## Az első intés

Régi monda, hogy egy sokleányos apának az volt az első kérdése a kérőbe jövő ifjúhoz: „volt-e már uram-öcsém korhely?” Ha e furcsa interpellációra az illető neheztelő visszautasítással viszonza: „dehogy voltam!” – az apa így szólt: „akkor ezután lesz ön korhely!” – s nem adta neki a leányát. Hanem ha a fiatal kérő egészen őszintén+ vállat vont, s bevallá, hogy biz ő élte világát, akkor szóba állt vele, s engedte a házasságról beszélni.

Az a hit, hogy minden+ embernek ki kell járni egyszer a bolondját. Aki nem végzi el hajasan, arra majd rákerül a sor kopaszan.

Ez a nézete volt Jenőyné öregasszonyságnak is. Restellte nagyon, hogy a Béni negyvenöt esztendős koráig ilyen alamuszi;* bizonyosan az ötvenes években jön rá a szeleburdiság korszaka. Szinte örült neki, mikor tudomására jött, hogy Kálmán unokája elkezd egy idő óta korhely lenni.

Ha Korcza úr meg nem írta volna is, megírta az egymás után jelentkező sok apró hitelező.

Most már nem lehetett Kálmán ellen panasza.

Nem poétázott többé, nem komédiázott, nem pajtáskodott rongyos emberekkel, gavallér lett. A dolgot hagyta másnak, mintha kicserélték volna. Naphosszant a szép asszony után volt, azt kísérte a táncvigalmakba,+ estélyekre, azt őrizte a színházban. (Csak német színház* volt a világon.)

Ha írt nagyanyjának, most már nem volt olyan kevés szavú, beszédes lett; leírta, minő mulatságokon, minő előkelő uraságokkal ismerkedett meg, minő fényes úrhölgyekkel mulatott. Ez az igazi út a magasra! Többet ér a nagy befolyású urakkal pertu lenni, a magas úrhölgyek által pártfogoltatni, mint az egész bibliotékát a fejébe szedni.

Az öreg asszonyság a legjobb kedvvel fizeté ki Kálmán adósságait. Jobb most, mint később.

Azt is megtudta, hogy Kálmán egy szép hölgynek udvarol. Szerencse, hogy nem veheti el. Így majd elmúlik az magától.

Korcza úr is hagyta a fiatalságot a szelek mentében repülni, s egy idő óta nem bízott rá olyan dolgot, minél múlhatatlanul megkívántatott az, hogy el ne legyen felejtve. Szerencsére nyári időszak volt, s olyankor kevés az irodai teendő. Ha úriszékre kellett is eltávozni a városból, egyedül ment a hajdúval. Ilyenkor aztán a gazdasszonynak volt drága dolga, mert Kálmánt napestig nem látta; azt tehette a konyhapénzzel, amit akart.

Kálmán holdjává szegődött a ragyogó csillagnak;* az volt az ő Vénusa.* + Tőle kölcsönözte világosságát; ha az elfordult tőle, sötéten maradt.

Úgy őrzötte, úgy féltette titkát, és amellett olyan vak volt, hogy nem vette észre, hogy azt a titkot csak az nem tudja, aki kettőjüket sohasem látta.

Bálban sohasem táncolt vele, színházban soha nem mutatta magát Katinka páholyában; hanem aztán oda volt hozzá láncolva szemének örök visszasugárzásával; tán ha egy férfi kettőjük között elhaladt, éreznie kellett a villanyütést, melyet a megszakított villanyfolyam okozott, s szükségképpen észrevennie az eleven Volta-oszlopot.*

És midőn közelében lehetett, nem féltve titkát a világ szemétől; minő forró napjai az első örömnek! Az ifjúi remegés, hogy hátha megsérti őt imádatával! A bocsánatkérő boldogság. Mint aki a sorstól egy mérhetetlen kincset kapott, s aztán nem meri azt egyszerre elfogadni, csak fillérenkint kéreget ki belőle.

Mikor a szép hölgy, kerevetén végignyúlva, ő pedig lábainál ülve egy arasznyi magas furcsa kis karszékben, abban+ az olympi* gyönyörben részesíték+ egymást, hogy Kálmán regényt olvasott Katinka előtt, az pedig hallgatta.

Persze, német regényt. Hol vette volna a magyart? Talán „Erbiát*”. – Csokonai, Gvadányi csak férfiaknak való olvasmányok.

Tehát Kálmán áldotta a németeket, amiért módot szolgáltatnak egy fiatal ábrándozónak, hogy a világ végeig mindennap olvashasson fel valamit a maga hölgyének.

S eközben tapasztalá, hogy a hölgy jobban szereti őt még a papagájánál is. – Különben e papagáj iránt csak hálát kellett éreznie, mert az mindennap ezzel a szóval fogadta: „Kedves Kálmán!” – amire nem taníthatta őt más, mint Katinka maga. Ez vigyázatlanság! Hátha megtudja az ellenfél? A Szentszék be fogja követelni a papagájt, s annak a tanúvallomását protocollumba veszi! (Amint hogy ez eset meg is történt valami huszonöt évvel később a haditörvényszéken, mely egy papagájt forma szerint kivallatott a gazdája ellen; s csak a papagáj makacs hallgatásán múlt, hogy vallomása gazdájának fejébe nem került.)

Hanem az az örökös félelem, tartózkodás; az a féltése a lopott kincseknek, elviselhetetlen kezd lenni utoljára.

Kálmánnak annyiszor nyelve hegyén volt már, hogy elmondja Katinkának azt a zsibói ház történetét. De nem érzett elég erőt soha, hogy így szóljon neki:

„Vesd el magadtól ezt a pompás házat; nézd: itt az én szívem ahelyett, lakjál abban!”

Pedig abban a sok jeles regényben, amiket előtte felolvas, akárhány eset fordul elő ehhez hasonló.

Hogy az ember megvásárolja a boldogságát a vagyonával.

Aztán nem kincs-e maga a férfi, aki azt mondja?

Az egész világ az övé: annyit foglalhat el belőle, amennyit akar. Nőhet olyan nagyra, ameddig az ég tart. – S prózában olvasva is bír elég beccsel. Van egy gazdag nagyanyja, akitől örökölni fog.

Elég buzdító oka lehetne rá, hogy az eladó ház történetét ott Zsibón megmagyarázza neki.

És aztán ne legyen többé okunk félni a boldogságtól.

Hanem amíg egyik napról a másikra halogatta e merész felvilágosítást, egyszer a szép hölgy lepte meg őt ezzel a szóval:

– Tudja ön, mit gondoltam? Mához egy hétre elutazom Ostendebe,* + fürdőkbe.

