú háborút az afgánok ellen. Itt az 1832–42-esről van szó, amikor – bár az angolok tekintélyes, jól fegyverzett katonasággal harcoltak – a szabadcsapatos afgánok tevékenysége miatt kénytelenek voltak kiüríteni az elfoglalt területeket.

[34] Hudson Lowe (1770–1844) Szent Ilona szigetének kormányzója Bonaparte Napóleon fogsága idején (1815–21).

[35] Kolokotroni – Kolokotronisz Theodorus (1770–1843) a törökök ellen vívott görög függetlenségi harc (1821–29) egyik vezetője. Egy időben a jobboldali erők háttérbe szorították, de a tömegek nyomására 1827-ben újra a harc vezetője, majd 1831–32-ben az ideiglenes kormány (minisztérium) feje lett.

[36] Zummalacarregui – Tamás, spanyol hadvezér (1788–1835) az ún. karlisták (Don Carlos-pártiak) jelentős vezére, a harcokban megsebesülve halt meg. Harcairól szó esik a Kedves atyafiakban is (16. k. 54.). A Mire megvénülünkben szintén újsághírként emlegeti Jókai (jelen kritikai kiadás 134.).

[37] cortes: (kortez) – rendi gyűlés. Így hívják az 1810-től kialakult parlamentáris rendszerű spanyol országgyűlést is, ennek tagjait is. – A spanyol cortes, magyar kortes szavak etimológiai összefüggésére játékos célzás olvasható Az élet komédiásaiban (172.). Bárczi Géza valószínűleg irodalmi úton, német közvetítéssel ténylegesen így származtatja a XIX. század eleje óta meglevő magyar szót (Magyar Szófejtő Szótár. Bp. 1941. 172.).

[38] pronunciamento – kiáltvány, felhívás

[39] A XIX. század első felében gyakoriak voltak Japánban a “fellázadások” a parasztfelkelések és a városi szegénység ún. “rizslázadásai” kíséretében.

[40] daimio – a japán főnemesek testülete

[41] softa – a török népi ellenzéki felkelők neve

[42] palikárok – a Balkán-félsziget görög hegyi lakói, akik élénk partizántevékenységet folytattak különböző elnyomóik ellen

[43] fanarioták – Konstantinápoly Fanar nevű városrészének gazdag görög lakossága. Általában hazájukon kívüli balkáni görögöt jelent. Közülük kerültek ki 1711–1821 között Havasalföld és Moldova török megbízatású vajdái.

[44] Szaffi Kuli kán – a Fehér rózsában a perzsa fejedelem hadseregeinek fővezére (Szafikuli kán – jelen kritikai kiadás 35.). – A Cigánybáró fináléjában tűnik ki, hogy Szaffi édesapja: a tatár Ghiraiak nemzetségéből származó Szaffi Kuli kán, Mehemed, temesvári basa leányának férje (90.). – Minden valószínűség szerint a név – mint az itt következők egy része – Jókai képzeletének szülötte, illetve egy-egy kósza újsághír korabeli vagy régebbi szereplője; nem keresendő mögöttük mindig valóságos történelmi személy.

[45] suliguli – Suliguli, máramarosi kis fürdőhely, mely kénes vizéről híres

[46] Zöld Marci – Jókai Petőfi Zöld Marci c. darabjának valóságos hőséről ír; az Angyal Bandik, Jánosikok csoportjába tartozó betyár Zöld Marcinak valamilyen “dolgára”, esetleg elítéltetésére utal. – Írt Jókai is Zöld Marciról (A magyar nép élce szép hegedűszóban. 233.). – Említi az Egetvívó asszonyszívben is (Jókai Mór hátrahagyott művei. (1–10. k. Bp. 1912.) 9. k. 210.). – Vö. Szász Károly: A magyar dráma története. Bp. 1939. 101.

[47] Jókai cigányokról szóló adomáit l. A magyar nép élce szép hegedüszóban (173–86.).

[48] egész vármegye olvas sorba – Tárhalmy újságját is így olvasták sorba (Rab Ráby 356).

[49] Liptó vármegye határán végződik a világ – az ország határain is túl ér hírneve. Liptó vármegye régen Magyarország északi határmegyéinek egyike volt.

[50] Kánaán – a zsidók történelmében az ígéret földje, ahol a gondtalan jólét vár a sokat szenvedett népre

[51] Jób vetései – a bibliában a szelídségéről és jámborságáról közismert Jób (Hiób) az Úr beleegyezésével a Sátán kísértései és csapásai alá került: vetései elpusztultak, őt magát pedig undok fekélyek lepték el tetőtől-talpig. Barátai sajnálattal és kemény szavakkal illették őt, de Jób hű maradt Istenhez, aki meggyógyította, és boldogabbá tette, mint annak előtte volt (Jób könyve 1–42. rész).

[52] Castalia – a múzsáknak és Apollónak szentelt forrás a Parnasszus hegyén. A római költők a forrásnak olyan erőt tulajdonítottak, hogy vize költői ihletet ad.

Az árvaság kezdete

[1] Krisztus az olajfák hegyén – Raffaellónak (1483–1520) van ilyen című képe is. De lehet, hogy a Transzfiguráció (Jézus színeváltozása, mennybemenetele) címen ismert képre utal Jókai. (Ez a jelenet a biblia szerint szintén az olajfák hegyén ment végbe.) Az utóbbi hatalmas kép a római vatikáni képtárban látható.

[2] az ünnepen jelen légy – Jenőyné a nagyszabású húsvéti ünnepségekre gondol. Ilyennek monumentális leírása olvasható az Egy az Isten 1. k. X. fejezetében.

[3] processió, molnárok felvonulása – Jókai gyermekkori emlékei Komáromból

[4] gabonahajó, mely tőkére megy – Az arany ember Szent Borbálája is

[5] elveszett Kálmánnak minden málhája – Blaskovich Jánosnak, a tápiószelei múzeum vezetőjének szíves közlése szerint “Jókai bécsi forrásból értesülhetett Kisfaludy Károlynak az Olaszországból hozott régi képeiről, de regénytémának csak nyomnélküli eltűnésükkel kínálkoztak. A képek azonban nem süllyedtek el egy tőkére futott vontatóhajóval, mint Jókai beállította regényében, a Dunába, hanem Pyrker László, mint Bécs közelében élő lilienfeldi apát, magyar költő társától megvásárolta azokat, s haláláig nem vált meg tőlük akkor sem, mikor 190 darabból álló nagyértékű képtárát 1846-ban a magyar nemzetnek ajándékozta.” Ezek közül a képek közül 1848-ban többet megvásárolt Blaskovich Gyula, akkor Heves megye alispánja, a meghalt Pyrker hagyatékának felszámolásakor, s ezek ma is megtalálhatók a tápiószelei múzeumban. – Kisfaludy Károly festményeinek eleddig legteljesebb gyűjteményes kiállítását adta a Petőfi Irodalmi Múzeum 1963 októberében. A gyűjtési munka szervezője: Vayerné Zibolen Ágnes részletesebb tanulmányban méltatja Kisfaludy Károly festészetét (sajtó alatt).

[6] kalabriai kalap – Calabriai félsziget Olaszországban. Az itt lakók széleskarimájú filckalapjának neve. – 1848-ban demokratikus politikai állásfoglalást jelentett az ilyen kalap viselete (Vö. Politikai divatok. jelen kritikai kiadás 354., 609.).

[7] kozákok – hamiskártyás, garázda lumpfráterek. (A hajdani hangos Budapest. = Jókai: Magyarhon szépsége. Bp. 1956. 41) – A Thespis kordéjában is szerepelnek (19–20).

[8] kuszpitol – piszkál, rongál; bemaszatol

[9] criminalis executio – bűnügyi végrehajtás; ítélet végrehajtás

[10] a pipát ki kell színi – A Thespis kordéjában Sehi még mással is szívatja barnára pipáját, nehogy bajuszt kapjon (40.). A Noszty-regényben Mikszáth is fontosnak tartja (Krk 20. k. 170.).

[11] Áhitatosság órái – a nyolc kötetes népszerű hitbuzgalmi munka címe: Áhitatosság óráji a valódi keresztyénségnek és a házi isteni tiszteletnek előmozdítására. Nyomtattatott a magyar királyi universitas betűivel Budán (1828–30.). – (Vö. Egy magyar nábob jelen kritikai kiadás 1. k. 214.) – Szerzőjének, Szücs Lajosnak a felesége, szül. Szücs Erzsébet: Jókai anyjának unokatestvére. (Vö. Az arany ember jelen kritikai kiadás 2. k. 293., 337. Váli Mari i. m. 97.) – Az imakönyv Jókaiék otthonában is megvolt (Az Est Hármaskönyve 1925. 170.).

[12] Az élet komédiásaiban madame Corysande is “teljes öltözetben szokott mindig ágyában feküdni”

[13] a Zrínyi – a Hatvani kapu mellett volt, “tájékán este nyolc órán túl már életveszélyes volt a járás” (Váradi: Az egykori Pest. 63.). – Rédey Tivadar szerint is “a kétes elemek éjszakai tanyája volt” (i. m. 108.). – A Pest-Budai Kávéházak. (Kávé és kávés mesterség 1535–1935. Írták Bevilaqua-Borsody Béla és Mázsáry Béla. Bp. 1935. Két kötet. Bev. 1–168; 1. k. 1–526; 2. k. 532–1467.) szerint 1832–70 között működött a Fabritius-házban, a Hatvani (ma: Kossuth Lajos) utca és az Országút (ma: kis körút) sarkán, a mai Astoria helyén.

[14] commissárius – tisztviselő; rendőr, nyomozó

[15] Macbeth árnyképei – Shakespeare tragédiájának az V. felvonásban szereplő látomásai. – Lady Macbeth szerepe Jókainé nagy színpadi sikerei közé tartozott.

[16] troglodyth – barlanglakó, ősember; itt: törzsvendég. – Ugyancsak átvitt értelemben szerepel Az élet komédiásaiban (1. k. 104.).

[17] A Mátyás királlyal való összetévesztés során egy sor anekdota kerül elő. Ezek nagy része megtalálható – többsége legalább cím szerint – A Magyar Nemzet Történetében a Mátyás népszerűsége, adomák a nép ajkán c. fejezetben (A cinkotai kántorról, “Róka fogta csuka, csuka fogta róka, varga fogta mind a kettő”, “Egyszer volt Budán kutyavásár”, “A király nagy orra”, “A csóri csuka, nincsen mája”, “A csiribiri emberek”, a Holubárral vívott párbaj (i. kiad. 343–44.), továbbá A magyar nép élce szép hegedüszóban c. kötetben (3–20.). – Az anekdoták többnyire megtalálhatók Tóth Béla Magyar anekdotakincsében is (1. k. 53–171.). – Jókai ragyogó mesélőtehetségét mutatja az anekdotasorozatnak az adott helyzethez alkalmazott előadása. – A Mátyás anekdoták felelevenítésének jelentőségét emeli ki Lengyel Dénes (Jókai népmeséi és anekdotái = A Petőfi Irodalmi Múzeum Évkönyve 1964. 122–24.)

[18] Ez a bohózati jelenet lényegében travesztációja a valóságos történelmi eseménynek, amelyet így ír le Jókai a Garák, az Ujlakyak és Czillei álnokságáról A Magyar Nemzet Történetében a Hazaárulók c. fejezetben (i. kiad. 279–81.).

[19] A Bécsben kereket hajtó Mátyásról vö. A király orra. (Tóth Béla i. m. 102.) Forrásul Heltai Gáspár nyomán Jókait jelöli meg.

[20] “Egy estve, midőn Ebersdorf alatt a király egy halászkunyhóban vacsorált vezéreivel együtt, egyszerre egy ágyulövés történik a helységből s egy golyó a kunyhó nádfalán keresztül törve, halva teríti le Ország Mihályt helyéről. E golyó Mátyásnak volt szánva. A derék nádor, midőn estve a kunyhóba léptek, egy tenyérnyi fekete foltot vett észre a kunyhó oldalára festve azon a helyen, hol a király szokott rendesen ülni. Mintha valami rosszat sejtett volna, sietett ő maga elfoglalni azon helyet s Mátyás máshova telepedett le. Azon helyet a király egyik cseh titkára Jaroszláv jegyzé meg, s átszökve az ellenséghez, tudósítá a felől.” (A Magyar Nemzet Története. i. kiad. 340.)

[21] csiribiri emberek – a hagyomány szerint Mátyás király a csallóközieket így átkozta meg sok zaklatásukért:

“Csiribiri, verébfajta,

Réce, ruca, kacsa fajta,

Mindig veszekedjetek,

Soha se egyezzetek!”

(Tóth Béla: Magyar anekdotakincs. 6. k. 77. – Vö. Kárpáthy Zoltán. jelen kritikai kiadás 1. k. 56.; A lőcsei fehér asszony 1. k. 18. – L. még Tóth Béla i. m. 108–09.: Csiribiri rossz emberek. – Bél Mátyás latin jegyzetei nyomán.)

