## A hősnő

Kálmán tollat és tintát kért házigazdájától, hogy még az éjjel átdolgozza új színművét. Ha készen lesz vele, majd ledűl a pamlagra, s alszik ott.

Fényes reggel volt, mikor Bányaváry mámoros álmából felébredt, s akkor úgy rémlett előtte, mintha egy gyertya még mindig égne az asztalon; aminek gombává nőtt kanóca csak vereslik és bűzöl, de nem világít. Az asztal mellett pedig mintha egy ismeretlen ember ülne, arcával két karjára borulva és álomtól elnyomva.

Ez nem lesz igaz – mondá magában Bányaváry; azzal felugrott az ágyból, az ágy mellett volt egy kőkorsó, meg egy dézsa, mind a kettő tele vízzel. A korsó víz felét kiitta, a másik felét a dézsa fölé tartott fejére öntötte, azután az egész fejét bedugta+ a dézsa vízbe, s azután megint kihúzta onnan, s az asztal felé tekintett. Az az eltakart arcú ember még mindig ott ült.

Ejh, én még most is álmodom, gondolá magában, s vette a szék karjára készített durva vászontörülközőt, jól megdörzsölte vele arcát, szemeit, a fejét körös-körül; hanem az asztal mellett ülő alak csak nem akart eltűnni onnan. Végtére is kénytelen volt elfogadni, hogy amit lát, az valóság.

Hogy ő maga hogyan került ide, arról már voltak homályos sejtelmei; sőt az iránt is kezdett tisztába jönni, hogy ő maga valami színházigazgató, akinek ma valahova haza kell menni; hanem hogy ez a másik alak hogyan került ide, és ki fia, arról mentül jobban gondolkozott, annál jobban megfájdult tőle minden hajaszála. Mert a részeges embernek a fejéből kiűzött esze a hajaszálaiba menekül, s másnap úgy érzi, mintha minden szál haja egy külön élő öntudatos állat volna.

Úgy fél ettől az arcnélküli embertől!

Odalopózott hozzá: vajon mi lehet az az írás, ami előtte hever. Beletekintett. Színmű! Elolvassa a kitárva talált lapokat. Nagyon érdekesnek találta a dolgot. Szépen kihúzta az alvó könyökei alól a többi részét is az írásnak, s kiosont vele a kertbe. Az alvót hagyta aludni, a gyertyát hagyta égni.

Rövid idő múlva fut be lélekszakadva az öreg szolgáló Tseresnyés uramhoz, hogy Bányaváry úr megbolondult: ott kinn szaladgál a kertben, valamit olvas, kacag és táncol, ugrál, s ami fődolog, mind összetapossa az ugorkaindákat.

Tseresnyés uram föltevé magában, hogy megszemléli a dolgot; de a kertajtóban majd feltaszította a szeleburdi, aki szétszórt hajjal rohant be a házba, ragyogó arccal kiabálva: „Ez Kálmán! Ez Kálmán!” – s a kis szobában nyakába borult a felriasztott alvónak: „Te vagy az, Kálmán!”

És aztán összevissza csókolta.

Kálmán csak nézett rá hallgatva, míg az kérdést kérdésre intézett hozzá.

– Hogy jössz ide? Te írtad ezt? Ránk gondoltál? Hogy vagy? Mi bajod? Szeretsz még bennünket? – No, ne nézz hát rám ilyen komolyan, ne verj meg ezzel a hallgató arcoddal! Részegen szedtél fel az utcán ugye? Úgy hoztál ide? Mondd ki, hogy cudar ember vagyok: aztán ölelj meg.

Kálmán nem mondta neki, hogy cudar ember; hanem azért megölelte.

– Tudod, bajtárs, ilyen a színész élete – magyarázá egész komoly képet öltve Bányaváry. – Ha nagyon jó dolga van, elkorhelyedik,+ ha nagyon rossz dolga van, akkor is elkorhelyedik.+ * Nálam az utóbbi eset van. Iszom, hogy ne gondolkodjam. De most már másképpen lesz minden! Te visszajöttél; veled új korszak kezdődik meg ránk nézve. Orozva elolvastam legújabb művedet. Homéri tréfa! Csupa élet. Meghódítjuk vele a hűtlen közönséget újra. Alig várom, hogy Cilikém olvashassa. Jössz velem oda, ugye?

