## Ariadne*

Katinka egész nap várta, hogy Kálmán meglátogatja, s hogy délelőtt nem jött el hozzá, türelmetlen lett, kikocsizott, elhajtatott a kávéház előtt, ahol az aranyos fiatalság ácsorogni szokott, de ott nem látta meg Kálmánt; délután kihajtatott a Városligetbe, összejárta a csalitok ösmerős útjait,+ a csendes kis szigetbe leszállt, ahol együtt szoktak négylevelű lóherét keresni s fűszálakat összekötözni: lesz-e koszorú belőle; de ezúttal se négylevelű+ lóherét nem talált, se a koszorú ki nem jött, se Kálmánt+ nem lelte sehol.

Este elment a német színházba, volt dolga a látcsövének, hogy fölfedezze akit keres, de ott sem látta, mint szoká, páholyával szemközt támaszkodni elválhatlanját.

Akkor aztán haragosan hazament, s megtudva, hogy Kálmán egész nap nem kereste, levelet írt neki, s azt elküldte inasától Kálmán lakására.

Az inas visszajött azzal a szóval, hogy a tensúr ma délután elköltözött Korcza úrtól gróf Decséryék palotájába, s azokkal holnap reggel utazni fog falusi jószágukra.

Katinka összetépte a visszahozott levelet, s kivitette maga elől a vacsorát. Azt mondta, hogy verjék a szakácsnak a fejéhez; rossz minden.

Azok nem verték a szakácsnak a fejéhez az ételeket, hanem elköltötték szépen, s nevettek nagyot az úrasszonyukon.

Óh, azt Katinka nagyon jól tudta, hogy őrajta mindenki nevet. Imádói, védőügyvédje és cselédei mind nevetik.

Föltette magában, hogy majd csinál ő mind valamennyinek egy olyan jó tréfát, amin nem fognak nevetni.

Bezárkózott a szobájába, s ott virradt meg felöltözötten a pamlagán.

Lakásának ablakai keletre nyíltak, azokból éppen a Decséry-palota kertjébe lehetett látni, melynek erre az utcára egy magas falkerítése volt, alacsony kijáró ajtóval. A kerten túl volt az udvar, melyre szintén+ be lehetett látni a szomszéd ház emeletéből.

Katinka, amint a hajnalsugár derengett a redőnyökön át, odaült az ablakához, s a szomszéd ház udvarát leste.

Látta, amint a cselédek előhúzzák a kocsiszínből a hintót, amint felpakolják a bőröndöket, azután eléje fogják a lovakat, a kocsis felül.

Ekkor aztán elővette távcsövét.

A kastélyból lejönnek az utazandók. Egy nehéz termetű asszonyság, egy lepkejárású fiatal lyánka,+ egy sánta ember meg egy karcsú ifjú; óh, erre ráismert minden mozdulatáról.

Először felül a hintóba a termetes úrhölgy, azután leányka, azután a sánta ember, utoljára „ő”. Tehát szemközt jut a leánnyal.

A kocsiajtót becsapják; a kocsis kiereszti az ostorát, a hintó kigördül az udvarról.

Katinka sírt keservesen.

Most már megtanulta, hogy a féltékenység olyan gyógyszer, amit, ha a szerelmesnek szép okosan kanalankint adogatnak be, attól még betegebb lesz; de ha egyszerre bolond fővel mind az egész orvosságos üveggel fel találja hajtani – hát meggyógyul tőle.

De hisz ő nem akarta Kálmánt meggyógyítani.

Márpedig itt az ellenméreg jelenlételéről is meggyőződhetett.

Ettől azután nagyon fájt benne valami. Tán a szív? Nem: csak a hiúság.

Az, hogy őtet most kinevetik. Mit gondol Korcza, aki mindent tudott, és Bálvándy, aki büszke lesz rá, hogy puszta megjelenésével így elkergetett egy nálánál kedvesebbet.

Ez a bosszúság bizarr tanácsokat suttogott fülébe.

Aznapra kiadta a rendeletet, hogy senki számára nincsen+ otthon: beteg.

Pedig azért sem volt beteg; hanem levelet írt; mikor készen volt vele, háromszoros sűrű fátyolt vetett a kalapjára, hogy senki meg ne ismerje az utcán, s maga felvitte a levelet a postára, maga adta fel. Azt ugyan senki ki nem találja, hogy kinek írt ő most levelet.

Három nap nem eresztett senkit a színe elé. Mindig beteg. Bálvándy pedig mindennap kétszer hagyta ott az előszobájában látogatójegyeit.