[22] A cinkotai kántor anekdotája részletesen megvan A Magyar Nemzet Történetében (i. kiad. 343.). Eszerint Mátyás azzal a feltétellel hajlandó a cinkotai plébánost apáti rangra emelni, ha három kérdésére megfelel. A papot a kántor segítette ki a bajból. Amikor ez kiderült, Mátyás a kántort akarta apáttá tenni, de az “inkább azt a kegyet kérte a királytól, hogy legyen Cinkotán az itce nagyobb, mint másutt.” – Ugyanezzel a címmel vö. Tóth Béla i. m. 148–50. Forrás: Kis János Elmés nyájasságok c. kötete.

[23] Jókaira hivatkozva, régi arab mesének jelezve: Tóth Béla i. m. 105–07.

[24] Galeotti – Galeotto: Mátyás király udvari tudósa (1427–1497), aki megírta Mátyás király anekdotikus jellemrajzát. Jókai gyakran hivatkozik rá – lábjegyzetben is – A Magyar Nemzet Történetében.

[25] Szilágyi Mihály, Mátyás király nagybátyja, aki kezdetben volt gyámi szerepét később is szerette volna étvényesíteni Mátyás felett, s emiatt fegyveres összeütközésre is sor került köztük.

[26] Szilágyi Mihály és szakácsa címmel, Heltai Gáspár nyomán elmond egy anekdotát Tóth Béla. Ebben szerepel egy Lábatlan nevű személy, de nem ő a szakács, hanem csak egyszerű porkoláb. A kétszeres kontamináció a szójáték kedvéért érthető és világos. (I. m. 168–71.)

[27] A közismert anekdotát ezzel a címmel idézi Tóth Béla (i. m. 122–24.) – Kis János: Elmés nyájasságok c. gyűjteménye alapján.

[28] boltcimer – cégér, cégtábla

[29] A címer eredetének mesés magyarázatát Jókai is megadja A Magyar Nemzet Történetében, mikor Hunyadi János származásáról számol be. (Id. kiad. 238.)

[30] Dugonics András volt a forrása Tóth Béla anekdotájának. Címe: A csóri csuka (I. m. 59.)

[31] A Holubár célzáshoz vö. A Magyar Nemzet Történetéből: “Mátyás királynak daliás alakját legjobban feltünteti a cseh óriással, Holubárral megvívott lovagias tornapárharca, melyben a hirhedett cseh vitézt ugy taszítá le nyergéből a király hatalmas dárdalökésével, hogy az lezuhantában a karját törte el.” (I. kiad. 344.) – Mátyás és Holubárd címmel, Galeotto forrás-megjelöléssel Tóth Béla is elmondja a históriát (i. m. 67–69).

[32] patról káplár – az őrjáratot vezető káplár, tizedes

[33] Buday Dezső “A hű leány és a hű asszony” c. fejezetében meseszerűen megoldottnak találja, hogy “Cilike nem törődve a nevelőszülői átokkal, városról-városra jár a csavargó színész Bányaival [sic], és még akkor is mellette marad, amikor az átvedlik a részeges Borcsaivá” (Jókai lelke. Nyugat 1925. 335.).

[34] ne jöjjön át Pestre – Bányaváriék ebben az időben a várszínházban, Budán játszottak

[35] Három napi munka – Kisfaludy Károly az Ilkát négy nap alatt írta. (Horváth János: Kisfaludy Károly 1936. 15.)

[36] Ezzel az ajánlattal kapcsolatban írja Sőtér István: “A fekete gyémántokkal kezdődően figyelhetünk föl arra, hogy Jókai hősei mind inkább magányosakká válnak, céljukra az ár ellen úszva törnek… oly módon, hogy nincs is szükségük senkire. Jenőynek… legfeljebb Tseresnyés uramra (van szüksége), akinek odaadásában, áldozatosságában az író elsősorban a keserű vádat akarja kifejezni, s csak ezen túl azt a bizakodó gondolatot is, hogy az új Magyarország irodalma inkább a népnél, semmint az uralkodó osztályoknál lel igazi hajlékra.” (Jókai útja. = Romantika és realizmus. 434.)

[37] urát adom – megmagyarázom

[38] cseszkó, csiszlik – a csizmadiák gúnyneve; csiszlik: csizmasaroknak való bőr (Vö. Enyim, tied, övé. jelen kritikai kiadás 1. k. 33., 329; Rab Ráby 144.)

[39] repülő csizmadia – Téglás Tivadar szerint egy ismeretlen népszínműnek a címe (Szegény gazdagok. jelen kritikai kiadás 303., 526.)

[40] abroszához többé nem törli a kését – nem eszik asztalánál többet. (Utalás arra a régi szokásra, amikor “kést senkinek sem adtanak, hanem az igen nagyjánál az embereknek az inasánál volt az maga késse, úgy adta be az urának; de ezenkívül is, akármely nagy ember volt, az öviben hátul az hüvelyiben, volt a kése, mikor asztalhoz ült, elévette az hüvelyit, kivette az kést és ett vele, azután, hogy ett vele, megint az hüvelyibe betette, az háta megé az övibe szúrta.” (Apor Péter: Metamorphosis Transsylvaniae. Harmadik cikkel. Az vendégségről és ebédről és vacsoráról.) Nyilván a kés közbeeső tisztítása az abrosszal történt.

[41] a rongyos háznak egykor palota lesz a helyén – Tseresnyés uram hosszú monológjának itt olvasható célzásait egy nagyobb cikkben is kifejtette Jókai – épp a regény írásának idején (Kakas Márton… 1871. 2. k. 126–128). Az Nemzeti Kiadás (Jókai Mór Összes Művei. 1–100. k. Bp. 1894–98.) – És mégis mozog a föld: 43–44. k. 1896.-ban is megjelent Ez előtt című tárcában Jókai elmondja, hogy a Magyar utca 21. sz. házban lakik, s e ház helyén negyven év előtt “alacsony, rozzant vityilló állt”. Itt a két kis szűk szobában közös háztartásban élt egy becsületes csizmadia és Kisfaludy Károly. A rokonai által megtagadott költő nappal képecskéket festegetett, amelyeket olcsón vesztegetett el a műárusnál, este pedig verseket írt: ezekre azonban még nehezebben akadt vevő. A János nevű csizmadia is szűken keresett: hol egyikük segítette ki a másikat, hol a másik gondoskodott mindkettőjük ellátásáról. – Ez a kis cikk lényegében igazolja a regénybeli csizmadia itt említett jóslatát. (Életemből 1. k. 418–20.) – A Magyar utcáról: Rab Ráby 2. Nyilván a fenti esettel kapcsolt asszociáció révén említi Henszlmann a Toldy Ferenc ünneplésére rendezett 1871. november 12-i banketten az “egyszerü, de derék maecenást… Szovcsák József asztalosmestert, ki egykor egyedüli volt, ki Vörösmarty nyomtatási költségeit szívesen kifizette, nagy gondoktól mentve meg a költőt, s e derék ember maig is él a papnövelde utcában” (A Hon 1871. nov. 13. esti kiadás).

[42] archimedesi pont – Plutarkhosz nyomán Archimedesnek tulajdonított mondás: “Adjatok egy pontot, ahol megállhassak és a földet kimozdítom.” (Vö. Tóth Béla: Szájrul szájra. 132–33.) – L. Jókai cikkét a Honban Arcimedesi pontok címmel. (Vö. 100. k. 170.)

A hősnő

[1] A színész szükségképpeni részegségéről szóló aforizmát már leírta Jókai egyszer a regényben, csak akkor Bálvándy mondta ugyanezeket a szavakat, most pedig Bányaváry.

[2] Horváth-kert – a mai Alagút utca, Attila körút, Krisztina körút által határolt részen. Ez volt valamikor Buda legnépszerűbb sétáló- és szórakozóhelye. Itt állott a régi Budai Színkör 1843-tól e század harmincas éveinek közepéig.

[3] szarvas – kifli

[4] a híd – a hajóhíd

[5] Tabán – a Gellérthegy északi lejtőjén és a Nap-hegy alján elterülő városrész, amelynek festői, de korszerűtlen viskóit az ezerkilencszázharmincas években bontották le

[6] theatralikum – póz, színpadias magatartás

[7] leomlanak Jéricho falai – megnyerjük a közönséget. A zsidó nép a Jordán völgyében levő Jerikót ostromolta, s isteni parancsra hatalmas kürtöléssel hétszer járták körül a bezárkózott várat, mire a falak leomlottak s Jerikót elfoglalhatták (Józsué könyve 6 : 1–21).

[8] hódító szerep, mokány gavallér – Kisfaludy Károly első vígjátéka A kérők (1819), de e megjegyzés inkább a későbbi Csalódásokra (1828) utalhat (Lidi, az ábrándos nemeslány, Mokány, a parlagi nemes gavallér)

[9] Isten látja a veséket – ez a kitétel a bibliában gyakran szerepel a mindentudóság, mindenhatóság kifejezésére (Zsoltárok könyve 7 : 10; 26 : 2 stb.)

[10] Váradi Antal írja Kisfaludy Károlyról: Bécsből “Pestre érve, a Magyar utcai szűk spelunkában a legendás csizmadiával élnek együtt, s Kisfaludy az ablak előtti rozoga asztalon ír, míg a szinészek a küszöbön ülnek és várják, míg egy-egy árkust telekomponált. Azt azon melegében és nedvesen viszik a színpadi terembe, egyik diktálja, a többiek külön-külön, szerepük szerint felosztva maguk között a másolást, írják; s így volt lehetséges, hogy egyik darabját három nap alatt megirta, lemásolták, betanulták és – eljátszották.” (Képek a magyar író és színészvilágból. 2. k. 2.)

[11] Bosco, Philadelphia – az áldozatos szeretet szimbólumai a keresztény vallásban. – A Bosco név azonban Jókai korában egy bűvészhez is tartozhatott. Vö. Jókai egy cikkét, amelyben Liszt Ferenc művészetéről áradozik elragadtatással: “…ez ám a bűvészet, nem Boscoé; Bosco legalább ha elbűvölte az ember ujjáról az aranygyürüt, végül megint visszaadta; ha elkérte a zsebórát, ha megtörte a mozsárban, ha kilőtte a puskából, megint egész zsebóra lett belőle; de Liszt elszedte az egész közönségtől a szíveket, összetörte s vissza nem adta azokat…” (Liszt Ferenc hangversenye. = Életemből. 2. k. 329.) Ilyen értelemben a Fekete gyémántokban (jelen kritikai kiadás 137, 237.), a Névtelen várban (1. k. 192), Az elátkozott család Harsányi Zoltántól származó jegyzetei közt (jelen kritikai kiadás 96., 324), Nacsády József jegyzeteiben: A régi jó táblabirák (jelen kritikai kiadás 84., 576.).

[12] tizenkét vidéki színtársulat – Koch Lajos közlése szerint Kisfaludy halála (1830) előtt már a következő vidéki városokban játszott színház: Kassa, Sopron (1768), Kolozsvár (1790), Debrecen, Nagyvárad (1798), Miskolc (1800), Székesfehérvár (1813), Balatonfüred, Szeged (1816), Szabadka (1818), Pécs (1823), Léva (1826), Kaposvár (1827), Dunántúli Magyar Színtársulat (1829 – hat megyében játszott 2–2 hónapig)

[13] közönséges, egyszerű, mindennapi nyelv – Horváth Mihály erről a következőképpen nyilatkozik: “A magyar színpadra került jobb darabok eddigelé mind fordítások valának németből s franciából, melyek bár némileg a magyar élethez idomíttattak, mégis idegen világban s eszmekörben mozogtak, idegen szellemtől voltak áthatva. Ellenben Kisfaludy darabjainak tárgya s anyaga egytől-egyig mind nemzeti. Víg darabjai majd a városi, majd a falusi életet, való, sajátságos magyar színezetében ábrázolják; egynémelyiknek még nyelve is annyira tele van közmondásokkal, tősgyökeres magyar szólásformákkal, hogy azokat lefordítani is alig lehet más nyelvre.” (I. m. 1. k. 70.)

[14] magas sarkú tragikus pátosz – a tragédia az ókorban magasított saruban, ún. kothurnusban került előadásra, hogy a szereplők rendkívüliségét ezzel is hangsúlyozzák.

[15] a nagy színház – a pesti német színház

[16] Bányaváry valódi őstípusa fajának – sajátságos, hogy Bálvándy is “nemzeti típus” volt

[17] difinyós – a Tájszótár szerint: szép, finom, jó, kiváló (1. k. 400.). – Ilyen értelme “difinyós mulatság” szerepel a Földön járó csillagokban is (82.).

[18] bene sonantibus – jól berúgva (Vö. A debreceni lunatikus; 238.; Földön járó csillagok 74.)