Kálmán úgy érezte, mintha a fejét beléütötte volna a plafondba.+

– Milyen szép volna ha ön is elkísérne oda – szólt a hölgy, lágy bársony kezével Kálmán mutatóujját megszorítva. Távol minden ismerős arctól; nem kísérve leskelődő tekintetektől, szabadon járhatnánk az ég alatt, a tengerparton, kar karba öltve, s úsznánk ugyanabban a hullámban.

Kálmán már úszott.

– Én elmegyek önnel Ostendebe.+

Ugyebár? Óh be kedves! – kacagott Katinka, és nyakába borult. – Együtt fogunk utazni. Én már kigondoltam, ön mint titkárom jön velem.

Itt már ismét Kálmán büszkesége volt érintve.

– Nem, asszonyom, ha első találkozásunkkor nem fogadtam el ezt az állást: ma sem fogadom el. Én mint egyenrangú ember akarom magamat tekintetni.

Katinka kacagott. Ez tetszett neki.

– De hisz az nagyon sok pénzbe kerül.

– Az az én gondom.

A kevély ördög!

A szép hölgy hagyta futni a vadat ezzel az oldalába lőtt nyíllal.

Kálmán ki volt forgatva minden szférájából.

A legutolsó cseppecskéjét józan eszének is elmosta az a hullám, melyben együtt úsznak a szirének és a vízbe fúló szerelmesek.

Legelső bolondsága+ volt: Katinkának megírni levélben a zsibói ház történetét.

Második meg az volt, hogy+ elhatározta rá magát, hogy azon eszközhöz fog folyamodni, amit rajta kívül sok mások elég jól ismernek és használnak már. Felkeresi Kalendert.*

Ez a Kalender pedig nem valami százesztendős naptár, melyben igen bölcs gazdasági tanácsok s beteljesülő időjóslatok foglaltatnak, hanem egy jeles tőzsér, aki előkelő családok ifjait (és véneit is) ki szokta segíteni a bajból. Hogy miként? Azt mindjárt meglátjuk.

Kalender urat milliomosnak nevezik.

Hogyan lesz az ember milliomossá?

Annál nincs egyszerűbb mesterség a világon.

Ha azt én mondanám, mindenki kinevetne vele. Úgyde nem én mondtam, hanem Széchenyi István, az a csodálatos ember, aki egy pisztolylövéstől nem halt meg, hanem feltámadt, s örökkön él.

Tehát Széchenyi István mondta azt, hogy semmi sem könnyebb mesterség, mint milliomossá lenni. Nem kell hozzá egyéb, mint – három szoba.

A középső szobában ül az a valaki, akiről predestinálva van, hogy milliomossá legyen. Mikor a jobb oldali szobába kihívják: ott vár reá egy hollandi vagy belgiumi bankár. Panaszkodik neki, hogy nem tudja a pénzét hova elhelyezni. Az otthoni bankok két percentet fizetnek. Így nem lehet megélni. A mi emberünk száraz képet fintorít a panaszokhoz. Biz itt Magyarországon pedig nehéz a pénzt elhelyezni. Bizonytalanok a birtokviszonyok, a pörlekedés nehéz, szigorú törvények meghatározzák a 6 százalékos kamatlábat, végre nagy számítások után megegyezik a hollandussal, hogy egypár milliót elfogad tőle négy percentnyi kamatfizetéssel. Azt viszi a közép szobájába. Ekkor kocogtatnak a bal oldali szobaajtón. Jön egy magyar földesúr. Hüh, be izzad az üstöke. Harminc lépésnyiről meglátszik az arcán, hogy meg van szorulva. – Elmondja: hogy pénz kellene neki – igen rövid időre. – Tízszeres biztosítékot nyújt. Előnyös szerzemény kínálkozik számára. Vagy pedig építésbe fogott. Vagy a jószágát akarja felszerelni. Az igazi helyét a pénznek dehogy mondaná meg. Azt pedig a mi emberünk hogyne tudná. A mi emberünk begombolja magát, fanyalogva válaszol, hogy a pénz most igen szűk s igen nagy az ára. Óh, azt a földesúr igen jól tudja, kész is valamivel nagyobb kamatot fizetni a törvényesnél: az igen természetes dolog. Végre aztán megegyeznek tisztességes harminc percentes kamatban. A mi emberünk átmegy a középső szobájába, kihozza a pénzt, megírják a szerződést, s minden rendben van.

Így lesz az ember milliomossá.

Eddig a nagy ember adomája.

Hanem fennmarad ám egy nehézség! Azt természetesen nem lehet kiírni a kötelezvénybe, hogy 30-as kamat fizettetik utána, mert azáltal a hitelező a tőkéjét veszítené el; ezen csak úgy lehet segíteni, hogy a kötelezvénybe akkora tőkét írnak be, mely a kölcsönadottat ötszörösen meghaladja. Ez igen egyszerű kalkulus. A kötelezvényeken azonban két tanúnak is kell lenni (még akkor váltótörvény nem volt Magyarországon), s azoknak hittel be kell bizonyítani,+ hogy látták a pénz lefizetését a kötelezvényben megírt magasságig. Ez hogy megyen végbe?

Mindjárt meglátjuk.

A bal oldali szoba ajtaján kocogtatnak. Gavallér jő Kalender úrhoz.

– Ah Jenőy úr, hozta Isten!

Óh Kalender úr ismer minden főt, mely az aranyozott ifjúság gőzkörében egyszer megjelent. Pontos tudomásai vannak minden fiatal embernek szenvedélyeiről, bohóságairól, remélt örökségéről; mikor látja őket lovagolni, kocsikázni az utcán: ő tudja, hova vágtatnak?

El tudná előre mondani Kálmánnak, miért jött. Mennyi pénz kell neki? Mire akarja elprédálni? Mit gondol a visszafizetésről?

Kálmán szorongva foglal helyet a tőzsérrel szemben.

Nagy munka az első ezer forintot kölcsönkérni! – Ezer forintot, mikor még az ember ezer krajcárt sem tud munkával keresni.

– Uram! – szól vízbehaló hangon. – Nekem szükségem volna pénzre.

– Sok pénzre?

– Nagyon sokra. Kellene ezer forint.

– Az nem sok – szólt Kalender úr egész atyai biztató hangon.

– Annyira volna szükségem – folytatá Kálmán, nekibátorodva –, őszinte fogok lenni. Nekem ez a pénz utazásra kellene. Nagyanyám gazdag; de e célra nem ád. Nem érti, hogy mi szüksége van egy fiatal embernek a külföldet megismerni.

