## Lenn a földön

Hogy odalenn a földön mit végeztek ezalatt, arra az égbe törőknek semmi gondjuk nem volt.

Hogyan szentelték fel az új templomot reggel, s hogy játszották el az új bohózatot este, és ami ünnepély és bohózat a kettő között esik, az mind megtörtént náluk nélkül, s valószínű, hogy őket sem igen kereste senki.

Este bohózat volt az előadás, s azon Bányaváry még mint néző, még mint igazgató sem akart jelen lenni soha. Ah, a drámai művészek arisztokraták! A bohózathoz nem ereszkednek le.

Másnap reggel már oszlóban volt a vendégsereg. Egy része kocsira pakolt, más már odább is állt. Akik a múlt éjjeli táncvigalmat végigvigadták, azoknak még zárva vannak az ablaktábláik, azok még alusznak.

Táncvigalom is volt odalenn a földön, amíg Kálmán és társai az égben jártak, az asszonyságok és kisasszonyok négy óráig járták a cotillont, s másnap Kálmántól nem kérdezte senki, hogy hát ő mért nem volt a táncban.

Szekérre voltak pakolva már a színészek is, s dalolva mentek odább; a cigánybanda húzta álmosan az utolsó indulót.

Kálmán utánuk nézett, amíg láthatta őket. Neki főnöke családjára kellett várni.

Merengéséből Bálvándy hangja verte fel.

– Ah bajtárs! Előkerültél? Már azt hittem, hogy megszöktél a primadonnámmal. No, no! Hiszen rokonod. Az éjjel sok rossz élcet hallhattál volna a testvéri szeretet nagyságáról. Én védtelek mindenütt. A hercegnőnek esküvel bizonyítottam, hogy Cilike testvéred. Ugye, micsoda bűvésznő az! Az ember átkozott vágyakat érez rokonságba keveredhetni vele. Hanem most már végezd hivatalos kötelességeidet, s segíts az úti készületekkel rendbe jönnünk. A főispánék megváltoztatták útrendjüket, s nem Kassa felé utaznak Bécsnek, hanem elébb Debrecen felé haza jószágukra. Emiatt most minden állomáson előre intézkedni kell az előfogatok végett, amik a kassai útvonalban voltak megrendelve. Ha akarod, velem jöhetsz, ki szinte elmegyek+ Debrecenig; ha jobb szeretsz egyedül utazni, rendelkezésedre áll a staféta, hanem én azt hiszem, hogy az ötlovas fogatommal utolérlek.

– Megvárom, a főispán mit parancsol; azt fogom tenni. – Válaszolt rá Kálmán.

– No jól van. Hát csak siess előre. Ha az útban elmaradsz, majd fölveszlek.

Kálmán föltette magában, hogy csak azért sem marad el.

Amint főnöke kinyitá ajtaját, bement hozzá.

Őméltósága beszélt hozzá németül, latinul, magyarul és franciául és ásított sokat, amiből mind megértette Kálmán, hogy neki előre kell menni sebespostával, előfogatot és esetleg szállást rendelni; s hogy a grófi család az éj fáradalmait piheni még ez órában.

Borongós volt az idő.

Kálmán hozzáfogott a gyorsutazáshoz, s szerzett magának tapasztalatokat abból a témából, hogy mit tesz stafétán utazni. Rázatta magát fakószekéren, kukoricaszár ülésen, egylovas kordén; nyúzatta a nyomorult gebéket feneketlen sárban, kihúzta éjjel az ágyából a bírót; rajta tört a bezárkózott postamesterre; pisztolyt szegezve vívta ki a más utazótól igénybe vett utolsó lovat, összetörte a botját a kocsisok hátán; könyörgött és káromkodott annyit, hogy annak a törlesztésére kellene egy általános búcsú; hanem azt kivívta, hogy másnap estére bevergődött Debrecenbe.

Jaj, de egyet kifelejtettek a nagyméltóságú urak a földi számításból.

Azt, hogy akkor éppen országos vásár volt Debrecenben.*

*A „Fehér Ló”, a „Bika” és ami kisebb-nagyobb hotel csak van a világvárosban, az mind oly tömve van első letelepedőkkel, hogy Noé bárkájában sokkal könnyebben lehetett helyet szorítani egy pár elefántnak, (s az írás szerint szorítottak is nekik helyet), mint valahol akárhol egy három tagból álló hercegi családnak és kíséretének.

Szóba sem álltak sehol Kálmán úrfival, mikor szállás után kérdezősködött. Dehogy van! Még a konyhában is vendégek vannak, még a pincetorok is ki van adva. Az ebédlőben is hálnak éjjel, akiknek aztán nappal tessék az utcán járkálni, a lovaknak meg fele az udvaron tanyázik.

Mit volt mit tenni+ Kálmánnak? Elindult valamely magánházban+ kisajátítani a főispánék számára szállást. Sorba járt egy-egy hosszú utcát, minden házba benyitogatott. Hogy kinevették az indítványával! „Ez nem vendégfogadó.” És valamennyi háznak volt már vendége. Hiszen nem lehet Debrecenben olyan házigazda, akinek valami vidéki ismerőse ne legyen, s az csak oda száll vásárkor, s ennek a szűrét csak nem teszik ki semmiféle grófért.

*Végre talált egy bezárt kaput Kálmán, melyen egy cédula lógott: „Ezen ház minden órán szabad kézből eladó!” No, akkor szállás is lesz benne. Berontott. A kutyák majd lehúzták. Csak nagy+ viaskodás után keríthette elő a háziurat: egy kerekhasú tagbaszakadt hazafit; gömbölyű képébe egy füstölgő makrapipa dugva. A gömbölyű flegma eszményképe.

S aztán keletkezett közöttük ilyen párbeszéd.

– Jó napot, uram.

– Ha jó, meg kell enni.

– Ön e háznak a tulajdonosa?

– Nem különben lévén.+

– Nem adhatna ön szállást egy úri családnak?

– Kérdésben a felelet.

– Decséry főispán úr őméltósága számára kérem.

– Hátha a főapostol volna!

– Csak egy éjszakára volna szükségünk a szállásra.

– Csak egy órára se nálam!

– Sehol sem kapunk szállást Debrecenben.

– Hát ne jöjjenek Debrecenbe.

– De uram, hogy lehet ön oly kemény szívű?

– Mert módom van benne, levén a ház az enyém, s én a háznak az ura.

Kálmán a fogait csikorgatva, s dühösen rontott ki az utcára: a kutyák megint majd lehúzták.

Amint az utcára kiér, s a nagy sokadalomban keresi, hogy kinek panaszolja el a baját, jön rá szemközt nagy csengő-bengő, ostorpattogtató zajjal egy ötlovas lengyel szekér,* melynek gazdájában Bálvándy barátjára ismer.