[19] szentivánéji tündér – nyílván Shakespeare Szentivánéji álom c. darabjának Puck szerepére céloz az író

[20] viktoriadolmány – vö. Az élet komédiásaiban: “Victoria felsőkabát ólompitykékkel” (1. k. 198.), továbbá Életemből 1. k. (174.)

[21] “Egypár tüzes asszonyka, mint a tengerszemű Erzsike és a megszökött Cilike megverik rossz urukat, de ezeken kívül a korbács inkább csak szerzetesekről szóló regényeinek, aztán meg az oroszokról szóló irásainak elmaradhatatlan rekvizituma.” (Buday Dezső i. m. 340.)

[22] visum repertum – látlelet, orvosi bizonyítvány (Rab Ráby 15)

[23] orléansi szüz – Jeanne d’Arc, az angolok legyőzője (1429)

[24] Zenobia – a palmyrai király felesége, aki férje halála után (i. sz. 268) maga vitte tovább országa ügyeit, s öt éven át eredményesen állt ellen a római hódító fegyvereknek

[25] Rozgonyi Cicelle – Rozgonyi Istvánnak, Zsigmond király fővezérének felesége: Szentgyörgyi Cecilia, aki felesége segítségével megmentette a törökök kezéből a király életét. (Vö. Arany János: Rozgonyiné. – Jókai is írt róla: Losonczi Phönix. 1851.)

[26] Adok, hogy adj; teszek, hogy tégy! – stb. A római jog szerint a reális szerződésnek négy módozata. (Tóth Béla: Szálló igék… 238.; Latinul, és folytatva: 2. k. 208 : 27)

A boldog szerelem

[1] A nem egyenrangúak szerelmi konfliktusára már a Fekete gyémántokban sor került. Itt a messzelátó család ábrázolásakor határozottabb társadalomkritikát kapunk, mint a Fekete gyémántokban vagy akár Az élet komédiásaiban. – Orosz László még teljesebb sort gyűjtött össze (Felfordult világ jelen kritikai kiadás 262–63.).

[2] kancellárváltozás – az emlegetett Reviczky Ádám 1827–36 kancellár

[3] Gyulai Pál többek között ebbe a részletbe is belekapaszkodik, mint helytelen korfestésbe: Jókai “előadja, hogy Bálvándy Ungban az orosz pópáknak kezet csókol, hogy megnyerje őket, pedig a rendi alkotmány idejében azoknak nemigen volt választó joguk, kikre az orosz pópák befolyással vannak.” (Újabb magyar elbeszélők. = Bírálatok. 109.). – Mintha történetesen ez a részletigazság lenne ennek a fejezetnek a lényege!?

[4] absentium ablegatus – az országgyűlésről távollevő követ helyettese

[5] Zebedeus – bibliai személy, galileai halász, akinek két fia, Jakab és János, Krisztus tanítványa lett. Ilyen használatban: enyhe káromkodás (“a Jebuzeusát” – enyhített formája).

[6] trianguliter – háromszög formában

[7] Öt pacsirta utca – 1875-től Eszterházy, ma Puskin utca, a múzeum mögött. Az igen rossz hírű Két Pisztoly utcája. Jókai 1856-ban itt telket is vett (vö. Váli Mari i. m. 137–38).

[8] hangedli – parterli: állkendő

[9] “Szent Fiáker Mesterei”-nek pesti, budai céhük volt (Pest-Budai Kávéházak. (Kávé és kávés mesterség 1535–1935. Írták Bevilaqua-Borsody Béla és Mázsáry Béla. Bp. 1935. Két kötet. Bev. 1–168; 1. k. 1–526; 2. k. 532–1467.) 2. k. 591).

[10] exhaeredatio – az örökségből való kizárás (peres eljárása)

[11] fungum! – ostoba, gombafejű! Ugyanilyen értelemben A lőcsei fehér asszonyban (2. k. 23.).

[12] en carrière – vágtatva (lovas műszó)

[13] Hohenstadt nem esik útba Brünn–Prága között. Erős keleti kitérés

[14] Moor Károlyból – Schiller: Haramiák (Die Räuber) c. színművének főszereplője, nemes lelkű rablóvezér

[15] Schinderhannes – egykori híres rablóvezér, akinek tettei ponyvaregényekben is szerepeltek

[16] a kisebbik felét mindig ott hagyta a tányérján – Récsei Ede: A mértékletes Jókai c. rövid visszaemlékezésében mondja el, hogy egy nagy győri banketten Jókai mellett ülve figyelte meg, hogy az író minden fogásból evett egy keveset, jóízűen. “Egyszerre azonban letette a kést, villát s a legszebb, legízletesebbnek látszó falatot érintetlenül hagyta.” A kérdésre így felelt: “– Én egész életemben megszoktam s gyakoroltam azt, hogy az étkezést mindig akkor hagytam abba, amikor legjobban esett!” (Pásztortűz 1925. febr. 22. XI. évf. 4. sz. 76. – Utal rá Sőtér István: Jókai. Franklin 171.) – Más regényekbeli előfordulásaira utal Orosz László (Mire megvénülünk. jelen kritikai kiadás 559.)

[17] Homburg – (Homburg von der Höhe) németországi város, kedvelt fürdőhely a Taunus hegység lábánál levő szénsavas gyógyforrásoknál. Játékkaszinója nevezetes volt a múlt században: sok szép hazai birtok úszott el a játékasztalok felett (pl. a Gróf Y-é. Különböző életírások. = Életemből. 2. k. 174.). Kárpáthy Abellino egy ültő helyében félmillió frankot vesztett itt (Egy magyar nábob jelen kritikai kiadás 1. k. 29.). – A Pester Lloydban, ahol párhuzamosan jelent meg az Eppur si muove, naponként hirdeti egy óriás reklám a homburgi gyógyfürdőt és a játékkaszinót.

18, 20 az ő aranyai jól be vannak varrva – két lappal előbb, majdnem szóról szóra ugyanezt írja le Jókai, szintén ilyen függőbeszédszerű közlésben. Úgy látszik Béni bácsi humoros jellemzéséhez tartozik ez a naív ismételgetés, önmaga bátorítgatására.

[19] louisdor – louis d’or: Lajos-arany; 20 frankos aranypénz

[21] rulett; rouge et noir – (vörös és fekete). A rulett játéknál használt asztal piros, fekete és számozott mezőkre van osztva. Hogy ki nyert vagy vesztett, azt a rulett (kerekecske) által forgatott golyó megállása szerint lehet eldönteni – annak száma és színe szerint.

[22] mille francs – ezer frank

[23] extra posta – külön fogat, külön járat

[24] parolit tart – megtartja az eredetileg választott színt

[25] poena pede claudo – ha lassan, sántikálva is, de eljön a megtorlás (Horatius Ódák III: 2.). – Célzás Biróczy sántaságára.

[26] théâtre français – francia nemzeti színház, más néven a Comédie Française (vö. Egy magyar nábob. jelen kritikai kiadás 1. k. 76., 445.)

[27] Closerie des Lilas – Orgonakert; párizsi éjjeli mulató (vö. Az élet komédiásai 2. k. 137.). – Regényünk írása idejéig Jókai még nem járt Franciaországban. Az említett nevezetességeket főleg a Tudományos Gyűjtemény cikkeiből ismeri.

[28] A kötelezvény lenyelési lehetőségéről, előfordulásáról már hallottunk Kalender üzleti ügyeinek ismertetésekor.

[29] chatouille – dobozka, szelence, kis szekrényke

[30] Közismert, hogy Jókai a legelső kérésre írt alá váltót sokaknak, s emiatt rengeteg pénzt fizetett ki – mások tartozásaként, olykor olyanokét is, akiknek még a nevére sem emlékezett vissza. De ott volt az aláírása: fizetnie kellett. (A nyolcvanas évek elején a Révai cég vette át anyagi ügyeinek rendezését, vezetését, s attól kezdve megszűntek ezek a gondjai.)

[31] acceptans – elfogadó (a pénz eredeti felvevője, a váltó első aláírója)

[32] Tamen ego nihil feci: iste Bálvándy omne fecit. Ego nihil scio; iste Bálvándy scit… – De hát én semmit sem csináltam: ez a Bálvándy csinált mindent. Én semmit sem tudok; ez a Bálvándy tudja…

[33] scio – non scio – feci – non feci; tudom – nem tudom – tettem – nem tettem

[34] Clichy – Párizs hirhedt börtöne; adósok börtöne. – Gergely Gergely összeveti Belle Ange úr és Béni bácsi esetét (Enyim, tied, övé. jelen kritikai kiadás 2. k. 272.).

[35] septembrisatio – Danton 1792. szept. 26-án kivégeztette a fogva tartott gyanúsakat, politikai ellenfeleit. Azóta használatos kifejezése ez a kivégzések, tisztogatások céljából kitűzött terminusnak.

[36] gentlelike – úrhoz illő; úri

[37] luncheon – villásreggeli

[38] jux – tréfa; humoros formájú bosszúállás. A bécsi eredetű szó részletes magyarázata – a mások bosszantásának gyönyörűségéről – olvasható a Névtelen várban (1. k. 212.); a Rab Rábyban is (376–77).

[39] re quasi optime gesta – mint aki dolgát legjobban végezte; dolgavégezetten. – Ugyanilyen párbeszéd végére tett összefoglalásként vö. a Névtelen vár 2. k. 62.

[40] A telekkönyvezés csak a Bach-korszakban kezdődött!!!

[41] jószágkomplexum – nagy kiterjedésű birtoktestek

[42] investitio – befektetés

[43] hímzett tarisznya – retikül; hímzett női szatyor

A jég hátán

[1] A Thespis-kordéjában Kelemen László és Moór Anna szenvedélyes dialógusban pontosan ezeket a gondolatokat ismétli el a magyar színészek apoteozisaként (54–56.), a Földön járó csillagokban pedig Kelemen László és a Múzsa beszél ugyanerről (92.). A két darabot a magyar színjátszás megindulásának 100. évfordulóján, 1890. okt. 24-én mutatta be a Nemzeti Színház (Lugosi Döme: Kelemen László és az első magyar játszó színi társaság. Makó 1927. 228 l.).

[2] Hasonlóképpen ír erről Jókai másutt. Apósának, Benke Józsefnek iratai alapján számol be arról, hogy amikor az erdélyi színtársulat “a másik” országban is szerencsét akart próbálni, a pesti német színház igazgatóival megállapodtak, hogy kapnak “a magyar előadások számára hetenkint két napot, szerdát és pénteket, miket böjtös napoknak hívnak mind a naptárban mind a színházi heti rendben, mert akkor a legkevesebb közönség jár”. (Magyar színészet a legrégibb időkben. A legöregebb színészek egyikének jegyzetei után. = Életemből. 1. k. 110.) – Csahihen Károly is megírja ezt a kétnapos átadási lehetőséget (i. m. 2. k. 84.), Kazinczy egyik levele nyomán (Levelezése 5. k. 300.)

[3] lánchíd – a Széchenyi Lánchídjának alapkövét csak 1842-ben tették le, s csak 1849-ben adták át a hidat a forgalomnak

[4] hajóhíd – jégzajlásmentes időben Pestet Budával hajóhíd kötötte össze. Ez kb. 8 méter széles volt és 46 pontonhajó tartotta. Korabeli feljegyzések sok dicsérettel emlékeznek meg róla.

[5] Tóth Béla egyik cikke feltűnően hasonlít erre a bekezdésre: A dunai köd (Magyar anekdotakincs. 2. k. 183). Ott a forrás: A. Ellrich: Die Ungarn, wie sie sind c. munkája.

Váradi Antal írja: “Sokan a színészek közül Budán laktak, a Tabánban, s este ladikon jöttek át a színházba. Sőt, amikor befagyott a Duna, a jégen bandukoltak keresztül. Megtörtént, hogy a színi előadás alatt megindult a jég. Ekkor – hogy födél nélkül ne maradjanak szegények – az úszó jégtáblákon tábláról táblára ugrálva, életük veszélyeztetésével jutottak át Budára.” (Az egykori Budapest. Bp. 1922. 70.) – Ugyanő részletesen idézi az öreg Szilágyi Pál panaszát, ahogy visszaemlékszik a Szentpéterivel együtt megtett dunai átkelésekre. (Képek a magyar író és színészvilágból. 1–3. k. Bp. 1911. 1. k. Színészek. 129–30.). A Rab Rábyban is utal Jókai a színészek átkelési nehézségeire (392).