Tseresnyés uram közbe szólt, hogy elébb reggelizni illik; már készen áll a szalonna, kenyér és szilvórium.

– Nem iszunk pálinkát – szólt magas megvetéssel Bányaváry. – Mi dolog volna az, ha Cilike megérezné ajkainkon, hogy pálinkát ittunk. Pfuj! Jössz hozzám Kálmán, ott fogunk reggelizni együtt, ugyebár?

Kálmán ráhagyta, hogy jó lesz.

Azzal búcsút vettek a jó házigazdától, s karöltve neki indultak Bányaváry szállását felkeresni.

Az Budán volt a vár alatt, egy szűk sikátorban, mely a Horváth-kertre* torkollik.

Útközben elbeszélte Bányaváry Kálmánnak egy évi viszontagságos küzdelmeit a színészetnek a fővárosban. Tengődés volt az és nyomorúság. Százszor megszöktek volna, ha az adósságaik engedik. Ezek szegezték le a nyomorúság folytatásához. A kísérlet arra volt jó, hogy bebizonyítsa, miszerint nincs Magyarországnak fővárosa, nincs a magyar szellemnek hódító ereje.

Kálmán csak hallgatott.

Útjuk a gyümölcspiacon vitt keresztül. Bányaváry megállt egy kofánál, s egy papírdobozt televásárolt szilvával; egy másik sátor alatt pedig szarvasokat* szerzett be.

– Ez a mai reggelire való. Tudod, Cilike nem állhatja ki a kávét, gyümölcsöt szeret reggelizni.

Kálmán úgy tudta, hogy Cilike odahaza nagyon is szerette a kávét. Értette a többit. Takarékosságból mondott le e fényűzési cikkről. Nem telik rá.

A hídon* áthatoltak, onnan egy szűk márványlépcső vezetett fel a budai Tabán* városrészbe, melynek egyik, labodával benőtt utcájában Bányaváry megtalálta azt a vályogból épült kicsi házat, melyben saját szállása volt.

Itt lakik Cilike: egész nap egyedül. Egyetlen kis udvari szobában.

– Te most maradj hátra – súgá Bányaváry Kálmánnak. – Én hadd menjek előre, elkészíteni az angyalomat a meglepetésre.

Abban is kellett valami theatralikumnak* lenni.

Bányaváry maga nyitott be elébb az ajtón. Cilike már a varróasztalnál ült, s a mai előadáshoz készíté a jelmezeit. A színész melodrámai reminiscentiával bocsátá maga előtt a papírdobozba rekesztett szilvákat, rekedt hamis hangon énekelve: „hajdan almát nyújta Páris, a szerelem+ istenasszonyának”.

Cilike mosolygva+ nyújtá neki kezét.

– Nos? Nem ver meg engem+ az én angyalom? – kérdé a férj. – Itt a hátam, fogja azt a légycsapót. Már megint korhely voltam.

Cilike szelíden ingatá fejét.

– Hát nem haragszik? Ugyan haragudjék egyszer egy kicsit, szidjon meg jól. Kössön meg az asztal lábához cérnával, hogy ne szökhessem el. Azt sem teszi? Hát magam verjem meg magamat? Azt akarja, hogy magam verjem a fejemet a falba? Panaszkodjék legalább egy szóval.

Cilike fölkelt, megölelte a hazatérőt, és szelíden súgá fülébe:

– Csakhogy itthon vagy, és nincsen semmi bajod.

– De ha azt tudnád, hogy mit hoztam még magammal, akkor örülnél még igazán.

– Nekem nincsen semmi vágyam.

– Teszem föl mégis! Ha egy Blattra+ föltettem volna mindent, ami az enyim és a tied, s azt mondtam volna, hogy „va banque!” vagy „semmi” – vagy „Jenőy Kálmán+”, s aztán megnyertem volna.

Cilike felsikoltott e szóra.

