STINA DE VALE-I REGÉK

IRTA
CZÁRÁN GYULA

(KÜLÖNLENYOMAT A “NAGYVÁRAD” TÁRCZÁJÁBÓL.)

TARTALOM
AZ ÖRDÖGMALOM TÖRTÉNETE.
A HAT TESTVÉR.
A CSODAFORRÁS.
A POJÉNI CSÚCS.
A SZERENÁD VIZESÉS.
A REMETE-FORRÁS.
A VADON TEMPLOMA.

AZ ÖRDÖGMALOM TÖRTÉNETE.
Valahányszor alkalmam van látni a Boczaszát, ezt a háromcsúcsu kolosszust, mely a Dragán felett méltóságteljesen, tiszteletet parancsolólag, sőt sokszor - mondhatom - szinte félelmetesen emelkedik ki: - mindig ujra és ujra gyönyörködöm benne. - Olyan impozáns, olyan komoly, néha olyan zord, hogy egy ismerősöm összeborzadt tőle, midőn a Muncsei gerinczére kiérve, egyszerre megpillantotta ez óriást, a mint sötét árnyba burkolva, komoran, ijesztőleg, fenyegetőleg nézett át hozzánk. - -
Sokszor gyönyörködtem már benne, mondom; - de ilyenkor mindig bántott egy gondolat. - Szerettem volna u. i. tudni azt, miért kisebb a harmadik feje a másik kettőnél, - miért van ez annyira lesülyedve? - - - - Mennyivel szebb volna, ha ez is felérne a másik kettő szinvonalára!
* * *
Mivelhogy ujabb időben már Bihar-Füreden is járványnyá lett “vizit”-eket csinálni, én is látogatást tettem néha-néha az öreg urnál; s egy ily alkalommal derült jó hangulatban találván őt, megkoczkáztattam azt a kérdést hozzá; mi az oka annak, hogy a harmadik feje olyan kicsi maradt?
“Hja, öcsém!” - mondá ő, - “nem volt ám ez mindig igy! - Hanem ez a dolog az Ördög-malom történetével függ össze, ez utóbbit kellene hát akkor elbeszélnem.”
Most már aztán igazán nagyon érdekelni kezdett a dolog. Ismételt kérésekkel estem neki az öreg úrnak; s ő elmesélte az egész történetet, felhatalmazván egyuttal engem, hogy ezen meg-interview-olás eredményét a “Biharfüredi regék”-ben nyilvánosságra hozzam.
Halljuk tehát az ő saját szavaival, mit beszél az öreg úr.
* * *
Az én szomszédom amott ni, az én Briczi barátom és kollégám, - egykor a hegytetőről lenézegetve, megpillantotta lent a völgynek szép szőke najádját, a bájos Dragán tündért.
Az én Briczim egészen kótyagos lett ettől a látványtól. Nem birt magával, se éjjele, se nappala stb. stb., - a mint már az ilyen bolondos szerelmi állapotban az ember szokott lenni; s a mint ezt már ezeregyszer elpanaszolták s megénekelték nemzeti, vallásfelekezeti és pártkülömbség nélkül, megható egyetértésben, minden rendü és rangu poéták; mintha bizony szükség lett volna rá! Hisz úgy is nagyon jól ismeri már ezt az állapotot mindenki, saját édes vagy keserü tapasztalásából.
És a szép Dragánnak keble sem maradt hidegen az én deli Briczi barátom láttára. - És ez magában véve még nem lett volna baj: most már következhetnék a “holtomiglan-holtáiglan”, s egyszerüen vége lenne a mesének és a házassággal ez átmenne a tragédiába.
Igen ám! Csakhogy még is volt azért egy nagyon nagy baj, a két szerető sziv egyesülésének egy nehéz akadálya. (Mert hát miből is élne a mesemondó, ha olyan könnyüszerrel egymásé lehetne a szerelmes pár?)
A szép szőke Dragán u. i. - mint fiatal, sőt tulajdonképen örökifju hajadon, hazai törvényeink értelmében nem volt nagykoru, hanem gyámság alatt állott. - Egy rettenetes sárkány őrizete alá volt helyezve, ennek gondjaira bizva, ki mint gyám, gondnok és gárdedám, a legszigorubb felügyelet alatt tartotta s minden lépését éber figyelemmel kisérte. - Ez hamar észrevette a keletkezőben levő “spúzi”-t, s elhatározta, hogy a szerelmes pár találkozását minden áron megakadályozza.
Igazán nem tudom, mi kifogása volt néki az én derék Briczi barátom ellen? - Talán hogy ez nem volt katholikus, mint a szép Dragán, hanem keményfejü, vastagnyaku kálomista; - ő maga pedig, mint igazhitü katholikus ördög, nem volt barátja a vegyes házasságoknak? - - - - - - - - Elég az hozzá, nem akart semmit sem tudni arról, hogy a két bolondból egy pár legyen.
És hogy a két szerelmes közt minden érintkezést annál biztosabban megakadályozzon, sőt lehetőleg lehetetlenné tegyen, - s hogy egymáshoz valami veszedelmes közelségbe ne is juthassanak: egy roppant sziklavárat épitett a hegyoldalba kettőjök közé, megmászhatatlan falakkal, meredek sánczokkal, szédületes bástyákkal, magosra kiemelkedő tornyokkal. S egy egész légió ördöggel együtt, kiket e czélra a pokolból szerződtetett volt ide, - állott őrt itten, - valóságos sátáni malicziával a szegény szerelmes pár közé magát ilyenformán mintegy beleékelve.
Nehogy pedig Briczi, ezen hatalmas erősséget megkerülve, más úton juthasson el czéljához, s igy őt kijátssza: egy sas-szemü roppant madár-szörnyeteget állitott a legmagasabb torony csúcsára oda, melynek feladata volt, éjjel-nappal ott mintegy őrszemet állani, s a szeretők minden gyanus mozdulatáról rögtön hirt adni. - Amint ezen óriásmadár jelentette, hogy Briczi jobbra vagy balra akar kerülni a völgybe lejutandó: a sárkány azon pillanatban felszedte bűbájos sziklavárát, s mindenestől át tette oda. Ugy, hogy szegény Briczi barátom, - akármerre akart is lemenni: mint egy rideg kősziklává meredt kérlelhetetlen tiltó végzetet, - mindig és mindenütt ujra útjában találta az ördöngős alkotmányt.
A szerelmes pár ekkép csak szigoruan platonicus távolból érintkezhetett egymással. - Szegény Briczim bánatos szellősóhajtásait küldözgeté a szép najádhoz; emez pedig panaszos zokogásával felelt azokra. - Briczi jajgatott: Ó drága piczikém! - Dragán egyre nyögdécselt: Ó kedves Briczikém!
* * *
De hát ez a primitiv telefon összeköttetés nagyon sovány táplálék a szerető szivnek. Csupa merő sóhajból, zokogásból, nyögdécselésből egy szerelmes pár meg nem élhet.
Ha költő volnék: itt nagyon szép alkalmam nyilnék most kifakadni a sors kajánsága ellen, mely megátalkodott gonoszsággal gátolja két szerető szívnek összeforrását, s a boldogság után sóvár keblek legforróbb vágyainak teljesülését és a többi... De minthogy nem vagyok az, s nincs ehez a mesterséghez iparigazolványom: hát nem is merészkedem praevaricálni a czéhbeliek revirjében, nehogy feljelentsenek, mint olyat, ki jogosulatlanul üz valamely foglalkozást.
* * *
Az állapotok állapotja hova-tovább türhetetlenebbé lett mind a két szerelmesre nézve. A szép szőke Dragán kétségbeesésében sirva borult elémbe, könnyeivel áztatva lábaimat: ugy kért, rimánkodott, legyek segitségükre, s hárítsam el valamely módon, akár szép szerével, akár erőszakkal, boldogságuk akadályát. - - Mintha bizony én nekem ez hatalmamban állott volna! - - - Hiszen igaz, hogy én uralkodom az egész környéken: hanem azért sárkánynyal, ördögökkel még sem szivesen kezdek ki.
De még sokkalta inkább meggyült a bajom az én szegény Briczi barátommal. Ez untalan a nyakamon ült; mindig akadt uj és uj mondanivalója, a mi sajátképen mindig a régi nóta volt csak. Nekem, mint szomszédjának panaszolta el minden búját-baját, végnélküli siralmaival és kesergéseivel zaklatva engem szüntelen, úgy hogy mind a három fejem csak úgy zúgott, kábult bele... Brrr!!! Még most is gőzölnek, füstölögnek szegény fejeim, ha néha-néha rágondolok.
Hiába biztattam, kértem, hogy csak türtőztesse magát. Mondtam neki, hogy hiszen volt már ilyen bolondság a világon elég: nem ő az első s nem is lészen az utolsó, a ki ebben a megfordított hideglelésben szenved, a melyben először jön a forróság, s azután a hideg...
Csak azzal válaszolt mindig: Könnyen beszélsz te,
Néked három fejet is adott végzeted; -
De nékem csak egy volt, és az is elveszett!
...Hát bizony elment a te eszed Nárittyenbe kedves Briczi komám, azt látom; de hát csak türelem, türelem! majd visszatér valamikor, majd csak jobbra fordul minden, stb...
- Eh, mit! mondá ő:
Türelem! kicsépelt szalma,
Melyet a bárgyu világnak
Telt kalászokként árulnak,
Kik magodból jóllakának?!...
Ha bejárod, mint hóditó
Diadallal a világot:
Lesz egy szikla - s ez szivem lesz -
Melyre nevedet nem vágod! stb., stb...
Nem csitítgattam hát tovább az én kedves Briczikémet: mert féltem, hogy kinjában még több ilyen keserves költői idézeteket vagdal a fejeimhez. Hanem csak azt mondtam neki, hogy várjon addig, a mig valami nagyobbszerü vihar lesz itten a hegyek közt: akkor majd talán csinálunk valamit.
Ezzel kissé megcsendesedett s azóta valamivel békességesebben türte keserü sorsát.
* * *
Nem sokára ezután egy éjjel csakugyan megjelent az orkán, a maga egész pokoli pompájában, - de az öregéből: olyan, a milyet még én is, ki bizony már nem vagyok fiatal legény - nagyon ritkán láttam.
Teljes ornátusban, egész segédlettel, pazar kisérettel jött a zivatar. Az égboltozat bömbölt szüntelen, meg-megnyilva egy-egy pillanatra s öntve le a menyei tüzet ránk. A zápor szakadt, mintha egy óczeán volna odafen, s az kivánkoznék le a földre. A hegyi patakok esztelen tombolással vagdalták magukat szirtről-szirtre; a meglóditott sziklatönkök vakon hengergőztek le a mélységek felé, s egymáson szétzuzódva, vagy egymás felett átszökelve járták az őrült tánczot. Az erdő zugott; a nagy magos szálfák rémülten hajlongva jajgattak, a mint a vihar ostora végig paskolt rajtuk; a tövestül kicsavart, ledöntött sudarak százai, ezrei recsegtek, ropogtak távol és közel. Döngött, zengett köröskörül minden; a világ kifordulni látszék sarkaiból. Én nekem magamnak, ki már sok vihart láttam fejem felett elvonulni, meg kelle minden erőmből vetnem sziklalábaimat, hogy fel ne boritson s mindenestől le ne zuhintson a völgy fenekére.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Át szóltam Briczihez, hogy no itt az alkalom, most vagy soha! Lássunk a munkához!