Megállította a kocsit, s odament a báróhoz.

– Akár visszaforduljunk mindjárt.

– Hogyhogy?

– Sehol sincsen szállás a világon.

– A patvarba! Pedig Decséryék itt jönnek a hátam mögött nyomban. Kell annak lenni.

– Én már mindent elkövettem, amit ember megtehet.

És azzal elmondta Kálmán a legutóbbi próbatétele nyomorúságos eredményét.

– Hol van az a ház? – kérdé Bálvándy.

– Itt mindjárt előttünk.

– Gyerünk! – szólt Bálvándy, leszállva a szekérről s pecérkorbácsával leporolva leffentyűs lovagcsizmáit.

A kapuban őt is megtámadták a komondorok, de egynek olyat ütött a korbács bunkójával a fültövére, hogy az ordítva futott el s a többit is magával vitte.

– Ki itt a háziúr? – kiálta harsányul Bálvándy.

– Magam la! – volt a kerekhasú felelete.

– Ez a ház, amint olvasom, eladó. Mi az ára?

– Húszezer forint! Egy vak garas* se megy le belőle! – volt a hetyke válasz. A kerekhasú megtámasztotta a hátát a folyosó oszlopához, s felnyomta az orráig a pipáját az agyarával.

Bálvándy hidegvérrel nyúlt a tárcájába.

– Tartsa az úr a kalapját, itt a húszezer forintja.

A kerekhasúnak e szóra kiesett a pipa a szájából; elbámult nagyon: de le is kapta a kalapját, hogy elfogadja a belétett bankjegy csomagot; mert azt a pénzt a háza még részvénytársulatok között sem érte meg.*

– Ez az úr majd hitelesíteni fogja a szerződést – mondá Bálvándy Kálmánra mutatva. – Ő a királyi tábla felesküdt jegyzője. Tessék bejönni velem.

A házigazda gömbölyű képe még mindig megőrzé ősi flegmáját. A pénzt csak eltette; a szerződést csak aláírta.

Akkor aztán azt mondá neki Bálvándy:

– No már most tessék az úrnak kimenni ebből a házból.

Mák uram meg sem szontyolodott erre a szóra. Ez volt a hajdani háziúr neve. Tudta ő, hogy ez csak tréfa.

– Nem mindjárt? – monda folyvást gömbölyű orcával.+

– Kérdésben a felelet.

– De csak holnapig itt maradhatok talán?

– Nem én nálam egy óráig is.

– Hát már hova mennék ilyenkor vásár idején?

– Bánom is én, akárhova.

– Nem kapok én most szállást Debrecenben.

– Hát ne maradjon Debrecenben.

– Ennyi mobiliát a hátamra nem vehetvén!

– Én pedig azt az utcára kirakatván.

De már erre Mák uramnak kezdett a képe négyszögletűvé lenni.

A mellére ütött.

– „Százhúsz személy” lévén.

(Tudniillik, hogy Debrecen városának külső tanácsa akkor százhúsz tagból állott, s azoknak mindegyike „százhúsz személy” nevet viselt.+)

– Hja, annyi személynek meg éppen nem adhatok szállást! – tréfált vissza Bálvándy, s azzal az ablakhoz lépett, kikiáltott a csoportban ácsorgó vásári léhűtőkre: „Tizenkét legény ide be!”

Jött helyette húsz.

– Enyém a ház. Ez a cókmók kimegy az utcára.

Az ácsorgók rég ismerték bőkezűségéről a tréfás bárót, nem kellett nekik kétszer parancsolni; egy perc múlva mozdult a helyéből tornyos nyoszolya, pohárszék, fiókos szekrény.

Mák uram mikor látta, hogy nem tréfa ez, futott a városházára igazságért. Ott természetesen azt mondták neki, hogy ha nagyon sürgős dolga van, jöjjön holnap. Mire aztán visszakerült eladott házához, nemcsak minden bútorát az utcán találta; hanem a ház már akkor be is volt népesítve új székekkel, szekrényekkel, nyoszolyákkal, miket Bálvándynak csak oda kellett rendelni a vásárból;+ az meg az orra előtt volt.

Mák uram csak ült egy darab ideig, a homokra kirakott lócáján, mint Marius Karthágó romjain,* s aztán mikor látta, hogy nem talál részvevő kebelre, sőt inkább minden ember őt neveti, megharagudott, s felfogadott nyolc talyigást s felrakatta a cókmókját, s úgy el-kivándorolt Debrecenből Balmaz-Újvárosba, hogy soha onnan még mézeskaláccsal sem csalogathatták volna többé ide.

Bálvándy tréfája pedig országos sikert vívott ki. Ez igazán magyar gavallérhoz illő tréfa volt. Nem is teremnek már a mai világban ilyen emberek többé!

Mire Decséryék megérkeztek Debrecenbe, kész úri kényelem várta őket Bálvándy házánál, ki két óra alatt előteremtett házat, tüzet, szolgálatot.

Kálmán olyasmit érzett, mint mikor a fiatal költő Shakespeare-t olvassa: aztán látja saját magát elenyészni mellette.

Látta, hogy Bálvándyt el nem éri. Még ha rendelkeznék is azzal a vagyonnal, mely ilyen ötletekre képessé tesz: soha nem jőne arra a gondolatra, hogy egy órai ragyogásért ily könnyen kidobjon nagy összegeket. Pedig az ilyen ötlet hódít. Megláthatta a Decséry család arcán annak a ragyogásnak a visszfényét. Tetszik az ilyen könnyűvérű merész pazarlás.

Bálvándy másnap reggelig volt házigazdája a grófi családnak, akkor elbúcsúztak, s ő hátramaradt Debrecenben. Tovább kísérni Decséryéket mendemondákra szolgáltatott volna alkalmat.

Innen aztán rendezett gyorsfogatokkal lehetett utazni egész hazáig. Kálmán ismét a főispánnal utazott egy hintóban. Még két napi járat volt előttük.

Az első nap délutánján ismét egy nem várt úti baj adta elő magát.

A Sebes-Körös a múlt éjjel a nagy felhőszakadásoktól megáradt s elszaggatta+ valamennyi hídját. A vármegye rögtön küldte az ácsokat, mérnököket s egyéb summus* pontifexet; de azok nem bíztattak senkit, hogy holnapnál hamarább valami praktikábilis* átjárást bírjanak a víz hátára varázsolni.

Ideát pedig se városnak, se falunak, se vendégfogadónak még csak híre sincsen.

A főispán tanácsot tartott a hercegnővel, hogy mit tegyenek ily körülmények között. Itt az est. – Az ég alatt hálni nem lehet. Visszafordulni bajos; éjfélig nem érik el az elhagyott mezővárost. Végre is a főispán elő mert állni egy ötletével.

– Ne térnénk be Szentkeresztre?