E percben megjelent Kálmán az ajtóban, s a másik pillanatban nyakába borulva zokogott a sokat szenvedett nő.

De nem zokogott a fájdalomtól, hanem az örömtől. „Kálmán, óh kedves Kálmán!”

– Bizony úgy van az, „kedves Kálmán!” És nem elég, hogy ő maga jött; hozott magával egy új remekművet. Új, ismeretlen genre! amitől meg lesz bolondulva a publikum; két nap alatt betanuljuk és előadjuk, s aztán megint leomlanak a trombitaszóra Jéricho falai.* Neked hódító szereped van benne! Én pedig leszek a mokány gavallér!* Kibújok a bőrömből,+ ha csak rágondolok is, s az nagyon jó lesz rám nézve; mert azt a régi bőrömet utálom és levetem. Majd meglátod, milyen más ember leszek az új bőrömben! Kálmán örökre velünk marad most már. Együtt szállunk, együtt emelkedünk.+ Egyedül a múzsáknak fogunk ezentúl élni, és teneked. Majd meglátod. Sehova egy tappot sem fogok menni ezentúl Kálmán nélkül; s ha valaki egy pohár borral meg mer még kínálni, feladom a policájnak, mint méregkeverőt: egyedül a lelkesedéstől leszek még ezután ittas, s a hozzád való szerelemtől.

És mindezt térden állva deklamálta el a színész, s Isten látja a veséket:* ő abban a percben mindezt igazán érezte; ki tehet róla, hogy este kilenc óra után megint más gondolatok vették elő, amiket szinte olyan igazán érezett.

Cilike olyan hamar kész volt megbocsátani; de mit? Megbocsátani? Hisz ő neheztelni sem tudott soha. Ő soha arcának egy bánatos vonásával sem árulta el, hogy szenved: szenved az önválasztotta pálya nyomora s az önválasztotta férj nyomorúsága miatt. Tűrt, és abban volt a hősnő. Mint mondják, csak a színpadon szokott sírni, mikor szomorú szerepe van; olyankor jólesik neki, hogy kisírhatja magát: a játék, a művészet rovására.

És férje mindezt tudja jól.

– Nézd ezt az angyalt! – szól Kálmánnak. – Látod, hogy egy hanggal, egy tekintettel sem tesz szemrehányást; nekem, az ő bűnben elsüllyedt gyilkosának; aki+ ellen én mindennap hétszer követek el halálbűnt, s ki engem mindennap hétszer megvált a pokolból. Nem, ilyet nem látott a világ soha.

Kálmánt pedig bosszantotta ez az ömledezés.

– Hagyd abba, pajtás, az exaltatiót. Majd egyszer vígjátékban írok le egy olyan férjet, mint te vagy, s egy olyan nőt, mint Cilike, s akkor majd lát a világ, amit még nem látott. Hanem most beszéljünk prózában. Én nem azért jöttem az Óperenciák mögül haza, hogy a te rendkívüliségeidet tanulmányozzam, hanem hogy komolyan felvegyek egy ügyet, melyet mindenki elesettnek hisz. Én nem hiszem. Kezdjük újra. Itt van egy mű, mely egy új ismeretlen nem; egészen a mai életből véve, a mai kor nyelvén írva. Ha ez sikerül, akkor megtaláltuk az igazi utat. Én azt hiszem, hogy ez a Kolumbus tojása. Mindenfelé keressük a magyar nemzetet; kinn Ázsiában, fenn a Jeges-tengernél, hátul az ős históriában, magasan a fényes rangúaknál, csak ott nem keressük, ahol van, körülöttünk és a mai napon. Feszítsük meg erőnket. Te még ma ezt a művet kiszerepelteted, estére nincsen előadás, mert csak minden másodnap játszatok, tehát tarthatunk belőle olvasópróbát. Ha tagtársaidnak kedvük van hozzá, két nap alatt betanulhatják szerepeiket, s harmadnap előadhatjuk a darabot;* mire ti elkészültök a betanulással, akkorra én készen leszek az új színművemmel; és így folytatjuk tovább. Óh, egész sorozata a tárgyaknak él már a fejemben. Nem hagyunk magunknak pihenni egy napot sem, míg kifordítjuk a sarkából ezt a lusta mozdulatlan közönséget, mely központja minden lételünknek; amíg ez nem lüktet, addig nem ver a nemzetben semmi ér. Tehát kezdjünk hozzá ma és rögtön.