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Olyan zegernye idő volt, hogy még a sárkány s az ördögök is valamennyien behuzták magukat a vaczkukba, lehetetlennek tartva ilyenkor minden támadási kisérletet. A legmagasabb torony hegyén őrködő szörnymadár pedig szintén ezen véleményben szárnya alá dugta fejét, ugy gubbasztott a helyén ottan, melyet semmi körülmények között nem volt szabad elhagynia.
* * *
Mi tehát hozzáfogtunk s észrevétlenül alá ástuk a falakat, a fundamentumokat. Midőn e munka a kellő mértékig már előhaladott, akkor egyszerre neki eresztettük felülről a száz meg száz mázsányi sziklaficzkókat a gonosz várnak.
Ez volt aztán a bombázás!...
Az aláásott, meggyengült falak nem sokáig voltak képesek ellentállani e hathatós faltörő kosok meggyőző érvelésének. A homlokfal egyszerre megingott, mintha pillanatnyi szédülés fogná el s tántorogna: a másik perczben megindult s ég-földrengető dördüléssel alá zuhant. Nyomban utána beszakadtak a belső falak is, romjaik alá temetve az egész ördög-garnizont, alig egy-kettőnek sikerült csak közülök az általános pusztulásból a hegyoldalt boritó erdő közt a tetőre menekülni. Ha ezek akkor véletlenül meg nem szabadulnak, ma nem volna ördög a világon, s nyugton lehetnénk tőlük. Hanem a hol menekülés közben végig szaladtak, ott nem nőtt soha többé erdő, s még ma is egész élesen kiválik az Ördögmalomtól jobbra eső hegyoldalon ez az “ördög utja,” mint egy tiszta gyepes sáv, mely az erdőt széltében kétfelé osztja.
A fősárkány részére tragikusabb sors volt fentartva. A mint megvíhatatlannak vélt várát egyszerre romba dőlni, menthetetlenül elpusztulni látta: rémülettől és eszeveszett dühtől eltorzult arczczal, álmélkodásra kitátott szájjal egy álló helyében kővé meredt s ijedt szemmel, tágra nyitott ajakkal most is ott bámészkodik a beomló viztömeg szomszédságában.
De volt is itt pusztulás, rombolás olyan, a milyet még nem láttam, mióta Boczászának hivnak! - - Mikor összeomlott az egész bűbájos erősség! Az volt a hegyeket megreszkettető, földingató rázkódás! - - - - -
Ennek hatása alatt roskadt be az a fejem, mely a katasztrófa szinhelyéhez legközelebb volt. A beomlás által előidézett pokoli dördülésre ugy megrettent, hogy hirtelen behúzta a nyaka közé magát; s igy is maradt aztán végkép; soha többé nem tudtam kinyujtani...... bizonyosan valami rándulást kapott akkor. - Azóta kisebb, mint a másik kettő.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Köröskörül nagy távolságba mindenfelé kiterjedt a pusztulás hatása. - A bedőlés okozta megrendüléskor omlott le, hogy egyebet ne emlitsek, a Cornu munczilornak erre néző oldala is; ekkor hullott le róla a vakolat, a mi még mai napon is látható az u. n. “Gropa unguruluj”-on. - -
A Dragán kicsapott medréből - talán örömében -, midőn a félelmes sziklavárat, vágyai teljesülésének egyedüli gátját beomlani látta. - Tudta, hogy közel van a várva-várt percz, midőn örökre egyesül kedvesével.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Hanem azt kellett volna látni, midőn a vár falai bedőltek: hogyan rontott be az égő szenvedély korbácsától űzött Briczi barátom! - Hogyan boritott el egyszerre mindent a szerelem zúgva morajló óczeán-árja háborgó dagadozásával egymásra tornyosuló hullámok eget verő túlcsapongásainak viharkorbácsolta szilaj táncza által felzaklatott tajtékzó habjaival! Hogyan zúzott, rombolt szét mindent, mit útjában talált! Hogyan forgatta tővel-hegygyel össze a romokat! Hogyan seperte el, ragadta magával tovább, hogy - ha lehet, még nyoma se maradjon az ördöngös kastélynak. - Hogyan nyargalt, szökött, bukfenczezett szikláról-sziklára, észnélküli gyorsasággal, hogy minél rövidebb idő alatt keresztül száguldja a tért, mely őt az ő Dragánjától elválasztotta! - - - - - -
...Még csak egy pár percz s ott ölelkezik a két szerelmes; nem áll utjukban többé semmi: habjaikat összevegyitik; örökre s elválaszthatatlanul egyesülve vannak.
* * *
A gonosz ördögvárból pedig nem maradt más fenn, mint az oldalfalak, tornyaikkal s erkélyeikkel, - melyek nem álltak utjában a diadalmas szenvedély tombolásának; továbbá a várnak tátott szájjal kővé vált gazdája a szakadékon bezuhogó vizesés oldalán; s végre a nagy madár-szörnyeteg, mely urának sorsában szintén osztozva, őrálló helyén ott fenn a rémitő pusztulás láttára ijedtében egyszerre kővé dermedt s ily petrificált állapotban a legmagasabb torony csúcsán most is ott látható.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Briczi és Dragán pedig boldogok és itt enyelegnek az én lábaimnál, oly vigan, olyan édesen, hogy némelykor szinte megirigylem őket.
* * *
“De már elég is volt a sok bolondságból!” - fejezé be az öreg Boczásza az elbeszélést - “mert még utoljára nékem is, a vén bolond fejemmel, ha soká nézem őket s beszélek róluk... No, menjünk aludni! Jó éjszakát!” -

A HAT TESTVÉR.
Miként uralkodó királyi székében,
A Bihar úgy trónol fenn a magosságban,
Ugy néz le ránk onnan légpalotájából; -
Alakján hatalom, arczán méltóság van. - -
Hat vármegye földjén vetette meg lábát, -
Felhők közé nyujtja ősz fejét merészen,
Ugy szivja nedvüket, hogy - mit patakjai
Folyton pazarolnak - pótolja eképen.
Ormairól a szem - mint a szabad madár -
Rónán, hegyen által nagy földet bejárhat:
Majd völgybe száll, majd meg gerinczről-gerinczre
Repdes kedve szerint, mig bele nem fárad. -
Körül, merre nyúlik, - mindenik oldalán
Bővizü szép folyók ömlenek le róla,
S indulnak világgá, a hány, annyifelé,
Czélja mindeniket más irányba vonja. -
Rohan északnak a csacska, szeles Dragán,
A szép szelíd Szamos tart északkeletre; -
Indul dél felé a méla Fehér-Körös,
Habjait ábrándos-lassan hömpölygetve.
S a játszi Aranyos mig szökell keletnek:
Nyugatra kezd futni a csintalan barna,
A Fekete-Körös, - mintha találkozni
Többi testvérivel sohasem akarna. - -
A félénk Jád szalad északnyugat felé,
Vad szakadékok közt rejtőzve, bujkálva. - -
- Mint kerékből küllők: ugy ágaznak széjjel,
Mindenik másfelé, a maga utjára. - -
Rohannak egymástól, futnak szerte-széjjel,
Azt vélnéd, nem jönnek soha világ össze...
...Talán mindegyiket külön tenger várja,
Hová majdan fáradt habjait ömlessze?...
De mi ez? - - Utközben egyebet gondoltak?...
Szétrugó irányuk változik egyszerre...
...Más-más utat vesznek... Keresnek valamit?
S próbálgatják, hol van? arra-é, vagy erre?...
Mintha egy gondolat vinné most mind őket:
Futásuk kezd lassan hason-irányt venni; -
A távolság köztük nem nő már, sőt apad;
És a Tisza felé siet valamennyi. - -
Alig várhatják, hogy ott legyenek nála:
Habjaikat hiven átadják mind annak...
Egyesülnek véle, összeölelkeznek,
Benne találkozva ujra együtt vannak. - -
Minő csodálatos erő lehet itt ez,
Melynek kisugárzik hatalma ily messze?
Hogy utjokból őket kitéritse, vonzza,
Vissza fordithassa, magához vezesse? . . .
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
                  * * *
Hat testvér-lányka játszott egykor
    Ott fenn derült kék ég alatt;
Dalolt emez, - virágot tép az;
    Amaz lepkék után szaladt. -
Majd kéz a kézben összefogva
    Szökelve körbe lejtenek; -
Majd elbúvik egy a bozótba,
    A többi őt hogy lelje meg. - -
Oly jól mulatnak... Egy se látja
    A vész-felhőt, mely hirtelen
Az égen feltünik nyugatról,
     ‘S a más perczben már itt terem. -
Egyszerre elsötétül minden,
    Kitört a rémes fergeteg...
A zápor ömlik, zeng az égbolt
    Velőköt járó éneket. - - -
Süvölt az orkán; zúg a fenyves; -
    A sziklát jégeső veri; -
Sürün csapkodják a hegy ormát
    A menny lesujtó kövei. - -
A rémülettől megriadva
    Szaladnak szét a gyermekek...
Egymás nevét hiába hivják:
    Túldörgi azt a fergeteg. -
Sötét gomolygó felhőködben
    Már látni semmit nem lehet...
Elvesztik egymást, futva széjjel
    A hegyről le, ki hol mehet...
Jajgatva, sirva tévelyegnek...
    Könnyüik árja már patak,
Mely egyre nő, a mig egészen
    Patakká sirják magukat...
S futnak tovább... E rém-vadonban
    Semerre nincs vezérlő jel...
Egymástól mind messzebbre jutnak,
    Testvérire egyik se’ lel...
Talán örökre elszakadtak:
    Mindegyik más irányba mén...
Egymást többé viszont nem látják, -
    Nincsen hozzája már remény...
Nem is találkoznának össze...
    De im’ segitségükre jő
Egy érzemény varázshatalma,
    Egy mindig éber ős erő;
Mely áthat bármi messzeségen,
    Úgy nyújt felénk segélykezet,
S a rengeteg kietlenében
    Miként őrangyalunk vezet; -
Védőleg ott lebeg körültünk,
    Veszély, csapás ha fenyeget...
Mi volna más ez érzemény, mint
    Az édes anya-szeretet! -
...Hallgassatok ó szent szavára!
    Tartsátok hiven az utat,
A merre vonz: ez út anyátok
    Keblére ismét eljuttat! - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
...Követni kezdik a bolyongók
    Anyjuknak hivó szózatát,
A mely a távol messzeségből
    Hozzájuk ösztönkép hat át. - -
S ez érzelem delej-hatalma
    Merről feléjük áradoz:
Mind arra futnak; biztos útra
    Jutottak már, - egy sem haboz.
Nem tévelyegnek össze-vissza; -
    Egymás felé huzódnak már; -
Elvesztett anyjukhoz közelgnek,
    Ki rájuk tárt karokkal vár. - -
...S el ér hozzája mind a mennyi,
    Keblére sirva könnyeit; -
És hű ölében az anyának
    Egymást im újra föllelik.....
- - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Az élet tévutakra térit, -
    Utvesztő rengetegbe von; -
Sötétség jobbra-balra gyakran; -
    Ezer veszély van utadon. - -
De csillagunk van egy, a melynek
    Sugára ottan is vezet,
S még jobban fénylik a viharban:
    Az édes anya-szeretet.....