A hercegnő először elfintorította rá az arcát, s azt mondta: „Pfuj!” – hanem aztán vállat vont: „Hát mit árt? Egy éjszakára menjünk oda.”

*Kálmán elbámult, mikor a főispán kiadta a rendeletet a kocsisoknak, hogy fordítsák a rudat a Szentkeresztre vivő útnak.

Ez volt annak a pusztának a neve, melyet az öreg Decséry eladott a dúsgazdag parasztnak, Tóth Máté uramnak, kivel Kálmán oly mulatságos quiproquot* játszott keresztül.

Indok odamenni több volt egynél. A vendéglátás egészen természetszerű állapot volt ebben az országban; a pusztai birtokosnak éppen kötelessége volt az, amit ő viszont gyönyörűségnek vett. Az a pusztai lak pedig különösen ismeretes volt a Decséry család előtt. Még egy év előtt saját birtokuk volt, ahol pihenőt szoktak tartani keresztülutaztukban; saját tiszttartójuk lakott ottan, s egész kényelemben találták magukat. Most a gazdag paraszt birtokába jutva, valószínűleg még lakályosabbá van téve minden. Az ismeretség pedig egész szabályszerű; aki egy grófnak száznyolvanezer forintot fizet le egy jószágért, az négynyüstös vászonban is beválik gentlemannek, s nem szégyen vele fenntartani a további összeköttetést.

A magas urak tehát egész jóérzettel vették az utat tavalyi birtokuk tanyája felé.

Estefelé járt az idő, mikorra bevergődtek a végehossza-nemszakadó rónán a szentkereszti puszta laktanyájáig. Gulyák, ménesek, juhfalkák verték fel a port a mezőn; szántott föld kevés volt ott, a legtöbb kaszáló és legelő. Nyájgazdaság volt az. Karámok, nádból font cserények, esettbőr, szárító ágasfák, kankalikos* kútgémek, hosszú itatóvályúk jelölék az egyes csordák gyűlhelyeit; néhol egy-egy kezdetleges hodály a birkák számára.

Ez a grófok idejében is így volt.

Csinált útnak* semmi híre; hanem egymással egyenközűleg futó, néha egymást keresztülszelő egyes kocsivágás van tíz is, mint egy újabbkori vasút főindóházánál, hogy a szemközt jövő szénásszekerek kikerülhessék egymást.

*Pompás hat lokomotív van egybe befogva, akkora csálé szarvakkal, hogy kapu kell neki, nem ajtó, ahol bemegy; az első tulok nyakára bádogkolomp van akasztva; fenn a szénásszekér tetején egy tízesztendős gyermek ül, pőrére vetkőzve, hosszú nyelű szíjostor a kezében, amellyel+ hatalmasakat kongat a hat ökörnek, neveiken szólongatva őket; azzal a torokba fojtott kásás hanggal, amit csak a paraszt tud; s amit el kell tanulni tőle, ha az ember azt akarja, hogy az ökör megértse: „Csákó ne!” – „Pirók ne!” – „Csálé hő!”+ – „Hajsz ne hó!” – Mert ha nem ilyen hőrögetve* szólnak az ökörhöz, még azt hiszi, valami úr ül a szekéren, s nem fogadja a szót.

A főispán megszólítá a gyermeket.

– Itthon van-e nemzetes Tóth Máté uram?

A gyermek szilajon nézett rá, s elébb gondolkodott, hogy feleljen-e.*

– Édesapámat keresik?

– Nem ülnél ide át hozzánk a hintóba? – szólt leereszkedőleg a gróf.

– Nem bizony – felelt a gyerek onnan a magasból éppen nem leereszkedőleg. – Majd lenne énnekem édesapámtól kutyaporció, ha itt hagynám a szénát.

– De ha én kívánom?

– Nekem csak édesapám parancsol.

– Hát itthon van édesapád?

– Ott van a szérűskertben, asztagot rak István bátyámmal.

Az uraságok hintajai elkerülték a szénásszekeret, s berobogtak a hajdani tiszttartói lak udvarába.

Mint szokás, a tiszttartóház előtt állapodtak meg, hanem annak verandáját zárva találták.

Egy kis napbarnította arcú leány szaladt aztán oda, felvilágosítani őket, hogy „édes anyámasszony itt van a konyhában”.*

Ez meg a gazdag földész kisebbik leánya.

Az úri vendégeknek tehát át kellett sétálni abba a házba, ahová a kisleány vezette őket. Az volt a hajdani béreslak. Tóth uram sajnálta magától a tiszti palotába költözni, jó neki a béresház is.

Az is elég szilárd épület volt; tisztán is volt tartva, csakhogy biz annak nem voltak szobái, szárnyajtói,+ s az ablakok redőnyeit sűrű levelű muskátlis cserepek pótolták, az ajtókra pedig lepedők voltak akasztva a legyek ellen; azokat úgy kellett félrehúzni s bebújni a redőik között, a padlók pedig gyékénnyel voltak bevonva, hogy a jövő-menő nép be ne sározza.

A kisleány bátor személy volt; azt mondta nekik, csak jöjjenek utánam, majd bevezetem magukat a tiszta szobába.

A legnagyobb szoba érdemlé ezt a nevet. Igaz, hogy tiszta volt, fehérre meszelve; nehéz diófa bútorokkal: de semmi fölösleges fényűzési tárgy nem volt felfedezhető.+ Semmi képek. Itt a második parancsolatját a tíznek igen szigorúan veszik; csak egy ódon tükör van a két ablak között, de abba is megbánja, aki bele néz, mert úgy félre kámficsorítja az orcáját, hogy elmegy a saját emberi formájától a kedve.

Minden ülő és fekvő hely fehér gyolccsal bevonva. Ez a magyar parasztnak a legmagasabb fényűzése, a hófehér szín!

A magas vendégek helyet foglaltak, amíg a kisleány kiment, hogy majd behívja az anyját; aki elébb tiszta kötényt köt maga elé, mert a konyhán volt, vacsorát főzött az aratóknak.

Nemsokára előkerült a házi asszony. Derék, pirospozsgás menyecske volt, a konyhai tűztől még pirosabb volt az arca. Kartonruhát viselt és bodros főkötőt. A vendégei iránti tiszteletét azzal fejezte ki, hogy a kék kötény fölé tiszta fehér kötényt kötött.

– Hozta Isten méltóságotokat! – szólt ragyogó nyájassággal –, ugyan szép, hogy nem vetették meg szegény házunkat. Mindig is ide szálljanak, csak úgy, mint a magukéba.

S azzal emberségtudóan lehajolt a hercegnő kezéhez, azt megcsókolni, saját két kezét messzire tartva+ tőle: „Nem merek a kezéhez nyúlni; mert biz az én kezem csupa vereshagyma; az aratóknak készítettem a vacsorát. Hiába, szegény ember feleségének magának kell konyha+ után látni. Az apjukom is mindjárt itt lesz: utána küldtem már, de biz annak egy kicsit ki kell mosakodni, mert sok piszokkal, porral jár a falusi munka.”

