halálóra bogár, halálverőc – a fában járatokat rágó, percegő szú, amelyiknek hangja az óra ketyegéséhez hasonlatható, így az idő telésének, az elmúlásnak a jelképezője. Jókai külön említi a szút is: a kettő ugyanaz. (L. Akik kétszer halnak meg 1. k. 260.) – A halált jósló önmagával beszélgetésről vö. Szendrey Zsigmond: Népi babonák Jókai műveiben. (Ethnográfia 1925. 115.): Az Egetvívó asszonyszívben: „Kis kopogó rovar, aki az ágydeszkába fúrja magát, s ott elkezd kopogni; rendesen tizenegyet üt, úgy híják, hogy halálóra-szú (Anobium pertinax)” (Jókai Mór hátrahagyott művei. (1–10. k. Bp. 1912.) 9. k. 219.).