wilde Jagd – szilaj vadászat. Utalás egy régi, germán eredetű mondára. Így hívják azt az állítólagos éjjeli zúgást, amely a levegőt eltölti, s amely a kísértetek üvöltéstől és kutyaugatástól kísért vadászrohanásából ered. – A terepen keresztül-kasul rohanó kocsizást is így hívják. Feszty Árpádné beszéli el, hogy egy felvidéki Pongrácz báró, aki hírhedt úrkocsis volt, szerette a wilde Jagdot, és ezzel tönkre félemlítette a magával vitt vendéget. Jókaival is próbálkozott, de az író meg sem moccant, nemhogy félt volna. Pongrácz nagyon elismerőleg mondta aztán mindenkinek, hogy milyen „mokány ember” Jókai. (A lósport bravur. = Tábori Kornél: Jókai regénye. 72–74.)