A SZIMBOLIKUS CÍM

Eppur si muove – és mégis mozog: a Galileinek tulajdonított szállóige nemcsak a címben, hanem a regényben is többször fel-felbukkan. Az Előszó adja az alkalmazás magyarázatát. Így lesz világos, hogy a regénynek milyen alapeszméje, tendenciája van. Amikor Galilei ellenkező akaratával megdobbantotta a földet, nem fizikailag mozdította ugyan meg glóbuszunkat, hanem bizonyságtevő szavaival, határozott magatartásával példát mutatott minden haladó szellemű, forradalmi törekvésű embernek. A szimbolikus cím arra utal, hogy az időt, a mozgást, a fejlődést nem lehet feltartóztatni; legfeljebb csak késleltethetik azok, akik – érdekeiknek megfelelően – tagadni kívánják a mozgás, a fejlődés törvényszerűségeit.

Szekeres László hívta fel figyelmünket a Vasárnapi Ujság 1864. márc. 6-i névtelen vezércikkére, amely megemlékezik a nagy olasz természettudós, Galileo Galilei (1564–1642) születésének 300. évfordulójáról. A cikk részletesebb életrajzot ad, ismerteti munkásságának legfontosabb részleteit. Az 1633. évi inkvizíciós per kapcsán említi a cikk: „Ekkor történt volna az, mit némelyek állítanak, hogy összeszedve végerejét, szikrázó szemekkel, összeszorított ököllel felugrott s hangosan kiáltotta: E’ pur si muove! (De azért mégis forog!)” – A cikkíró levonja a konzekvenciát is befejezésül: „…örök időkre szóló fényes bizonysága marad annak, hogy az igazság győzedelme végre mégis bekövetkezik. Kopernikus és Galilei tanát illetőleg a római szék is visszavonta kárhoztató ítéletét (az igaz, hogy ez csak 1821-ben történt), s azóta háborítlanul foroghat a föld tengelye körül.” Jókai e cikk megjelenése idején írt a Vasárnapi Ujságba; a cikk befejezésében található sajátságos magyarázat a föld forgásának Galilei óta számítható nyugodtságára, lényegében megismétlődik a regény zárómondataiban – így a szerzőség azonossága nem kizárt.

1865-ben, a Kemény Zsigmondról írt karcolatában is használja Jókai a szállóigét (Kakas Márton arczképcsarnoka. Kemény Zsigmond. = Életemből. 2. k. 304); Az én kortársaim c. visszaemlékezését ezzel a két, bekezdésként szereplő mondattal fejezi be: „És mégis újra kezdtük a szétzúzott művet. És mégis… és mégis mozog a föld!” (Életemből. 1. k. 199.) – Ebben az utalásban benne van az is, hogy Jókai maga is a „földmozgatók” közé számította magát, mint ahogy a krónikások vezérének alakjában, Jenőyben is sok vonást fedezhettünk fel a fiatal Jókaiból.

Regénybeli előzménye is van az ilyen értelmezésnek. 1869-ben, A kőszívű ember fiainak mindjárt az első fejezetében az öreg Baradlay ezekkel a mondatokkal fejezi ki ragaszkodását aulikus, reakciós politikájához: „A föld ne mozogjon, hanem álljon. – S ha az egész föld előre megy is, ez a darab föld, ami a mienk, ne menjen vele.” (1. k. 5.). – A következő évben, a Fekete gyémántokban a főszereplő a haladás és fejlődés szimbólumaként emlegeti a szállóigét. Iván végignézte jegyzőkönyvét „s az utolsó lapokon jegyezgetett, igazgatott. Sok törlés volt e könyvben. Hisz a legbölcsebb természettudós is bolondságnak találja ma azt, amit tegnap isteni megoldásnak vélt, s a tegnapi hypothesiseket a holnapi tudás letörli a tábláról. Pedig egész tudományunk ilyen letörölt hypothesisekből áll. Eppur si muove. Mégis mozog! Előre halad. És óriási léptekkel.” (jelen kritikai kiadás 45–46., 382.)

Ezek után jelent meg e regény 1870–71-ben a Hon lapjain, majd 1872-ben kötetben. Bár világos, hogy a szállóige mindig a dogmatikus, visszahúzó tanok és erők elleni harc szimbolikus kifejezése (Tóth Béla: Szállóigék lexikona. 348.; Új Magyar Lexikon. 2. k. 212.), nem meglepő, hogy Gyulai Pál a regény igazságtalanul szigorú bírálata közben a cím ellen is kifogást emel: „Már a regény czíme sem helyes. Galilei híres mondása épen oly kevéssé illik a regényre, mint Kárpáthy Jánosra a magyar nábob… Az épen nevetséges, a hogy Jókai Galilei mondását regényére alkalmazza. Abból indul ki, hogy midőn Galilei megdobbantotta lábával a földet, épen csak azt a kis darabját a földnek felejté el megrúgni, a melyet Magyarországnak hívnak; az egész föld mozdult, hanem az az egy darab állva maradt. Ő most egy nyughatatlan embernek a történetét írja le, a ki meg akarta próbálni, hogyan lehetne az álló földet mozdulásra bírni. E küzdelemben ő maga összetört, semmivé lett; de még sem tett le a hitről, hogy eppur si muove. Nem az következik-e ebből, hogy Galilei nem a föld forgása törvényét fedezte föl, hanem magát a földet mozdította meg s a mit netalán elmulasztott, azt most kipótolja a Jókai hőse, Jenőy Kálmán.” (Birálatok. 105–06.) Ezeknek a megjegyzéseknek oka a Jókai műveivel szemben érzett ellenszenv. – Érdekes viszont, hogy a regény megjelenését követő német recenzió (Pester Lloyd 1872. jún. 22-i sz.) hosszan foglalkozik, többször is visszatérve rá, a szállóige előremutató, nemzetet ébresztő, eszméltető-optimista jellegével. (L. Irodalom)

