# Az aláhúzott sorok

Ettől a naptól fogva Szalmás Mihályné asszonyom egy istenáldotta napot sem mulasztott el, hogy már korán reggel fel ne menjen a kastélyba, s ott végére ne járjon az utóbb történteknek.

Mert hogy van a kastélynak egy öreg házfelügyelője, aki neki régi jó+ ismerőse, s aki azután mindent el szokott mondani, ami odabenn a kastélyban+ történik.

Valóságos igaz pedig, hogy Bakó Márton uram soha egy kérdését sem hagyta felelet nélkül Szalmás Mihályné asszonyomnak; csupán abban tartván fel magának+ némi kis koncessziót, hogy amit kérdéseire válaszolni szokott, az szabályszerűleg diametraliter ellenkezik a való igazsággal. És ez óriási eltéréseket a históriai adatoktól, sőt gyakran még a költői valószínűségtől is oly quakeri+ * igazmondó ábrázattal szokta Bakó Márton uram Szalmás Mihályné asszonyom nyakába varrni, hogy+ annak teljes lehetetlenség marad a hallottakban való kételkedés.

– Hogy van a lelkem Aranka kisasszony? – kérdé a nótáriusné asszony.

– Nem tudom; az éjjel elvitték Bécsbe – feleli rá Bakó Márton uram.

– Bécsbe? Ugyan minek vihették Bécsbe?

– Férhez veszi ott egy nagy úr.

– Nagy úr? Miféle nagy úr?

– Ágens, secretárius vagy referendárius*!

– Hű, lelkem!+ Fiatal úr-e?

– Valami hatvanhat esztendős.

– No, ez ugyan időske! S mért adják olyan+ öreghez szegénykét?

– Azért, hogy az apját kiszabadítsa általa.

– Hát az öreg tiszteletest csakugyan elítélték?

– Gályákra!

– Gályákra? Mi történik ott vele?

– Neki kell húzni a parton a kötelet, mikor a gályát átvádoltatják* Európából+ Amerikába.

– No, ez bizony szörnyű nagy büntetés.

– Bizony, nagy büntetés.

Bakó Márton uram olyan komoly ábrázattal adta mindezeket elő, hogy Szalmásné asszonyom esküdni mert volna rá, hogy mind egy szóig igaz.

Egy reggel pedig azzal a kérdéssel zörgette fel Szalmásné asszonyom a jámbor castellánt*, hogy:

– Ugye vendéget várnak?

– Azt bizony. Honnan sejtette meg Szalmásné asszonyom?

– Minden reggel el szoktam pillantani a kastély felé, s ma megláttam, hogy a jobb oldali kémények is mind füstölögnek; fűtik az eddig nem fűtött szobákat: valakire várnak; kire várnak?

Bakó uram megmondta őszintén:

– A nagyságos úrfi érkezik ma.

– Melyik úrfi? Három úrfi van. Melyik kerül haza?

Bakó uram kész volt a felelettel:

– A gárdista – felelé.+

– A gárdista? Hát szabad annak a király személyét otthagyni?

– Mást fogadott arra az időre maga helyett.

– Hát csak a gárdista jön? Vajon hogyan+ érkezik meg?

– Természetesen, hogy lóháton.

– Lóháton? Milyen lova lesz?

– Tiszta fehér lovon fog ülni.

– Milyen ruhája lesz?

– Tiszta karmazsin veres, aranypaszománttal, nyusztkalpag a fején kolcsaggal,+ párducbőr a hátán.

– Párducbőr? Jérum! Én még sohasem láttam párducot.

Bakó uram engedte ezzel a hírrel Szalmásné asszonyomat végigszaladni a falun.

Azon a napon pedig csakugyan vártak valakire a kastélyban.

Ödöntől érkezett levél; most már saját írása, Lembergből keltezve, melyben tudatá anyjával, előreküldött futár által megérkezése napját.

Azon nap délutánján Baradlayné asszony befogatott utazóhintajába, s eléje sietett fiának a legutolsó állomásig.

Egyedül ment, semmi kísérőt sem vitt magával. A szunyogosi* állomásnál bevárta érkező fiát. Ödön megjött pontosan a kitűzött alkonyi órára.

A találkozás gyöngéd volt és érzelemteli.

– Milyen nagyon megrémítettél baleseteddel! – feddé az anya gyermekét.

– Már túl vagyunk rajta. Csakhogy látjuk egymást! – felelt az ifjú, anyját megcsókolva.

Ott azután meg sem állapodott, átköltözött anyja hintajába, s folytatták együtt az utat Nemesdomb felé.

Még jó világossal érkeztek meg a falu alá.

A kertek alatt volt egy emelkedett domb, melyről az egész alföldi síkság végiglátható volt; e domb alja fenyőkkel körülültetve, miknek sötét lombozata alól egy egyiptomi stílben épült, szürke márványépület tűnt elő, falai az alkony napjától megaranyozva.

Itt megállítá a hintót Ödön.

– Szálljunk ki, anyám.

Baradlayné megértette fiát. Kiszálltak.