– Én értem – monda+ Kalender úr, s még nem is mosolygott hozzá, pedig ő már tudta, hogy mi szüksége van Kálmánnak a külföldön tapasztalatokat szerezni.

– Én még csak húszéves vagyok; négy év múlva leszek teljes korú. Addig semmivel nem rendelkezem. Akkor megfizetek, hamarább nem. Ön felszámíthatja nekem, mit kockáztat nálam, ha addig meg találok halni. De ha élve maradok, bizonyosan megfizetek.

– Jól van – monda+ Kalender úr. – Én szoktam ilyen kockáztatásokba vágni. Én merek önnek arra a szakállára kölcsönözni, ami még csak azután+ fog kinőni. Nem is ezer forintot; hanem tízezeret.

Kálmán maga is megijedt ettől a szótól.

– De uram, én nem kívánok olyan sokat.

– Én pedig nem adok kevesebbet. Én ismerem önnek a viszonyait. Van nálam tízezer forintig hitele. Több nincs. Előre megmondom. Nem akarom, hogy ön tízszer jöjjön hozzám; egyszerre ki akarom adni, amennyivel megemberelem. S aztán énrám többet ne járjon.

Kálmán furcsa tréfás embernek találta Kalender urat. A sok pénz biztatása elszédítette fejét.

– Hát jól van – monda, de a fogai vacogtak, s tagadták, hogy jól van –, fölveszem a tízezer forintot.

– Átadjam mindjárt?

– Nem bánom.

Kalender úr átment a középső szobájába, s onnan egy nagy acéllakatra járó tárcával tért vissza.

– Tehát legelőbb is leszámlálom ön elé az összeget; azután megírjuk a kötelezvényt; hatos kamattal. Én többet nem veszek. Az írnokom és könyvvivőm előttemezik mint tanúk, akik előtt ön az összeget még egyszer meg fogja számlálni, hogy élő szemmel lássák.

Kálmánnak a szemei kápráztak, mikor azokat a rekeszeket meglátta nyílni a záros tárcában, mik a mesés kincseket rejték magukban. Kalender úr három nagy csomagot lökött ki belőlük, közönyösen.

– Ez a csomag itt ezer forintot tesz ötforintos bankjegyekben.

– Ha ön megszámlálta, én megnyugszom benne – szólt Kálmán gavalléros nagylelkűséggel.

– De kérem: megszámláljuk. Pénzt olvasatlan nem szabad elfogadni.

Kalender úr kényszeríté Kálmánt, hogy egyenkint szedje sorba reszkető kezekkel mind a kétszáz darab bankjegyet. Kálmánnak megizzadt a homloka ebben a munkában.

– Ez a második csomag szinte ezer forint – sorsjegyekben.

– Sorsjegyekben? Hát mit csináljak én sorsjegyekkel. Soha életemben sem lutriztam.

– Az igen egyszerű dolog. Elviszi ön a legelső pénzváltóhoz; s az igen csekély rabattért beváltja önnek készpénzre. Tessék megszámlálni.

– Sohase számlálom én – szólt Kálmán bosszúsan; most már jól értve, hogy a második ezer forinton legalább húsz százalékot kell vesztenie.

Kalender úr hát nem is erőtette.

Felmarkolta a harmadik csomagot.

– És itt van azután további nyolcezer forint.

– Hát ezek micsodák? – kérdé rámeresztve a szemeit Kálmán.

– „Értékpapírok” – biztosítá őt. – Hadik-féle partiálisok.*

Kálmán mérgében elnevette magát.

– Uram, ne tartson engem+ bolonddá. Magam is akták között nevekedtem! Tudom, mik azok a Hadik-partiálisok. A nagy uradalom, melyre ki voltak bocsátva, csőd alá került; ötven esztendeig nem lesz a pörnek vége, s a részvényeket senki sem váltja be. Ön ezeket a drága értékpapírokat valahol fontszámra vette meg egy antikváriusnál.* Ez a nyolcezer forint megér nyolc garast, többet nem.

Kalender úr is nevetett. Csúnya fekete fogú nevetés volt.

– Ön elmés fiatalember! De hát arra nem gondolt ön, hogy ennek a valóságos kétezer forintnak ráadás is kell. „Cuvág*”, mint a mészárosok mondják. Egy kis csont és mócsing a húshoz, hogy kiüsse a fontot.

Most értette már Kálmán a dolgot. Kalender úrnak a szobája csakugyan tele volt olyan kárba veszett értékpapírokkal, miket tized, huszad árban, papirosértékben elkótyavetyéltek. Ezeket aztán arra szokta használni, hogy mikor jött valami tékozló fiú pénzt felvenni, négyötöd részben szolgált neki ilyen jó „mócsing”-gal; a két tanú, ki a kötelezvényt aláírta, egész jó lélekkel bizonyíthatá, hogy az átvett összeg annyi volt; a hitelező is megesküdhetett rá, s még maga az adós sem tagadhatta.

Kálmán szépen vette a kalapját, s azt mondta, hogy köszöni alássan a barátságot.

– Mondtam, uram, hogy ezer forintot kérek. „Ezt” a tízezer forintot nem használhatom.

Kalender úr ismét nevetett; nem volt megsértve, visszahányta a nagy tárcába a csomagait.

– Tehát ezúttal nem egyezhettünk meg; szólt szívélyes nyájassággal a távozóhoz. Egyébiránt mindenkor szolgálatjára állok.

– Köszönöm.

Kálmán bizony nagyon kedvetlenül ment el a tőzsértől. Olyan naiv volt, hogy még neheztelnivalót is talált az ajánlatban.

Föltenni róla, hogy ő ilyen könnyelmű ember! Tékozló fiú!

Valami tervet főzött ki agyában. Ami vágyait is kielégítse, az eszközöket is megszerezze hozzá.

Csak két nővel kellene boldogulnia: Katinkával és az öreganyjával.

Óh, te nagy poéta!

Az egy tőzsérrel nem bírtál boldogulni, s majd, azt hiszed, hogy két asszonyon kifogsz.

Egyenesen Katinkához ment. Már fél nap óta nem látta. Nagy idő!

Szabad bejárata volt már hozzá minden időben; számára sohasem volt a delnő se beteg, se távol, se piperénél. Nem is szokta már kérdezni az inast, hogy bemehet-e.

Hanem amint a lovagvesszejét az előszobában letette az asztalra, úgy látta, hogy ott már fekszik valami. Egy másik lovagvessző.