– Talán tartóztatjuk is az asszonyságot? – kérdé a főispán.

– Nem biz engem. Ottan van a lyányom, végzi az helyettem. De már csak németül tudnék, hogy a méltóságos asszonynak annyit tudnék mondani, hogy Krisztigott!*

A méltóságos asszony nagyon nevetett e szóra, s biztosítá a házi asszonyt, hogy tud ő annyit, amennyit magyarul; a comtesse Dorothea pedig tökéletesen beszéli a nyelvet.

– Igazán? – kiálta fel örömteljesen Sára asszony. – No, akkor csakugyan fordul hát a világ. Hát tudja a gróf kisasszony, hogy híják ezt ni?

Azt biz a grófkisasszony nem tudta, mert olyan tárgyat, amilyet Sára asszony a köténye galandja* mellől kihúzott, ő sohasem látott: levén az egy hosszú rézorsó, amelyiknek mind a két végébe, mint a sarkantyúpengő, úgy van alkalmazva egy-egy fogaskerék. Nem ismerik azt Magyarországon túl, az idegennel el lehetne hitetni, hogy ez egy kínzóeszköz, azzal vallatják Szegeden a rabokat.*

– No, hát ez egy „derelyemetsző”. Tudja, grófkisasszony, mi az a derelye?

– Igen – monda+ Dorothea. – Egy kicsi hajó.

– Dehogy hajó – nevetett Sára asszony. – Talán még nem is látott a grófkisasszony magyar konyhát, ha megengedi a méltóságos mama, hát én megmutatom.

Dorothea grófnő bizony nemhogy magyar, de semmiféle konyhát sem látott soha, a grófoknál nem a konyhán keresztül járnak a szalonba, ennélfogva nagyon kapott az ajánlaton, s meg is kapta rá az engedelmet.

Sára asszony aztán kivitte magával a grófkisasszonyt a konyhába, ahol a nagyobbik leánya vette át a kormánypálcát, azaz hogy főzőkanalat.+ Az is olyan pirospozsgás volt, mint az anyja, de kétszerte pirosabb a fazékérlelő tűztől. Sára asszony mondá neki, hogy csókoljon kezet a grófkisasszonynak; Dorothea azt meg nem engedte, inkább ő csókolta meg a leány orcáját,+ amitől az azután még háromszorta pirosabb lett.

Sára asszony azután megmagyarázta a grófkisasszonynak, hogy mi a konyha,+ s mire való az a sok csodaformájú eszköz, ami az asszonyok fegyvertárát képezi.

A grófkisasszonynak új volt ez mind, és nagyon tetszett.

Sára asszony pedig intézkedett közben, hogy a magas vendégek számára pompás lakoma készüljön; szolgáló, béresné szaladt pulykát, kacsát ölni.

Ezalatt előkerült Tóth Máté uram is. Karjánál fogva hozta magával Kálmánt, akit az udvaron kapott meg, amint a lovak elszállásolásáról gondoskodott.

Tóth Máté uram jókedvűen mosolygott.

– Itt van az a domine ni, aki engem Pesten huszonötig megcsapatott – monda a feleségének.+

– Micsoda? – kiálta Sára asszony. – Hát ez az? No iszen vissza is verem hát most rajta.

Azzal tette-vette, odanyalábolta Kálmánt a keblére, s a tenyerével szép gyöngén rávert a hátára..+

– No most hát ki vagyunk fizetve! Hát ez volt az a kegyetlen ember? No, ne sírjon. Vertem én már meg magát máskor is. Ugye, nem emlékszik rá? Nem ám. Ott voltam én a maga öreganyjánál két esztendeig, nevelőben. Akkor még maga csak olyan csepp volt. Ejh, de rossz gyerek volt. De makacs egy mérges gyerek volt. No, majd megszelídül, ha felesége lesz.

– Ne trécselj, asszony! – vágott közbe Tóth Máté uram –, hanem mondjad, hova tetted a vendégeinket?

– Micsoda? – szólt suttogásra nyomva le a hangját Sára asszony. – Csak nem akar kend így a méltóságos uraságok elé kerülni?

– Hát hogyan?

(Már bizony Tóth Máté uramon olyan öltözet volt, mely ha szűkebb volna, Párizsban nyári szalonöltözetnek viselnék, ha bokában átkötve volna, Törökországban salavárinak* neveznék, s díszöltözetnek tartanák; de nálunk vendégeket elfogadni abban nem szokás.)

– Megy kend mindjárt az ünneplő ruháját felvenni! – riadt rá Sára asszony. – Egyszer már megcsapták kendet a gányó* öltözeteért, azt akarja, hogy…..

És azzal olyat ütött a tenyerével Tóth Máté uram hátára, hogy az többet számított a Kálmántól utalványozott huszonötnél.

Tóth Máté uram kotródott is a tettleges utasítás után benyíló szobácskájába, s mikor onnan megint előkerült, úgy ki volt nyalva, hogy még a bajuszát is kipödrötte, ami rettenetesen illett neki.

Így azután csak beeresztették a vendégeit elfogadni.

Tulajdonképpen magát a sarokban meghúzni.

A főispán kezet akart vele szorítani, de Tóth Máté uram keze sehogy sem volt a háta mögül előkeríthető.+ Nem érdemli ő azt a magas leereszkedést.

Annál jobban beletalálta magát Sára asszony a vendéglátásba.

Ő is visszakerült a konyhából a grófkisasszonnyal, s aztán hozzálátott a terítéshez. A nagy diófa asztalt bevonta gyönyörű sávolyos abrosszal, s felrakta rá párjával egymásra téve a ragyogó cintányérokat; négyre terítve.

– Tudom, hogy méltóságtok odahaza ezüsttányérról esznek; de minálunk csak cintányér járja.

A gróf megnyugtatá Sára asszonyt az iránt, hogy biz ott már senki sem eszik ezüsttányérról a világon; még király őfelsége is csak porcelánról ebédel.

Annál inkább megrótta őméltósága, hogy miért terít csak négyre a háziasszony. Ők nem akarnak külön étkezni, ők azt akarják, hogy Tóth Máté uram családja együtt üljön velük az asztalnál.

Ezt a hercegnő is úgy óhajtotta.

– Tehát csakugyan megengedik méltóságotok? No, hát akkor még kettőt ideteszek. (S amíg félrefordult, odasúgott életepárjához: „Aztán ne csámcsogjon ám kend, mikor eszik!”)

Ez megint nem tetszett őméltóságának: „Miért csak kettőt? Hát a család többi tagjai?”