Bányaváryra mindig elhatározó volt az első benyomás; ha valaki lépten-nyomon követte volna, hogy a jó benyomást, mint morfiumot, minduntalan befecskendezze a bőre alatt:+ még egészséges embert csinálhatott volna belőle. Már olyant, amilyenné az ember a morfiumtól lesz.+

Kálmán megjelenése egyet fordított rajta. Elfoglalta őt olyan munkával, mely szenvedélyét felkölté, azt a szenvedélyt, mely erősebb a kártyadühnél, a borszomjnál, a gyönyörvágynál: a dicsvágyat. Nem ért rá sem a kártya, sem a tivornyacimborákat felkeresni, míg az új színműre készült.

És a siker tökéletes volt.

Harmadnapra előadták a hirtelen betanult vígjátékot, s a lusta, mozdulatlan közönség ki volt lódítva helyéből. Ez kellett neki! Kép, amelyben magára ismer; nyelv, amelyet megért; humor, mely kedélyével rokon; szatíra, mely meg van érdemelve.

Kálmán nevének dicsőség, Bányavárynak tele színház.

S mire az egyik színmű kopottá lett, akkorra Kálmán készen volt a másodikkal, azután a harmadikkal, és egyre szórta magától a kincseket, mint Bosco,* mint Philadelphia.

Bámulat tárgya lett!

Fél év alatt az egész ország zengett a hírétől. Tizenkét vidéki színtársulat* vitte szerteszét a Budáról elhíresült színműveket, s a közönség meg volt hódítva általuk.

S mi volt e hatás titka?

Az, amit a csizmadia fedezett fel Kálmán előtt.

Hogy a közönség elé állítá azon mindennapi alakokat, kiket mindenki ismer: a parlagi úrfit, a hencegő katonát, a nyaffadt úrhölgyet, a szerelmes vénleányt, a pénzért házasodó úrfit, a gyomrának élő haspókot, a kevély főurat, a renyhe parasztot, a részeges kántort, a kupaktanácsot, részrehajló hivatalnokot, a fösvényt, az álszenteskedőt; – mindazokat, akiknek nevetségessé tétele igazságszolgáltatás a közönség előtt.

Ez gyújtott, ez hatott, ez hódított.

A közönség felismerte az alakokat, miket a költőnek csak fantáziája vezetett eléje; azok, akik magukra ismertek bennük, dühösek voltak érte; s a sikert csak nevelte+ dühösködésük. Az egész tudós világ pedig meg volt lepve, hogy íme egy új csodatevő+ támad, aki bebizonyítja, hogy közönséges, egyszerű, mindennapi nyelven* lehet a legszebb költészetet írni; aki halomra dönti az eddigi fogalmakat a virágokkal terhelt poézisról, az idegen mintára szabott műnyelvről, s bűbájjal beszél, mikor érthetően beszél.

És mily bámulatos munkaerő volt az!

Tizenkét nap alatt, néha három éjszaka alatt egy új művet alkotott, melyben eredeti volt minden gondolat; önkényt szülemlett minden helyzet. És közbe-közbe aztán egy-egy szomorújátékot is írt, mintegy saját gyönyörűségére, s az egyszer megkapott közönség kezdett megbarátkozni a nagy históriai alakokkal is, s a magvas jámbusokkal és a magas sarkú tragikus pátosszal.*

Nem kellett már a közönséget Tseresnyés uramnak és a hozzá hasonló buzgó embereknek egy-egy jutalomjáték alkalmával keservesen összetoborzani: dűlt az magától. Este egész processiojárás volt a hídon keresztül Budára. – Hej, ha még Pesten játszhatnának! De hát ott már nincs arra való hely. A rondella lebontva, a Csollánné-féle terem szűk, a nagy színház* idegen múzsa papjaié; jó, ha Budán van helye a magyarnak.