Azzal karját nyújtva anyjának; szótlanul vezette őt ama fenyves domb felé.

A domb alján, a márványportálé előtt oldalvást volt egy kisded emberi lak. Ez volt a Kriptaőr laka. Ödön kiszólítá őt szobájából.

A sírboltőr előjött a kulcscsomaggal, s a kettős vasajtót, mik közül az egyik tömör, a másik áttört munka volt, felnyitva, meggyújtá lámpáját, s levezeté a sírbolt lépcsőin a látogatókat.

A föld alatti félsötétben odavezette őket a legutoljára bevakolt fülkéhez, mely előtt a legutóbb sírba szállt nagy férfi emléktábláján ragyogtak a kifestett, megaranyozott érdemrendek, sorban odavésve a nemesi címer alá. Ott pihent a kőszívű ember, kit szíve és a balzsamok csodái még holta után sem engednek porrá lenni.

Mikor ott a sírbolt előtt az anya és fia egymás kezét kezükben fogva álltak, úgy érzett egyet mind a kettő, mintha a fiú minden csepp vére anyja szívén keresztül tenné meg körfutását. Egy eltűnt szellemhez beszéltek, s ugyanazon dolgokrul beszéltek+ vele.

Azután megölelték egymást, s azzal visszatértek az élőlények világába.

A kastélyban a régi arcokkal találkozott Ödön. Régi szolgák Vén gazdatisztek, a régi alázatos bókolással; csakhogy a bókolás+ most még egy fejhajtással alább szolgált. Most már ő volt a család feje.

Anyja arcán sem találhatott semmi változást. Akkor sem volt az hidegebb és szomorúbb, mikor legutóbb látta. Régi már ez a gyász, csak a gyászruha új.

Baradlayné most is oly hideg kimérten szól fiával+, mintha most is hallgatná a falon keresztül egy kérlelhetlen alak, ki minden szót megbírál, s minden érzelgést elítél.

Mikor Ödön útiköntösét átváltá, anyja végigvezette őt az apai lakosztályon.

– Most a te rendelkezésedre fognak ezek a szobák állni. Embereket kell elfogadnod, akik látogatni fognak. Tudod, hogy házunk gyűlhelye sok ismerősnek, akik jöttöd hírére fel fognak bennünket keresni. Most már házigazda fogsz lenni itten.

– Ahogy kívánod, anyám.

– Javainkra férfinak kell felügyelni. Gazdaságunk kiterjedt és sok ágazatú; azt rendbe szedni teneked kell.

– Igyekezni fogok+, hogy beletanuljak.

– Mint legidősebb fiú+ és teljes korú, testvéreidnek természetes gyámja leszesz. Mértéket kell tartanod szeretet és bölcs belátás között. Testvéreid lelkületükben+ nem hasonlítanak egymáshoz, s egyik sem tehozzád; mind a kettőt külön kell tanulmányoznod.

– Figyelemmel és szeretettel fogok e tanulmányhoz.

– Házunk nagy nevezetességgel bír e megyében. Határoznod kell, mely állást foglalj el magad, kiket gyűjts magad körül, kiknek légy vezetője.

– Tanácsodat fogom kérni, anyám.

– Új ember vagy, mindenki fog keresni; minden oldalról fogják próbálni kebledet. Rajtad áll, mit szólj, mit ne mondj. Hallgass-e sokáig vagy mindig? Kimondd-e az első kérdésre, amit belül érzesz? Magad menj-e elöl, vagy mást kövess?

– Az idő meg fog arra tanítani, anyám.

– Hanem ez az idő rövid. Néhány nap múlva+ sokan fognak házunkhoz+ jönni. Atyád rendelte ez összejövetelt. S te nem tudod, sem én, mi lesz ez összejövetel célja.

– Te bizonyosan tudod, anyám.+

– Honnan hiszed,+ hogy én tudom?

– Leveledből sejtem, melyben oly sietve hívtál haza.

– Nehezedre esett hazajönnöd?

– Abban az órában készültem az útra, melyben leveledet kaptam.

– Nem gondoltál arra, hogy mint legidősebb Baradlay, az örökös főispáni szék elfoglalására vagy hivatva?

– Úgy tudom, hogy ebben a székben most egy adminisztrátor ül.

– Azon indokbul ültették+ oda, mivel a volt főispán beteges volt, nem elnökölhetett. De te egészséges vagy, s csak akarnod kell, hogy beiktassanak.

Ödön mélyen tekintett anyja szemeibe.

– Anyám, te nem ezért+ hívtál engemet haza.

– Jól sejted: egyéb okon is volt rá. Tudd meg tehát. Atyád végakaratában kijelenté, hogy halála után hat hétre nyújtsam kezemet az adminisztrátornak; az ünnepély, melyre nehány nap+ múlva családunk ismerősei össze fognak jönni, kézfogónak van szánva.

– Meghajlok atyám akarata előtt – szólt Ödön, fejét alámélyesztve.

– Atyád azt akarta, hogy házunknak új oszlopa támadjon, ki elbírja azt a terhet, amit egykor ő viselt. Tudod, hogy ez a teher egy ország gondja.