– Óh! Azoknak nem dukál idebenn. Az István fiam kinn vacsorál az aratókkal, meg a béresekkel az udvaron. Különben zúgolódnék a sok paraszt.

– Hát az a kis hetyke fiú, aki a szénásszekéren beszélt velünk?

– Óh! a kis Jóska? Annak meg éppen nem kell vacsora; kap egy darab kenyeret, megeszi+ a szederfa tetején; nem kell annak egyéb.+ Dehogy ülnek azok az asztalhoz. Nem kell a gyereknek a jó életet megszokni.

De a hercegnő nagyon követelte azt a bátor tekintetű kicsikét, aki őket ide átvezette; Dorothea grófnő pedig Erzsikéért emelt szót, aki a konyhán főz; nagy ellenkezés után végre annyi engedményt tett Sára asszony, hogy: no hát, majd a Juci elül az ő ölében, az Erzsikének is lesz téve egy tányér az asztal szegletére; de biz az nem fog ott megülhetni, mert annak ki s be kell járni a konyhából.

Következett azután egy olyan úri lakoma, aminek alig lehetett elvárni a végét. Annyi étel, és minden jónál jobb, hogy egy násznépnek elég lett volna. Mindabból Tóth Máté uram alig mert enni, hogy ne csámcsogjon. Sára asszony pedig kifáradt a kínálkozásban; sorba erőszakolva minden vendégét, míg bele nem unszolt a felhordott drága jóból; különösen pártul fogta Dorothea grófnőt. „De iszen volna csak énnálam egy hónapig, tudom, hogy nem lenne ilyen halavány, mint most!”

A főispán nem is állhatta meg, hogy magas elismerését ki ne fejezze Sára asszony ízletes konyhaművészete iránt.

– Hja, jó iskolába jártam ám én! – monda Sára asszony, egészen elfogadva a kapott dicséretet, s ölébe kérezkedő kis Jucikájának egy darabot abból a jó diósrétesből a markába nyomva, amiből pedig a kicsike de egy falatot sem evett, úgy ellakott a bámulással a szép vendégek fölött, s úgy elhallgatta azután,+ amit az anyja mesélt odább.

– Úgy bizony – folytatá Sára asszony –, ennek az úrnak az öreganyjánál voltam én örökben. Derék jó asszonyság az; mindig tart+ magánál egy-egy árvaleányt, ott van az nála, míg férjhez nem viszik. Munkára szoktatja valamennyit. Az volt a mondása: inkább olyan úr légy, aki úgy dolgozik, mint egy cseléd; mint olyan cseléd, aki úgy henyél, mint egy úr.

– Az igen okos mondás, jegyzé meg rá a főispán.

– Azt mondta a nagyasszony, hogy nincs csúnyább, mint a cifra paraszt meg a kopott úr! Onnan őtőle hozott el engem ez a rossz ember (gyöngéd taszítás a tenyérrel Tóth Máté uram vállára). Én már második felesége vagyok: az elsőt a szülei kedveért vette el; azzal nem volt családja, engem aztán – azt mondta ez a rossz ember –, hogy a maga kedvéért vesz el. Mert még az édesapja az én lelkem uramnak (itt szájára+ ütött Sára asszony), ennek a rossz embernek: – Engedelmet kérek, hogy kiszaladt a számon; tudom én, hogy nem illik az embernek mások előtt az urának azt mondani, hogy „lelkem”. – Hát az uramnak az apja még csak árendás redemtus paraszt* volt azon+ a pusztán, amelyiken legelőször megtelepedtünk. Még az se írni, se olvasni nem tudott. A fiát sem igen taníttathatta, mert éppen akkor volt az a világ, hogy a püspökök eltiltották a kálvinista gyerekeknek az iskolába járást,* az ábécéket is elszedték tőlük; csak úgy a tanyákon, hol, ragadt rájuk egy kis nesze az írásnak, holmi vándordiákoktól. De azért ne tessék ám valami rosszat gondolni, hogy miként gazdagodott meg az apósom. Ahogy a rossz emberek mondják, hogy kád aranyakat lelt a háza alatt, vagy ahogy a bolond babonások beszélik, hogy az ördög hordta neki lidérc képében a pénzt:* ezt ne tessék elhinni.

Decséry gróf biztosítá Sára asszonyt, hogy egyik indokot sem engedi érvényre jutni.

– Elmondom én, ahogy volt, igazán. Hát az apósom éppen 1793-ban* árendált ki egy nagy pusztát a Bárodi grófoktól. Keveset kellett érte fizetni. Az pedig egy olyan rendkívüli istenáldotta esztendő volt, hogy egy évben kétszer arattunk. Kicsi gyerek voltam, mégis emlékezem+ rá, hogy karácsony szombatján arattuk le azt a búzát, amit augusztusban ugarba vetettünk. Ezen a tájon meg még nagyobb volt az áldás; az apósomnak annyi szénája termett, hogy alig tudta betakarítani. A következő esztendő aztán kivette a maga zsoldját. Akkor meg nem termett semmi. Iszonyú szárazság lett; az emberek megették a lapulevelet is,+ fűrészporból sütöttek kenyeret; takarmány pedig éppen nem termett, úgyhogy az ország egyik részéből a másikba hajtották a gulyákat, nyájakat, hogy rakásra ne hulljanak.+ Egy nagy mocsár az apósom bérlette pusztán akkor egészen kiszáradt, s ez lett rá nézve a kincsbánya. – Messze földről elhajtották hozzá a lábasjószágokat kinyaralásra, kitelelésre s felébe hagyták nála, még meg is köszönték neki. Az azután való évben meg kiütött a háború;* a sok katonának ruhára, posztóra volt szüksége, a gyapjú ára iszonyúan fölment; az apósom annyit bevett belőle, hogy az egész pusztát megvehette rajta. S azután is csak mindig volt Isten áldása. – Az a fődolog. – Én bizony nem hoztam az uramhoz semmit; mert engem úgy vett el, ahogy vagyok; hanem azért Isten kegyelméből már a harmadik pusztát szereztük meg, s minden gyermekünknek+ hagyunk annyit, amennyiből tisztesen megélhet. Azt tartom, nem is bánja meg, aki az én leányomat elveszi.

A főispán csak azt hibáztatta, hogy az a „leányom” nem akar megjelenni az asztalnál.

– Hjaj, nem jöhet az addig, míg odakinn el nem végezte minden dolgát. Úgy bizony. Mind ezt a jót, Isten után, az én jó nagyasszonyomnak, a Jenőynének köszönhetem; mert úgy jártak annak a nevelt leányait messze földről férjhez venni! Ez az úrfi csak olyan kicsi gyerek volt akkor; de sokszor eltépte a kötényemet; de megtépászta a hajamat, mikor meg akartam csókolni. Világért sem engedte magát semmi asszonyfélének megcsókolni. Nem tudom, most is olyan-e?