A harmincas évek közepén még ugyanez a helyzet, Kántorné és társai is így jártak át a Dunán, – csak fordított irányban, mert ők Pestről mentek a budai Várszínházba: volt úgy, hogy teljesen átnedvesedett lábbal kerültek partra, s “a várhegyen fölfelé menet, meg a hideg színpadon Kántorné cipője, harisnyája ráfagyott a lábára”. A művésznő fájdalmas betegséget is kapott így, s ez hosszú ideig nem is engedte színpadra (Kárpáti Aurél: Kántorné. 40; Rédey Tivadar i. m. 95–96.) – Laborfalvi Róza “jég hátán” járásáról l. Hegedüsné i. m. 235–36.): “Elmondta Rózanéni, hogy mentek át a befagyott Dunán egyik jégtorlaszról a másikra csúszva, lábán egy talpalatlan cipő. Isten csodája, hogy keze-lába le nem fagyott…”

A budapesti ún. Kiscelli múzeumban van egy ilyen jelenetet ábrázoló, 1847-ből származó olajfestmény Steinruhertől: Átkelés a zajló Dunán.

[6] dicsőséget lopni jő – ezt Jókai az első kiadásokban kiemelte. Nyilván azért, mert idézetnek, célzásnak fogta fel. Vö. a Bánk bán II. felvonásainak befejező sorait. Petur mondja: “Dicső fénycsillag! Lopott fény! Ej! Jó éjszakát!”

[7] becsületünket foltozni – ez az itt aláhúzott gondolat Bánk bán, Mikhál és Petur szavaiban minduntalan visszatér. Az előbbi idézet és ez is a regény környezetétől eltérő, a tragédia nyelvében szokott régies mondatszerkesztésű.

[8] még “él a magyar” – vö. “él még Bánk” – Bánk és Tiborc szavai a Katona-dráma III. felvonásbeli Tiborc-monológja végén. (Fentebb már utaltunk arra, hogy Jókai előadásban, előszóban is foglalkozott a Bánk bánnal.) Vö. Kisfaludy Károly: “Él magyar, áll Buda még!” (Mohács. 1824.)

[9] A Thespis kordéja c. centenáriumi emlék-színjátékban mulatságosan figuráz ki Jókai két színigazgatót, amint Kelemenéket el akarják csábítani idegen nyelvű színházakhoz, más országba (28–34.).

[10] Bukarestben románul játszanak – Jókai a Fejedelem és Fra Diavolo c. elbeszélésében leírja, hogy Páli társulata hogyan játszott románul Bukarestben (123–146). Mint “a jég hátán” élő színészeknek, Páli direktornak is ez volt a jelszava: “Mutassuk meg, hogy mit tud egy magyar, ha összeszedi magát.” (128.)

[11] nemzeti fraternizálás – nemzetközi barátkozás

[12] Jókai halmozó technikája ebben a fejezetben három alkalommal humorosan utal Aszályinak Csollánnénál betöltött funkcióira. Ugyanilyen található – a hasonlóan ellenszenves Bojtorján rajzaként – az Egy ember, aki mindent tud c. elbeszélésben (290.).

[13] parázs ferbli – A ferbli vagy “csöndes” nevű kártyajáték bonyolult szabályokkal játszott hazárd játék. A lapoknak felvétele, eldobása, újabb kérése lassítja a végeredmény megállapítását, hogy ki, mennyit nyert. Ezért van egy gyorsabb változata: a virítós vagy nyílt ferbli. Ez a parázs ferbli: amikor mindenkinek azonnal kiosztják a maximálisan lehetséges négy kártyát (akár nyolc személynek is egyszerre), s a ferbli szabályai szerint összeszámolva a lapok értékeit, a legtöbbet felmutató nyer. (Kártyajátékok könyve… 51–52.)

[14] A dunai átkelés nehézségei többször szerepelnek Jókainál. (Pl. Kárpáthy Zoltán jelen kritikai kiadás 1. k. 192., a jegyzetekben utalás a többi előfordulásra: 409–410.)

[15] gumi felcipő – sárcipő, hócipő. Újságbeli reklámja Nacsády József jegyzetei között (A régi jó táblabírák. jelen kritikai kiadás 584.).

[16] Váradi Antal leírja, hogy az ún. lulázással, “a ladiknak jobbra-balra való erős hintázásával” hogy lehetett utat törni csónakkal a jégtáblák között (A régi Pest emlékeiből. Bp. 1921. 86.). Részletesen ismerteti Jókai a Rab Rábyban (391).

[17] szonáta – ez is jellemző Jókai idegenszó-használatára. Itt a szó legeredetibb jelentése alapján Jókai valamilyen szép “dallamra”, jól hangzó műre gondol, amelyet Bányavári énekelhetett. A zenei szakirodalomban viszont a szonáta tipikusan hangszeres zenedarab, amelynek régebben szigorúbb, újabban lazább szabályai vannak szerkesztési, dallamelhelyezési stb. szempontból (vö. Böhm László: Zenei műszótár. Bp. 1952. 151., 159.). – Meglehet az is, hogy a szonáta itt egyszerűen szonettet jelent: megzenésített dalt – mégha egyébként ez nem is szokásos fordítás.

[18] Erlkönig – Goethe verse: A rémkirály. Schubert zenésítette meg.

[19] a szél dörömbözése a kíséret – Goethe versének minden szakaszában halljuk a szelet: ez kíséri a balladában a kisgyermek képzelődéseit, lázálmait. Schubert zongorakísérete ezt élethűen fejezi ki.

[20] két arcot kísért figyelemmel – Ebből a bekezdésből az tűnik ki, hogy Kálmán észrevette a Katinka és Bányaváry között alakuló viszonyt. Később azonban mégis újdonságként fogadja a hírt Cilikétől.

[21] forspontbiztos – fogatszervező, előfogatrendelő; utimarsall

A teaivástól

[1] Zolnai Béla – a korszak “biedermeier” jellegét kutatva – idézi Vértesy Jenőt, mint aki a negyvenes évek magyar íróiról rajzolta az első biedermeier portrét: “Aránylag sokat dolgoznak… Az este rendesen a színházban telik el. Előadás után a Csigában gyűlnek össze, anekdotákat beszélnek el, néha szavalnak, dalolnak. Ha már néhány kancsó kiűrült, Vörösmarty is elénekli egyik kedvenc nótáját. Csöndes, nyugodt élet ez, mint a biedermeier-világ, amely körülöttük terül el…” (Zolnai Béla: A magyar biedermeier. 7.) – A Csiga “kedves, patriarchális” levegőjéről, az írók népszerű találkozóhelyéről hosszan ír Mikszáth Kálmán is (Jókai Mór élete és kora. KrK 18. k. 83–86). Gyulai Pál szerint a régi Csiga társasága, amelyből a Nemzeti Kör nőtt ki, nem korhű Jókai regénybeli leírásában (Bírálatok. 111.).

Szekfű Gyula is a pesti városi magyar intelligencia kialakulásának jellemző járulékaként tekinti a Csigát (Hóman–Szekfű i. m. 5. k. 336–37.).

A Csiga – mint Vörösmarty székhelye – a régi Sebestyén utcában volt. (Vö. Pest-Budai Kávéházak. (Kávé és kávés mesterség 1535–1935. Írták Bevilaqua-Borsody Béla és Mázsáry Béla. Bp. 1935. Két kötet. Bev. 1–168; 1. k. 1–526; 2. k. 532–1467.) Bev. 143.; 2. k. 671., 976. Képe: uo. 1. k. 17.) – A Sebestyén utca a Curia utcával párhuzamosan a Ferenciek tere felé húzódott, a régi városháza közelében.

[2] A Kisfaludy Károly szerkesztette Aurora című zsebkönyv 1821 novemberében jelent meg először 1822. évjelzettel. A kötet sok metszetet tartalmazott, a képek egy részét Kisfaludy Károly rajzolta vagy festette. A “hazai almanach” jelentőségét a közönség megszervezésében igen értékesnek tekintjük (Vö. Kenyeres Imre: Aurora. Bp. 1938. 3–14.).

[3] Az Akadémia előkészítő bizottsága, mely 1828-ban kezdte meg működését József nádor elnöksége alatt, felerészben arisztokrata; az ezt követő 25 tagú igazgatótanácsban pedig szinte kizárólag grófok és hercegek kapnak helyet, még báró is csak alig akad a névsorban (Pintér Jenő i. m. 5. k. 77–79.).

[4] a tudós alakjával vö.: bízvást Horváth István (1784–1846), aki őstörténeti elméleteit “délibábos nyelvészkedéssel” bizonyította. Cikkei a Jókaitól is ismert Tudományos Gyüjteményben jelentek meg. – A Rab Rábyban is szerepel (388).

[5] halványan, mint egy szobor – vö. Vörösmarty: “haloványan, hófehér szobornál” (Szép Ilonka. 1833.)

[6] Nabukodonozor – babiloniai király, aki elpusztította Jeruzsálemet és babiloni fogságra vetette az elhurcolt zsidókat (i. e. 605–562). Vö. a bibliában Királyok II. könyve 25. r.

Móra Ferenc a Hannibál feltámasztása c. regényében az első személyben beszélő főhős említi, hogy a “Kakas Márton már a Bach-korszakban önérzetre nevelte a nemzetet azzal, hogy Nabukodonozor is magyar volt, meg Salmanassár is. Az egyik Nagy bunkóval hadonászó úr, – a másik meg Nagy szalmaszár.” (Hannibál feltámasztása. Szeged 1955. 71. – Salmanassar is bibliai személy: asszíriai királyok neve.) – A Kakas Mártonban szintén Jókaira találhatunk.

[7] valami genezise van – valaki áll mögötte; van valami oka

[8] nagy az öröm Izraelben – az eredeti bibliai mondás, mely a húsvét miatt örvendőkről szól, így hangzik: “volt nagy vigasság Jeruzsálemben” (Királyok II. könyve 30 : 26), s ennek nyomán terjedt el a nagy vidámságot, örömet jelentő szólás (Tóth Béla: Szálló igék lexikona. 150.). – Révész György már idézett dolgozatában még öt helyről idézi ezt a szólást Jókai műveiből, ugyanezzel az értelmezéssel (i. m. 43–44.). Paradox ellentétes értelemben: Rab Ráby 234.

[9] vadszőlővenyigebot – Jókainak válogatottan szép botgyűjteményében ilyen pálca is volt. (Az Est Hármaskönyve. 1925. 88.).

[10] Bányaváry saját szavait hallotta visszhangzani – ezeket a szavakat majdnem szó szerint ugyanígy mondja el a regény vége felé Jenőy – éppen Borcsaynak.

[11] két évig jártam a carbonarik iskolájába – Jókai itt már maga is látja, hogy csak regénye terjedelme növekedett, de a cselekmény szerint nem múltak az évek, bár a fogadott 12 esztendő “ide s tova betelik” (itt lejjebb, néhány sorral).

[12] húsosfazekak – az egyiptomi jómód jelképe (Mózes II. könyve 16 : 3), melyhez a pusztában éhező zsidóság sóvárogva vágyakozik vissza

[13] Miskolc kedves hely: Laborfalvi Róza ott született, apja Benke József ott volt színigazgató stb.

[14] Vörös Ökör – a Krisztinavárosban, a Rudas fürdő mellett volt (Pest-Budai Kávéházak. (Kávé és kávés mesterség 1535–1935. Írták Bevilaqua-Borsody Béla és Mázsáry Béla. Bp. 1935. Két kötet. Bev. 1–168; 1. k. 1–526; 2. k. 532–1467.) 1. k. 205.; 2. k. 1170.; vö. Életemből. 2 k. 185.) Pesten is lehetett. Józsa Gyurinak szokásos beszálló helye a Veres Ökör (Tóth Béla: Magyar anekdotakincs. 2. k. 281.), s ugyanitt olvasható, hogy Józsa milyen “keshedt hintóval” érkezett oda, a régi Nemzeti Színház környékén, a mai Belvárosban volt fogadóba.

[15] Plato – Platón. Egy időben Phrüné, Athén egyik legünnepeltebb hetérája volt a kedvese, akit rendkívüli szépsége híressé és gazdaggá tett.

Az itt idézett híres mondást Ráth-Végh István Arisztipposz (i. e. 435–355) szájába adja, aki a korinthoszi szépséggel, Laisszal került hasonló viszonyba. Arisztipposz a hasonló kérdésre állítólag ezt válaszolta: “Jól tudom, hogy a hal meg a bor nem szeret engem, s én mégis szeretem a halat is, a bort is.”

[16] Leise flehen meine Lieder durch die Nacht zu dir – Halkan száll hozzád dalom az éjen át. Ezzel kezdődik Schubert híres Esti dala (Ständchen). A szöveget Rellstab írta.

[17] Wart verfluchter Komediant, werd ich dir geben abscheuliche Lieder singen von Läusen, Flöhen! – megállj, átkozott komédiás majd adok én neked énekelni undok nótákat tetvekről meg bolhákról. – Fordításban nem érzékelhető szójáték, mely az éneklés közben rosszul hangzó szavak félreértéséből származik.

