Tóth Béla egyik cikke feltűnően hasonlít erre a bekezdésre: A dunai köd (Magyar anekdotakincs. 2. k. 183). Ott a forrás: A. Ellrich: Die Ungarn, wie sie sind c. munkája.

Váradi Antal írja: „Sokan a színészek közül Budán laktak, a Tabánban, s este ladikon jöttek át a színházba. Sőt, amikor befagyott a Duna, a jégen bandukoltak keresztül. Megtörtént, hogy a színi előadás alatt megindult a jég. Ekkor – hogy födél nélkül ne maradjanak szegények – az úszó jégtáblákon tábláról táblára ugrálva, életük veszélyeztetésével jutottak át Budára.” (Az egykori Budapest. Bp. 1922. 70.) – Ugyanő részletesen idézi az öreg Szilágyi Pál panaszát, ahogy visszaemlékszik a Szentpéterivel együtt megtett dunai átkelésekre. (Képek a magyar író és színészvilágból. 1–3. k. Bp. 1911. 1. k. Színészek. 129–30.). A Rab Rábyban is utal Jókai a színészek átkelési nehézségeire (392).

A harmincas évek közepén még ugyanez a helyzet, Kántorné és társai is így jártak át a Dunán, – csak fordított irányban, mert ők Pestről mentek a budai Várszínházba: volt úgy, hogy teljesen átnedvesedett lábbal kerültek partra, s „a várhegyen fölfelé menet, meg a hideg színpadon Kántorné cipője, harisnyája ráfagyott a lábára”. A művésznő fájdalmas betegséget is kapott így, s ez hosszú ideig nem is engedte színpadra (Kárpáti Aurél: Kántorné. 40; Rédey Tivadar i. m. 95–96.) – Laborfalvi Róza „jég hátán” járásáról l. Hegedüsné i. m. 235–36.): „Elmondta Rózanéni, hogy mentek át a befagyott Dunán egyik jégtorlaszról a másikra csúszva, lábán egy talpalatlan cipő. Isten csodája, hogy keze-lába le nem fagyott…”

A budapesti ún. Kiscelli múzeumban van egy ilyen jelenetet ábrázoló, 1847-ből származó olajfestmény Steinruhertől: Átkelés a zajló Dunán.