Tóth Máté uram jónak látta közbe köhögni.

– Hja bizony, még akkor csak olyan kicsiny gyerek volt az úrfi, mikor én a nagyasszonyomnál voltam – folytatá megzavarhatlan ékesszólással Sára asszony –, mikor aztán engem ez a csúnya ember elvett, tréfálkozva mondta a nagyasszonyom: „No Sári, aztán majd ha neked leányod lesz, azt én elvetetem az unokámmal!” „Óh – mondok –, nagyasszonyom: majd biz a maga unokája egy szegény paraszt leányra szorul; nagy úr lesz az; grófkisasszonyt kap az feleségül.” Én mondom azt; – igaz a!

Sára asszony a maga ártatlan együgyűségében bizony nem is vette észre, hogy jószívű tereferélésével milyen pirosra festette egy pár embernek az arcát, akik az asztalnál egymással szemközt ülnek.

De Tóth Máté uramnak megbotránkozott a maga természetes ösztöne.

– Sok mindenféle hiábavalóságot összekalatyolsz bizony te asszony! Ezt meg én mondom; s az is igaz.

Félbeszakította a felvett tárgyat, ami azt legjobban illusztrálta,* az Erzsike megjelenése+ a szobában. A konyhai dolognak vége szakadt már, s a házi+ leánynak ilyenkor kötelessége egy pillanatra elfoglalni a maga helyét az asztalnál, üresen hagyott tányérja mellett.

Csinos ellentéte annak a másik képnek.

Amilyen halavány amaz: ez olyan csattanó piros. Az a bibliai Mária,* ez a bibliai Éva.* Az ős eredeti szépség, kinek termete még nem ismer vállfűzőt, mindenütt gömbölyű, ruganyos, erőteljes; arca megaranyozva a naptól; sűrű tömött haja hosszan lebocsátott fonadékban mesterkéletlenül. Szava nincs még, nem tud semmi nyelven; semmi kérdezősködés nem bírja rá, hogy megszűnjön néma lenni; de ha egyszer megszólal, akkor csak okosat, csak szépet mond. Még szemei sem beszélnek semmit; azokat is csak lopva veti fel, mintha félne, hogy valakinél elveszti.

Kálmán szemei öntudatlanul mérték össze a két alakot, akiknek mindegyike neki volt egyszer szánva, s nehéz volt az ítéletmondás.

No, de ki tudja, mit végzett felőlük a sors?

A főispán és a hercegnő is tetszősen szemügyelték a szemérmesen letelepült hajadont.

– Une beauté+ rayonnante.* – Monda a főispán a hercegnőhöz, szokott társalgási nyelvén franciául.

S erre Tóth Máté uram azt mondá:

– Beauté+ paysanne…*

Amikor aztán mindenki kérdő bámulattal tekinte reá, Tóth Máté uram hideg flegmával adta tudtul:

– Értek én lengyelül is, németül is, olaszul is.

Hanem bővebb felvilágosítást nem adott magáról, honnan tanulta meg mindezeket, midőn az apja még iskolába sem járatta.

A főispán nagyokat ásított már; Sára asszony észrevette, hogy a magas uraságok álmosak is már. Van gondoskodva kényelmes ellátásukról. Annyi a pelyhes dunna és vánkos a háznál, hogy akár belefulladjanak. Vetve a szép fehér ágyak; külön szobában a grófnak, külön az asszonyságoknak. Azoktól szépen búcsút vettek.

– Majd az úrfinak megmutatom én, hogy hol hál.

Egy kis benyíló a kert felé néző ablakkal várt Kálmánra, egyetlen ággyal.

– Ez az én uram szobája.

– Hát nemzetes uram hol hál?

– Már mint én? – szólt Tóth Máté uram, bundáját leakasztva a szegről. – Kinn a szérűn, a szabad ég alatt. Az az én rendes fekvőhelyem. Nem alszom én ágyban, amíg a hó be nem kerget. Mindig a földön. Ott alszik csak jól az ember.

– No, ha nemzetes uram a földön alszik, hát akkor én is ott alszom – monda+ Kálmán, s ő is vette a köpenyét.

– De biz azt meg nem engedem – erősködék Sára asszony, megfogva hatalmas kézzel Kálmán gallérját. – Nem ilyen fáin úrfinak való az ég alatt hálni; maga ott náthát, hektikát* kap. Paraszt bőrének való az, aki már megszokta. Soha a nagyasszonyom nekem meg nem bocsát, ha itt most megbetegszik.

Kálmán megnyugtatá a jó háziasszonyt; megszokta ő már azt; a kollégiumban a hideg téglapadlón aludt,* s gyalogjáró diák* korában sokszor megvirradt a szénaboglya mellett; jó paraszt lenne már őbelőle.

Ennek aztán tetszetősen mosolygott a gazda is, a gazdasszony is.

– No, hát gyerünk a szérűre ágyat vetni.

Künn szép csillagos éj volt. A cselédházaknak minden ablaka sötét volt már; aludt mindenki. Az istállók előtt horkoltak a földön heverő béresek, s a nyitott ajtókon kihallatszott, amint a tehenek nagyot-nagyot sóhajtanak.

A szérűskertben megbontott asztag előtt volt a tegnap szórt garmada. Drága piramis tiszta búzából. Amellett feküdt egy emberalak, minden takaró nélkül, meg egy komondor.

A közeledő léptekre a komondor morogni kezdett; arra az alvó felemelte fejét s felkiáltott: „Ki az?” A komondor aztán elkezdte csóválni a farkát. „Kend az, apámuram?” – mondá megnyugtatva a fekvő, s másik oldalára fordult, s aludt tovább.

Tóth Máté uram aztán leteríté az alvó mellé a subáját, s fé szárnyával betakarózva, oda feküdt, fejét, mint puha vánkosra az édes búzagarmadára nyugtatva.

Kálmán követé a példát.

Óh, te legédesebb ágya fáradt testünknek, istenáldotta föld! Óh, te legnyugalmasabb takarónk, istenszemekkel teljes ég! Milyen jó lehet köztetek aludni!

Milyen jó lehet ide lenn a földön!

Nem láttátok, hogyan örülnek a gyermekek, mikor azt mondják nekik: ma a földön fogtok hálni?

A két egymás mellett fekvő elkezdett beszélgetni egymással.

– Én soká nem tudok elalunni, mikor ilyen tiszta csillagos az ég – kezdé Tóth uram. – Azt hiszem, hogy ha a föld nem fogna, oda kellene esnem valamelyikbe.

Kálmán aztán beszélt neki a csillagrendszerről s a nehezedés+ elméletéről.*

– Ez bizony szép, aki tudja – sóhajta Tóth uram. – De hát parasztnak nem való mindent tudni.

– Miért nem?