A negyedik napon aztán csoda módra meggyógyult, s megengedé, hogy látogatóit bebocsássák.

A legelső volt természetesen Bálvándy.

– Ah, asszonyom! – kiálta a báró –, az égre! Ne ijeszgesse ön a világot betegsége hírével. Három nap alatt egyebet sem tettem, mint egyik orvost a másik után húztam ki a házából, követelve tőlük, hogy mit csináltak önnel; mi baja van; – míg valamelyiktől megtudtam, hogy veszélyes „febris acolomannicus*”-ban szenved. Az Istenért: gyógyíttassa magát.

– Köszönöm, már meggyógyultam – viszonza mosolyogva a hölgy.

– Allopathice vagy homoeopathice?*

– Csak parasztkúrával.

– Tehát sympathetice.*

– Nem olyan cifra ennek a neve. Valóságos parasztkúra.

– No, arra kíváncsi vagyok.

– Hát megismertethetem vele. Negyednapja írtam a férjemnek, hogy jöjjön fel Pestre.

– Ah! Kegyed kívánja őt látni?

– Nemcsak látni kívánom, hanem ki akarok vele békülni.

– Mi célból?

– Hát mi egyéb célból, mint azért, hogy azután együtt éljünk, mint tisztességes házastársakhoz illik.

– Mint tisztességes házastársakhoz illik! Ez remek.+ Kegyed megy őhozzá haza? Vagy ő jön kegyedhez haza?

– Azon majd megegyezünk.

– Ah, ez mennyei tréfa. Katinka nagysámat a gödénylaki+ birkateleltető szalonban képzelni;+ minden fantáziát fölülmúl.

– Tudni fogom azt lakhatóvá átidomítani.

– És a gazdáját is?

– Simulni fogunk egymáshoz.

– Megfésüli és megmosdatja minden szombaton este?

– Kérem tisztelettel beszélni róla: ő nekem férjem.

– Hja, azt nem tudtam.

– Még többet is mondok. És én neki neje vagyok.

– Áh! Ezt meg még Berti sem tudta.

– No, önök meg fogják látni. Mi mind a ketten hibáztunk, s mi mind a ketten megbocsátunk egymásnak, s azontúl úgy fogunk élni, mint…

– Mint Philemon és Baucis.* Kegyedről fölteszek mindent, az asszonyok mindenre képesek. Még arra is, hogy a férjükbe beleszeressenek. De Bertiről nem teszem föl ezt a lehetőséget. Az nem áll kötélnek.

– S hátha már meg is tette volna?

– Micsoda?

– Ma kaptam még a válaszát, melyben örömmel fogadja meghívásomat; holnapután itt lesz.

– Ha ugyan tizenhat ökörrel keresztül tudja magát vontattatni a poroszlói töltésen.*

– Várok rá, míg megjön.

– Én is.

Akkor aztán egy kicsit elnevette magát Katinka; de egyszerre megint komoly, haragos képet öltött.

– Ne haragudjék nagysád – monda Bálvándy –, én egészen beletalálom magamat kegyednek a kedélyébe. Hiszen nem hiába tanulmányoztam e kimeríthetetlen+ tudományt annyi hódolattal. Ariadne azt mondja magában: no ha Theseust elvitte a tenger, én mármost a többit is utána dobálom; ezt a bolond Bálvándyt, akire azért haragszom, mert olyan jó fiú, meg a válópört, amiért majd Korcza úrnak lesz a képe egyszerre hosszú, aztán meg a kedves nagybátyának, a huszárőrnagynak, akik mind agyon lesznek rettenve, ha én a férjemmel kibékülök; tehát jövel Bacchus!+

– Kérem, az én férjemet ne csúfolja Bacchusnak.+

– Hiszen az isten volt; azért, hogy szerette a bort. No, de én meg Neptunus leszek, aki Theseust visszahozza Naxosra.

– Már akkor Csollán úr itthon lesz.

– Dehogy lesz! Nem eresztem én azt be Pestre. Eleibe küldök egy csoport Angyal* Bandit, visszaszalajtom Gödénylakra, vagy felgyújtom Pesten a „Két Kecskét*” s akkor ő nem tud hová szállni s visszafordul.

– Óh, nem fog a „Két Kecskébe” szállni. Már én gondoskodtam neki szállásról másutt.

– Hol?

– Azt nem mondom meg önnek.