„Hm. Ez bizony egy lovagvessző – monda magában. – No, hát legyen kettő!”

S azzal a magáét keresztbe tette rája.

Már a szalonba áthallotta csengeni Katinka kacagását. Olyan gyönyörteljes hang volt az, mint a fülemile csattogása! – Magában senki sem kacag.

Mikor benyitott a szobájába, Katinka a kereveten ült, két kezét feje fölé téve, s úgy kacagott, karjaira hajtva fürtös szép fejét; a lábainál pedig, a furcsa kis rokokó székben ült báró Bálvándy.

Ugyanabban a kis furcsa székben, amelyben Kálmán szokott mindennap felolvasni a szép hölgy előtt.

A báró valami tréfás világi eseményt regélhetett az úrhölgynek, aminek az olyan nagyon kacagott.

Kálmán eddig azt hitte, hogy a szép hölgy csak olyankor tud ilyen szépen kacagni, mikor ő mesél neki valamit.

Amint őt meglátták, a szép hölgy azért nem szakította félbe kacagását,+ hanem Bálvándy felugrott helyéről s baráti öleléssel szaladt Kálmán elé.

„Szervusz pajtás!”

Kálmán ezt egy kicsit furcsának találta. Mi szükség és mi illem egy idegen helyen egy harmadik embernek egy vendégül belépőt ily familiariter fogadni?

Hát még azután mi szükség annak a harmadik embernek abba a kis guggolóba visszaülni, amelyben ez az idegen ember szokott otthon lenni?

A harmadik ember észrevette, hogy ez a második ember nagyon szeretné megtudni, hogy az első ember min nevetett olyan nagyot.

Mindjárt bocsátott közre egy vidám anekdotát.*

– Éppen most mesélem őnagyságának a legutóbbi látogatásunkat, a mi közös barátunknál, Bertók úrnál. A legutóbbi tréfa óta úgy megharagudott minden jó pajtására, hogy bezárkózott a kastélyába, senkinek ki nem nyitotta az ajtót, sőt még az ablakait is berakatta téglával félig. Mi aztán valami tíz vidám cimborával elmentünk hozzá látogatni. Hogy csaljuk ki az odújából? Éppen délutáni álmát alhatta. A kastélya fölött van egy domb, azon van egy szélmalom. Láthattad, Kálmán, mikor ott jártál. A malom előtt volt egy felállított új malomkő, eléje téve egy gerenda, hogy le ne guruljon; mi a malomkövet szépen nekiirányoztuk a kastélynak, s aztán elvettük a gerendát.+ Nosza, az elszabadult malomkő rohant alá, mint a lavina, s olyat ütött a kastély oldalán, hogy annak minden porcikája megmozdult. Berti azt hitte, hogy a föld esett ki a sarkából, s hajadonfőtt szaladt ki az udvarra. Akkor aztán szép nyájasan eléje mentünk levett kalappal: „alázatos szolgája! Csak egy kicsit be akartunk kopogtatni, hogy itthon van-e a gazda?”

Kálmán Katinka arcára figyelt. Nevetett biz az elhagyott férje anekdotáin is, de csak nem olyan nevetés volt az, mint az elébbeni.

A fiatal jogtudós irigységből valami komoly tárgyra akarta átvinni a beszédet. Észrevette, hogy Bálvándy fekete kesztyűt visel.

– Kit gyászolsz? Valakid meghalt?

E tragikus kérdéssel vélte az általános jókedvet elronthatni.

Azzal járta csak meg.

Interpellációjára Bálvándy arca egyszerre komoly vonásokra nyúlt meg, szájszegleteit lehúzta, szemeivel siránk pillogatást mutatott,+ azután elővette fehér zsebkendőjét, s annak szegleteivel megtörülgetve szemét, reszkető gyászhangon rebegé.

– Szegény nagynéném halt meg. Rám hagyta a kordicai uradalmát; Isten nyugosztalja meg szegényt.

Katinka felkacagott e paródián. Most már aztán úgy nevetett, mint az imént. – Oly bohókás is volt ez a Bálvándy, mikor a gyermekes szepegést mímelte.

– Éppen arra kértem most őnagyságát, hogy mához egy hétre a boldogultnak rekviemén+ több régi tisztelőivel együtt a franciscanusok templomában megjelenni kegyeskedjék.

Kálmán kérdőleg tekinte Katinkára. Mához egy hétre már Ostendeben+ kellene lenni. A hölgy nem felelt semmit.

– Mához két hétre pedig – folytatá ugyanazon gyászos hangból Bálvándy – a kordicai statutio* fog végbemenni; a megboldogult hagyományába ünnepélyesen be fognak iktatni; egybekötve hajtóvadászattal, teátrális előadásokkal és templomszenteléssel. Ez ünnepélyre is reménykedem nagysádat meghívhatni alázatos audiencián élőszóval. Kálmán barátomat majd nagy pecsétes levéllel fogom meginvitálni.

„Híjad, híjad!” – mondá magában Kálmán; – „hol leszünk mi már akkor?”

Katinka egy megtagadó szót sem ejtett, ellenkezőleg igen érdekesnek találta bővebben megtudni mindent a statutio részletei felől.

– Hát aztán mi van azon a jószágon?

– Húsz rongyos falu; meg egy pompás új templom, mit a megboldogult építtetett.

– Hát aztán hova szállásolja ön el a vendégeket?

– Nagyszerű sátorok lesznek építve az erdőben deszkából.

– Hát a színészek hol fognak játszani?

– Nagyszerű teátrum lesz a számukra építve deszkából.

– Hát a bált hol tartják meg?

– Nagyszerű redoute+ lesz deszkából.

– Hahaha! Deszka nagyszerűség!

– No, majd meglássa nagysád, hogy olyan pompát, olyan mulatságot nem látott a világ, amióta József császár az erdőben mulatott. Majd megmutatom én, hogyan lehet az erdő közepén mulatni.

Katinka egy szóval sem mondta, hogy nem fogja meglátni.

Kálmánt bosszantotta az, hogy Katinka olyan nagyon érdeklődik, hogy úgy el tudja magát foglalni Bálvándyval. Eszébe jutottak mindazok a rágalmak, amiket a válóperben olvasott Katinka és Bálvándy személyeire vonatkozólag.

És őhozzá egy szava sincsen mostan Katinkának. Még csak meg sem kínálja, hogy üljön hát le.

Elkeseredésében odament a papagájhoz. Az legalább meg szokta őt mindig szólítani, gyöngéd hízelkedő szóval.