A CSODAFORRÁS.
Miért oly jéghideg e forrás vize? miért önti ily bámulatos bőséggel habjait ez üregből? Milyen rázkódtatás, mily rombolás, mily nagyszerü hegyindulás lehetett az, melynek most is látható tanúiként, mint annak áldozatai, e termetes sziklatömbök szerte-széjjel, egymásra hányva, itt hevernek? - Van-e valami összefüggés eme katasztrófa és a forrás léte közt? s a tünemények magyarázatára melyikből kell kiindulni?
Ilyen és ehez hasonló kérdések tolúltak elém többször, midőn a medencze kristályvizében gyönyörködve, a kiömlő habok csobogásán elmerengtem. - Sokszor felvetettem e kérdéseket magamnak; és soha nem tudtam rá megfelelni.
Egyszer aztán megkérdeztem magát a forrást; és az megadta a feleletet. - Talán, hogy véletlenül ép jó kedvében találtam; vagy, hogy mert gyakori látogatója lévén, régi jó ismerősök voltunk, igy bizalmas intim viszony fejlődött lassanként ki közöttünk, és egy-más titkomat én is elmondtam neki: elég az hozzá, elbeszélt mindent, elmesélte keletkezésének ‘s ama nagyszerü hegy-krachnak történetét.
Nem mondta még el senkinek idáig. Velem is csak egész bizalmasan közölte; ‘s csak alig-alig akarta megengedni, hogy tisztelt olvasóimnak azt a legszorosabb titoktartás pecsétje alatt elbeszéljem. - Most már hát kénytelen vagyok ennek folytán én is azon kérelemmel előállani, hogy azt senkivel ne közöljék, nehogy engem, ki garancziát vállaltam az iránt, hogy a titok tisztelt olvasóim körén túl ki nem szivárog, kompromittáljanak.
* * *
Réges-régen történt e dolog..... Akkor még nem volt itt semmi üreg a sziklák között; forrás nem buzogott itt elő..... Ez omladékok, e sötét nyilások, e beroskadt hegyoldal, - mind, mind nem léteztek. - A hegy teljes épségben domborodott itt is ki, mint másutt, és belsejében csoda-dolgokat rejtett. - A jégkirálynő lakott odabent, jégpalotájának, jégvárosának közepette, fényes udvarától, temérdek szolgahadtól és hódoló néptől környezve. - - E jégvilág diszét, fényét, ragyogását, kápráztató tündöklését lefesteni, - sokkal ihletettebb toll kellene, mint az enyém..... Egy egész város csupa merő átlátszó kristály-jégből! - Utczák, házak, falak, fedél, tornyok, bástyák, ‘s a kolosszális oszlopok is, melyek e roppant kiterjedésü üreg-ország óriási sziklamenyezetéig felnyúlva, ezt fentartották: minden, minden jégből volt itten!
És a jégkirálynő boldogan élt benne, és uralkodott népén... És csakis népén; mert - férje nem volt. A bájos tündér u. i. tökéletes hajadoni állapotban leledzett - a mint egy tündérhez illik. - De nemcsak hogy férje nem, hanem még kedvese sem volt - a mi pedig már egészen összeegyeztethető lett volna a tündéri életpályával.
Hogy miért fosztotta meg magát a szerelem édenétől, annak igen fontos oka vala. - Apja u. i. midőn birodalmát neki átadta, így szólott hozzá:
- Egyetlen leányom! Vedd át im országomat és uralkodjál rajta! És nem lesz vége országodnak soha és mindég fogsz uralkodni, ha egy dologra vigyázol. - Óvakodjál a férfiaktól, tartsd távol magad tőlük. - Őrizkedjél a szerelem édes maszlagától: méreg az! Vértezd fel annak gyilkos melege ellen szivedet erősen! Mert csak addig fog országod, palotád fennállani, te csak addig fogsz élni ‘s uralkodni, mig szivedet is jégkéreg boritja! Ha a jégburkot a szerelem napjának gyilkos sugarai leolvasztják szivedről: romlást hozol magadra és népedre; elpusztul szép palotád és egész nagy birodalmad!
A szép tündér természetesen megigérte, hogy ugy fog tenni. Mit is ne fogadna meg egy nő azért, hogy uralkodhassék? - S idáig minden rendén ment volna. - Uralkodott sokáig, nagyon sokáig bájos tündérünk ‘s őrizte gondosan a szivét övedző jégpánczélt; és sikerült is neki azt az elolvadástól megvédeni.
Azonban, fájdalom, állandó boldogság nincsen a földön, - de még a földben sem.
Krisztus születése előtt a 37.542-ik esztendőben különös tünemény kezdte magára vonni Jégország lakóinak figyelmét; ugy érezte mindenki, mintha a levegő egyszerre feltünő módon megenyhült volna.
Az ország alaptörvényei közé tartozott, hogy a lég hőmérsékletének legalább tiz fokkal a fagypont alatt kell állani s óriási thermometrumok voltak mindenfelé kifüggesztve, melyek az ország fennállása végett szükséges ezen temperatura állandóságát folyton ellenőrizték.
És ime most egyszerre elkezdett a higany e normal-ponttól fölfelé haladni!
Képzelhetni az ijedséget, mely az egész népen erőt vett e jelenség láttára!
Általános forrongás támadt mindenfelé.
Tudósok, természetvizsgálók kutatták e szokatlan tünemény okát; a tudományos akadémia üléseket tartott, folyton e felett tanácskozva ‘s pályadijakat tüzött ki a kérdés megoldására. Az ellenzék azonban, melynek fő feladata, hogy pellálja inter a kormányt, a hol csak lehet - nem sokat törte a fejét a dolog hübnerén, hanem a helyett megkérdezte szépen a minisztériumot: Van-e tudomása arról, hogy stb.? és ha igen: szándékozik-e stb.?
A kormány viszont megigérte, hogy szakenquête-et fog egybehivni a kérdés tanulmányozására; a tárgyalások eredményéről részletes jelentést teend s annak idején, majd ha a dolog kellőleg megérik, törvényjavaslatot terjeszt be a hőmérséklet veszedelmes fokozódásának meggátlása czéljából. - Népgyülések jöttek össze, melyek sok zajjal és semmi eredménynyel tárgyalták az ügyet. - A papok országos bőjtöket s körmeneteket rendeltek; a diákok virgoncz népsége pedig ujjongott, mert már kezdték bezárni az iskolákat. - A hirlapok verték a nagy dobot s a rendőrséget okolták az egészért; a rendőrség meg azt mondta, hogy ez nem hozzá, hanem a tudósokhoz tartozik, fejtsék meg azok. - A “Csudafesti Hirlap” minden félórában adott ki egy külön számot 30,000 példányban (mind elkapkodták), egyre ujabb bulletineket hozva a hőmérők viselkedése - illetőleg emelkedéséről s rőfös vezérczikkekben bizonyitva, hogy az egész bajnak tulajdonképeni kútforrása az egészségtelen pártviszonyokban fekszik.
De mind ettől a sok okos dologtól senki nem lett okosabb; ‘s a hőmérők higanya folyton magasabbra hágott. - A levegő átmelegedése rohamosan kezdett növekedni és nem tudta senki, senki, hogy miért?
E töprengő bizonytalanság közt egyszerre jőnek a kapu-őrök, nagy lelkendezve, arczukból kikelve, jelenteni, hogy valami csodálatos fényes alak közeledik a kapuk felé, melyből oly melegség árad ki, hogy ők nem voltak képesek azt magukhoz bevárni, hanem meg kellett előle szaladniuk, hogy el ne olvadjanak.
Mi lehet ez? - Hiszen üstökösök nem szoktak a föld alatt járni. - Vagy talán valami petróleumban utazó ügynök, a ki a legékesebben szóló s meggyőzőbb reklámnak tartja, ha természetben mutatja be, mily kitünőleg ég az árúja?
Nosza kordont elébe! Utját kell állani, nehogy behozza az országra a veszedelmet!
Az egész nép megindul s tolong a kapuk felé, hogy lássa a tüneményt, s visszakergesse az ország határáról. - De e közben mindenki valami szokatlan meleget érez terjengeni tagjaiban, mely annál inkább növekszik, minél közelebb jutnak a kapukhoz. Itt most egyszerre szembe tünik a közkiváncsiság és ijedelem tárgya, a mint gyorsan közeledett a kapuk felé.
A földalatti tüzek birodalmának ifju királya ez, ki hallván a jégkirálynő szépségének hirét, ott hagyva országát, elindult, hogy azt fölkeresse. Csupa tűz-láng az egész alak, perzselő meleget lövelve maga körül mindenfelé.
Itt látják immár a veszedelmet lépésről-lépésre közeledni és senki sem állhat utjában, senkinek nincs hatalmában azt feltartóztatni: mert a ki közelébe jut, annak oly lankasztó melegség járja át egyszerre izmait, mely a legkisebb erőkifejtésre is képtelenné teszi. - A nép hátrál, futni kezd a baljóslatu jelenség elől; ez pedig feltartóztathatatlan utjában már eléri a kaput, itt van a városnál, melynek bástyái, falai, oszlopai, házai egyszerre aggasztó módon nedvesedni kezdenek a jövevényből kisugárzó hőség hatása alatt. - Emez pedig bámulva látja e jégvilág szemkápráztató tüneményeit. Hogy is ne lett volna mindez a legnagyobb mértékben meglepő a tüzek birodalmának lakójára, hol jeget soha sem, legfeljebb csak aszalt vagy forralt állapotban látni?
De a mi mindennél inkább meglepte, elbájolta a tüzkirályt, az természetesen maga a szép jégtündér volt, kit palotájából szintén kicsalt volt a kötelességérzet és kiváncsiság s ki lehetőleg közelről akarta az uj tüneményt szemügyre venni, nem tudva még azt, hogy a tüzzel játszani veszedelmes.
Ő rajta különben sem vett erőt az általános rémület. Mint fejedelemnő, még atyjától örökölte azt a fontos államtitkot, hogy a kapuk közelében, oly helyen, melyen mindenkinek, ki az országba bejött, át kellett mennie, - egy nagy süllyesztő tömlöcz van elrejtve, a netalán betörő ellenség megsemmisitésére... Ez volt a végső menedék... E megnyugtató titok birtokában minden aggodalom nélkül indult tehát a jövevény elébe, el lévén határozva, hogy a mint ez a sülyesztő hidra lábát ráteszi, a titkos rugó megnyomásával őt a feneketlen mélységbe zuhintja. - - - - - - Amott jön már a veszedelmes tünemény: egész bátran, szabadon halad előre; nem mer közeledni feléje senki; perzselő közelségétől fut minden messzire...
Csak a jégkirálynő nem szalad, nem hátrál tőle, s hagyja magához mindig közelebb-közelebb jönni. - - Mi ez? bátorság, elbizakodottság? hadi csel, vagy elvakultság talán?
Ime már rálépett az idegen a vesztőhidra! Most itt a pillanat őt megsemmisiteni... Ez az utolsó percz: most még van lehetőség ártalmatlanná tenni őt... A másik perczben már késő lesz, ha a hidon túlhalad.....