Katinka csakugyan nem hagyta magából kivallatni, hogy hová fogja elrejteni Csollán urat. Hanem hát Pest még most sem London; azon időkben pedig még csak Párizs sem volt. – Könnyű a vendégfogadókat ellenőrzés alatt tartani.

Van az+ Úri utca torkolata előtt egy ház, mely azt gondolta magában, hogy ő bizony kikönyököl az utcára; s ha gondolta, hát meg is tette. Ez a „Fehér Hajó*”. – Mai nap már senkinek sem megy a fejébe, mi oka lehetett annak a háznak a szegletével keresztbefordulni a világgal szemközt; hanem történetünk korszaka világosan kimagyarázza azt. Ez a ház vendégfogadó, tárt kapuja egyenesen elnyeli a szemközt jövő utcát; mondván az utazónak: Hova mennél tovább? Itt az utolsó ház, ide térj be.” S a Fehér+ Hajónak azon időben igaza volt. Túl rajta csak a német színház* van még, nagyobb messzeségben a Marokkáner-ház,* meg a Mocsonyi-palota.* A Wurm-udvar* helyén náddal felvert mocsár terül s a távolból+ háborítatlanul sárgul a ködökön át a „Neugebäude* +” vigasztalan tömege.

Tehát a Fehér Hajó a szélső vendéglő a város közepén.

Ide bérelt ki szállást Katinka az ő kedves férjének, mit az el is fogadott, ámbár hajlamai inkább vonzották a „Griff*”-hez, vagy a „Vörös Ökörhöz*”. De hát csak megtette az asszony kedveért,+ hogy végighajtatott az egész városon a lókészségével.

Bizony megnézni való útiszerszám volt, amin megtette a parádét.* A hintón a sok kovácsigazítástól több már a vaspánt, mint a fanemű, s a fedelén több a lyuk, mint a bőr; az egyik első kereke eltörvén az úton, annak a helyébe kölcsönkért parasztszekér hasonló alkatrésze van rekvirálva. A sárhágója valahol elmaradt az úton s az ajtaja be van kötözve madzaggal, hogy ki ne nyíljék. De mind nem tesz az semmit; mindegy volna annak, ha új volna is, azért akkor is be volna fecskendve tenyérnyi vastag sárral. A fekete sár Poroszlónál ragadt rá, a sárga sár Hatvan körül, a zöld sarat Cinkota alatt szedte fel s a veres sarat itt a pesti határban szerezte.

Hanem a négy ló, az már kitett magáért.* A rudas egy tizenhat markos gémnyakú szörnyeteg, aki nem szégyenli a zsiráffejét még magasabbra is emelgetni; no, ha ő nem szégyenli, hát szégyenli a nyerges, akit bántani látszik az a gondolat, hogy ő másfél marokkal* alacsonyabb a barátjánál, s azért le is sunyja+ a fejét a két konya fülével csúnyául. Ámbár Csollán Berci véleménye szerint az rendes szabály, hogy a nyerges mindig alacsonyabb legyen valamivel, mint a rudas. A gémnyakú rézderes, a konyafülű* pedig szürke volt addig, amíg ki nem verte a szeplő. Hanem mind a kettőnek kitűnő tulajdonságai vannak. A konyafülű szürke rendesen, amint észreveszi, hogy a kocsis fel akar ülni a bakra, nem várja meg, hanem nekiiramodik, majd kikapja alóla a szekeret, s ha az szerencsésen felszökhetett, s nem+ törte ki a lábát, viszi a szürke árkon-bokron keresztül a bárkát, mentül jobban húzzák a száját, annál jobban harapja a zablát, ragadja a szekeret; az első állomáson aztán kifárad, akkor ugyan+ elereszti fülit-farkát, nem bánja, akárhogy biztatják az ostorral; azt mondja a másik lónak, no, már most húzz te!

Ekkor következik a gémnyakú mulatsága. Ennek meg az a jó tulajdonsága van, hogy amint rámarad a húzás sorja, megköti magát, megáll egy helyben, nem akar indítani. Üthetik azt mindenféle ütőeszközzel, akkor meg éppen hátrálni kezd, meg felrugdal, s ha a kocsis nem akarja a fogát kirúgatni vagy a kocsit az árokba faroltatni,+ hát kénytelen utoljára is leszállani az ülésből, s zablájánál fogva vezetni a lovat, amíg megindul. S miután ezt a mulatságot tízszer-tizenötször ismételte, akkor aztán belemelegszik a gémnyakú s kocog előre pompásan, nagyon jó ló aztán; csakhogy bele kell vezetni. Ilyenformán délig húzza a kocsit a szürke, délután a deres, ami legszebb munkafelosztás.