De hiszen megtelt a színház mindig ott is; s a társaság soha nem látott boldog napokat élt azóta. Nem volt már adósság; tele volt a pénztár, fixumot fizettek, kiegészítették a ruhatárt, és ami fődolog volt Cilikére nézve, Bányaváry azon nagy munka napjai alatt nem járt tivornyázni, hazament, tanult, jó férj volt. Cilike nyert legtöbbet Kálmán diadalaiból.

És Kálmán?

Ő pedig esténkint a nagy diadal után hazament Tseresnyés uram házához, s megosztotta annak rántott levesből álló vacsoráját.

Arra az egyre nem gondolt még senki, hogy a költőnek nem lehet puszta dicsőségből megélni; honorárium, írói tantième+ még nem volt felfedezve.

Hogy létrejött e mítoszi csoda, az író anyagi jutalmazása, ez az eszme csak nőtől születhetett. Ha férfi alkotta volna, az nagyon durva műnek jött volna ki a kezéből.

A dolog eredete pedig az.

Bányaváry azt mondá: a színész akkor korhelyedik el, mikor vagy+ nagyon rosszul megy a dolga, vagy nagyon jól. És nem mondta hiába. Mert amint egyszer aztán nagyon jól kezdett menni a dolga, akkor azon vette észre magát, hogy megint eljár kártyázni, kocsmázni. Ő ugyan azt a címet adta neki, hogy csak egy kicsit mulatni megy; s szilárdsága bebizonyításául éjfél tájon rendesen hazament, vagy inkább vezettette magát a szállására; de az is igaz, hogy rendesen oly felmagasztalt állapotban, aminőben az ember istennek képzeli magát, a környezete pedig négylábú állatnak.

Kálmán komolyan megdorgálta egyszer e visszaesésért; de ugyan pórul járt vele. Bányaváry ezúttal nem hagyta a morfiumot befecskendezni a bőre alá.

– De hát mit iskolamesterkedel te itt én rajtam? – förmedt rá a megnőtt tarajú jó barát. – Apám vagy te nekem vagy kurátorom? Gyerek vagyok én vagy rabszolgád, hogy nekem parancsolni akarsz? Ha én iszom, igyál te is!

Kálmán nagyot sóhajtott, és nem szólt neki többet, sőt napokig fel sem kereste.

Bányaváry valódi őstípusa volt a fajának.* Mesésen ragaszkodó és bámulatosan háladatlan, akinek hűtlenséget+ elkövetni annyi, mintha más embertől egy krajcárt kérnek; mindenki iránt nagylelkű és generosus; csak az iránt nem, akinek tartozik vele.

Hanem megkapta azután ő is a magáét egy olyan helyről, ahonnan legkevésbé várta.

Egy reggel, mikor Bányaváry szokásos mámorából felocsúdva, a maga stereotip színpadi bűnbánó frázisaival körülvevé a maga türelmes angyalát, így szólt hozzá az angyal.

– Kedvesem. Te ilyenkor, mikor józan vagy, igen jó ember vagy, mikor pedig részeg vagy, akkor magaddal egészen tehetetlen vagy, semmit sem tudsz arról, ami veled történik. Hát én ezen segíteni fogok. Ha nekem még egyszer éjszaka ittasan jössz haza, én tégedet úgy megverlek, hogy másnap rá fogsz emlékezni róla, hogy mi történt veled előtte való+ nap.

A férj természetesen nagyot nevetett a tragikus fenyegetésnek, s elkapva egyet azok közül a szörnyű verekedést ígérő parányi kezek közül, azt csókjaival halmozá el, esküdve égre-földre, pódiumra és szuffitákra,+ hogy ilyen élvezetben csakugyan okvetlenül részesülni óhajt, mert az valami difinyós* dolog lehet, ilyen drága porcelán kezek által megveretni.

Egy másik reggel aztán jó korán látogatást kapott Kálmán Bányavárytól.