Most is megszólította. – Azt mondta neki: „te szamár!”

Kálmán föltette magában, hogy addig nem megy el innen, míg Bálvándy nem távozik. Akkor pedig egy percig sem fog tovább itt maradni; hanem együtt távozik vele.

Az a terve, amit az elébb kigondolt, össze volt morzsolva és a szegletbe vetve. Érezte szívében nőni a dacot. Polip volt az.

Katinka megelőzte mind a kettőjüket. Kiadta nekik az utat.

– No, már most menjenek. Készülnöm kell a színházba.

A hősök kalapjaik után nyúltak.

Katinka egyszerre nyújtá mind a kettőnek kezeit a csókolásra.

Kálmán érezé a gyöngéd szorítást kezén; s arra gondolt, vajon a másikét is nem szorította-e meg?

Mikor az utcán elvált+ Bálvándytól, a báró fölényt gyakorló szívélyességgel+ monda Kálmánnak:

– Aztán holnap találkozunk a szép asszonynál, s két hét múlva a kordicai vadászaton.

Kálmán egy rózsaszínű álom közepett járt, s a rózsaszínben az árnyék mindenben vér. Két egymásnak ellenmondó szín, két egymással rokon ellentét.

Most már a féltést is meg kellett ismernie. Attól aztán egészen elbódult, mint aki kétféle bort ivott: édeset meg keserűt.

Teljes jogot érzett hozzá, hogy ezt a másik férfit gyűlölje. Mint jogtudós föltehette volna magának azt a kérdést, hogy miből áll ez a teljes jog a gyűlölködésre. Ketten vitatkoznak egy tárgy fölött. De ha jogos szerzeményről van szó, akkor Bálvándy a primus acquisitor,* ő pedig csak usurpator. Ez nem helyes jogcím. Két tolvaj gyűlölsége az, aki egy lopott tárgyon összeveszett.

Ez bizony „exlex” állapot!

Ilyen esetben félredobják a peres felek a törvényt, s maguk csinálnak maguknak törvényszéket.

Kálmán folytatta a rózsaszínű álmot véres árnyaival.

Úgy lesz.

Holnap ismét találkoznak a szép asszonynál, ott azt fogja mondani Bálvándynak:

„Uram! Nem megyünk mi a Kárpátokba vadászni. Annál én egy szebb vadászatot tudok, ahol csak ketten leszünk, én és te. Mind a ketten vadász és vad egyszerre. Amelyikünk aztán a „hallali”-ra trombitál, az vigye a diadal-díjat, amerre akarja: én Ostendebe,+ te a Kárpátok közé.”

Igen bizony; de Ostendehez+ pénz kell, s megint itt vagyunk az akadálynál. A rózsaszínű álom álmodója repülni szeretne, aztán nem bírja a lábait emelni. Ólomból vannak.

Az agya meg lángolt.

Azon vette észre magát, hogy egyszer csak Kalender úr szobájában van.

Az ember sokszor álmodik ilyet: egyik hely a másikra+ átváltozik. A vidék jött helyébe.

– Ah, Jenőy úr, ismét látjuk egymást! – üdvözlé őt Kalender úr, kezeit dörzsölgetve. – Miben lehetek szolgálatjára?

Kálmán egy ideig nézett, nézett abba a mély kútba, melyből saját elváltozott arca tekinte rá vissza. Egyszer aztán csak beleugrott.

– Felveszem azt a pénzt, – rebegé fuldokolva.

– Rendelkezésére áll most is – szólt a bankár, előhúzva fiókjából a tárcát. Még el sem zárta azt helyére. Tudta, hogy visszajönnek érte. – Tetszik még egyszer megszámlálni?

– Elég, ha az imént megszámláltuk.

– Hm, hm. No jó. Tehát aláírja ön a kötelezvényt?

– Aláírom.

Kalender úr csengetett, mire az ügyletszobából egy kopott ruhás fiatalember jelent meg, szájában keresztülfogott tollal.

– Mauler! – szólt a tőzsér – híja ön át Pacsnikot is, s aztán számlálják le ezt az összeget a nagyságos úrnak, s előttemezzék a kötelezvényét.

Mauler és Pacsnik urak ügyleti komolysággal odaszámlálták az asztalra a tízezer forintot. Megvan. Négyötöd része értékpapír. Hogy miféle értékpapír? Ahhoz a tanúknak semmi köze.

Azok, végezve dolgukat, megint visszavonulnak; hanem azt észreveheti Kálmán, hogy az iroda üvegajtajának függönyén át folyton figyelve leskelődik valaki. No, hogyha netalántán egyszer egy kétségbeesett kölcsönkérőnek eszébe jutna egy hatalmas ökölcsapással Kalender úr fejére kvittelni le a tartozását, s aztán odábbállani a záros tárcával. Lám a minap is megtörtént vele, hogy egy fiatal adósa kikapta a kezéből a kötelezvényét, s mielőtt megakadályozhatta volna, megrágta azt és lenyelte.

– No hát, ez megvolna – szólt Kalender úr, kezét az összekötött pénzcsomagokra téve. – Hanem most még egy kicsiny kis formalitás van hátra. Mint mondom, csak formalitás.

– Mi legyen az? Essünk át rajta.

– Uraságod még nem nagykorú, mint maga is mondá, de magam is látom. Törvényeinkből mind a ketten tudjuk, hogy a kiskorúságában fölvett adósságát az ember a nagykorúság előtt revocálhatja. Szabad neki megbánni tettét. Ő megbánhatja, hogy pénzt vett fel, s akkor aztán a hitelező bánja meg, hogy adott; mert nem kap semmit. Erre szoktunk egy bizonyos praeservativát használni. Tessék ide leülni mellém. Tréfaság az egész. A kiskorú adós azon atyja, anyja vagy nagynénje nevében, kitől örökségét várja, egy levelet ír hozzám, melyben biztosíttatom,+ hogy a fölvett összeg az illető által nekem meg fog téríttetni.

Kálmán ijedten ugrott fel Kalender úr mellől. Alig talált kifejezéseket arra, amit mondjon.

– Mit? Én? Nagyanyám nevére levelet hamisítsak?

– No, csak ne fortyanjon ön fel. Semmi baj sincs belőle. Ezt így szokta mindenki. És még soha nem volt eset rá, hogy valami baj lett volna miatta. Ez nagyon természetes. A fiatalember, mikor nagykorúvá lesz, tehetné azt, hogy tőlem vett tartozását törvényesen megsemmisítse; de sohasem teszi, mert akkor kényszerítene engem, hogy viszont a jótálló levéllel jelenjek meg, s azt már nem nézi el a kiskorúaknak a törvény; tehát inkább beváltja nálam a tartozását, s akkor visszakapja a kényes természetű levelet is.