A mű eszmeiségét pregnánsan kifejező, a XIX. század eleji (és kiegyezéskori) Magyarországra vonatkoztatott szimbolikus cím valamilyen formában gyakran vissza-visszatér a regény folyamán. Maga a címbeli jelige pl. felvillan Jenőy emlékezetében a nagyanya első feddő szózata után az „édes otthonban”, a Decséry főispánnal történt első, színházi találkozáskor, ezzel is jelezve, hogy a címben kifejezett gondolat mennyire belekapcsolódik a szereplők, különösen a főhős gondolatvilágába. (Így lesz a krónikaírás és a címbeli szállóige egyformán és egyszerre a haladás kifejezése.) – Máskor ellentétes utalással találkozunk: Kálmánnal való beszélgetése során a nádor is az alvás, egy helyben állás országaként emlegeti hazánkat; az olasz carbonarik forradalmi szövetségével kapcsolatban is „a mozdulatlan föld országa” kerül szóba. Állandóan vissza-visszatér az a gondolat, hogy ezek a fiatalok „meg akarják mozdítani az álló földet…” A folyóirat szerkesztésének is ez lett a hatása: „mégis mozdult tőle a föld!” A költő álmának beteljesülését leíró utolsó fejezetben ez áll: „Eppur si muove! – a hazátlan koldusok, a költők, a művészek, a tudósok, a szellem előharcosainak jelszava megy teljesedésbe.” Hasonlóképp: az egész regényt lezáró, szinte külön fejezetként mintegy összefoglaló mondat is a szimbolikus címet visszhangozza: „A föld pedig, melyet ők megmozdítottak, csendesen fordul előre, tovább…”

Az első lap és az utolsó mondat ismétlődő célzásaival így foglalja az író keretbe az egész mondanivalót. Világossá válik, hogy a címként felírt jelszó nemcsak külső, formai eljárás, – bár Jókai szereti a szónokias patetikus címeket (vö. Sőtér: Jókai Mór. 163.; később az egyetemi jegyzetben 121.).

Figyelemre méltó, hogy míg ez a regény folytatásokban került közlésre, többször jelenik meg párhuzamosan a H-ban egy-egy híradás felett mottóként az Eppur si muove jelige, pl. a kincstári bürokrácia huzavonáinak jellemzésére (1871 márciusában, áprilisában), vagy a közéleti huzavona elleni harc jelzéseképpen (a delegacionális intézmény alkalmatlanságáról – pl. 1871. júl. 1. reggeli kiadás stb.). – Jóval később, 1893-ban, Az én kortársaim c. visszaemlékezés is ezzel záródik: „És mégis… és mégis mozog a föld.” (96. k. 199.) – 1898-ban, a Levente utószavában tagadó kiegészítéssel idézi a szállóigét Jókai (Eppur si non muove – 95. k. 139.).

Katona Béla bocsátotta rendelkezésünkre azt az adatot, hogy Krúdy Gyula az Előkelő Világ lapjain 1899. dec. 27-étől 1900. okt. 3-áig közölte tizenkét részes regényét Száll az ének szájrul-szájra címmel. Az igen bonyolult, romantikus meglepetésekben bővelkedő cselekményű regény 1790-ben kezdődik. Központi alakja egy Zuboki nevű vidéki földesúr, aki afféle Oblomovként él öreg szolgájával. Házába különös módon színészek kerülnek, s végül Zuboki kimozdul házából, s a színészek vezetője lesz. Pestre mennek, a mindentől elvonuló földesúr egyszerre a magyar kultúra, a magyar nyelv ügyéért küzdő önfeláldozó harcos lesz. Egy bonyolult betyárhistóriába keveredik, ezért újra visszavonul birtokára. A színészek azonban tovább járják az országot, és folytatják hősies harcukat a magyar kultúráért. Ezzel kapcsolatban név szerint is emlegeti Kelemen Lászlót és Katona Józsefet az író. A regény végén Krúdy félreérthetetlenül a reformkor nagy társadalmi és kulturális átalakulására céloz Jókai regényének szimbólumával: „A lusta földet sarkával megrúgta valami nagy ember és a mozdulatlan föld egyszerre forogni kezdett. Az alvók fölébredtek és a virrasztók hozsannát kiáltottak.” (Előkelő Világ 1900. okt. 3.)

Ady Endre, Jókaira hivatkozva idézi e regény címét, s kifejezi rokonszenvét a krónikások küzdelme iránt, így aktualizálja a regényt – saját, korabeli célzásaihoz. (Eppur si muove? Budapesti Napló 1907. aug. 4. – Vö. Irodalom)

A felszabadulás után ez a cím szolgált toborzó jelszóként egy szélesebb körű olvasótábor megszervezéséhez, Az Új Ember Jó Könyv Szolgálat célkitűzéseihez. (Vö. Rónay György: Mégis mozog a föld. Új Ember 1947. márc. 23. 12. sz. 3.)