– Mert nem emészti meg az esze. Nincs rosszabb, mint a tudálékos+ paraszt. Aki félig-meddig tud valamit; de egészen semmit sem. A parasztnak csak egy dologhoz kell érteni: a földhez; azt pedig megtanítja neki maga a föld.

A szérűskertből szabadon lehetett végiglátni az egész rónán. A láthatárig semmi hegy, semmi helység tornya nem emelkedett ki. Olyan sík volt a föld, mint a tenger.

E sík róna nyugati szélén egyszerre rózsaszínű világosság kezdett derengeni, hasonló az északi fényhez; vagy valami nagy égés visszfényéhez, mely messze a föld aláhajlásán túl, a láthatár alatt keletkezett.

Kálmán figyelmezteté e veres fényre hálótársát.

– Nézze ön! Ott valami nagy vésztűznek kellett kigyulladni.

– Nem vésztűz az* – mondá nyugodtan Tóth Máté. – A nádast gyújtották fel; magam adtam ki a rendeletet, most ki vannak száradva a zsombikok; esztendőre jó legelő lesz a helyén.

– Tehát még az ott önnek a birtoka? – kérdé Kálmán.

– Innentől kezdve odáig és köröskörül – felelt a földész.

Kálmán elmerengett ez eszme fölött.

Egy ember, aki a földön fekszik, ennek a földnek egy akkora darabját bírja örök tulajdonul, hogy a birtoka szélét nem láthatja meg sehonnan:* még a láthatáron is túl van az; a föld boltozatának hajlása takarja el. S akié ez a nagy darab a földből, nem ismer puhább fekhelyt a földnél, s nem tanult mást, mint amit a föld tanított neki.

Kálmán elkezdett fennhangon gondolkozni.

– És ilyen roppant birtok ura a földön alszik, és gyermekei asztagot raknak, ökröt hajtanak, cselédekkel esznek!

– Mert ez lesz a mesterségük, ami után élnek. Nehéz mesterség a föld után élni, úrfi. Ezer az ellenségünk, s csak a két tenyerünk a jó barátunk. Ha a cseléd, a szakmányos* látja, hogy magam és fiaim versenyt dolgozunk+ a sorban: mind egész erővel hozzálát. Ha mi lefekszünk délutáni álmot aludni, mind végigalussza a napot. Nálam minden cseléd jó cseléd, mert ott vagyok mindig a sarkában. Nem ütöm, verem, nem szidom én a cselédet; de látom minden tettét. Nem hagyom megtörténni a rosszat. A megtörténtért büntetni: csak a kárt szaporítja; mert bosszút áll rajtam, a marhámon, a vetésemen, az épületeimen. A fiaim pedig együtt esznek a cseléddel, hogy lássa a közember, hogy a gazda fiának is jó, amit ő eszik; különben fitymál és követel. De mikor azt látja, hogy a saját fiam is mily jóízűen nyeli a fekete kenyeret, ő is elhiszi, hogy kakastejjel, varjúvajjal sült kenyér* az, s nem kíván jobbat. Így lehet csak gyarapodni.

– S aztán, ha végigéltük az életet, miért éltünk?

– Miért éltünk? Azért, amiért én éltem. A nagyapámnak nem volt több egy paraszt telkénél,* s én már mind a négy gyermekemre egy-egy négyszög mértföldnyi* birtokot hagyok. Folytassák ők is. Bölcs példa előttünk a régi zsidók példája; még Izsák* fiának szolgálatba kellett állni,+ s már József fiai betöltötték a Kánaánt s kiszorítottak belőle minden idegent. Pedig együgyű tudomány az egész. Sohasem adni ki semmire semmit, ami nélkül ellehetünk. Ez a paraszt bölcsesség a meggazdagodásra.

– De az életnek gyönyörűségei is vannak.

– A miénknek is vannak. Jólesik ételünk, italunk, álmunk. Egészségünk van.+ A zivatar meg nem hűt, a nap heve el nem lankaszt. A természet gyönyörködtet. Ifjú korunkban danolunk, tréfálunk, vénségünkben elmulatunk a pohár mellett. Akit megszeretünk, az után nem sokat sóhajtozunk: a farsang meghozza a lakodalmat, s később az apróság csevegése elég öröm mindenkinek.

– Hát a léleknek nincsenek követelései?

– A léleknek? Óh! a lelkiekben sem vagyunk fukarok. A papnak, ki ide kijár vasárnaponkint, magam fizetek annyit, mint az egész faluja, s harangot, orgonát én szereztem az egyháznak. Ott nem vagyok fösvény.

– Nem egyedül a vallást értettem a lélek alatt, hanem a tudást. – Nincs vágya a földésznek mást is tudni, mint éppen a földdel való bajlódást?

– Óh! az én gyermekeim is tudnak írni, olvasni, mindeni zsoltárt könyv nélkül és ének szerint; a katekizmust és a biblia történeteket.

– S azon túl nincs semmi könyv a háznál?

– De igen, a kalendárium.

– És semmi egyebet nem kell nekik megtudni soha?

– Nem. Minek a parasztnak a tudás? Amit a természettudományból tanul: az hitét ingatja meg az Istenben; amit a törvénytudományból tanul: az hitét ingatja meg az embertársakban; amit a történettudományból tanul: az hitét ingatja meg a királyban; s minek a parasztnak a kételkedés? A fenekére nem mehet a tudománynak, mert ahhoz nincs ideje, ha esze van is hozzá; s mindennek csak a színét kapja meg, s lesz a féltudós parasztból istentagadó, pörlekedő, lázongó.

– De hisz önmaga cáfolja meg állítását, ki sokat tanult, mert négy nyelvet is tud.

– Hja, amire a nyomorúság+ tanítja meg az embert, azt megtanulja.* Engem nem instruktorok, nem professzorok tanítottak, hanem a nyomorúság. Húsz éves koromban elvittek katonának, harminc éves koromban eresztettek vissza. Megjártam Párizst, megfeküdtem Mantuát,* + jártam Varsóban s teleltem Lipcsében; fogoly is voltam; sebet is kaptam, rézmedaillont* is hoztam haza. Ott megtanítottak sok dologra. Ott tanultam a nemzetek történetét is. Majd a fiaim is megtanulják mindezt, mikor elviszik őket katonának.

– S nem menti ki őket a katonaság alul?

– Nem. Próbálják meg ők is a nyomorúságot. Ott rendhez, fegyelemhez szoknak, s annál jobban megbecsülik aztán az édes itthont.

– De hát azóta nem érdekli önt az a nemzetek története, amiben akkor maga is részt vett?

– De igen is: hogyne érdekelne! Tudom én mindennek a folytatását.

– Tehát járat hírlapot?