Talán azzal jött, hogy tőle bocsánatot kérjen, hogy kiengesztelje? Óh, dehogy. Az nem lett volna teátrista-tempó. Az nem szokás. A megbántást el szokták ott felejteni másnapra; s ha a megbántó elfelejtette, a megbántottnak kötelessége hasonlót cselekedni; mikor újra összejönnek, azon kezdik, hogy ugyan hideg van odakinn, ha hideg van; s ha meleg van, akkor ugyan meleg van.

Bányaváry kacagva nyitott be Kálmánhoz, ki akkor is írt.

– Hallatlan dolog történt velem, bajtárs, hallatlan! Tarts vizet készen a szobában, hogyha el találsz ájulni a kacagástól, hát fellocsolhassalak.

– No ugyan mi történt?

– De engedd meg, hogy Tseresnyés uramat is beszólítsam, mert ezt nem elég egy embernek hallgatni; ehhez publikum kell, aki tapsol. Mert ez olyan scéna, amihez a te vígjátékod mind csak bliktri.

– No hát híj rá publikumot.

Bányaváry átkiabálta a műhelyből Tseresnyés uramat, ki jött a szokott bőrkötényével, és az orrán nagy kerek ablakú pápaszemével.

– De tegye le azt a pápaszemet, mert nem tud tőle nevetni.

– A nevetés nekem nem nyavalyám.

– Fogadjunk!

– Az sem nyavalyám. Ha tetszik a történet, hát majd tapsolok.

– No, hát ide tessék hallgatni. A múlt éjjel ismét „bene sonantibus*” kerültem haza.

– Azaz, magyarul: „jól berúgva” – tolmácsolá+ Tseresnyés mester.

– More patrio két hűséges cimbora eskortirozott hazáig, s ott a kezembe adván a szobám kilincsét, megtámasztott az ajtófélnek, a gondviselésre bízva a további felügyelést.

Kálmán kedvetlenül csettentett a nyelvével, s félrefordítá a fejét. Hogy beszélheti el ezt ilyen nevető képpel maga az, akin megtörtént?

– Az én mártírom, az én angyalom, mint mindig, úgy tegnap is ébren várakozott reám. De ezúttal, mint valódi árkangyal.+ Hahaha!

Kálmánnak viszketett a tenyere; szerette volna az ő kedves barátját kidobni a szobából.

– Hahaha! Amint kinyitom az ajtót s betámolygok, fejjel előre: elém toppan ez a kis szentivánéji tündér;* ez a parányi cukorbáb, s így szól hozzám egy statáriális bíró komolyságával: „megmondtam ugye, hogyha még egyszer részegen jössz haza, hát megverlek!” – azzal egy szót sem szólt többet, hanem kikapta ezt a meggyfa pipaszárt a kezemből, a másik kezével megkapta a viktóriadolmányom* szélét hátulról, felrántotta a fejemre; leszorított arccal az ágyba, s olyan sort vert a hátamon végig – hahaha! – hogy itt látjátok a helyét most is, hahaha!*

S nagy kacagás közt felhúzta a ruháit a hátáról, s feltárta a corpus delictit, és meg kell vallani, hogy az egy olyan becsületesen elpaskolt hát volt, keresztben-hosszában megrakva veres, kék, zöld vonásokkal, amilyent csak valaha visum repertum* alá mutogattak.

„Hahha!”

Ez a hang Tseresnyés uram ajkait hagyá el. Első eset volt tán férfi korában, hogy nevetett. Nem is folytatta, újra komollyá tette arcát; hanem ujjával előre bökve, mondá areopagi+ bölcsességgel:

– Nagyon jól cselekedtetett…

Kálmán pedig felugrott helyéről, s aztán Bányaváry is felugrott, és egymás nyakába borultak és nevettek, vagy sírtak! – Vagy mind a kettőt.

Hogy Cilike olyan vitéz asszony! Az a kis szelíd teremtés!

– Barátom –, folytatá Bányaváry a bámuló dicsekedés hangján. – Az egy heroina! Eleget iparkodtam én kimenekülni a keze közül; de nem bírtam a fejemet kiszabadítani a vas marka alól. Az orléansi+ szűz* nem verte úgy az angolokat, Zenobia* a rómaikat, Rozgonyi* Cicelle a törököket, mint ahogy az én Cilikém az én hátamat elverte. – Szegény gyerek! Aztán reggelig nem csinált egyebet, mint írósvajjal kenegette, meg vizes itatóspapirossal borogatta a csata sebhelyeit.