A gyeplüs, az nem húz semmit; az csak táncol. Igen vidám gondolatjai lehetnek az egész úton, mindig táncol, sohasem jár a szerszámban. Nyilván újonc hátasló lehet, akit most fogtak be először. Különben igen szép állat; nemes félvér. Talán abbeli büszkeségből hagyja rá az ostorhegyesre, hogy az húzza az egész kisafát; amit az meg is tesz becsülettel, levén+ ő szegény hosszú sörényű,+ hosszú farkú mokány paripa;* akivel hogy milyen mostohául bánnak, bizonyítják a szőrébe csimpajkozott bogácsok és koldusdiók.* + *

Hanem csengettyű, az van mind a négynek a nyakában, úgyhogy előtte utána megáll bámulatára a nép, mikor végigvágtat a Hatvani, meg az Úri utcán, be egyenesen a Fehér Hajó tátott torkába;* ahol olyan szerencsésen viszi+ neki az ügyes kocsis a hátulsó tengelyével a szegletkőnek, hogy Csollán Berti nem is ugrik, de repül ki a hintóból, s úgy mázoltatik a falhoz, hogy lemegy a képéről valami.* Talán a bőr? Nem biz a, csak egy kis piszok.

Berti meg se ütődik ezen. Megmondja a kocsisnak, hogy micsoda véleménye van a Krisztusról meg a szentekről, s azzal rendben van minden. Az egyetmást a hausknecht* viszi utána a kocsiról a készen tartott szobába; aki után nyomban megjelenik a pincér, kinek a fél szeme be van kötve, alkalmasint a vasárnapi bálban megütötték, s kérdezi, hogy nem tetszik-e valamit parancsolni.

Bertinek persze+ az volna a legelső kötelessége, hogy borbélyért küldjön s emberi formába igazíttassa magát, hogy még ma este felkereshesse a feleségét, aki finnyás úrhölgy. Hanem hát ez marad holnapra.

– Micsoda megnéznivaló van itt most Pesten? – Ez az első kérdése a pincérhez.

– Kabale und Liebe von Schiller,* a színházban.

– Nem kell nekem. Nem értek én németül többet, mint azt a szót,+ hogy „bezahl*”; azt is csak ritkán értem. A Schillert* pedig csak úgy veszem be, ha bor.

– Azután itt van egy optisches theater.*

– Hát az micsoda? Kutyakomédia?

– De az is van. A Kerepesi úton,* a Stocker-udvarban van ma is nagy hecc, amit az uraságok nagyon látogatnak.

– Miféle hecc, te félszemű Cupido!*

– Hát kutyák meg bikák és bivalyok verekesznek egymással.

– No a kell nekem! Van ott entrée?

– Persze+ hogy van. Egy tízes a belépés.

– De már oda elmegyek.

Berti rögtön csapta a hóna alá a fokosát, megtömte a dohányzacskóját, s azon sárosan, szurtosan megindult a heccet megnézni, ráijesztgetve a kellnerre,* hogy valami el ne vesszen a szobájából, mert akkor azt a másik szemét is kiüti.

Az ajtó küszöbén szemközt találkozott felesége házikisasszonyával, ki annál gazdasszonyi szerepet viselt; e csinos hölgynek csak fél szeme volt, a másikat, mit himlőben vesztett el, egy homlokáról lecsüggő hajfürttel szokta elmaszkírozni.

Ezen kisasszony már várt itt a nagyságos úrra, s kényes természetű izenettel volt megbízva úrnőjétől, amiért is Bertók urat elfogván az ajtóban, bizalmas suttogással monda neki.

– Kérem nagyságos úr, négyszem között akarnék önnel beszélni.

Dehogy engedte volna el Csollán Berti, ha egyszer valami bolond jutott az eszébe, hogy azt el ne mondja. – Észrevette a küldött hölgy fennemlített fogyatkozását.

– Te, kellner! – kiálta a messze futott pincér után –, gyere csak vissza, hozd ide azt a félszemedet, ez a kisasszony négyszem között akar velem beszélni, aztán kettőnknek nincs több háromnál.

A sértett hölgy erre dühbe jött, azt mondta neki: „maga goromba, maga!” S azzal bevágta orra+ előtt az ajtót, s re infecta,* izenete elmondása nélkül visszament az úrnőjéhez. Képzelhetni, hogy miket fog otthon referálni.

Bertók tehát nem ment Katinkához megérkezése estéjén, hanem ment a heccbe.