Nos miért késedelmezel, szép királynő a mozdulattal, mely téged népeddel együtt még megválthat? - - Miért nem érinted meg ama titkos rugót, mely a sülyesztő ajtaját megnyitja? - Miért állasz ott merően, mozdulatlanul, - mintha szoborrá váltál volna?
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Ejh! De minek öltsem egyik szót a másikba? Mit kerülgessem a dolgot? Hiszen csupán csak egy férfi s egy nő szerepel a történetben, s azért ugy is eltalálta már biztosan a novellákban járatos szíves olvasó s tudja előre, bármint rejtegetném, hogy mi lesz a vége? - Természetesen az, hogy okvetlenül szerelmesek lesznek egymásba. Mert hát ugyan mi hasznukat is vehetném különben nekik?
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
A szép királynő első pillanattól ott felejté szemét a jövevény deli alakján. De nemcsak szemeit felejtette ott; elfelejtett mindent, mindent: atyja tanácsát, saját igéretét, elhatározását, magát, jövőjét, királyi székét, népét, birodalmát. - - - Ott lehet már tőle a sülyesztő: nem veszi ő annak többé semmi hasznát! Hogyan is nyomhatná meg a titkos rugót? - Hiszen az első percztől fogva, midőn az idegent megpillantá, ő maga is egy vesztő hidon állott s egy sokkal nagyobb, hatalmasabb rugó jött ő benne mozgásba, - ama rugó, mely őt a szerelem örvényének mélyére lemerité.
Nem látta már, hogy a merre csak a vészthozó idegen elvonul, - a meleg légkörtől, mely belőle kisugárzik, a jég felülete körülötte mindenütt nyirkosodni kezd. - Sőt még azt sem vette észre, hogy az ifju jövevény tüzes pillantásaitól az ő szivét fedő jégburok is olvadásnak indult lassanként s mind gyengébb és vékonyabb lesz.
A jégpánczél végre egészen leolvadt királynőnk szivéről; s e palládium elenyésztével, most, midőn az ifjunak forró szemsugarai közvetetlenül szivébe lövelték az égő szenvedély tüzét: a szép tündér egész valóját át meg át hatotta ezen eddig még soha nem érzett édes gerjedelem melege. - Ő is szeretett, teljes lelkéből, vakon, a sokáig visszatartott szenvedély egész hevével.
Nem látta, vagy nem bánta már, hogy a két szerető sziv izzón forró szenvedélyéből kisugárzó hőségben a jégfalak mindenfelé olvadoznak, gyengülnek, fogynak s az oszlopok roskadozni kezdenek.
És a közben e végzetes szenvedély s a belőle keletkező romboló hőség egyre fokozódott s a massziv jégtömegek mind kisebbre zsugorodtak össze.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Minden elolvadt, vizzé vált már, mely elöntötte az egész országot. Csupán csak a piramidalis nagy oszlopok állottak még fenn, melyeken - habár meggyengültek s lazultak már - a mindent befogó sziklamenyezet nyugodott.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
A veszély pillanatról pillanatra fenyegetőbb alakot öltött....... De a szép tündér - őrült szenvedélyében a jelen percz boldogságán kivül semmi egyebet nem látott már s a szerelmi mámor édes önfeledségében dobta oda magát az ifju karjai közzé .................... A hőkifejlés immár a tetőfokot érte el... És a legmagasabb fokra hevitett izzó szenvedély e pillanatában nem birták tovább a reájuk kisugárzó hőséget elviselni a sziklamenyezetet fentartó jégkolosszusok sem: szilárdságuk meggyengült, összetartó erejük elenyészett s a szerelmesek lángoló szenvedélyének perzselő tüzétől átmelegitve, egymásután omlottak széjjel a magasból, ekként még szaporitva az alant már mindent elárasztó viztömeget.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
És bezuhant utánuk legvégül a támaszától megfosztott óriási sziklafirmamentum is, romjai alá temetve az egész országot, népet s ezzel együtt a boldogság menyországának küszöbén álló szerelmes párt is.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
*
E roppant beomlásnak látható nyomai ma is megvannak a hegyoldal külső behorpadásában s ama, most már nagyobbára bemohosult, gyepesedett kőtetemekben, melyek ott mindenfelé szétszórva hevernek.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
A mérhetetlen jégtömegek olvadásából keletkező viz pedig - a beszakadás által előidézett nyomástól is segittetve - a hegyoldalban utat tört magának a külvilágra s most is csodahidegségben, bőségben s kristálytisztaságban önti ott ki habjait.
A jó anyatermészet még fejfát is állitott oda a nagyszerü sziv- és hegyforradalom áldozatává lett szerelmes párnak: ép a forrás felett egy merő-kopasz sziklából kinőtt mélabús fenyőszál rezgeti sötét lombjait. - Egy elmult, megsemmisült, eltemetett világot gyászol az ottan, - mintegy emlékoszlopa a tűz és viz szerelmi tragédiájának.......
A forrás habjai pedig alatta egyre susogják, susogják: Jaj annak, jaj, a ki forrón szeret!

A POJÉNI CSÚCS.
(Elbeszéli ő maga.)
Bizonyára azt hiszitek úgy-e, kik onnan alulról hozzám fel-feltekintetek, hogy mindig e helyen állottam, a hol most láttok, hogy kezdettől fogva e kies liget szomszédságában éltem napjaimat?
Pedig hej! messze-messze esik innen az én szülőföldem. Hegyei a legtisztább időben is csak halvány ködfátyolképen derengenek olykor-olykor ide át a szemhatár kékellő távolából...
Ott vannak testvéreim most is; mindannyian tekintélyes, előkelő állást foglalnak el a hegyormok hierarchiájában. S habár nem viselnek “nagyságos” és “méltóságos” czimeket: a “nagyság” és “méltóság” jelzői sokkal inkább találnak reájuk, mint az emberi parányokra, kik e czimekkel büszkélkedni szoktak.
Én voltam testvéreim között a legfiatalabb, és ők - talán ezért, vagy mivelhogy olyan jó szelid természetü valék, a mi még most is meglátszik rajtam - nagyon szerettek engem. És én még sem voltam elégedett, még sem tudtam boldognak érezni magam.
Valami megnevezhetetlen érzés, melynek látszólag nem volt semmi alapja, de a mely folyton ott lebegett nehéz sötét felhő gyanánt kedélyem felett, elfogva ettől a derült életkedv napsugarait: ez a megmagyarázhatatlan érzés nem engedte, hogy a világot olyan szépnek lássam, mint a milyen valóban; hogy az életet élvezni tudjam, mint mások; hogy gyönyörködni tudjak a kelő és nyugovó nap pompájában, az égboltozat mélységes kékjében, a felhők szeszélyes játékában és a harmatcsepp ragyogásában, a tomboló vihar zugásában és a kis madárka énekében. Semmit sem találtam szépnek ezen a szép világon: egyhangu, fakó szinben úszott szemeim előtt minden, és semmi sem okozott többé örömet...
Valami névtelen vágyódás, melynek nem volt semmi határozott tárgya; kiolthatatlan sóvárgás valami után, a miről nem tudtam, hogy mi az, csak azt tudtam, hogy hiányzik; valami sajátságos érzés: nélkülözése az ismeretlennek, emésztett és tette izetlenné reám nézve az életet.
Testvéreim aggódni kezdtek miattam, s faggattak, mondjam meg, valljam be, mi bánt, mi a bajom?
«Mi lelt? kérdezték, én nem felelék;
Mert hisz’ magam sem tudtam, hogy mi lelt.
Szomjas valék, s vizet hiába ittam,
Nem enyhité az eltikkadt kebelt.»
Kedélyem mind inkább és inkább elborult. Nem tudtam tovább türni e dermesztő, nyomasztó hangulat ólomsúlyát. A megszokott képek, melyek körülvettek, melyek közt éltem idáig, türhetetlenekké váltak lassankint előttem. Felkerekedtem s még testvéreimtől sem véve búcsút, elindultam minden ok, czél, irány és terv nélkül bolyongani a világba. - - -
Nem tudtam magam sem, miért megyek, mit keresek. Csak mentem, mentem, mindig mentem, csupán csak azért, hogy menjek, hogy egy helyt ne maradjak. Ugy éreztem, hogy
«Az út, hová talpam nyomul,
Sülyed, ropog, átvékonyul:
Ónsulylyal a kolosszi lég
Elzúzna, ha megállanék...»
Valami nyugtalanság üzött és nem hagyott pihenni sehol és soha...
Csak tovább, tovább! és mindig tovább!...
Ilyenformán érezheti magát egynémely modern turista, a ki elindul és megyen-megyen, és mindig csak megyen, és egyebet sem igen csinál, mint csak is megyen; nem néz se jobbra se balra, alig vet egy-egy futó pillantást a legszebbre, a mi utjába akad; hanem csak nyargal tovább, és mindig csak tovább, vakon, mint a bolygó az ő kiszabott pályáján, melyet a kitüzött időben, ennyi és ennyi nap, óra és percz alatt be kell futnia!.....
Én is igy mentem és mentem, hol úton, hol úttalan, mezőkön és erdőkön, sikon és lejtőkön, - tovább, tovább! - Fellegekben fürdő gerinczeken végig, szédületes meredélyek felett, tátongó szakadékokon át, hegyeken és völgyeken, fel és le, - csak mindig tovább tovább!...
Szerencse, hogy akkor még nem volt csendőrség, de sőt még a csendbiztosokat ‘s perzekutorokat sem ismerték: igy nem állta senki utamat, nem kérdezte senki, hová való vagyok, honnan, merre megyek, van-e foglalkozásom, mi a keresetem? - Nem kért senki útlevelet tőlem. - Mert különben még megtörténhetett volna velem az a csúfság, hogy mint tolonczot visznek haza, ‘s Tóth Ede népszinmüvet csinál belőlem...
...Csak tovább, tovább! -
Nem bántam, akármi akad utamba; figyelmemet nem kötötte le semmi! nem törődtem a tájnak jobbra-balra kibontakozó szépségeivel...
Csak tovább! Mindig csak tovább!...
«Az üstökös meg’ visszatér;
Kiröppent nyil oda is ér;
Az eldobott kő megpihen:
Én czéltalan, én szüntelen - -
                            - - tovább, tovább!»
Igy jutottam el a Bihar hegyláncz magas gerinczére is. A mint itten a mogorva Bohogyő oldalában elsétálok, a ki oly javithatatlan mérges Meduza-képpel mered rá az emberre, hogy szinte a jövendőbeli anyósom arczát véltem benne látni: a mint - mondom - mellette elsuhanok s tovább akarok a Muncsei szélesen terjeszkedő gyepes hátán menni, - a mint a másodosztályu, alacsonyabb hegyek fején keresztül balra lepillantok: - az álmélkodástól mintegy megmerevülve, helyhez rögzitve állok im ottan az igéző látvány előtt, mely szemem elé tárul. Egy bájos kis völgyecske mosolyog fel onnan alulról hozzám: a boldogság nevető képe. Viruló pázsit puha bársonyzöldje boritja a medencze alját, itt-ott messze belenyúlva az egészet körben övedző fenyves erdők közé, melyeknek mély sötétje még inkább kiemeli, még derültebbé, vidámabbá, még nevetőbbé teszi a gyep-pázsit lágy szinhangulatát. Egy igéző kis oáz, ide varázsolva a hallgató ősrengeteg közepébe, tengernyi erdőségek titoktartó komoly zöldje közé rejtve, melyek beláthatatlan terjedelmü védőbástyázatot képeznek körülötte: ugy ragyog ki közülük, mint kis drágakő a masszivabb foglalatból.