[18] Két hónappal e folytatás megjelenése előtt a Hon egy rövid hírt közölt: “Egy fiatalember több barátjával… emeleti imádottjának éjjeli zenét adott; a bizonyára nem legszebb harmóniára felébredt szembenlakó ulánus alezredes az ablakból kihajolva nemigen válogatott kifejezésekkel távozásra szólította őket,… mire azok hanyatt-homlok elláboltak.” (1871. aug. 3. reggeli kiadás)

[19] denunciál – Megjegyzendő, hogy Bányaváry nem tudta, hogy a külföldi impresszárió szerződése mögött Csollánné megbízása, s így Biróczy ügyvédi tevékenysége áll, tehát azt sem tudhatta, hogy Biróczy leplezte őt le felesége és Kálmán előtt.

[20] exequálja – végrehajtja (az ítéletet)

A pusztában

[1] arsenicum – arzén

[2] A csapások, a csalódások, az egyedülhagyatás a költő aethere! – a regényírónak ezt a szemléletét Mikszáth eleve elhibázottnak tartja (Jókai Mór élete és kora KrK 19. 84–85.)

[3] fűnyűg – aranka (Cuscuta); káros, élősködő gyom

[4] Mózses vesszeje – célzás a pusztában bujdosott zsidók történetére; Mózes a kősziklából fakasztott vizet vesszőjével a szomjúságtól epedő népnek (Mózes II. könyve 17 : 1–7)

[5] Hic Rhodus, hic salta! – “Itt van Rhodus, ugorj itt!” (Kb. most mutasd meg, mit tudsz!)

[6] Ez a részlet is Jókai saját tapasztalata alapján került a regény reformkori környezetébe. Kőrösi írja, hogy az ötvenes években a cenzúra a kinyomtatott könyvet kérte be a rendőrséghez, “az kihúzott belőle annyit, amennyit tetszett, a kivágott íveket az írónak kellett újra nyomatni, sőt ha az egész könyv elkoboztatott, még perbe is fogták. Az írók és kiadók így pénzöket és szabadságukat egyszerre kockáztatták, még a könyv megjelenése előtt. A folyóiratok és hirlapok is hasonló, még szigorúbb bánásmódban részesültek…” (I. m. 112.)

[7] ángária – negyedévi lakbér; kosztpénz

[8] Önéletrajzi írásaiban beszámol arról Jókai, hogy két múzsának a nyomai keresztezték élete útját, a festészeté és az irodalomé. S hogy mindkettő fiatal korában olyan nemes szenvedély volt, amely csak hírnevet hozott, de megélhetést nem adott. (Negyven év visszhangja. 126.; Önéletírásom. 136–37.)

Péterfy Jenő a regény e kitételével hosszan foglalkozik. Nem véletlen, hogy épp tanulmánya utolsó fejezetévé tette “Jókai mint pszichológ” vizsgálatát, mert ezen a téren támadja legjobban írónkat. Hogy ti. Jókai művészete “az improvizált hatások költészete”, s hiányzik belőle az írás kényszerűsége, az alkotás fájdalma, s ennek megfelelően az elmélyült jellemábrázolás – mint ahogy az viszont pl. Flaubert-re oly jellemző. S ezt, a Jenőytől származó gondolati nyilatkozatot (“Folyvást pihen. Folyvást mulat.”) tartja fontosnak és meghatározónak Jókai egész írói habitusára (Jókai Mór. 1881. = Péterfy Jenő válogatott művei. Bp. 1962. 259–61.). – Zsigmond Ferenc szerint Péterfy ezt a problémát, a jellemalkotást választotta ki “archimedesi pontnak”, hogy ezen “kiforgassa sarkaiból Jókai regényköltészetének egész világát” (Vö. Jókai regényhősei. Budapesti Szemle 1922. 55.).

[9] Wasztl – a hentesinas korából ismert háztulajdonossá lett férfiú nyilván ugyanaz, A hecc c. fejezetből ismert bajnok és díjbirkózó, aki Csollán Bertivel is meg akart mérkőzni.

[10] fordítófa – keményfából készült csizmadiaszerszám, amelynek segítségével ügyesen kifordítják az összevarrt csizmaszárat, hogy meg ne sérüljön a bőr

[11] specerei-bolt – Spezerei: fűszerüzlet

[12] A vademberes boltcímer szerepel egy Jókai anekdotában. Az író – kissé cinikusan – szerkesztői munkájáról nyilatkozott így munkatársai társaságában:

– Annyi közöm van nékem tihozzátok, mint a fűszeresbolt elé címerül pingált vadembernek: hozzá tartozik ugyan a bolthoz az is, de se a bolt nem az övé, se a boltban nincsen soha. (Vö. Szabó László: Jókai élete és művei. Bp. 1904. 330–1.) – Mikszáth is feldolgozza ezt az anekdotát a Pulszky-párbaj kapcsán. (Jókai Mór élete és kora. KrK 19. k. 72.) Az anekdotát túlságosan komolyan véve sokan messzemenő és nem egészen helytálló következtetéseket vontak le Jókai szerkesztői munkájáról – a későbbi évekre vonatkoztatva is.

[13] A boltcímer előkerül Jókai önéletrajzában is, illusztrálva költő, a festő munkája utáni megélhetési “lehetőségét”: “ha pedig megtörtént az az eset, hogy egy piktornak festményért pénzt adtak, úgy az bizonyosan boltcímer volt.” (Önéletírásom 137.)

[14] mahumed ember – nagy darab, esetlen ember; behemót nagy

[15] Abdolonymus – Abdalanimus: ókori király, aki szegénységében kertészkedéssel és vízhordással kereste kenyerét (i. e. 4. sz.).

[16] Dobzse László – II. Ulászló király (1490–1516), akit élhetetlensége miatt Dobzse Lászlónak hívtak, mert állítólag bármit kértek tőle, mindenre azt válaszolta lengyelül: dobrze (ejtsd: dobzse) (jól van).

A Magyar Nemzet Történetében Jókai külön fejezetet szentel ennek a királynak, s elmondja az itt röviden említett esetet is: “Azon históriai adoma, miszerint végtére a nyilvános pecsenyesütő sátorok alól hordatta ételét (miket maig is Lacikonyhának neveznek utána), ha nem való is, de teljesen kifejezi ezen nyomort, melybe tehetetlenségével magát és e szép országot süllyesztette” (id. kiad. 351–52.).

[17] Kisfaludy festményei között ilyen témájúak ma nem találhatók.

[18] landschaft – tájkép

[19] Jenőy élő mintája, Kisfaludy Károly valóban festett ilyen viharokat, nem is egyet. (Egynek színes reprodukciója látható is Beöthy Zsolt Képes Magyar Irodalom Története 2. k. 47. Címe: Vihar. – Eredetije a Kisfaludy Társaság – ma az MTA – birtokában. – Vö. Zolnai Béla megjegyzését: “Kisfaludy Károly novelláiban élethűen festi a biedermeier világ alakjait, de ha ecsetet vesz kezébe, akkor jelesen fest olajban viharokat, – amint Kazinczy írta róla (1828)” – erőteljesebben célozva túlhajtott romantikus effektusaira. (A magyar biedermeier. Bp. [é. n.] 134.)

[20] Kazinczy is panaszkodik a század eleji írók anyagi kiszolgáltatottsága miatt: “Kiss István budai és pesti könyvárus a debreceni augusztusi vásárban 3000 frtot vett be s az én szeretett Kis Jánosom Zaidjából egy hónap alatt 400 nyomtatványt adott el. Itt literaturánk aranyszázadja, ha ez így tart, de míg az író hasznot nem lát az írásból, addig ne reméljük annak elérkezését:” (Levelezése 3. k. 95. Id: Csahihen Károly: Pest-Buda irodalmi élete. 1. k. 93., 105.)

[21] fontos talp – a kemény, durvább kidolgozású talpat súlyra (fontra) árulta a tímár, a finomabbat, hajlékonyabbat viszont területmérték (ún. kvadrát) szerint

[22] necromanta – halottidéző, jós, látnok

[23] Váradi Antal írja, hogy Kisfaludy Károly, olaszországi bolyongása után, egy Berzeviczy Vince nevű barátjával élt Bécsben “festegetésből, bolti címereket és tubákos pixiseket mázol” (Képek a magyar író és színészvilágból. 2. k. 2.).

[24] Fidzsi-szigetek – óceániai szigetcsoport, melynek fontos fűszerexportja van. A szigeteket 1643-ban Tasman fedezte fel. – Tehát nem a portugál Magellán (Magalhaes: 1480–1521), akinek nevéhez – egy évszázaddal előbb – a Fülöp-szigetek felfedezése fűződik.

[25] Váradi Antal arról számol be, hogy a Vademberhez címzett ház a Lipótvárosban (nagyjából a mai V. kerületben) még a XX. század elején is állt (A régi Pest emlékeiből. Bp. 1921. 44.).

[26] habda – nagy, lötyögős szárú, főleg télen használt csizma; botos

[27] csizmographiai – játékos szóképzés: csizmatani

[28] “Az Adorján Manassé és a Jenőy Kálmán festményeit körülbelül ugyanaz a csizmadia árusítja, noha az egyiket Scalcagnatinak [Scalcagnatonak], a másikat Tseresnyésnek hívják” (Zsigmond Ferenc: Jókai. Bp. 1924. 384.) – az Egy az Istenben (1. k. 224.) és az És mégis mozog a földben. (Vö. Zsigmond F. Jókai mesemondása. Irodalomtörténet 1914. 364.)

[29] A Petőfi Irodalmi Múzeumban van egy kéziratos levél, amelyben Jókai Mór azt írja Jókay Károlynak 1855. szept. 14-én: “…az általam felvállalt Délibábot időközben betiltották, s miután a nyomdában nem Festetics szakállára hiteleztek, hanem az enyimre, a kárba veszett nyomtatványok, műmellékletek stb árát 400 pftot nekem kellett kifizetnem, én pedig kaptam ezért 8 mázsa makulaturát, amit eladtam 24 pftért a fűszerárusnak.” (III/105. H.)

[30] millennium – ezredév, ezredik évforduló. – A bibliában János jelenéseinek könyvében van arról szó, hogy a sátán megkötöztetik ezer esztendőre, s aztán egy kevés időre megoldoztatik, s az lesz az ítélet időszaka. Jókai erre céloz: közeledik az ezredik év, az ítélet ideje, a világ vége. (Jelenések könyve. 20 : 1–6.) – Egy-egy üstökös földközeli járása szintén a világ vége babonás félelmét keltette alkalmanként az emberekben (vö. A világ vége c. elbeszélést = Népvilág. 107–27.).

[31] A regény olvasói nem lehettek tanúi annak, hogy Kálmán lelkesítő szónoklatait hogy hallgatták a kávéházban a tűzvérű fiatalok. Ez a megjegyzés nyilván a Kálmán szerepével való azonosulás következtében Jókai saját fiatalkori emlékei gyanánt került ide.

[32] Szeretem és áldom az Úristent… – ezt énekli Zudár hóhér fogadott leánya a Szomorú napokban is (jelen kritikai kiadás 206., 213.); a debreceni temető koldushada is ezt énekli Sára asszonynak a Kiskirályokban (2. k. 47.). – A reformátusok énekeskönyvében a bibliai 116. zsoltár nyomán szereplő ének (kisebb szövegeltéréssel).

Kortesdolgok és családi bajok

[1] királyi komisszárius – főispán hiányában a megye megbízott vezetője; királyi küldött, kormánybiztos

[2] malleus – ellenzéki vezéregyéniség. Tallérossy Zebulon is így készül Tormándy táblabíró ellen: “Vagyok neki malleus magam!” (jelen kritikai kiadás 27. 1. k. 136.) – Az Egetvívó asszonyszívben: “No, de hátra van még az öreg kalapács! (Malleus maleficarum.)” Jókai Mór hátrahagyott művei. (1–10. k. Bp. 1912.) 9. k. 79.

[3] Kein Bruder in der Politik – A politikában senkisem testvér, nincs rokonság. Közismert német szállóige.

[4] publikus tér – köztér, politikai terület, közélet

[5] speechel – szónokol. Ugyanígy: Az élet komédiásaiban 1. k. 26., 179.).

[6] siserahad – gyülevész társaság. Az Egetvívó asszonyszívben jön a “Sisera hadja”’ (Jókai Mór hátrahagyott művei. (1–10. k. Bp. 1912.) 9. k. 90–91.).

[7] Klasszy Vencel – a Blaskovits-féle Buda-Pesti Utasító (1848) szerint Klaszy Vencel, magyar szabó a Zöldfa (ma: Veres Pálné) utca 279. sz. házban dolgozott. Híres mester volt; a magyaros viselet mellett erős propagandát fejtett ki.

8, 10 excelsissime princeps – legkegyelmesebb herceg!

[9] Angelo, Padua zsarnoka – Szomorújáték 4 felvonásban. Írta Victor Hugo. Fordította Csató Pál (Déryné Naplója i. kiad. 417.)