Erre ismét összeölelkeztek Kálmánnal.

– Hanem hát idáig+ a nevetnivaló – mondá Bányaváry –, de most következik a komoly dolog. Reggel, mikor kialudtam magamat s felébredtem, természetesen egy szóval sem kérdeztem, hogy mi az, ami a hátam+ mögött arra emlékeztet, mintha az éjjel azt álmodtam volna, hogy szökött katona voltam s megvesszőztek. Hallgattunk a dologról mind a ketten. Hanem az angyalom nagyon komoly volt, s mikor vége volt a reggelinek, így szólt hozzám: „Bányaváry! Mától fogva a pénztár az én kezelésem alatt áll; majd a zsebbeli pénzt én adom ki neked; egy tízesnél többnek nem szükség nálad állni.” Én a meggyfa pipaszáromat nézegettem, s úgy találtam, hogy az egyik vége meg van hasadva. Felelék rá: „jól van”. Azután iszonyú bölcsességgel előkeresett nekem egy hosszú számadást, s azt parancsolta, hogy nézzem azt végig. Néztem, mert muszáj volt; de nem tudtam, mit lássak rajta. Az egy összeállítás volt, hogy a te színműveid után mennyi a tiszta+ bevételünk. Hogy tudott ilyen pontos számadást vezetni? Én ehhez sohasem értettem. Akkor aztán így szólt hozzám: „Nekünk fölösleges jövedelmünk van abból, hogy Jenőy színműveit előadjuk. Te eddig azt hitted, hogy e fölösleg elkártyázni s részeg cimborákkal megitatni való, s arra nem gondoltál soha, hogy egyetlen barátunk, ki a művészet és irodalom ügyéért mindenét föláldozta, vagyonát, rokonságát, rangját, szívét: az most egy szegény kézműves kenyerét osztja. Ezentúl minden színműve előadásáért a tiszta jövedelem egy huszadrészét át fogjuk neki adni. A tegnapi előadás jövedelme ennyi volt: ebből az övé lesz ennyi. Nyugtatványozd, s vidd el neki magad, és aztán hozz nyugtatványt tőle. Itt aztán semmi kedélyeskedés többé. Adok, hogy adj; teszek, hogy tégy!”* Ez a világon a rend. – Így beszélt az velem, barátom: mint egy filozófus, mint egy jogtudós, mint egy bankár. Én megadtam magamat; elhoztam a pénzedet; add meg te is magadat, és vedd fel, amit küldött; mert különben egyikünk se kerüljön a szeme elé.

Kálmán egy szót sem szólt, csak megszorítá némán barátja kezét.

Az pedig odaszámlálta az asztalra az első írói tantièmet pengő huszasokban.

– Igazsága van az asszonynak! „Do, ut des; facio, ut facias; do ut facias, facio, ut des.” Adok, hogy adj; teszek, hogy tégy; adok, hogy tégy; teszek, hogy adj. Vajon melyik kollégiumban tanulhatta ezt!

Kálmán az első honoráriumot azonnal átadta Tseresnyés uramnak: fordítsa a legszükségesebbekre.

– A nyugtát majd megírjuk otthon tenálad – monda+ barátjának.

Az pedig úgy örült neki, mint a bolond, hogy őtet a felesége megverte, hogy mármost ő ezentúl jó ember lesz; kártyázni éppen nem fog, mert a pénztár kulcsa ezután az asszonynál áll; bort sem fog inni.

– S minthogy valamit inni csak kell – monda Kálmánnak, midőn felkerekedtek, hogy együtt átmenjenek Budára a kis hősnőhöz –, tehát ezentúl estenkint teát fogok inni. Úgy van, teát! Leszek valóságos „teatoteller”. Teavedelő.

Az már szabad!

Tseresnyés uram pedig fogta az asztalán hagyott pénzt, s elment vele a szabómester komájához, csináltatott Kálmánnak egy új öltöző ruhát; ezt tartotta legszükségesebbnek.