És olyan formás, olyan kedves, olyan vonzó volt ez a kis völgyteknő, a milyet még nem láttam eddig. Nem birtam róla levenni szemeim, mintegy kővé gyökeresedett lábakkal álltam ottan némán gyönyörködve a kis tündérvölgy előtt, bámulva önfeledten belé.
És minél tovább néztem, annál szebbnek, annál kedvesebbnek, annál vonzóbbnak, bájosabbnak tünt fel.
Nem voltam képes tovább mozdulni e helyről...
...Eljött az este, utána az éjszaka; - és én még akkor is bámultam oda, mikor már nem láttam semmit, csak üres sötétséget. Ott, azon a helyen talált a reggel is és a másik este és a másik reggel és igy tovább és tovább egész mostanáig. A nap nem adta meg magát engedelmesebben Józsue szavának, mint én a varázsnak, mely onnan alulról a kis ligetből mintegy felém sugárzott.
És e sugárzás melege leolvasztotta dermedt kedélyemről a fásultság nehéz, kemény kérgét is. Ujra kezdtem örülni a világnak, élvezni az életet s mindazt, a mi benne szép; gyönyörködni a napsugár melegadó fényében s a menyboltozat csillaghimzett kárpitjában; a fenyveszúgás ünnepélyes beszédjében s a gondtalan kis csermely csobogásában; az ég kebelét meghasitó villámtüzben s a virág kelyhét fürösztő harmatcseppben... Szép, nagyon szép a világ! Csak olyan szemmel kell nézni, mely a szépet meglátni tudja...
Nem is gondoltam rá többé, hogy innen tovább menjek valaha... S azóta itt vagyok mindig e helyt és gyönyörködöm ebben az én egyetlen drága kis ligetemben és nem szándékozom innen tovább menni soha.
* * *
Pedig, hej! be rég ideje már annak, a mit elbeszéltem! Azóta megvénültem; meg is kopaszodtam egészen. De még most is olyan élvezettel, olyan gyönyörtelt szemekkel nézem és bámulom ezt a kis zsuzsut, mint a legelső napon.
Igyekezem is mindenképen hasznára válni, és megteszek tőlem telhetőleg mindent, a mivel néki örömöt szerezhetek. Itt állok őrt felette, s termetemmel védem szélvésztől, viharoktól. Fürge, hűs patakokat küldök le hozzá, hogy öntözzék, üdén tartsák, megelevenitsék. S éjjelenkint sürü párázatból szőtt takarót bocsájtok rá, hogy a hideg le ne tarolja virányait.
Olyan részvéttel kisérem életének minden mozzanatát! Visszahat rám minden, a mi véle történik... Ha sötét felhő árnya vonul át rajta, az én homlokom is beborul: elkomorulok. Ha kiderül felette az ég, én is ujra mosolygok ‘s meghitten integetek feléje. Ha öröme van, én is véle örülök; ha valami bántja, én is vele érzem azt.
* * *
...Sokáig, nagyon sokáig csak egy-egy pásztor fordult meg itten nyájával. Az utóbbi évek alatt azonban egyszerre czifra úri nép kezdte felverni e magány csendjét.
És én nekem ez - nem tagadom - elején rosszul esett. Azt képzeltem, hogy az én drága kis ligetemnek terhére van ez a zaj, ez a jövés menés. Hanem azután lassankint csak belenyugodtam ebbe is. Láttam, hogy mindez nem bántja a kis ligetet; hogy mostan is ép ugy virul, ép oly vidoran nevető képet mutat, mint az előtt.
De ugyan hogy is lehetnék olyan irigy? Elgondoltam, hogy ezeknek a vendégeknek, kik ide sereglenek, talán szintugy szükségük lehet üdülésre, gyógyulásra, ujjászületésre, mint én nekem volt, mikor idejöttem; s talán majd ők is ép úgy fellelhetik itt ezt, a mint én felleltem annak idejében.....
...A boldogság jószivüvé tesz. - Én is kivánom hát, találja itt meg mindegyik azt a mit keresni ide jött; ‘s mutassa meg az én kis ligetem rajtuk is ujjá teremtő, csodatevő erejét; hogy az élet nehéz munkájára ismét teljesen megedzve, testben lélekben megifjodva, hagyhassák el a szép Sztina de Válét!

A SZERENÁD VIZESÉS.
Egy szép nyári délután népes társaság volt kint a Szerenád-vizesésnél, a zuhataggal szemben levő - erkély gyanánt kidülő sziklapáholyból gyönyörködve a leomló viz kedves zenéjének lágy accordjaiban, melyek ábrándokba ringató szelid hang-hullámokkal az erkélyre felmorajlanak.
De a társaság nem igen érezte ábrándozáshoz hangolva, magát, sőt inkább nagyon is vigan volt; mivelhogy szép asszonyok s lányok is fölös számmal valának közte, s vidám kaczaj csengése vegyült sűrün a zuhatag moraja közé.
- Most már csak azt szeretném tudni, - mondá egy úr ki nagyon szerette a “heczcz”-et - hogy, miután a szerenádoknak tudvalevőleg rendesen határozott adresszük van, s nem “au porteur” szólanak, hanem egy bizonyos egyénnek vannak szánva: vajjon ez a szerenád itten, melyben nekünk mindnyájunknak gyönyörködnünk most alkalmunk van, - voltaképen kit illet Nagysádtok közül? melyikhez van intézve? Kihez szól? Kinek köszönhetjük azt, hogy e kedves zenét mi többiek is hallgathatjuk?
No hiszen lett ezen szavakra nagy brimborium a társaság szebbik részében! - - - Ugyan melyik ne tartotta volna azt, hogy ő az igazi czimzett, hogy a szerenád egyenesen hozzá van intézve, az ő kedvéért előadva? - - -
Hogy lehessen itt igazságot tenni?!..... Hogyan és ki döntse el, kihez szól a szerenád?
Volt a társaságban egy jó izü, kedélyes urambátyám, ki már koránál fogva is felül állott azon a gyanun mintha a vitás felek egyike vagy másika felé húzó szive félre billentené az igazság mérlegét: őt kérték tehát fel közös akarattal, hogy döntse el a vitás kérdést, mondja meg, kihez szól hát a szerenád?
Őszintén mondva, teljességgel nem irigylem az öreg urambátyámtól ezt a megtisztelő bizalmat; mert - zsámfáter uccse! - Párisnak alig lehetett az Eris-alma odaitélésekor nehezebb helyzete, mint itten néki.
- Elvállalom, mondá ő, a birói tisztet. - De mielőtt az itéletet kimondanám, egy rövid kis történetet kell előre bocsátanom. Bár sajnálom, hogy ennek folytán kénytelen vagyok tisztelt hölgyeim áldozatkészségét is a legnagyobb mértékben igénybe venni s megkérni őket, hogy a beszélés természetes jogáról tiz perczre lemondani sziveskedjenek s hallgatva hallgassák meg a történetet, mig elbeszélem. - Igérem nekik, hogy nagyon rövid leszek!
- Csak hamar, hamar! - hangzott feléje a szopran és mezzoszopran hanglétra minden tónusából. - Ne ötöljön-hatoljon! Nem engedjük kibúni!
- Csak mindent a maga során, - mondá az urambátyám (aligha nem Samu bácsinak hitták); - régi történet ez! - Eme kirugó erkély, eme sziklafalak, donjon-ok, bástyák mind csak utolsó maradványai egy várnak, mely hajdan itt fennállott. A szép Illa tündér volt e várnak lakója s telekkönyvileg bekebelezett tulajdonosnője.
És mivelhogy annyira szép volt és minthogy a szivkatharus - ama betegség tudniillik, mit köznyelven szerelemnek hivnak - már akkor is igen-igen elterjedt járvány vala: annál fogva mi természetesebb, mint hogy a szép Illának is akadt imádója.
A deli szép ifju Gyalmár az első szerelem olimpusi bájitala bóditó mámorától megittasodott szív mélységes érzelemtengerének gyönyörteljes gerjedelmektől hullámzó áradozásaival szerette a szép Illát.
Nem tudom, hol és hogyan látta meg őt? - Lehet, hogy valami biharfüredi István-bálban ismerkedtek meg. Elég az hozzá: Gyalmárunk elperzselte szárnyait a szép tündér tüzes szemsugarainál. Szive az első szerelem minden édes kínját ezerszer át meg át érezte, s ez öröktitku szenvedély gazdag érzelemvilágának egész hosszú skáláját fel és alá keresztül játszotta.
Gyalmár ábrándos természetü ifjú volt, erősen romantikus hajlamokkal felruházva. - S minthogy pedig a sziklavár ugy volt épitve, hogy kapuja csupán tündérek előtt nyilhatott meg, Gyalmár nem igen látott más utat és módot imádottja meghóditására, mint hogy el-el járt esténkint a vár falai alá, az erkélylyel szemben, s ott érzelmeit dalba öntve közölte választottjával.
Egy bájos csengésü szép nagy ezüsthárfája volt: a szférák zenéje nem szólhatott szebben, büvösebben, andalitóbban. Ezzel szokta volt dalait kisérni.
Dalolt kínzó szenvedésekről, bánatos, álmatlan éjszakákról, édes fájdalmakról, kétségbeesésről, közbe fel-felcsillanó reménysugarakról, könyörületről, viszontszerelemről, virágokról, csillagokról, halálvágyról stb. stb., a mint már ez hasonló esetekben lenni szokott.
A szép Illa ilyenkor aztán kijött rendesen e magas erkélyre: innen hallgatta Gyalmár szerelmi ömlengéseit, elandalodva az ezüsthárfa büvös csengésü zenéjén s szivébe lassankint, észrevétlenül sziva fel a deli ifju szerelmi dalainak édes mérgét.
E szerenádok csakhamar mindennaposokká lőnek. A szép Illa mind több és több élvezetet talált bennük. Nélkülözni már alig tudta volna azokat; elannyira, hogy a legfinomabb borju-schnitzli sem izlett már neki a vacsoránál, ha Gyalmár valamely akadály miatt nagy ritkán kimaradt.
* * *
Egy este különösen szépen, még a szokottnál is szebben játszott s dalolt Gyalmár, a keblét átható egész szenvedélyt beleöntve dalába s játékába, hogy a dal szárnyain imádottjához felszálló érzelem viszhangot keltsen ennek szivében.
A szép Illa elandalodva hallgatá e büvös-bájos hangokat, melyeken, a költővel szólva, a menydörgésnek ágyuja is elszenderült volna.
A varázshangu ezüst-hárfának Gyalmár szerelmi ihlettől müvészivé avatott keze által harmonikus rezgésbe hozott húrjai zenéje mellett magát játszi tündérálmok lenge délibábjába ringató lélek ábrándszőtte szivárványai vakitó káprázatos fényben csillogtak, ragyogtak körülötte. A dal titkos varázsa lebékózta testét lelkét, átfutotta idegeit, behálózta egész valóját.