– Nem biz én. Az újságba csak azt írják, amit a felsőbbség megenged. Minek olvasnám azt? Annál sokkal jobb tudósításokat kapok én.* Jőnek Rácországból a disznóhajcsárok, azok elmondanak mindent, mi történik Törökországban, Görögországban. Aztán jőnek a morva társzekeresek üvegedényekkel, gyolccsal; azok hírül hozzák, mi van odafenn változás Németországban; innen vissza gyapjút visznek. A lengyel lókereskedők minden hónapban lejárnak hozzám; azoktól megtudom, mit fundál a muszka, miben tudósok a lengyelek. Moldvaországból jőnek a boérok* ökröket vásárolni hozzám, hírt hallok tőlük oláhokról, tatárokról. Tótországból itt mennek át az olajkárosok.* Taliánországból megérkeznek a bálisok. Stíriából* idáig eljárnak almával a hiencek* meg a krikehájok.* + – Az egész világ folyását megtudom élőszóból. Még jobban, mint a nyomtatásból, ahol elhallgatják a javát. Nekem nincs szükségem újságra.

– Hát a hazai költők műveit nem szereti olvasni?

– Nem érti azokat a paraszt; nagyon cifrák.

– Az urak meg azt mondják, hogy nagyon póriasak.

– Megvallom igazán, nagyon restellem, ha valami versfélét hallok okos embertől: mindig a falusi vőfély jut eszembe, aki „sarokra”+ darálja* el bolondos meghívóját. – Én már azt hiszem, hogy minden poétában kell legalább egy negyedrész bolondnak lenni. Legalább én ahányat láttam hányódni, vetődni, mind többé-kevésbé+ bolond volt. Veszekedő, cigányfajta nép. Lám, még az a híres Kovács Mihály* is a tömlöcben veszett el; pedig de cifrán ki tudta rakni a szót! Jobb lett volna ahelyett, ha józan életet követett volna. A poéták mind részegesek. Én még a halotti búcsúztatómban is meghagytam, hogy versben ne papoljanak fölöttem.

– De hát a mi magunk magyar nemzetiségének terjesztését nem tartja ön kötelességünknek?

– Óh! igen is, hogy annak tartom. De, az nem megy könyvvel meg írással. Annak éppen az a módja, amit én követek. Óh! az urak mind ferde úton járnak. Kevesen vagyunk az országban:+ nagyon sok az idegen. Agyonverni, ha tehetnénk, se akarnók őket, s ha akarnánk, se tehetnők. Azzal, hogy az urak a diétán elhatározzák, hogy már ezután magyar nyelven kell írni a matriculát az idegen fajoknál is: semmire sem fognak menni; csak azért sem cselekszik. A mágnás urak aranyos magyar ünneplő+ ruhájától sem fog magyarul tanulni senki; hanem az én foltos ködmenemtől: attól lehet tanulni valamit. – Látja úrfi azt az égést ott a láthatáron két helyen is? A között a két hely között ezernyi idegenfajta ember lakott. Rákóczi alatt hozták be őket* a császáriak, s itt megtelepítették az üres vidéken. Víg emberek voltak! Szerettek jól enni, jól inni; hosszú lakodalmakat tartottak, lármás farsangot. Mikor bő esztendő volt, minden nap hegyen, völgyön vendégség volt minden háznál. Mikor pedig szűk esztendő volt, azért nem nyelték az éhkoppot, hanem eljártak hozzám zálogra kérni pénzt. Az én foltos ködmenemtől mindig telt az; mert én nem adtam ki sem selyemre, sem cifra kocsikra; az ő leányaik pedig seperték az utcát a selyemviganóval. És az lett a vége, hogy a dőzsölő idegent apródonkint kikoplaltuk az elfoglalt földrül; egyenkint eladogatta telkét, s vagy visszament az országába, vagy beállt hozzám cselédnek. Én pedig minden garast megtakarítok. S minden garasért egy arasszal odább foglalok a magunk földéből magunknak. Ellenállhatatlanul megyek előre. Csak egy faj küzd erősen velem: a német.+ Ahol az megtelepedik, azt nem bírja senki kimozdítani. Az éppen úgy tud koplalni, mint én; éppen úgy tud napestig dolgozni, mint én; éppen úgy meg tudja becsülni a pénzt, mint én, s nem hagyja oda a földét, ha egyszer belészeretett; s fellicitálja rám a hantot.* Hanem a városi németet a földmíves német is éppen úgy segít+ kitolni a világból, mint magam.* Velem együtt csak eladni megy a városba,+ venni soha. Mi utánunk nem lehet annak megélni. – Aztán itt nem bolondul meg senki, ha szerelmes: hanem családot alapít. Tisztességesen feleségének él, s megjön rá az áldás. Ez az én foltos ködmenemnek a tudománya,* úrfi. A zöld mezőn, nem a zöld asztalon szerezzük vissza az országot, úrfi.

– Nem, uram. A zöld asztalnál alkotmányunkat védjük, s az nekünk drágább még a földünknél is.

– Nem tudok róla – felelt, bundáját magára vonva a földész. – Csak azt tudom, hogy valahányszor az urak az alkotmány miatt erősködni kezdtek, mindig levertek bennünket. A császár csak császár. Magyar magyarnak nem is tudna már engedelmeskedni. Adót fizetnem kell, annyi bizonyos; a fiaimat katonának elviszik, az is bizonyos; akár kérdezi a császár az ország rendeitől, akár kérdezetlenül viszi el, fizetni, szolgálni nekünk kell. Mit törjük rajta a fejünket? A követet, a vicispánt mi nem választjuk;* a nemesi juss minket be nem takar, mert mi csak parasztok vagyunk. Adjon Isten nyugodalmas jó éjszakát!

Azzal nagyot ásított, balfelére fordult, s rögtön elkezdett horkolni.

Kálmán pedig még sokáig elnézte a lassan mozduló Göncölt s gondolkozott magában: milyen rettenetes igazsága van ennek a földön fekvő embernek; milyen nagyot kell fordulni a földnek, amíg a föld embere át fogja látni, hogy nem az igazságot kell követnie, hanem fölemelkedni a földről, és az igaztalanul mostoha hazát fájdalommal szeretni.

Milyen sokat kell addig fordulni a földnek!

Aztán ő is csak elaludt, s azt álmodta, hogy maga is szűrdolmányban* jár, ökröket hajt, földet szánt, népdalt fütyörész, s szép paraszt leány bokrétáját viseli kalapja mellett!

Mikor fölébredt, pitymallott az ég; a mező hintve volt harmattal, az ébredő madársereg zenéjével, melybe prózai+ kolomphang vegyült. Két hálótársa már nem feküdt mellette. Azok rég napi munkájok után láttak. A ház kéménye már füstölt; ott már főzéshez kezdtek.

A távolban az előresietett aratóleányok danája hangzik. Pedig még a nap föl sem kelt.

Őt pedig oly nagyon vonzotta valami a földre vissza.