– Tudom, jó anyám; – nehéz teher az.

– És te azt+ kívánod, hogy az én vállaim törjenek le alatta, hogy én feleljek meg e tehernek?

– Ha atyánk végakarata ez volt – s ha te is úgy akarod…

– Hát teneked parancs az, amit én akarok?

– Anyám; te jól tudod, hogy amit te mondasz, az nekem törvény és szentírás.

– Jó! Tehát megmondom neked, hogy mi az én akaratom. A Baradlay háznak úr kell és úrnő! Úr, aki parancsolni és vezényelni tud; és úrnő, aki hódít.

– Úgy van – szólt Ödön, meghajolva anyja előtt.

– Az az úr – te fogsz lenni!

Ödön meglepetve riadt fel.

– Te fogsz lenni e ház ura, s a te nőd+ e ház úrnője. Ödön szomorúan sóhajta fel.

– Anyám! Tudod, hogy ez nem lehet úgy!

– Te nem akarsz házasodni?

– Soha!

– Ne mondd ki ezt a szót! Huszonnégy éves vagy. Ki tudja meddig élsz? Az alatt folyvást hallani egy hideg szív üregében ezt a visszhangot:+ „Soha!”

– Okát jól ismered. Ha szenvedni+ megtanultam némán, az apai, anyai+ örökség nálam. Én nem panaszkodom. Én hallgatok. Te+ tudod, mit tesz hallgatni, évtizedekig hallgatni! Okom van nem szeretni semmit. Egyedül a te jó anyai szívedet. Szenvedjünk anyám, tovább. Majd csak megvénülünk mind a ketten. Özvegy asszony és remete fia!

Baradlayné nevetett e szomorú beszéden.

– Óh, bizony te nagy bohó vagy, Ödön. Nem lettél te karthausi+ *! Tele a világ szép arcokkal; szeretni való szívekkel. Te is rátalálsz a magadéra.

– Tudod, hogy „nem”.

– S ha én már találtam volna is számodra egyet?

– Azt hiába kerested, anyám.

– No ne mondd+ – szólt gyöngéden odasimulva fiához+ az özvegy –, látatlanba ki hozna ítéletet? Bíró akarsz lenni, és ki sem hallgatsz.

– Vádlott vagyok anyám, ki előre tagad mindent.

– Pedig az, akit számodra választottam, olyan szép, olyan jó, és téged úgy szeret.

– S ha tündérek szépségével bírna, s vetekedne jóságban+ az angyalokkal, és volna gyémánt szíve, mint neked, hogy fölyülmúlna téged+ a szeretetben – nem akarnám őt ismerni.

– Óh, ne tégy ilyen nagy fogadást! Bizony megbánod. Bizony visszakéred a szavadat. Legalább tekintsd meg az arcképét egyszer! Jer, a szomszéd szobában megmutatom.

– Az engem hidegen fog hagyni.

– Majd meglássuk.

Az anya karöltve vezeté fiát a szomszéd szobáig, s kinyitva annak ajtaját, előrebocsátá+ őt.

És akkor maga előtt látta Ödön Arankát, a gyönyörtül+ reszkető leányt, ki szavaikat végighallgatá.

Minő hatalma a világnak akadályozna meg két szívet, hogy egymásra ne boruljon ily pillanatban? Ki tartaná fel az öröm könnyeit,+ hogy ne omoljanak? Mi tiltó szellem állna két égő csók közé, hogy egymást föl ne keresse?

– Óh, én drágám!… óh, én egyetlenem!…

Baradlayné megfogta mindkettőnek a kezét, s elfojtott hangon suttogá Ödönnek:

– Hát hiszed-e már, hogy lesz ura és úrnője e háznak?

Ödön megdicsőült arccal kiálta válaszul+:

– Lesz!

És mindketten csókokkal halmozák el a+ legszeretőbb anya keblét, arcát+, kezeit és vállait.

Baradlayné pedig némán, mereven tekintve fel azon arcképre, mely+ saját menyasszonyi arcképe mellett, büszke tekintettel néze le rá+ a masszív, aranyos keretből, és magában+ beszélt hozzá:

– Látod-e ezt? Érzed-e ezt a boldogságot? Nem dobbanik-e meg+ kővé lett szíved+, mikor ily mennyországi látvány mosolyog feléd? Jól tettem-e, midőn ellenkezőjét tettem annak, amit mondtál? Eljösz-e a nászéjen, áldani vagy kísérteni – kőszívű nagy ember?

A nagy ember csak mindig büszkén+ nézett le a keretből.

A boldogok nem vették azt észre.

A szomorú özvegy elsuhant közülök; ott hagyta őket boldogságukkal egyedül; van azoknak mit beszélni egymáshoz.

Ő maga pedig szobájába lopózott; elővette írótárcájából azt az emlékezetes iratot, melyet haldokló férje mondatolt írótolla+ alá, s a mai nap történetére vonatkozó sorokat – aláhúzta vörös ironnal.+

Idáig+ bevégeztetett!…