Ugy érezte, mintha a gyarló rögök ez országából egyszerre ki volna ragadva egy magasabb, boldogabb világba; mintha szárnyai nőttek volna: csodálatos könnyüség érzete látszék feloldozni tagjait e földi élet bilincseiből. A földhöz húzó anyag lassankint átszellemült; a test bizonytalan körvonalu, ködképszerü határozatlan alakot vett fel, mely egyre nagyobb terjedelmü, de egyszersmind folyton ritkább és halaványabb lett; mig nem utoljára a női alak formája egészen eltünt, s csak egy hullámzó ködfolt lebegett a helyen, melyet még előbb Illa tündéralakja foglalt volt el. Végre ez is tökéletes aetheri átlátszóságot nyerve, egészen szétfoszlott a levegőben s testi szemekre nézve megszünt látható lenni.
* * *
Egy üres hely maradt ottan, a hol a szép Illa hallgatta volt a zenét.
De Gyalmár ezt észre sem vette. Ő csak dalában és szenvedélyében élt. A szerelmi mámor édes extasisa egészen erőt vett rajta; s habár folyton imádása tárgyán csüggött tekintete, s el nem forditá attól egy pillanatra arczát: még sem látták szemei ennek lassu átszellemülését, elpárolgását.
Ő csak lelki szemeivel nézett. Ő még mindig ott látta azután is tündéri szépségének egész teljében a bájos Illát, a mint dalain gyönyörködve elmélázik. Nem hallotta az aetherizált, átváltozott tündérnek szellőképen hozzá küldött sohajtásait; nem tudta, hogy a körülötte légi alakban uszkáló Illa lehellete az, mely meg-meglebbenti néha göndör fürteit.
A szép Illa pedig siratta szomoru sorsát; mert érezte, tudta, hogy ily átváltozott légi minőségében nem lehet Gyalmáré, nem lehet boldog sohasem.
Azt is érezte, tudta jól, hogy mig az átszellemitő zene hangjai szóllanak, addig ő vissza nem nyerheti eredeti, testi alakját.
Gyalmár dala pedig egyre szóllott, egy perczre sem hallgatott el; mert ő még mindig és folyton ott látta boldog önkivületében Illát a régi helyén, a régi alakban s oda küldé fel hozzá dalait.
Oh, mint szerette volna a szép tündér megállitani! Oh, mint szerette volna mondani neki: Ne dalolj! hallgasson el büvös csengésü ezüsthárfád zenéje! mert a mig ez szól, addig nem lehetünk egymáséi! A talizmán, a melylyel megvetted, megnyerted szivemet, ime boldogságom akadályává lett! Hallgass el, oh kérlek, hallgass el!
Ámde nem szólhatott semmit, semmit.
És nem szólhat még most sem; mert ily tökéletesen átszellemült állapotban testi hangot kiejteni teljességgel képtelen.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
És Gyalmár még mostan is mindig itt látja a szép Illát ez erkélyen ülni: dalol hozzá, játszik neki, folytatja a szerenádot.
Nézzék csak ott a nagy ezüst hárfát! hallják elandalitó zengését!
A léggé vált tündér pedig még mindig hasztalan küldözgeti hozzá szellő-sóhajtását, s várja hiába a boldog vissza-szellemülést, vagy talán helyesebben vissza-testesülést!
- E szerint - végzé szavait a kedélyes öreg ur, - habár a novella egyelőre befejezetlen, s a végkifejlődés függőben maradt: a vita mindazonáltal mégis el van döntve, s a feltett kérdésre megadtam a választ.
- Hogy, hogy? - hangzott egyszerre tiz oldalról is feléje; - hisz’ még most sem tudjuk kihez szól a szerenád?
- Engedelmet kérek, mondá az öreg ur; hisz napnál világosabb, hogy a melyik Nagysádtok közül azon a helyen ül, melyen a szép Illa szokta volt még testi életében hallgatni a szerenádot: épen annak és csakis annak szól a szerenád; mivel Gyalmár szemei még mostan is még mindig ép azon helyre vannak függesztve, ott látja most is imádottját és hozzá intézi a szerenádot.
Erre az előbb emlitett tiz hang ujra és pedig természetesen megint egyszerre megszólalt, azt kérdezve:
- De hát melyikünk ül a szép Illa helyén? Mondja meg már!
- Már kérem szépen - mondá a bácsi - e kérdéssel méltóztassanak csak oda Gyalmárhoz fordulni; mert e pontra nézve csakis ő adhat egyedül hiteles felvilágosítást!
* * *
Hogy nem kapta-e meg az én urambátyám a kiváncsiságuk kielégitésében csalatkozott hölgyektől az ő méltó jutalmát, s nem tépték-e meg egy kicsit a bajuszát ezért a kis tökéletlenkedésért: azt nem tudom. - Hanem annyi világos, hogy - ha ugy áll a dolog, a mint ő beszélte (és pedig ő nagyon szavahihető ember) - akkor siessen mindenki vele, a ki a Szerenád-vizesést meg akarja nézni. - Mert ha Gyalmár véletlenül egyszer mégis fel talál ébredni extasisából, s észre veszi, hogy a szép Illa valóságban nincsen ott az erkélyen: ugy elszalad a büvös hangu ezüst hárfájával, hogy meg sem áll hazáig.
S ha majd akkor a szép Illa is visszanyeri régi alakját s visszafoglalja ősi várát: nem lehet akkor aztán majd soha többé meghallgatnunk Gyalmár ezüst hárfájának andalitó szerenádját!

A REMETE-FORRÁS.
Erdő mélyén - hol világ ne lássa -
Rejtőzik a Remete forrása; -
Pázsit-szőnyeg teritve alája, -
Sürü bükklomb sátra borul rája. - -
,Jó Remete, szólj az ég nevére,
Mért vonultál e vadonba félre?
Miért nem mutatod soha képed,
Hogyha jőnek látogatni téged?
Kihivtad a törvényt magad ellen?
S rejtőznöd kell ez eldugott helyen?’
- «Nem vagyok ily üldözésnek tárgya,
Ettől lakhatnám a társaságba.»
,Bántottak? Megejtettek cselt szőve?
Vagy csalódtál jóbarátba, nőbe?’ -
- «Nem bántottak, nem csaltak meg engem;
Sőt mindenki jó volt velem szemben.» - -
,A halál tán elragadta tőled
Kedveseid, gyermekidet, nődet?’ -
- «Ily kemény csapás nem volt rám mérve;
E bánattól a sors megkiméle.» - -
,Kényelem és pompa környezett tán?
S szégyenkezel gazdagságod multán?’ -
- «Sok vagy kevés: a mennyi volt épen,
Annyi mindig elég vala nékem.
Mért lakom hát mégis e berekbe?...
...Nézz körül csak: élni itt nem szebb-e? -
...Teremtett világ ez, hol én élek; -
Hiú, csinált világ a tiétek! - -
Laktam én is e csinált világba,
Laktam ott soká; de mind hiába:
Az a lárva, mit viselnek ottan,
Szörnyen fojta már, - azért ledobtam. -
Eldobám, s kijöttem a szabadba,
Hol az ember senkinek se’ rabja.
A szabad természet hű ölében, -
Magam szabadnak csak itten érzem. - -
Hozzám, igaz, itt is sokan járnak; -
De hiába jőnek, - egy se láthat. -
Nincs is nékem semmi károm ezzel:
Látogatást vissza adni nem kell. - - -
«Vizit»-et nem fogadok, nem adok,
E luxus-adótól mentes vagyok.
Nem kell hát darálnom untalan csak
Azon bölcs czélból, hogy - ne hallgassak! -
Emlegetnem örömöt, szerencsét; -
- S más efféle czifra hazug beszéd,
Melyből nem hisz egy pirinkó mórzsát
Sem ki mondja, sem a kinek mondják.
És zsúrokat fanyalognom végig,
Hol az unalmat rőfszámra mérik; -
Erőszakot tenni nyomon-lépten
Jó magamon ezerféleképen.
Mosolygásra torzitani arczom,
Hogy igazat még ez se mutasson!
- Még azt hinné különben a másik;
Hogy néki nem örülök rogyásig! -
Az embernek legszebb adománya
A beszéd, ha mint eszközt használja; -
Itt mint önczél, zsarnokunkká válik,
Melynek rabjai vagytok egy szálig.
Minden elferdül itt, - nincs valódi;
Alakosság csupán, üres módi.
Még a becsület sem igaz lényeg:
Nem jelent itt becsületességet.
Lehetsz tiszta lelkü, becsületes,
A ki senkit nem bánt, másnak jót tesz:
Nem ér semmit, becsületed nincsen,
Ha vért ontni nem állsz mindig készen.
De bár igaztalant mívelsz, sértesz,
Nem ép «correct»-ül jutsz nyereséghez:
Csak készen légy ezért embert ölni,
‘S becsületesként fogsz tündökölni!
‘S türjem azt, hogy bábként húzzák-tolják
Szavam’ tettem’ léha, üres formák?
- Üres a héj, nincs mag semmi benne;
‘S adják, veszik, mintha teli lenne! - - -
Csak azt nézzem folyton, a mi látszik!
A mi van, azt eltakarjam váltig;
‘S a mi nincs, mutassam azt helyette...
Ugy hívják ezt ottan: etikette! - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Mondd hát ember, ugyan mit is vétett
A természet olyan szörnyüt néked,
Hogy természetesnek lenni restelj,
‘S a mi csak rá emlékeztet, vesd el? - - -
Ha véletlen magadon megsejted
Egy kis nyomát a természetesnek:
Már megijedsz, ‘s úgy letakarítod,
Mint ruhádról holmi piszok-foltot.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
...A gazdag pór elbeczézte fiát,
Kényeztetve abból urat csinált;
Tömi pénzzel: ez fényben él, mulat,
‘S játsza erősen a finom urat. - -
Szülőjéhez tartozni már szégyel:
Feje fölött megvetőleg néz el...
...Lám, lám! pedig rögtön vége volna,
Hogyha kezét az levenné róla.»... 
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Elnémult itt a Remete szája. - - -
A bükk lassan bólintgatott rája...
S a kis patak egyre azt csevegte:
Menj már haza, vár az - etikette - ! - -

A VADON TEMPLOMA.
- Ugyan mi lehet ez? Miben különbözik a czivilizált világ templomaitól? - - Ott talán vad pap mond vad misét; s vad kántor énekel vad zsoltárokat? Vad gyertyák égnek vad képek előtt; s vad harangszóra vad keresztények gyülnek össze imádkozni vad miatyánkot???...
Ilyennek fogja a szives olvasó talán képzelni a dolgot. - Pedig hát semmi egyébről nincsen szó, mint a Biharfüred környékén levő Chentz-toronyról, az u. n. Biszerikuczáról, hol t. i. a zuhatagos Chentz patak medréből egy huszonhat méternyi magas sziklatorony nyúlik egyenesen fel, melynek csúcsán egy szál fenyőt lenget a szél; a torony lábainál egy nagy vizesésekben lerohanó másik patak vág itten az előbbivel össze s a helyet ekkép mintegy félszigetté alakitja. - A világgal leszámolt remetének való magános szikla-zúg, mely nem nagyszabásu arányokkal imponál; nem annyira a képzelődésre, mint inkább a kedélyre hat, elandalit, ébren-álmodó merengésbe ringat. Nem nagy duhaj társaságok mulatozására, mint inkább ábrándos hangulat ébresztésére alkalmas solitude...
