Szauder József szimbolikus jelentőségűnek látja azt a tényt, hogy Jenőy Kálmánt – akinek célkitűzése a nemzetnek a költészettel, a drámával való felrázása – éppen az a Barkó Pál temeti el, akinek szándéka volt „visszatalálni abba az őshazába, melynek emléke erőt, öntudatot is öntene a zsibbadt jelenetbe”, mert „kettejük alakján keresztül a múltért rajongó s a jövőért hevülő romantika ölelkezik egymással” (i. m. 13.).