[11] mutatio – változott helyzet

[12] Tóth Béla az MTA könyvtárában található, Kazinczy Ferenctől származó pandekták forrásmegjelölésével mondja el II. József és a magyar nyelv c. hasonló csattanójú anekdotáját: “Ilyen vala az, midőn Bihar vármegyei perceptor Sánta, ezen kérdésére Józsefnek: ,Sind Sie verheiratet?’ így felelt: ,Nein. Ew. Majestät, ich bin noch Jungfer’ – Junggesell helyett.” (Magyar anekdotakincs. 6. k. 21–23.)

[13] oportet ut fiant scandala – a Vulgata latin fordítása Máté evang. 18 : 7. versének: “necesse est enim, ut veniant scandala”

[14] materiale – hozzávaló anyag; anyagi szükséglet

[15] A Bálvándy mintájául szolgáló élő alak, Keglevich Miklós gróf a valóságban is a Heves megyei ellenzék vezére volt. (Vö. György Lajos: A magyar nábob. Erdélyi Múzeum 1940. 237.)

[16] szívesen látom “délre” – Bernáth Gáspár ezt úgy adja elő, hogy a vendégeknek nem ad enni Józsa, mert ő délre hívta meg a vendégeket, s ő is velük megy tovább, más házhoz – ebédelni. (Vö. Pankay György életéből töredék. Hölgyfutár 1854. 354.) A Kárpáthy Zoltánban Maszlackyt éppúgy otthagyja Zoltán cselédsége, s hiába kutatnak ebéd, ennivaló után a Rossz diadal c. fejezet elején.

[17] a gólya delel – délben, amikor a legnagyobb forróság van, a gólya nem jár fészkétől távol ennivalóért, hanem a kicsinyei felett szárnyával csapkod, legyez, hűvöset csinál (Nyárády Mihály szíves közlése)

[18] A tiszai sziget – itt tartotta Józsa Gyuri a sertéseit is (Vö. Józsa Gyuri jószág-összeírása. Üstökös 1862. 10. sz.). – A Heves megyei monográfiában olvasható: “Tiszafüreden a mai napig él egy hagyomány, mely szerint a város délkeleti részén volt egy őrfa; a veszély idején azon mindig egy őr tanyázott s ha az ellenség közeledését jelentette, a lakosság a Császlód nevű szomszéd tiszai szigetre menekült.” (Magyarország vármegyéi és városai. Szerk. Borovszky Samu Bp. 1909. 185.) Az Egetvívó asszonyszívben a labanc veszély miatt a debreceniek egy része “a Bagoly-szigetbe szállott” (Jókai Mór hátrahagyott művei. (1–10. k. Bp. 1912.) 9. k. 145.). – Józsa Gyuri háza: Bagolyvár!

[19] Erről a macskazenéről György Lajos azt írja, hogy “nem Jókai találmánya ez, megtörtént eset, gróf Keglevich Miklós volt ez a botrányhős” (A magyar nábob. Erdélyi Múzeum 1940. 237.). – Józsa Gyuri 1809-ben a Heves megyei insurgensek vezére volt. (Vö. Keletkezése, forrásai)

[20] Fújjad Csollán! Mondd Csollán! – ugyanilyen névcserés macskazene folyik a Kiskirályokban is: “Fújjad, mondjad Belizár!” – rikkantásokkal A Varjú-nóta c. fejezetben

[21] delegatum judicium – kiküldött különbíróság

Correctura

[1] Correctura – Ez a cím is jellemző Jókai szabad szóhasználatára. Értelme itt átnézet, leszámolás, összegezés lehet.

[2] Geographical Society – Földrajzi Társaság

[3] Club of Travellers – Utazók Klubja. Alighanem magyarból angolra fordított fiktív címek.

[4] Kőrösi Csoma Sándor az Asiatic Society of Bengal tagja, munkatársa, később alkalmazottja volt. (Vö. a Jókai könyvtárában is megvolt: Kőrösi Csoma Sándor dolgozatai. Összegyűjtötte és életrajzzal bevezette Dr. Duka Tivadar. Bp. 1885.)

[5] Jókai forrásai közül Horváth Mihály is részletesen foglalkozik a kolerajárvánnyal (i. m. 1. k. 260–62.).

A kolerajárványról, 1866-os tapasztalatairól beszámol Hegedüsné Jókay Jolán is, aki ebben az időben Jókaiéknál lakott a budai villában. “Ettől nagyon félt bátyám, azon a nyáron nem is járt be a városba, hanem kirendelte a szerkesztőségi szolgát naponta, azzal intéztette dolgait. Gyümölcsöt sem volt szabad enni, dinnyét meg éppen nem. (Pompás jó dinnyéit, melyekkel annyit fáradt mire megértek, a disznók kapták: fájó szívvel néztük, hogy aprogatja maga bátyám, nehogy a cseléd is egyék belőle.) Marhahúst sem volt szabad akkor főzetni, csak birkát és baromfit. De Róza néni attól kezdve óvatosabb volt, reggel mindenkinek kellett egy kanál szilvóriumot inni és a gyomrán flanelldarabot viselni, a cipőkbe szintén flanell talpat tettünk, ezt bátyám szabta mindenki cipőjébe. Bátyám dolgozószobájában mindig volt egy kis szíverősítő…” (Jókai és Laborfalvi Róza 209–10.) “Betegség, halál, elemi csapások rajzában… sem szédült egészen a naturalizmus karjaiba. Szeretetreméltó módon, transzcendens túlzásaival egyszer az influenzát (Névtelen vár), másszor a kolerát (És mégis mozog a föld)… teszi meg a világ legirtózatosabb és mindent ölő betegségének.” (Buday Dezső: Jókai lelke. Nyugat 1925. 341.)

Az 1831-es kolerajárvány áll a Szomorú napok c. regény középpontjában (jelen kritikai kiadás 112–23.). – A Rab Rábyban is a déli határszél felől jön a rettentő járvány (44–5).

[6] a kitört pórlázadás – Ez az utalás azt bizonyítja, hogy – mint a Szomorú napokban – ezalkalommal is a népfelkeléssel egybekapcsolódott 1831-i koleravészre céloz Jókai, – bár saját korából is voltak élményei e járványról. – Szekeres László felsorolja, hogy a “fekete halál, a legirtózatosabb dögvész” többször jelentkezik Jókai regényeiben, sőt humoros írásaiban is (Szomorú napok. jelen kritikai kiadás 349–50.).

A regény közlése idején, a nyár végén 1871-ben is sokfelé volt kisebb-nagyobb kolerajárvány. Augusztus végén, szeptember elején tele van a Hon hazai és külföldi járvány jelentésekkel.

[7] A Miskolc városában levő Avas hegy tele van közismerten jó borral telt borpincékkel.

[8] Az ilyesfajta fogadtatásról Váradi Antal is tud. A kolera ellen érdemi “védekezésről szó sem volt, hanem a falu vagy város végén nagy tüzeket gyújtottak és a tüzeket vasvillás emberekkel vétették körül. A nóta is arról szól:

Város végén a vasvilla,

Mégis bejött a kolera.

Sem papokra, sem zsidókra,

Csak a szegény diákokra…

Ej, haj, igyunk rája,

Ugyis elnyel a sir szája…

Ott lesz fáradt testünk

Csöndes tanyája.”

(Képek a magyar író és színészvilágból. Bp. 1911. 1. k. 103.) Stoll Béla is ismeri ezt “Város végin két vasvilla, mégis bejött a kolera” címmel (kezdettel), Tóth István gyűjteményéből (i. m. 388.). – Az itt idézett vers második felét, más folytatással, mint “a leglármásabb bordalt” éneklik a csittvári krónikások a regény elején (1. k. 33).

[9] cucumis, pepo – uborka- és dinnyefajták

[10] Coriolanus – eredeti nevén Cnaeus (és nem Caius) Marcius római előkelő férfiú (i. e. V. sz.); a Coriolanus melléknevet a volscusok Corioli városának diadalmas bevétele emlékére kapta. – római nemes, aki a plebejusok felháborodása miatt bekövetkezett száműzetésekor átpártolt az ellenséges volscusokhoz, s azokat vezette elkeseredettségében szülővárosa ellen.

[11] sem kertben, sem patikában – vö. a latin közmondást: Contra vim mortis, non est medicamen in hortis. (Mikes Kelemen fordításában: Halál ellen nincs fű kertben. Tóth Béla: Szájrul szájra. 294.)

[12] Boccaccio Decameroneja – Ennek kerete az, hogy az 1348-i firenzei pestisjárvány elől hét előkelő nő és három gazdag lovag kiköltözik egy távolabb eső palotába, a városon kívül, s ott vidám mulatozással, tánccal, dallal, történetek mesélésével felejtik el a házukon kívül dúló rettenetes vészt.

[13] Katinkának ez a kétségbeesett vigadási kedve megfelel annak a leírásnak, amely Jókainak az 1855-i koleravész idején szerzett tapasztalatairól számol be (Életképek: II. Gonosz háznak gonosz vége. = Életemből. 2. k. 25–26.).

[14] filou – franciául: gazember; görögül: szeretett, kedves

[15] kolna – vidéki nyaraló, kastély, szőlő. Az élet komédiásaiban, is szó van a kitűnő magyarádi borokról (296.). Baranyi Miklós is magyarádi bort iszik az Egetvívó asszonyszívben. – A kolnáról l. a Szép Mikhál jegyzetét (jelen kritikai kiadás 399.).

[16] Decebal nyelvén – románul; Decebál a dákok királya az 1. században

[17] A múlt században szokásos füstöléses fertőtlenítő eljárások megtalálhatók más Jókai regényben is. Pl. az Arany emberben jelen kritikai kiadás 43.), a Névtelen várban (2. k. 112.), a Rab Rábyban (395).

[18] praeservativa – óvó intézkedés, elővigyázatossági rendszabály

[19] A Bálvándy–Csollán “iskolát” ismertette már Jókai a Bálvándy c. fejezetben.

[20] svalizsér – lovaskatona

[21] Bruder! – testvér!

[22] Pátyod – Szabolcs-Szatmár megyének ma is egyik legkisebb, legeldugottabb kisközsége; a világ vége

[23] németszóra ad – zálogba csap. Célzás arra, hogy az uzsorások, zálogházasok, általában németül beszéltek akkoriban.

[24] Molay Jákob – a pápai rendelettel feloszlatott templárius (templomos) lovagrend utolsó nagymestere (Molay Jakab), aki vértanúhalállal pusztult el a kereszten 1314-ben. – A rend a nevét a bibliai Salamon egykori palesztinai templomának helyén épült kolostoráról vette. A kezdetben szegény rend a XIII. század végére már nagy földbirtokokkal rendelkezett Franciaországban. Betiltásának is vagyoni okai voltak, mert így azokat a birtokokat IV. Fülöp király szerezte meg. – Egyes történetírók a szabadkőműves-szövetséget a templáriusok rendjéből származtatják. Innen származik titkos jelük: J. B. Molay Jakab monogramja is ez: Jacobus Burgundius. (Vö. A szabadkőművesség kézikönyve. Bp. 1946. 8–9. – A templáriusokról vö. Az élet komédiásai. (1. k. 47.); Egy hirhedett kalandor… (120.), Rab Ráby (415).

Templariusok – szomorújáték 5 felvonásban. Írta Werner Kalchberg után Kotzebue. Bemutatója 1808. Fordította Benke József (Jókai apósa). (Vö. Déryné Naplója i. kiad. 419.)

Alkonysugarak

[1] mirigy – kór, járvány

[2] mellbeteg – tüdőbajos, tuberkulózisos. – A romantikus regényhősökhöz, főleg a szerelmes fiatalokhoz Jókai műveiben is illett ez a betegség (Ankerschmidt Hermine, Kőcserepy Vilma stb.).

[3] epemirigy – kolera. Régen az epe (görögül: kólosz) betegségének hitték a kolerát.

[4] egy vázolt kép – arról a képről van szó, amelyet Tóth uram rendelt, s amelyikre kérte, hogy a piktor magát is fesse oda a családi körbe

[5] Megtalálsz virágaid között… ez a mondat olvasható Jókai Kerepesi úton levő síremlékének külső peremén

[6] Jókai korához képest helyesen látta a fejlődést a kapitalizmusnak iparra és kereskedelemre támaszkodó fellendülésében. Ugyanakkor viszont mások nem így vélekedtek. Kecskeméthy Aurél például ezt írja naplójába a regény keletkezése idején, 1870. jún. 21-én: “Pest szépítéséről nem lehet szó! Csak arról, hogy kereskedelme mindenképp előmozdíttassék. Dock, entrepotok, összekötő vasút, vámház, hajózás, ez kell. Szép Pest szemre, de lakálya kellemes – mint Páris vagy Bécs – soha sem lesz, sem fekvésénél fogva, mely a szélét képezi a homok határán, sem pedig azért, mert életerejének forrása a kereskedelem, mely csúnya; gyapjú, zsír, bőrök, faggyu, kender, etc. szeméttel s bűzzel jár.” (Naplója. 1909. 263–64.)