* * *
Mindegyikünk tanult s olvasott bizonyára a hajdankor tűzimádó népeiről, melyek utódai máig sem vesztek ki egészen, s Ázsiában imitt-amott még most is áldoznak ez ős elemnek. - De hát hogyan van az, hogy vizimádókról nem tud semmit a történelem? - Kevésbé hatalmas elem-e a viz, mint a tüz? - Kisebb szerepet játszik-e a világ alkotásában, a rombolásban s ujrateremtésben, - mint a tüz? - Nem épen oly hasznos, oly áldott, oly szükséges, sőt még nélkülözhetlenebb, mint ez? - Hogy egyebet ne emlitsek: hát ugyan hogy élhetnének meg s hogy csinálhatnának bort szegény korcsmárosok, - hogy élhetnének meg s hogy csinálhatnának tejet szegény milimárik, ha viz nem volna? - - S nem épen oly lényeges feltétele hogy ugy mondjam az egyik szülője minden életnek, mint a tüz?
Hiszen még az ujkor legnagyobb horderejü találmányát, a gőzgépet s vasutat is csak annak köszönhetjük, hogy e két ős ellenség a kölcsönös engesztelhetetlen gyülölséggel egy időre felhagyva, mintegy ideiglenes fegyverszünetet kötve, fuzionálva, hatalmas erejüket egyesitik s tevékenységüket egy közös czél elérésére irányitják...
Mivel rosszabb tehát a viz, mint a tüz? - A mit Voltaire az ő latin versében a tüzről mond:
«Ignis ubique latet, naturam amplectitur omnem,
Cuncta parit, renovat, dividit, unit, alit.»
nem áll ez szóról szóra a vizről is? nem mind el lehet-e a vizre is ezt mondani, hogy mindenütt meg van, az egész természetet áthatja, táplál, teremt, ujjáalkot, felbont, egyesit mindent?
S ily hatalmas elemnek ne lett volna soha kultusza? - Ne kapta volna meg sehol az ős ember fogékony lelkét, képzeletét a viz csodálatraméltó szereplése a természet háztartásában?
Élt ilyen nép is, igen. Csakhogy Klió nem tartotta érdemesnek megőrizni emlékét; mert e nép nem vágyott világszereplésre, nem igyekezett vérrel irni be nevét a történelem évkönyveibe, hanem békében lakozott e hegyek között, hol minden lépten nyomon alkalma nyilt, istenségének csodatevő erejéről meggyőződnie. - Ama gyönyörü vizesések, melyeket e hegység szakadékai rejtenek, bizonyára a legméltóbb szentélyek voltak az istenség imádására; s ugyan ki tudott volna ellenállni annak az apostoli ékesszólásnak, a melylyel az Ördögmalom, a Jadolina, a Diana elbüvöli az embert?
A vizimádók országának, Hidrosztánnak természetesen volt fejedelme is, s e fejedelemnek pedig négy feleség segít vala életét megédesiteni.
- De ugyan már hogy lehetne ez? - fogja kérdeni a szives olvasó; - hiszen a négyes szám nem regeszerü; három feleséget, vagy hát nem bánom hetet is elfogadok; de négy feleség: ez absurdum!
Nagyon sajnálom, kérem alássan, de én ezúttal való történetet, nem holmi mesét vagyok elmondó; s igy kénytelennek érzem magam a történeti igazsághoz, a négy feleséghez szigoruan ragaszkodni: nem alkudhatok le belőle, nem tehetek hozzá egyet sem. Ennyi feleséget engedett meg a vizimádók vallása; náluk a négyes volt a mistikus szent szám.
De volt azonkivül még a fejedelemnek egy szép leánya; a szép leánynak egy szerelmes ideálja: s a szerelmes ideálnak pedig egy nagyon nagy baja: t. i. az apai beleegyezésnek romanticus bonyodalmak összegubanczolására különösen alkalmas, sokszorosan kipróbált s a szives olvasó által már biztosan előre is látott hiánya.
- Vajjon mikép távolitsuk el ezt a csúf akadályt? hogyan boronáljuk örökre össze a két szerelmest, hogy boldogok legyenek egymással? Hamarjában nem is igen tudok rá módot találni. - No de talán majd sikerülni fog később valamit csinálni érdekükben.
Most azonban egyelőre nem sokat törődhetünk velük, mivel sokkal fontosabb, közérdekü dologgal kell foglalkoznunk, mely elől a magánérdekeknek háttérbe kell szorulniuk.
Arról volt u. i. szó, hogy Hydrosztán fővárosában, a fejedelmi várkastélyhoz egy fényes nagy disztemplomot épitsenek, mely architecturájának pompája s dimenzióinak nagyságával méltó dicsőitése legyen a nagy Elem-isten hatalmának.
Az ügy élén maga a fejedelem áll, ki nem csak királya, hanem pápája is népének, ekképen megmentve azt előre mindenféle egyházpolitikai conflictusok eshetőségeinek veszedelmétől.
Ő felséges szentsége és illetőleg ő szentséges felsége a pápakirály kihirdette a pályázatot, s hozzákezdett a templomépités előkészitésének czéljából szükséges tárgyalásokhoz.
E tárgyalásokat nekünk, mint buzgó reportereknek sikerült személyes jelenlétünkkel ékesiteni; s ennélfogva azon kellemes helyzetben vagyunk, hogy azok menetéről s eredményéről szives olvasóinknak a következő fontos felvilágositásokkal szolgálhatunk.
A fejedelem egy bőséges ebéd kellemes utóhangulatában, négy felesége körében, kényelmes pamlagán heverészve s csibukjából olympusi füstfelhőket eregetve, előhozta az épitendő templom ügyét; s mivelhogy a négy asszony lábán nyolcz papucsot látott diszleni, a házi béke kedvéért tanácsosnak látta megkérdezni a feleségeit: mit gondolnak, milyen is legyen hát voltaképen az a templom?
Erre megszólal az, a melyik rangra nézve legelső volt a négy között, s a melyiknek legtöbb befolyása volt férjére: minden még oly bolond kivánatát teljesitve látta általa, s következésképen legkevésbé érezte magát valamennyi közt elégedettnek. Mindig igyekezett valami olyat kitalálni, a mit ne egy könnyen lehessen megvalósitani; s szeszélyeinek hullámzása változandóbb vala a zephir és orkán közötti hangárnyalatok hosszú sorozatán végig zúgva barangoló kóbor szelek fuvalmai folytán szünetlenül változatos áprilisi égbolt napfénymosolyu derüjét sötét felhők komor borulatával tarkázó tekintetének szeszélyes játékánál.
- Én olyan templomot szeretnék - mondá ez - melyet ne alulról felfelé épitsenek, mint szokás; hanem kezdjék azt a legtetején, a torony csúcsán épiteni, s ugy haladjanak az épitéssel lejebb-lejebb, a mig elérik a földet. Ennek legalább hire lenne világszerte, s nem volna sehol párja a vizimádók templomának.
A fejedelem egy roppant füstfelhőt fútt ki a csibukból, mintha azt akarta volna mondani: Csak ilyen anyagból lehetne olyan templomot épiteni!
- Hát néked drágám, milyen templom kellene? kérdé a második feleségétől, kinél a hiuság ördögétől csiklándozott szivét buja gyomként ellepett kevélységnek mások megvetésében gyönyörködő érzületétől szomjazott hódoló alázatosság nélkül ki nem elégithető uralkodási vágyában rejlő büszkesége által teljes mértékben kifejezett alapvonása gőgös felfuvalkodottságu lelkének volt irányadó motivum minden tettében.
- Tőlem lehet a templom akármilyen, mondá ez; de a toronynak a keresztje hajtsa meg magát előttem, valahányszor oda megyek.
- Hm! igazán nagyon szerény kivánságok! - szólt a fejedelem magában, oda fordulva a harmadikhoz, a ki a misticzizmus homálymezébe burkolt rejtelmes árnyalakjaitól népes országa ködös régióiban otthonos fellengzésssel párosult eget csapkodó rajongásnak csendes elmélyedésü pietismussal váltakozó hangulatai között hányatott érzések ihletettségétöl földiekről megfeledkező átszellemülése magas röptü föllendülésében a hit melegsugárzó napjának szertelen megközelitése folytán vakbuzgóság tüzétől túlhevitett lélek anyagi békóit elemi erővel szétfeszitő felbuzdulása ideális aspiráczióinak uralma alatt áll vala.
- És te, szivem bálványa, milyennek óhajtanád a templomot?
- Nékem olyan templom kell, a melyben éjjel nappal szakadatlan szóljon az orgonaszó s ne hallgasson az el soha, csak egy pillanatra se!
- Úgy látszik, gondolá a fejedelem, hogy az én derék feleségeim csakugyan semmi kivánnivalót sem hagynak hátra.
- Én pedig - mondá, be sem várva hogy kérdezzék, a negyedik, a ki semmi ideális lendület iránt fogékonyságot nem tápláló lelkének magasabb szellemi szükségletek híján érzéki gyönyörök mammonja bálványozására terelt irányzatától vastag materialismusba sülyedt léha élvhajhászat következményekép testi és szellemi élet egyensúlyának szükségszerüleg beállott megzavarodása folytán felülkerekedett anyag követelményei féktelen tobzódásának rakonczátlankodásaiban nyilvánuló egyoldalu felfogása által az életczélnak tünt vala ki a többiek közül: - én pedig nem elégszem meg a lelki táplálékkal, melyből a templomban részesülünk; hanem azt kivánom, hogy bármikor és akármily váratlanul megyek is oda, engem ottan mindég kész teritett asztal várjon, mert nem csak igével él az ember.
A fejedelem mindezek után arra a szomoru tapasztalatra jutott, hogy bizony most is csak úgy van, mint a hogy lesz ötvenezer esztendő mulva: hogy t. i. egy asszony többet tud kivánni, mint a mennyit száz férfi teljesiteni képes.
De hát már csak meg kellett tennie a feleségei kedvéért, hogy uj pályázatot hirdessen ki, melyben a bazilika felépitésére nézve a fentebbi négy kivánság, mint négy sarkalatos feltétel volt kitüzve; egyet sem hagyott el a négy közül, egyrészt mivel nagyon szerette a békét mindenütt, még a tulajdon házában is; másrészt pedig mivel a négy kivánság - habár magában véve mindegyik lehetetlennek látszott - egymással nem állott olyformán ellentétben, hogy egyik a másik teljesitésének bármikép is utjában lett volna; végre mert tudta, hogy abból nem lesz komoly baj, ha egyik kivánság sem teljesedik, de ha csak egy vagy két asszonynak a kivánsága teljesednék, a többié pedig nem... Jujj... jujj... jujj!!! - rá gondolni sem jó, miféle borzasztó veszedelem, milyen sárkány-kukullórium származhatnék ebből?
Mondanom sem kell, hogy az épités feltételeinek sulyos voltához méltó nagy jutalmat tüzött ki annak számára, kinek ezt a különös alkotmányt elkészitenie sikerülni fog.