Kálmán csak elszörnyedt.

– Eszerint mindaz a fiatalember, aki öntől pénzt kapott, önnek a házából már úgy jött ki, mint hamisító.

– Nono, csak ne heveskedjék ön.

Kálmán nem is heveskedett, csak a zsebébe dugta a kötelezvényét, s azzal azt mondta, hogy „alásszolgája”.

– Még egyszer vissza fog ön hozzám jönni.

– Soha ide! – mondá+ Kálmán, s kalapot ragadva sietett ki az ajtón.

Lázat kapott attól a gondolattól, hogy valaki képes lehessen őróla akkora fokát a süllyedésnek föltehetni.

Pedig hát mégiscsak vissza kellett egyszer még térnie.

Amire az volt oka, hogy csak a tornácban vette észre, hogy a saját+ kalapja helyett a tőzsérét kapta fel, s az nyakig esett a fejébe, amint föltette.* Már ezért mégiscsak vissza kellett térnie.

A bankár nevetve fogadta.

– Mondtam ugye, hogy visszajön ön még egyszer?

– A kalapomért – szólt röviden Kálmán.

Azután nagyon meg volt lepetve, amint a kalapjában benne találta a számára rendelt összecsomagolt+ pénzt.

– Hát mi ez?

– Az ön pénze. No, ne haragudjék hát. Csak próbára akartam önt tenni. Mert kétféle gentlemanek+ vannak a világon. Olyanok, akiknek a szájokban+ van a becsületszó, s olyanok, akiknek a szívükben van. Most már ismerem önt. Nem kívánok öntől olyan levelet. Itt a pénze.

Kálmán megdicsérve érezte magát. Még büszke akart lenni.

– Ez már más szó!

Most tehát ő is elővonta zsebéből a visszavett kötelezvényt, s átnyújtá azt Kalender úrnak.

Kalender úr pedig azt tette a kötelezvénnyel, hogy a mindig égő szeszlámpánál meggyújtotta az egyik sarkát, s az égő papírt bevetette a kandallóba.

– Így! uram. Ön olyan kevély a becsületére. Az derék dolog. Én elégettem önnek a kötelezvényét; ezáltal önnek az adóssága becsületbeli tartozássá vált. Most már biztosítva vagyok. Jöhetne önnek úri kedve a kötelezvényét törvényesen visszavonni; de nem jöhet kedve a becsületszavára kapott tőkét megtagadni. Mármost alásszolgája.

Kálmán most már igazán felmagasztalva érzé magát.

Íme azon fennkölt jellemek sorába számíttatik, akiknek meg van engedve, hogy egy lekötött becsületszóra vagyonukat tönkretegyék, s fizessenek a lekötött szóért vagy pénzzel, vagy a fejükön keresztül röpített golyóval.

Szédítő magaslat ez egy fiatal főnek!

És mármost itt+ a kezében a hatalom szenvedélyét, büszkeségét diadalra vezethetni. – Versenyezhet most már azzal a másik „úrral”.

Természetesen legelébb is hazasietett, hogy a kapott pénzt biztos helyre elzárja. A sorsjegyek átváltásával ráér majd – azután.

Amint hazaért, már a folyosón várta Jutka asszony.

– No csak siessen! Ugyan régen várja már itt valaki a kerti szobában.

– Kicsoda? – kérdé Kálmán.

– Ejh, hát ki no? – szólt gonoszkodva a szakácsné. – Egy gyönyörűséges szép asszony.

Kálmánnak nagyot dobbant+ a szíve. Talán „ő?” Talán utána jött, hogy megengesztelje. Kitelik tőle az.

No, de ugyan szépen rá hagyta magát szedni. Mikor nagy szívdobogással nyitná a kis hálószobája ajtaját, szemközt jön rá sánta+ Biróczy.

Ez volt az a gyönyörűséges szép asszonyság.

Kálmán bizony örült is, nem is, hogy ezt a rég látott bajtársát most újra láthatja. Éppenséggel nem őróla gondolkozott most. Biróczy pedig faunarcának egész nyájasságával igyekezett kifejezni azt az örömet, amit magával hozott. Úgy megszorongatta barátja kezét, úgy dörzsölgette, alig akarta elereszteni.

– Örvendetes hírt hoztam neked.

– No, mi az?

– Decséry főispán izenetével jövök. A főispán hazamegy uradalmába a törvényszünet alatt, s téged óhajt+ ezalatt magához venni.

– No, és mi örvendetes van rám nézve ebben?

– Hát hogyne volna ez rád nézve örvendetes hír? Te kívántál jurátus lenni mellette.

– De nem falun kezdeni a jurateriát.*

– Te! Ott nagyon jól mulatnak. Válogatott társaság jön össze. Pompás vidék, kastély és angolkert.

– De miután én se kertész nem vagyok, se vadász, mit csináljak én azzal az egész kerttel?

– Hát itt Pesten mit csinálsz az egész holt idény alatt, ha csak mindennap a Kerepesi úti+ „állatheccbe” nem mégy, s vasárnaponkint a „Nagy Gárdistánál” a mészároslegényekkel nem akarsz verekedni, vagy a „Saukopfnál*” feketerigókat fogni.

– Nem szeretek falun, no!

– Egyébiránt pompás könyvtára is van a grófnak, ritka kéziratgyűjteménnyel, amiből te becses dolgokat tudnál kikeresni.

– Nem kánikulára való mulatság.

– De hallod-e, lesz ott egyéb mulatság is. Az öreg hercegnő éppen most hozza haza Bécsből, az apácáktól az unokáját. Valami angyali arc. Láttam az arcképét elefántcsontra festve.* És nekünk alkalmunk lesz együtt utazni velük; egy hintóban. A hercegnő maga óhajtja, hogy vele menjünk, akkor nem fél úgy az alföldi pusztán keresztülutazni. Te bizonyosan a szép comtesse-szel+ ülnél vis-à-vis.+

No, ez meg már éppen olyan dolog volt, mint mikor a gyomorfájós embernek drága jó ételekről beszélnek. Hiszen most is egy szép arcnak a betege.

– Nem is mehetnék ily hirtelen. Korcza úrnál nem hagyhatom itt a dolgot; nem vehetek egyszerre búcsút a kapufélfájától.