Jenőynek ezt a vízióját – mint “a lélek vizionárius hatalmát” – más Jókai művekben is felismeri Zsigmond Ferenc (Jókai. 296.), s ugyancsak Zsigmond írja, hogy “már nem szeretet az, amit Jókai Budapest iránt érez, hanem szenvedélyes, rajongó szerelem; (a város) reformkori fejlődését igazi fővárossá lételéig s kulturális jelentőségét eposzi arányokra eszményíti” (Jókai és Debrecen. 1925. 26–17.).

Sőtér István szerint: “Korábban még az arisztokrácia és a középnemesség egy jelentős része osztotta Jókai műveiben a főhősök céljait, eszméit. Az új regények hősei mögül eltűnt az osztály, a közösség, melyre támaszkodhatnának. És fontos változás az is, hogy az új Jókai-hősök immár nem a politikai, megyei közélet emberei, hanem a tudomány, a költészet felkentjei.

Jókai már nem az osztályban, hanem a magányos, kiemelkedő, rendkívüli hősben reménykedik. Épp ezért, a rendkívülibe vetett hite miatt, romantizálási eljárásai irreálisabb hős alakokat hoznak létre, mint korábban, elképzelései pedig csupa utópiában fejlődnek ki. Mert nemcsak a Delej-ország és az Otthon-állam utópia, de még Jenőy Kálmán Budapest víziójának is vannak utópiás elemei.” (Jókai útja. = Romantika és realizmus. Bp. 1956. 438.)

[7] Hasonló vízió a főváros fejlődéséről a Kárpáthy Zoltánban (jelen kritikai kiadás 1. k. 262–63.).

[8] És lesz népünk, amely hazájának örül… hogy dicsőítse hazáját. – Ezt a terjedelmes mondatot Révai József a Magyar Dolgozók Pártja 1951 februárjában tartott II. kongresszusán, a napirend 1. pontjához fűzött felszólalásának befejezésében idézte, annak hozzátételével, hogy “Jókai Mór rólunk álmodott”. – Jókai e regényének népszerűsítése, gimnáziumi kötelező olvasmánnyá tétele, tematikai túlbecsülése (művészi fogyatékosságai ellenére) – ettől az időtől kezdődik. Ezt akkor is meg kell állapítanunk, ha a mű eszmeiségét változatlanul és föltétlenül Jókai egyik leghaladóbb bizonyságtételének tartjuk is. – Ugyanez az idézett mondat olvasható a Helikoni Ünnepségek emlékére 1954-ben felújított keszthelyi Helikon-emlékmű tábláján is.

[9] Buday Dezső írja, hogy “Jenőy Kálmánnak halálküzdelmes vizióiban felségesen nagyszerű látomásai vannak az eljövendő Pestről… Jókai talán az egyetlen utopista, akinek mérhetetlen fantáziája megközelítette a jövő szárnycsapásait.” Jókai a szociális álmodozó c. fejezetben i. m. 342.)

[10] Jókai 1897-ben is visszaemlékszik az egykori képre (Solitudo Jókai Mór hátrahagyott művei. (1–10. k. Bp. 1912.) 5. k. 335.). – Barta János többek között e vízió alapján beszél Jókainak a “tisztességes kapitalizmusról” táplált elképzeléseiről (Irodalmunk 1849-től 1905-ig. 174.).

[11] Nincs itt többé, hanem feltámadott – a biblia szerint egy angyal mondta ezeket a szavakat, amikor az asszonyok a sírban a feltámadott Jézust keresték. Ez húsvét vasárnapja. (Máté, Márk és Lukács evangélista azonosan mondja el a történetet.)

[12] Két Pisztoly – általában “kozáktanya”, lebuj jellegét emelik ki (Hon /Jókai napilapja/ 1870. dec. 24. esti kiadás; Jókai: Magyarhon szépségei i. kiad. 45.). Váradi Antal szerint a későbbi Eszterházy (ma Puskin) utcán (Polláck Mihály téren) volt (Régi magyar színészvilág. 160.). – Pest-Budai Kávéházak. (Kávé és kávés mesterség 1535–1935. Írták Bevilaqua-Borsody Béla és Mázsáry Béla. Bp. 1935. Két kötet. Bev. 1–168; 1. k. 1–526; 2. k. 532–1467.) szerint az 1830–1874 közt működött vendéglő a Szénás piac (Kálvin tér) és a Stációk utcája (Baross utca) sarkán állt (1. k. 116–17.; 2. k. 1161. Képe uo.). – Váradi Antal másutt azt említi, hogy a Két Pisztolynak “egy kis utcai szobájában írók és professzorok gyűltek össze vacsorázni” (Az egykori Budapest. 48.).

[13] Az alkonyati nap képe a Toldi estéjének záró szakaszaihoz hasonló.

[14] A Jókai lelke című, többször idézett tanulmányban Buday Dezső így ír: “Aki máshoz megy, mint akit szeret, azt mindig, utoléri a végzete… Persze, aki máshoz megy, az gazdag ünnepelt leány. Annak a kérője egyszerű szegény ügyvéd vagy szolgabíró, afféle diákember, a diadalmas vetélytárs pedig, aki elröppenti a szülői háztól, kiöltözött ficsúr, akinek selyem a zsebkendője, millió a pénze, szerencsés járású a kártyája. Így tölti be végzetét Decséry Dorothea grófnő, akihez hiába emeli a szemét Jenőy Kálmán, őrizetlen pillanatait meglopja a szülői kényszer és Bálvándy báróhoz kell mennie. De aki máshoz megy, az meg is bánja. És a sors, mint ahogy a regényhez illik, összehozza szerelmesével: a szegény diáknak megbántott férfi önérzete megkapja a regény végén az elégtételt. Jenőy Kálmán halálos ágyán kapja meg Dorothea levelét.” (i. m. 336. – A motívum alkalmazható a Szegény gazdagokra is.)

“Volt. Nincs. Lesz.”

[1] A harangszó egész nap nem hallgatott el – Az 1855-beli koleraveszedelemről – személyes élményei alapján – számol be Jókai, édesanyjának írt levelében, amelyben a harangozásról más adatok olvashatók: “Most Pesten olyan mértékben dühöng a cholera, hogy igazán megdöbbenti az embert. Lapokban ezt titkolnunk kell, hogy a mostani szállásomon (magyar utcza 2 szám) naponként egész sorait látom kivonulni a halottas szekereknek; a harangozás már régóta meg van tiltva. Még a kik Pesten laknak is, futnak innen széllyel.” (Jókai Mór levelezésének kiadásához készült kolligátum. Országos Széchényi Könyvtár Kézirattára Fol. Hung. 2261. 208. f. A levél kelte: 1855. jún. 21. – Hasonlóképpen ír 1855. jún. 25-én Károly bátyjának is.)

[2] a protestáns paplak – a közeli Széna piacon (mai Kálvin téren) volt

[3] P. Szathmáry Károly regényében (Az ország sebei) is csak két szereplő érkezik meg a tízéves találkozóra; a többi vagy nem tud, vagy nem akar eljönni az időnapra.

[4] Tübet – Tibet: Fővárosa: Lhassza, Kőrösi Csoma Sándor útjának végcélja, a láma vallás központja.

[5] Szelim aleikum – jelentése: Üdv nektek! – Jókai másutt is használja, különösebb indoklás nélkül, ezt a törökös köszöntést, más alakban is: Szálem alikum – (Életemből 2. k. 338.); Szálem alek (A janicsárok végnapjai. jelen kritikai kiadás 272.).

[6] kurdsüveg – hosszú, hengeralakú nemezsüveg, turbánkendővel. A Törökország, Irán, Irak, az EAK, Afganisztán, Pakisztán és a Szovjetunió területén élő kb. 6–7 milliónyi kurd nép férfiainak régi, jellegzetes fejviselete.

[7] Volt. Nincs. Lesz. – A pesti Városligetben mai napig látható egy magános, névtelen sírkő: Fuit (Volt) felírással – az Ipari Vásár elkerített területétől keletre, a Zichy Mihály út és az Ajtósi Dürer sor közötti parkos területen. A sírkő alatt Horváth Jakab egykori pesti fiskális nyugszik, aki hatalmas összeget hagyományozott e helyen egy liget létesítésére, azzal a kikötéssel, hogy őt ott, ilyen feliratú sírkő alá temessék. Megtörtént 1806. dec. 14-én. – Jókai, akinek kedves sétahelye volt a Városliget, nyilván ismerte ezt a titokzatos sírkövet, amelynek történetét csak a regény megjelenése után hozta nyilvánosságra Karacs Teréz. A feliratos kőről megemlékszik Arany János is Ének a pesti ligetről c. versében. (Vö. Arany János: Kapcsos könyv. Bp. [é. n.] 26.; Tóth Béla: Szájrul-szájra. 127–28.)

[8] Decsy Sámuel (1742–1816) orvos, tudós, lapszerkesztő. Egyik könyve “Jókainak kedves olvasmánya volt, s a törökökre vonatkozó tudásának egy részét ebből merítette” – írja Szinnyei Ferenc (Novella és regényirodalmunk a Bach korszakban. Bp. 1939. 221.). Ez a könyv Decsy Osmanogaphiája, azaz A török birodalom természeti, erkölcsi, egyházi, polgári s hadi állapottyának és a magyar királyok ellen viselt nevezetesebb hadakozásainak sumnás leírása” (Három kötet. Bécs 1788–89). (Vö. Szegény gazdagok. jelen kritikai kiadás 137.; a Fehér rózsa forrásaként is használta Jókai jelen kritikai kiadás 391–99.). – Ez a Decsy Sámuel egyébként a magyar színjátszás támogatója is volt, s Pannoniai Féniksz avagy hamvából feltámadott magyar nyelv (1790) c. munkájában síkra szállt a ház építése érdekében (Magyar színháztörténet. 88.).

[9] A Petőfi Irodalmi Múzeumban, a Jókai hagyaték darabjai között található egy 32 lapos kis füzet, amelynek első részében, az első 10 lapon Ne bántsd az árvát. Tekintetes nems Ásvay Jókay József ur… utolsó tisztességének megadásakor… Őszhó 31kén 1837. Mondotta Tüdős József c. temetési beszéd olvasható, majd A jó keresztyén halála. Tek. Ns. Ásvai Jókay Josef ur, mint jó és buzgó keresztyén hideg tetemei felett elmondotta… Vály Ferencz, a Rév-Komáromi Ref. Oskola Oktatója.” Majd a 27–29. lapon levő imádságok után énekszövegek következnek (30–32.), melyek “Idvezült Tek. Ns. Ásvai Jókay Jósef Ur’ végtisztelete’ alkalmával énekeltettek”. Előbb I. A Háznál, II. A Templomban, Oratio előtt, III. Ugyan ott Oratio után. Majd:

IV. Az úton

1. Már elmégyek ez örömbe

Paradicsomnak kertébe

Lelkemnek boldog helyébe…

és még hat versszak. Majd utána:

V. A sírnál

1. Menj el a’ nyugalom

Csendes éjjelébe

E gyászos sirhalom

Megnyilt kebelébe

Közanyánk ölébe.

2. Hova a világi

Bajok nem tódulnak

A’ test’ kivánsági

Hol mind elnémulnak

Végképpen elmulnak…

még további két versszak társaságában. – Tseresnyés uram, ugyanezekben a helyzetekben, ugyanezeket az énekeket mondja el.

Az apró szövegváltozás arra utal, hogy Jókai emlékezetből idézte az apja temetésén is hallott református temetési énekeket. (Ugyanígy olvasható e három strófa, némi szövegeltéréssel a Hétköznapokban jelen kritikai kiadás 137.) – A két ének szerepel az Egetvívó asszonyszívben is (Jókai Mór hátrahagyott művei. (1–10. k. Bp. 1912.) 9. k. 240., 144.).

[10] Kisfaludy Károly a Kerepesi temetőben nyugszik a 2/29. parcella 1–1. sírhelyén, a Deák-mauzóleum közelében, attól nyugatra.

[11] Szauder József szimbolikus jelentőségűnek látja azt a tényt, hogy Jenőy Kálmánt – akinek célkitűzése a nemzetnek a költészettel, a drámával való felrázása – éppen az a Barkó Pál temeti el, akinek szándéka volt “visszatalálni abba az őshazába, melynek emléke erőt, öntudatot is öntene a zsibbadt jelenetbe”, mert “kettejük alakján keresztül a múltért rajongó s a jövőért hevülő romantika ölelkezik egymással” (i. m. 13.).

[12] sing – régi hosszmérték, kb. 66 cm

[13] Ninive romjai – Ninive, asszíriai főváros, amelyet 606-ban a háború teljesen elpusztított, s azóta romhalmaz. A múlt században kezdtek erőteljesebb ásatásokat, s igen értékes leletekre bukkantak.