Ezen pazar dijazástól kecsegtetve, jelentkezett is egész sora az épitőmestereknek és vállalkozóknak, kik megkisérlették a templom felépitését. - De hát csak nem akart az egyiknek sem szuperálni. Mindjárt az első feltételnél, mely azt kivánta, hogy ne lent a földön, hanem ott fenn magosan a levegőben, a torony csúcsánál kezdődjék az épitkezés: - összenyaklott mindegyiknek a tudománya. Ha sikerült is nagy erőfeszitésekkel, a támaszok- és állványoknak egész complikált rendszerével odafenn nehány követ egymásra rakni: ez nem tartott soká, mert a mint lejebb haladtak, a fent összerakott kövek súlya a szerint nőtt egész odáig, a mig a saját terhe alatt végre összerogyott a lebegő készitmény, mielőtt még csak közel is juthatott volna a földhöz. - Ez volt a csalhatatlan kimenetele minden vállalkozó munkájának. A többi feltételekkel megküzdeni ilyenformán nem is nyilt alkalma egyiknek sem soha.
E sikertelen kisérletek sok mulatságnak szolgáltak tárgyául s ez időtájt a stina de Valé-i fürdővendégeknek kedvencz szórakozásai közé tartozott már, ide kisétálva gyönyörködni a hiu erőlködésekben s a nagyszerü összerottyanásokban, melyek minden egyes még oly nagy tudománynyal, önbizalommal, s hű-hóval is megindult épitési kisérletet befejeztek. A közönség fogadásokat is tett az eredményre; s a feladat sikerének erősen devalvált valószinüsége folytán a totalizatőr már 4973-mal fizette a felépités esélyeit.
A mig ez épitési vajudások folytak, Saltarella a közben szerét ejtette, hogy imádójával rövid időre négyszemközt összejöjjön. - E találkozásnál felhivta az ifjut, kisértse meg ő is a templom felépitését s kösse ki kedvese kezét tiszteletdij gyanánt.
- De ugyan már hogy is próbálnám ezt meg? - mond az ifju. - Hogy ugy járjak, mint a többi, s egygyel több emberen nevessenek Hydrosztánban?
A leány erre azt mondta, csak bizza magát rá s elkezdte neki halkan, suttogva magyarázni az épitésnek eddig még senki által fel nem fedezett titkát, imigyen kedvesének kezébe adva a kulcsot a négy Sphinx által combinált rejtély megfejtésére. - Hogy mit beszélt az ifjunak: kettőjük titka, nem mondhatom el; mert nagy indiscretiót vinnék végbe, ha novella-irók rossz szokása szerint azt kifecsegném.
Csak annyit mondhatok most, hogy hős szerelmesünk e találkozás után édes reménytől sugárzó arczczal jelentkezett a királynál audiencziára, elő adva ottan, hogy ő a templomot fel fogja a négyféle kivánalmaknak megfelelőleg épiteni, ha Saltarella kezét kapja ezért jutalmul.
Ő felsége minden habozás nélkül készségesen oda igérte a kért jutalmat, annyira meg volt győződve az eddigi tapasztalatok után ez ujabb vállalkozás eredménytelenségéről.
Hősünk azonban az igéret birtokában nem késett a munkával, hanem a leány utasitásainak nyomán, azonnal dologhoz látott.
Nem egyes darabokból s tömbökből rakta össze a templomot, hanem kifaragta azt egészben, egyetlen egy darabban a hegygyé tornyosodott tömör szirtből. - A várkastély mellett felnyúló sziklahegy tetején kezdve a munkát, szobor módra kivéste a torony legfelső részét a szirt tömegből s ugy haladt a kiszoboritással mindig lejebb, mentül alább, annál szélesebbre hagyva a tornyot. - Igy alakult, igy vált ki lassanként a torony a körülötte levő szirtekből, igy nőtt mindig lefelé, mig egyszer csak elérte alant a föld szinét.
Ép ezen módon épité hozzá azután a templom hajóját is; a végén természetesen nem feledkezve el kivájni a toronynak s a hajónak belsejét, mint egy tölteni való karalábét, - hogy a hivők seregének, a harangoknak stb., odabenn kellő helyök maradjon.
Mikor e müvelettel készen volt, akkor a torony tetejére földet hordva, egy szép nagy suhancz-fenyőt ültetett oda rá, melynek karcsu termetébe a jövő-menő szellők bele fogózkodva, azt hol erre, hol arra hajtogatták. - Ezzel hát a második kivánság is teljesedésbe ment.
Ekkor a templomnak jobb és bal oldalán egy-egy meredeken aláereszkedő mély csatornát vágott a sziklába, s ezeknek medrébe óriási lépcső-fokozatokat vésett be. Azután egy erős patakot vezetett mindenikbe úgy, hogy ezek a templom végében találkozva, ennek falát három oldalról mosták körül. - Az orgonaszó megzendült és azóta soha többé nem állott meg egy pillanatig, a két pataknak roppant zuhatagokban alá szakadó vizétől zúgni, zengeni kezdtek a szentegyház falai és e fenséges orgona hangzik még máig is e helyen.....
Hátra maradt még a negyedik feltétel; de ennek már nem volt képes a maga erejéből eleget tenni. Itt bizonyosan belesült volna a vállalatba, ha asszonyi csel nem segit rajta. Sokszor megesik ez: a büszke férfi-ész megakad, megfeneklik; s a kátyúba sülyedt szekeret azután csak úgy lehet szárazra vontatni, hogy segélyfogatot akasztunk elébe: az asszonyi furfangot
Denn Pfaffentrug und Weiberlist
Gehen über Alles, wie Ihr wisst.....
Saltarella véleménye az volt, hogy a mindig teritett asztalt csupán mennyei mannával lehet előteremteni.
Mint buzgó vallásosságban nevelt leány, tudta jól, melyik szentnek felügyelete alatt áll a mennyei manna-tárház kezelése. Azt is tudta, hogy ennek a szentnek egy még e siralomvölgyben élő testvére szörnyűtelenűl áhitozik bizonyos vicinalis vasúti concessió után, mely vasút a Vlagyeásza csúcsáról egyenesen torony irányában a Boczásza legmagasabb csúcsának neki indulva, e két csúcsot egymással - s a Boczásza csúcsáról tovább a Dragán-völgy felett hatszáz méternyi magasságban elhaladva, - a Vurvu Pojeni ormával hozná közvetetlen összeköttetésbe. E vasút közgazdasági előnyei annyira kézzelfoghatók, hogy azokra itt bővebben kiterjeszkedni felesleges volna.
Ezt tehát mind jól tudta Saltarella. - De nem volt hire nélkül továbbá az sem, hogy a miniszternek, kitől a vasúti concessió függ, legkedvesebb álmai közzé tartozik, vajha az aranytaréj-rendjelt mielőbb mellére, azaz jobban mondva fejére tüzhetné. Ezen nevezetes rendjel, melyet elnyerni nagyon ritka halandónak sikerült, a kakas-taréjhoz hasonló, de az emberi fej nagyságához arányitott hosszú, nagy, magas aranytaréjból állott, melyet országos és udvari ünnepélyek, közvigalmak alkalmával az illető rendlovag kalap helyett fejebubján viselhetett.
Végül pedig biztos tudomása volt Saltarellának arról is, hogy az összes vizesések főfő igazgatója, ki a királynak legbizalmasabb embere, s ő Felségére a legnagyobb befolyást képes gyakorolni: nagyon óhajtaná, ha leánya Saltarella királykisasszony mellé, kinek külön udvartartása volt, mint udvarhölgy bejuthatna; s több izben tett is már e czélra irányuló kisérleteket, melyek azonban Saltarella ellenállásán mindig meghiúsultak.
A négy adat tehát, azaz a négy ismeretes mennyiség, melyekből az ötödiket mint ismeretlent meg lehessen fejteni, a következő volt:
Saltarellának szüksége volt a mannára; a mannakezelő testvérének szüksége volt a vasúti concessióra; a vasúti concessiókat adományozó ministernek szüksége volt az aranytaréjra; s a vizesések igazgatójának pedig szüksége volt arra, hogy a leányát Saltarella mellett udvarhölgynek lássa.
Saltarella tehát lepörgette szépen az orsón a cselszövény szálait.
Legelőbb is értésére adta a vizesések direktorának, hogy elfogadja leányát udvarhölgyéül, ha az aranytaréj-rendet ő Felségétől a miniszter számára kieszközli.
Azután közölte a miniszterrel, hogy meg fogja kapni az aranytaréjt, ha ama bizonyos vasúti concessiót ama bizonyos úri embernek megadja.
Végre a mannakezelő szentnek elimádkozta, hogy lássa el a templom udvarát mindig bőven ezzel a mennyei eledellel s akkor testvére is elnyeri a várva várt vasúti engedélyt.
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -
Minden úgy történt, a hogy Saltarella kieszelte; mindenki megkapta a magáét.
Lám, ilyen világ volt ezelőtt ötvenezer esztendővel: csupa nexus-, protekczió-, intrigából állott az egész... Milyen jó, hogy ez elmúlt!
A templom udvara tehát el lett látva mannával bőven és állandóan; s ezzel a negyedik feltétel is teljesedésbe ment. - Egy szép reggelen hát oda áll az ideál, t. i. Saltarella ideálja a fejedelem elé s bejelentve, hogy munkája készen van, kéri azt superrevideáltatni, collaudáltatni s a megigért jutalmat kiutalványoztatni.
Ő Felsége hirtelenében azt sem tudta, kellemesen, avagy kellemetlenül érezze-e magát, meglepetve az ügynek ez előre nem látott fejleménye által. Alkudozásra fogta hát a dolgot. Legelőbb is nagy vagyont, kincseket igér Saltarella keze helyett a szerencsés építőmesternek; felajánlotta neki az uj templom alapitványi vagyonának kezelését, mint gondnoknak - a mi még a stina de Valé-i templom gondnokságánál is zsirosabb hivatal volt. - - Azután, hogy az ifjú ezt nem akarta elfogadni, mind a négy feleségét hajlandónak nyilatkozott átengedni neki Saltarella keze helyett. De ideálunk, azaz Saltarella ideálja erre is csak azt mondta, hogy többet ér egy pár papucs, mint négy pár papucs s visszautasitotta az ajánlatot.
Nem volt hát a királynak mit tennie. El kellett ismernie, hogy a templom a négy sarkalatos feltételnek megfelelőleg van épitve. S tökéletesen kibékitette végül a dolgok állásával az a büszke tudat, hogy ilyen templom, mint a hydrosztáni, nincs több sehol a világon, még oda át Transmuntyániában az oncsászai fejedelemségben sem.
Fecerunt tehát magnum lakadálium. A szerető pár egymásé lett s igy nincsen mit beszélnem tovább: vége a történetnek.
A vizimádók népe sincsen már meg, réges régen elmerült az enyészet tengerében. Ma már nem a vizet, hanem a sört, pezsgőt és cognac-ot imádják...
De a szerelmi cselszövénynyel épitett torony még most is fennáll, tetejében a keresztet pótló fenyőszállal; az orgona zugása most is szakadatlan szól ottan, a vizisten hatalmát, dicsőségét zengedezve. - Csak manna nem esik már a templom körül... Hiába, a mannahullás idői elmultak!
De ha manna nincsen is már: van málna helyette annyi, a mennyi sehol az egész vidéken, ugy hogy dúlásig lakmározhatni ottan e kedves csemegéből...
A ki hiszi, menjen s élvezni el ne szalassza!
Az, a ki nem hiszi: meggyőződni el ne halassza!

-&-