– Korcza úr ugyan holnap délre itthon lesz, s akkor elbúcsúzhatol az ő szépséges orcájától. Helyetted pedig már naponkint jár az irodájába egy kancellista, aki a dolgokat végzi: csodálom, hogy két hét óta nem találkoztál vele.

Kálmán most már haragba jött.

– No, de hagyj nekem békét a te főispánoddal, hercegasszonyoddal és comtesse-eddel.+ Én most nem utazom velük, még a mennyországba sem.

– No jól van. Ma látom, hogy bal lábbal keltél fel az ágyból. Tehát aludjál rá egyet. Holnap estére megint eljövök hozzád. Azok várnak három+ napig.

– Szívesen látlak, ha itthon kaphatsz. De kár az excellenciás úrhölgyeknek+ a rám való várakozásban csak egy szemernyit is elnyelni a pesti porból; mert én most nem utazhatom.

– Beteg vagy?

– Igenis: beteg vagyok.

– No, majd holnap meglátogatlak; talán akkorra meggyógyulsz. Talán a szép comtesse-nek az arcával fogsz álmodni.

Kálmán bezárta az ajtaját, amint Biróczy magára hagyta, s ki nem jött a szobájából aznap.

Elővette a leveleket, miket a szép asszony írt hozzá, újra meg újra elolvasta azokat. Szítta magába cseppenkint azt a mámorító mérget, mely a lelket az élő emberben különválasztja a testtől. Kereste bennük a vigasztalást, s ha azt megtalálta, kereste az elkeseredést, s egyiktől jobban megrészegült, mint a másiktól.

Késő volt már az éj, mikor aludni+ ment.

Az a reménye volt, hogy őróla fog álmodni.

S nem az ismeretlen comtesse-szel,+ akiről Biróczy beszélt.

Az álom pedig olyan tündér, akinek a szeszélyeit nem lehet előre kitalálni.

Megjelent Jenőy álmaiban egy női arc; de az nem volt sem az ismerős, sem az ismeretlen.+

Ki volt hát?

Egy arc, olyan fényes, mintha Isten volna; – olyan nagyszerű, mintha ország volna; – mosolygása olyan meleg, mintha a nap volna; – könnyhullása olyan forró, mintha vér volna; – ha szemeit lehunyja, mintha a meghalás volna; – ha ismét fölnyitja: mintha a föltámadás volna; – némasága, mintha beszéd volna; – ránézése, mintha hívás volna; gyászfátyola, mintha az örök éjszaka volna; – két szemcsillaga, mintha két világ volna; megjelenése oly véghetetlen, elmúlása oly elviselhetetlen; egész alakja oly kínzó, oly vonzó, oly keblére záró! – Az egész álom, mintha nyolcszáz év története volna.

Vajon kinek a képe lehet az?*

Kálmán nehéz verítékből+ izzadtan ébredt fel. És még azután is, még ébren is, még felöltözötten is sokáig nyomta a keblét ez a megnevezhetlen látás. Alig bírta azt elszórni magáról.

Eh mit? Álom!

Álom azt jelenti, hogy aludtunk.

Jenőy úr föltette magában, hogy haladni fog azon az úton, amelyen megindult. Ne adjon őneki tanácsot senki. Se ébrenlétében, se álmában.

Pedig még mindig álmodott.

Folytatta a rózsaszínű álmot a vérszínű árnyékokkal.

Jenőy úr azzal a föltett szándékkal hagyta el lakását, hogy ahol találkozni fog Bálvándyval, ott összevész vele. Ez lesz a legelső dolga.

Találkozott is vele nagy hamar; de nem veszhetett belé. Bálvándy lóháton jött rá szemközt.

Sajátságos megalázó helyzet az életben! Lovon járó emberrel találkozni gyalog járó embernek. Azt mindenki meglátja; szemével kíséri; annak már a lova kopogása az ablakhoz csalja a szép hölgyet, az féltesttel+ kiválik az egész nép közül. Skandalum!

Miután lovas embert gyalog elfogni képtelenség, megint csak hazament. Ott várt rá egy másik lovas ember. Egy huszár. De az csak gyalog érkezett.

Jenőy úr alig ismert rá a gimbes-gombos nyalka vitézben régi jó pajtására, Csuka Ferkóra.

Hanem azért Csuka Ferkó most is pertu volt régi pajtásával s nem nézte azt, hogy ő huszár, az pedig csak „diga*” (ez a „civil” címe a katonáknál), s hogy ő már maga keresi a kenyerét, ez pedig még csak puffra él, s hogy ő már valami, mert első waldhornista* az ezrednél, ez pedig még csak úrfi s egyéb semmi.

Ugyan összevissza szorongatta Jenőy úrnak a kezeit.

No, Jenőy úr is örült egy kicsit, hogy a régi bajtárst újra láthatja. Megtudta tőle, hogy most szabadsággal utazik haza, s Pestet útjába ejté.

De annak még tovább is ragyogott az arca. Egyéb örülnivalója is volt, mint az első viszontlátás.

– Olvastad-e már a Tudományos Gyűjteményt?* – kérdezé Jenőy úrtól.

Jenőy úr magas bámulással nézett a szemébe. Tudományos Gyűjtemény? Mikor éppen azon gondolkozik, hogy lovat vegyen.

– Hát hogy jutsz te a Tudományos Gyűjteményhez?

– Óh, nekem megvan. Praenumerálok rá. Telik a lénungból.+ Délutánonkint összejön a cúg* körülöttem a rajtsulban,* s én felolvasok nekik belőle.

– Hisz én is járatom – monda Jenőy.

(Észre sem vette, hogy már hazudni is tud. Az ember kicsiben kezdi.)

– Hát akkor olvastad a legutolsó számát.

– Nem. Még nem vágtam fel.

– Nem vágtad fel? – szólt elbámulva a trombitás; – no az enyim itt van felvágva: olvasd el belőle.

– Mit?

– Hát azt a nekünk szóló levelet.

– Nekünk szóló levelet?

– Hisz a címlapon is fel van már jegyezve.

– Úgy, igaz!+

– Valld meg, Kálmán, nem is láttad te azt a Tudományos Gyűjteményt.

Jenőy úr elvörösödött. Haragudott érte, hogy így rajtakapták. Aztán mi köze őneki az egész unalmas irkafirkához?

– Látod, pedig azt a levelet jó lesz elolvasnod; mert azt utazó barátunk írja hozzánk, Barkó Pali, a kirgizek sivatagából; régi krónikaíró pajtásainak. Tudod még, mikor azt a krónikát írtuk?