[14] Dhawalagiri hegy – a Himalája egyik legmagasabb hegye. Legkiemelkedőbb csúcsa 8180 m (Vö. Az élet komédiásai. 1. k. 111.). Másutt említi a Dhawalagiri sziklából fakadó “kristálytiszta, jéghideg, szénenyterhes” vizet (Egy ember, aki mindent tud 283.).

[15] az a jel – Az “érintési” jelről, mint a szabadkőművesek egyik egymásközti ismertetőjeléről vö. A szabadkőművesség kézikönyve (Bp. 1946. 9., 23.) – Egyébként arra nincs nyom, hogy Jókai maga is szabadkőműves lett volna (Gerő Imre: A magyar szabadkőművesség története. Bp. 1949. 42. l.), bár Szabó László megemlékszik arról, hogy a szabadkőművesek “több ízben fölszólították Jókait, aki annyira a szabadkőművesi eszmék szerint élt és cselekedett, hogy lépjen közéjük” (Jókai élete és művei. 343.). – Más műveiben is beszél a szabadkőművesekről pl. Az élet komédiásaiban (1. k. 43–44., 124., 129. stb.).

[16] Lengyel Dénes vizsgálja Jókai határozott állásfoglalását a haladás irányiban, s jellemzőnek tartja, hogy Barkó Pali a szabadkőművesek, az “egykorú társadalom haladó szövetségeinek tagjai” szokása szerint fog kezet Tseresnyés urammal. (És mégis mozog a föld. Köznevelés 1949. 646.)

Bodolay Géza tájékoztat arról, hogy Pápán 1842 tavaszán már megismerkedhetett Jókai a szabadkőműves tanokkal, mert egyik diáktársuk olvasott fel irodalmi körükben “a szabadkőművességről Börnétől fordítva”, s ezt a felolvasást Jókai Petőfivel együtt hallgatta (i. m. 617.).

[17] Nagy Miklós hívta fel figyelmünket Kertbeny Károly német nyelvű cikkére. Ebben arról ír e regénnyel kapcsolatban a szerző, hogy Jenőy Jókaira jellemzően idealizált alak, mert a magyar viszonyok és lehetőségek ellenére óriási árnyképként bolyong a hazug és ellentétes viszonyok között. (Maurus Jókai. Eine kritische Studie. = Magazin für die Literatur des Auslandes. 1875. 4. Sept. p. 528.)

Keresik és nem találják

[1] halálóra bogár, halálverőc – a fában járatokat rágó, percegő szú, amelyiknek hangja az óra ketyegéséhez hasonlatható, így az idő telésének, az elmúlásnak a jelképezője. Jókai külön említi a szút is: a kettő ugyanaz. (L. Akik kétszer halnak meg 1. k. 260.) – A halált jósló önmagával beszélgetésről vö. Szendrey Zsigmond: Népi babonák Jókai műveiben. (Ethnográfia 1925. 115.): Az Egetvívó asszonyszívben: “Kis kopogó rovar, aki az ágydeszkába fúrja magát, s ott elkezd kopogni; rendesen tizenegyet üt, úgy híják, hogy halálóra-szú (Anobium pertinax)” (Jókai Mór hátrahagyott művei. (1–10. k. Bp. 1912.) 9. k. 219.).

A harc vége

[1] salamoni ítélet – a bibliai Királyok I. könyve írja le az ismert esetet, ahogy két, gyermekéért versengő asszony között hogy tett igazságos ítéletet Salamon, a zsidók királya (3 : 16–28).

[2] impedimentum matrimonii – a házaséletet gátló akadály

[3] Menelaus, Helena – Heléna, Zeusz és Léda leánya, aki Menelaosz spártai király felesége lett. A mondák egyik változata szerint a lakodalmat csak a tízéves háború befejezése után tarthatták meg, de az asszony addig is hűségesen várt a királyi férjre.

[4] vidrángás – vitustánc: az izommozgások zavara, kóros rángatózás. A latin Vitus férfinév magyar fordítása Vid, Vidor.

[5] Józsa Gyuri “nagyúri licitáción aquirált egy batárt” (Vö. Bernáth Gáspár adomái… Bp. 1878. 68.).

[6] talált a zsibvásáron – Bernáth Gáspár adomái közt olvasható, hogy Józsa Gyuri szokás szerint “friss gúnyavásárlás végett a zsidópiacra ballagott” (86.).

[7] Kohlmarkt – ócskapiac, zsibogó, – Az egykori káposztás piac német neve tudatlan fordítás miatt egy időben Szén tér, a mai Deák tér. Ez a használt holmikkal teli piac a “lutheránusok temploma előtti téren” volt. (Pest-Budai Kávéházak. (Kávé és kávés mesterség 1535–1935. Írták Bevilaqua-Borsody Béla és Mázsáry Béla. Bp. 1935. Két kötet. Bev. 1–168; 1. k. 1–526; 2. k. 532–1467.) 2. k. 1161.) Rab Ráby 57.

[8] kapriol – bók, hajbókolás

[9] hospodár – goszpodár: kis fejedelem; kényúr; bandavezér

[10] Kisstihand – (küsse die Hände): kezét csókolom

[11] Adelung – német nyelvtudós, akinek nyelvtankönyveit az egész világon használták, ismerték (1732–1806)

[12] Ist die hund fett! – a kutya zsíros (rossz szóhasználat, a kövér helyett). – A túlhizlalt, agyonkényeztetett mopszli “társadalomtörténeti” rajza olvasható Az élet komédiásaiban (2. k. 64, 198. – L. Politikai divatok jelen kritikai kiadás 454, 627.).

[13] Kiszti hand, madám. Kutser hüt dich schén, néger pasz auf, nachhe brrr! – a szörnyen vegyes németségű mondat kb. jelentése: Kezét csókolom, asszonyom. Kocsis, vigyázz! Néger, figyelj! Aztán brr! (azaz: mozgás, indulj!)

[14] elprofitírozott – elsajátított, eltanult, hasznosított

[15] A Vörös Ökör Józsa Gyuri szokásos fogadója. A Krisztinavárosban, a Rudas fürdő mellett volt (Pest-Budai Kávéházak. (Kávé és kávés mesterség 1535–1935. Írták Bevilaqua-Borsody Béla és Mázsáry Béla. Bp. 1935. Két kötet. Bev. 1–168; 1. k. 1–526; 2. k. 532–1467.) 1. k. 205.; 2. k. 1170.; vö. Életemből. 2 k. 185.) Pesten is lehetett. Józsa Gyurinak szokásos beszálló helye a Veres Ökör (Tóth Béla: Magyar anekdotakincs. 2. k. 281.), s ugyanitt olvasható, hogy Józsa milyen “keshedt hintóval” érkezett oda, a régi Nemzeti Színház környékén, a mai Belvárosban volt fogadóba.

[16] Still! Kommt noch etwas – Csak nyugalom! Még jön valami!

[17] Nix csúfság! – Semmi csúfság!

[18] eszményibb rút – a Névtelen várban Sátán Laci “eszményképe a rútnak” (1. k. 167.)

[19] A költő átkát csak az olvasó ismeri, mert azt a levelet, amelyben ezeket a sorokat írta Kálmán, mégsem küldte el, hanem széttépte.

A költő álma

[1] A Magyar Nemzet Történelme c. könyv befejezéseként Magyarország van címmel egy fejezet kb. ugyanazt a fejlődést foglalja össze, mint amelyet a regény e fejezete. Jókai végigmegy a nemzet életének minden fontos területén, s abban foglalja össze mondanivalóját, hogy ma már az lehet a jelszó, hogy “intra Hungariam iam est vita” – hogy Magyarországon belül is van már élet. Befejezésül ott még egy erőteljesen aulikus, trón iránti gesztust enged meg magának Jókai (I. kiad. 913–18.).

[2] Az itt következő fejlődésrajz egyes adatai nem pontosak, de egy ilyen ódai szárnyalású felsorolásban ezt nem is kívánhatjuk. Van, amiről megfeledkezik Jókai 1871-ben, amikor ezeket a sorokat írja: a “két ifjú város” ebben az időben már egységesen Budapest, bár a hivatalos egyesítés csak 1872-i keletű. Viszont korai állítás a 34 nyomda, az állandóhidak többesszámban említése (a Lánchíd volt meg egyedül: a Margit-hidat 1872-ben, a Déli összekötő vasúti hidat csak 1873-ban kezdik építeni), a külföldi tőkepénzek bátor elhelyezkedése magyarországi vállalkozásokban, s a hazai színművészetnek sincs még négy-öt palotája…

[3] a vasember a József téren – Az 1847-ben meghalt József nádor, akiről a regényben is szó van, hosszú előkészületek után 1860-ban kapott szobrot. Halbig Johann szobrászművész alkotása 1869-ben került, fényes pompával, mai helyére, a József nádor térre.

[4] Tudományos Akadémiához – ebben az időben már ez a neve a kezdeti Magyar Tudós Társaságnak

[5] száztíz sing – kb. 65–70 méter. – Jenőy kétszáz lépés távolságot mért le, Barkó is pontosan mérte le a távolságot singben; az előbbi mégis kb. kétszerese az itt szereplő távolságnak…

[6] üdvlelde – panteon; díszcsarnok

[7] Jókai korai noteszjegyzetei között szerepelnek ilyenek: Vége a szobor előtt (26. recto 183), A szobor (31. verso 254.) Ezzel kapcsolatban utalunk Jókainak olyan kijelentésére, mely szerint “általában regénye végét komponálja meg először”. Foglalkozik ezzel a kérdéssel Szekeres László (Szomorú napok. jelen kritikai kiadás 257.).

[8] Dorotheának ez a jelenete emlékeztet Barna Sándor látogatására Fanny sírjánál (Egy magyar nábob – a Titkos látogatók c. fejezet).

Sőtér István írja az Angyalok és hősök c. fejezetében: “A reformmennyország lakója, Kárpáthy Zoltán, maga is angyal… Méltó társa és némiképp ellenlábasa Jenőy Kálmán. Jókai megrajzolta ugyan a polgárosodás idilli változatát, ugyanakkor azonban a nemzeti újjászületés hősi küzdelmeiről sem feledkezett meg. Az irodalom eposzi története legalább olyan közel áll szívéhez, mint a szabadságharc. Kárpáthy Zoltán oly magas fokán áll a tökéletességnek, hogy nincs is miért küzdenie: egy angyalnak nem lehetnek tévútai. Ez a szerep Jenőy Kálmánnak jut tehát; míg testvére, a nábob fia felmagasztaltatik, neki harcolnia és szenvednie kell… Jenőy számára… az apoteózis az egyetlen jutalom és kárpótlás.” (Jókai Mór. Franklin 106.)

Barta János úgy látja, hogy “Jókai főhős-alakjai jórészt nagy vállalkozások résztvevői, szinte epikus mértékű hivatás hordozói. Jókai úgy teszi őket erre a hivatásra képessé, hogy kiszűri, kivonja belőlük az ember testi mivoltával szükségképpen adott biologikus-naturális tényezőket, s egyéniségük főmozgatóit eszmei és magasrendű érzelmi erőkben látja… Jókai mindvégig az éppen felserdült fiatalság hitével és optimizmusával nézte az embereket… Az önmagát megtagadó, magávalragadó heroizmus a Jókai regényinek egyik legfőbb értéke… A tudomány, a szabadság, a politika hőseiből és mindannyiuk tetteiből olvasható ki Jókai világnézetének legalapvetőbb vonása: a mély, szinte megdönthetetlen hit az emberben és az ember hivatásában…” (Irodalmunk 1849-től 1905-ig. 225–27.)

Table of Contents

Címlap

[Ajánlás]

Előszó

A csittvári krónika

A Rákóczi harangja

A furcsa patronus

Hová vezettek a levelek?

Az édes otthon

A theátristák

Bálvándy

A sárga violák

Amit a patvaristák tanulnak

A persiettető

A cáfolat

Az első intés

Az elefántcsontra festett kép

A messzelátó család

Az első “te”

Ariadne

A hecc

A hírhedett erőművész

Hátrafelé fölfelé

A szivárvány közepett

A hőstett

Mi van a fenyők mögött?

Közelebb az éghez

Lenn a földön

A vál-úton

A nagyanya fenyítő keze

A Lóháton

A nádornál

Őszi harmat után…

Milyen szépek a grófnő nefelejcsei…

A rundellában

Különböző női szívek

Apelles csizmadiái s az igazi csizmadia

Ahol a citromfa virít

Az árvaság kezdete

A hősnő

A boldog szerelem

A jég hátán

A teaivástól

A pusztában

Kortesdolgok és családi bajok

Correctura

Alkonysugara

“Volt. Nincs. Lesz.”

Keresik és nem találják

A harc vége

A költő álma

Kiadások, fordítások

Keletkezése, forrásai

Irodalom

Szövegváltozatok

A költő álma

Jegyzetek