Kálmán lelkében egyszerre elborult; mint mikor a nap elé tavaszi felhőt kerget a szél.

– Itt hagyom nálad; olvasd el – szólt Csuka Feri –, s majd délután visszajövök érte, ha nem találnálak, majd küldd el Biróczyhoz, annál vagyok szállva; az osztja meg velem az ágyát, mint hajdan a puszta kunyhóban, az üres kád alatt. Tudod, te is ott voltál.

A trombitás letette Kálmán asztalára a gondosan papírba takargatott füzetet, s azután még egyszer jól megszorongatva kezét, eltávozott, kemény, verbungos sarkantyúpengős léptekkel mérve végig a folyosót.

Kálmán úrfi érzelmeiben valami zűrhang maradt vissza. Röstellte+ azt, hogy íme, ez a lószagú katona figyelemmel kíséri azt, amivel már ő nem+ is törődik; ez megvonja szájától a falatot, az édes pipát, hogy sovány lénungjából az egyetlen tudományos folyóiratot+ megszerezhesse; ez fáradságos katonai munkája után, mikor a lovát megtisztította, mikor a zenekarból megszabadult, még összegyűjti pajtásait, s olvas fel nekik abból, amit a magyar tudomány adhat. És ő, akinek elő kellene+ járni, mert nála van a láng, mely világít, most a legutolsónak a háta mögött veszi fel azt, amit az neki kölcsön, használat végett itt hagyott.

Tehát csak fölvette azt és elolvasta.

Egy fiatal magyar tudós levelei voltak azok, itthon maradt barátaihoz címezve; miket a Tudományos Gyűjtemény szerkesztősége közrebocsátott.

És azután, amint Kálmán beletévedt ebbe a rengetegbe, el is veszté benne magát egészen.

Amit olvasott, egész lelkét foglyul ejté.

Egy merész, vasakaratú ifjú férfinak élményei voltak azok, ki egyedül, segélytelenül, utasítatlanul nekiindult a kietlen világnak, melyet európai utazó be nem járt soha, hogy nemzete hátrahagyott nyomdokait kövesse,+ hogy népét oly szerzeményekkel gazdagítsa, miről azt a nagy világ majd megemlegeti.*

Hős az! Oroszlánszívű Richárd;* + annak a szívével, annak a kardja nélkül; az argonauták* társa, az aranygyapjú díja nélkül. Kolumbus+ vágyával, karthágói Hanno* tűzlelkével, Mózes+ ki rabnépének a szabadság Kánaánját keresi; egy őrült, kinek tébolyodása tudomány; egy próféta, kit az Úr kettős tüzes nyelvei* megszálltak.

Minő egyszerűség, minő igazság a leírásokban. Semmi frázis, semmi pátosz: a meggyőző, szemmel látott való.

Ha leírja, hogy a kopár földön hált: nem mondja, hogy az kemény volt; ha hófuvat eltemette, nem mondja, hogy hideg volt; ha nap nap után nem talált emberi hajlékot, nem mondja, hogy éhezett; ha vad rablónépek megüldözék, nem mondja, hogy félt; ha sebeket kapott, ha megkötözték, ha megsütögették, nem mondja, hogy fájt; ha nem találta azt, amit elérni akart, nem mondja, hogy csalatkozott; ha a fáradságtól, a vészektől, az akadályoktól legyőzve,+ összeroskadt, nem mondja, hogy kétségbeesett; – újra fölveszi magát, s halad mélyebben az ismeretlen világba. És amit leír, az csak a tudomány. A vendégszeretetlen szikláról, a homoksivatagról csak a geolog beszél; a sok hallatlan nevű vad nép szidalmaiból a philolog alkot összehasonlító tanulmányt.+ – Így beszélnek a dzungárok,* így a burjätek,* így a vogulok. Mikor lázt kapott közöttük, tanulmányozta ősi szokásaikat, hogyan gyógyítanak! Volt hely, ahol megszerették, kínálták édes otthonnal, édesebb szerelemmel; nem maradt ott, ment tovább, merre küldve volt. Átvándorolt lehetlen hegyláncokon, s leírta az embernyomtalan havasok flóráját. Szolgált tatár úrnál rabszolgaként, s vágott ólmot a Koliván-tónál* mint elfogott szökevény rab; hált menekülő zsiványokkal együtt a fehér skorpiók barlangjában, s leírta mint természettudós a bányát, a skorpiót s a zsiványt; kiböjtölte egy faodúba elbújva az altaji medvét, s lerajzolta a medvét.+ Belevesztette a viharlepte tóba minden öltözetét, de megmentette táskájában minden iratait.+ És amikor a legelső civilizált emberrel összeakadt; az egy orosz volt.* S a barbár orosz megtudva, minő kincseket gyűjtött a vándor hosszú útjában, kétezer rubelt kínált neki érte, ha ezeket átadja a szentpétervári tudományos akadémia etnográfiai osztályának. S a még barbárabb magyar nem adta azt az orosznak; hanem megkérte a barbár oroszt, hogy keressen ki a mappán délnyugat felé egy kicsiny várost, aminek a neve Pest, annak van egy kicsiny tudományos lapja: küldje el ezeket a leveleket annak ingyen. S a barbár orosz elküldte azokat Pestre. A barbár magyar nem vette el értük a kétezer rubelt, s a barbár orosz nem tartotta meg azokat ingyen. Így kerültek a levelek haza.

Mi vitte az írójukat tova, mi hozta a leveleket haza? Óh, ha azt nem értenéd meg!

Az a véghetetlen szerelem, aminek számára nincsen név a földön! Amiről énekelnek a zsoltárok a babiloni+ vizek mellett;* amitől elhervad az izlandi+ lakó a szárazföldön; amitől lángra gyullad a hideg német, s a forró francia megőrül; – s csak te nem éreznéd meg?

Csak te nem tudnád, hogy ki az az imádandó hölgy, aki álmodban megjelen; arca olyan fényes, mintha Isten volna; olyan nagyszerű, mintha ország volna; mosolygása olyan meleg, mintha a nap volna; könnyhullása olyan forró, mintha vér volna; ha szemeit lehunyja, mintha meghalás volna; ha ismét felnyitja, mintha föltámadás volna; némasága, mintha beszéd volna; ránézése, mintha hívás volna; gyászfátyola, mintha örök éjszaka volna; két szemcsillaga, mintha két világ volna; megjelenése oly véghetetlen, elmúlása oly elviselhetetlen; egész alakja oly kínzó, oly vonzó, oly keblére záró!

Csak te nem tudnád, hogy „ki az?” Te! A költő!*