JULES VERNE

CLOVIS DARDENTOR
–––––
DRÁMA A LEVEGŐBEN

TARTALOM
CLOVIS DARDENTOR
I. FEJEZET.
Amelyben még nem ismerkedünk meg a történet főszereplőjével.
II. FEJEZET.
Amelyben megismerkedik az olvasó a történet főszereplőjével.
III. FEJEZET.
Amelyben a történet tisztes hőse szerepelni kezd.
IV. FEJEZET.
Amelyben Clovis Dardentor olyan dolgokat mond,
miket Jean Taconnat a maga hasznára akar forditani.
V. FEJEZET.
Amelyben Patrice ismételten tapasztalja, hogy ura
olykor meg-megfeledkezik az előkelő fellépésről.
VI. FEJEZET.
Amelyben az eddigi események Palma városában tovább szövődnek.
VII. FEJEZET.
Amelyben Dardentor hamarabb kerül vissza
a Bellver-várkastélyból, mint ahogyan feljutott.
VIII. FEJEZET.
Melyben a Désirandelle-család összeköttetésbe lép az Elissane-családdal.
IX. FEJEZET.
Amelyben a két heti haladék ugy Lornans Marcel,
mint Taconnat Jeanra nézve eredménytelenül telik el.
X. FEJEZET.
Melyben az Orán-Saide-i vonaton komoly alkalom nyilik.
XI. FEJEZET.
Mely előkészitő a következőkre.
XII. FEJEZET.
Melyben a karaván elhagyja Saidát és Dayaba érkezik.
XIII. FEJEZET.
Melyben Jean Taconnat éppen olyan hálás, mint amilyen csalódott.
XIV. FEJEZET.
Melyben Tlemcent nem nézik meg olyan behatóan,
mint azt a város megérdemelte volna.
XV. FEJEZET.
Melyben a törvénycikk három feltétele közül kettő beteljesedik.
XVI. FEJEZET.
Melyben a regény Dardentor ur kivánsága szerint végződik.

DRÁMA A LEVEGŐBEN

CLOVIS DARDENTOR

Forditotta: Dr. Sávoly X. Ferencz

I. FEJEZET.
Amelyben még nem ismerkedünk meg a történet főszereplőjével.
Amikor a Páris-Középtengeri vonat Cette állomáson letette a két utast, ezekkel a szavakkal fordul Marcel Lornans Jean Taconnathoz:
- Mivel töltsük itt az időt a hajó indulásáig?
- Semmivel, - válaszolt Jean Taconnat.
- Ha bizni lehet az “utikalauzban”, akkor Cette nevezetes város, ámbár nem valami ősi, mert csak a kikötő, vagyis a lanquedoc-i csatorna torkolásának befejezésekor épült, amely viszont XIV. Lajosnak köszöni létezését...
- És ez XIV. Lajosnak talán legbölcsebb cselekedete volt uralkodásának egész ideje alatt, - szólt közbe Jean Taconnat. A nagy király mindenesetre sejtette, hogy mi 1885. ápril 17-én itt hajóra akarunk szállni.
- Beszélj már egyszer komolyan, kedves Jean és ne feledd, hogy Délfranciaország megtalál hallani téged! Részemről azt találom legjobbnak, hogy ha már egyszer Cette-ben vagyunk, nézzük is meg. Tekintsük meg csatornáit, öblét a 21 kilométernyi gátakkal, sétányát, melyet vizvezeték hüsit...
- Megvagy-e már Marcel az idézeteiddel a kalauzból?
- Hüsiti a várost, amelyből egy Velence válhatott volna... - folytatta zavartalanul Marcel Lornans.
- És, amely beérte azzal, hogy kis Marseille-lé lett, fejezte be a mondatot Jean Taconnat.
- Ugy van, amint mondod, kedves Jean; ez a város a büszke provencei város vetélytársa, emez után a Földközi tenger első szabad kikötője, amely bort, sót, pálinkát, olajat, vegyi cikkeket szállit külföldre...
- És mindezért szószátyárokat a te fajtádból hoz be!
- Azonkivül bőröket, La-Plata-gyapjat, lisztet, déli gyümölcsöt, pácolt halat, bodnárfát, ércet...
- Elég, elég! - kiáltott fel a fiatalember, aki menekülni igyekezett a tanitások áradata elől, mely barátja ajakáról hömpölygött.
- Kétszázhetvenháromezer tonna a bevitel, kétszázharmincötezer a kivitel, - folytatta a szivtelen Marcel Lornans, nem is tekintve a nagyszabásu készséget szardiniák eltevéséhez, a sómüveket, melyek évente tizenkét, tizennégyezer tonnát szolgáltatnak, a jelentékeny hordóipart kétezer munkással, kik kétszázezer hordót készitenek...
- Amikbe kétszázezerszer be lennél csukva, kedves szószátyár barátom. De szólj őszintén, Marcel, mit érdekel ez a fejlett ipar és kereskedelem két derék ifjut, aki az afrikai hetedik vadászezredbe szándékozik belépni és evégből Oránba utazik?
- Uton minden érdekes, még az érdektelen is, akadékoskodott Marcel Lornans.
- Vajjon van-e elég gyapot Cette-ben, hogy bedugjam vele füleimet?
- Közben majd ezt is megkérdezzük.
- Az “Argelas” két óra mulva indul, azért azt hiszem, legokosabb lesz, ha mindjárt hajóra szállunk, - válaszolt röviden Jean Taconnat.
Alighanem igaza is volt. Ugyan mit lehetne haszonnal megtekinteni két óra alatt egy folyton fejlődő városból? A fiatalembereknek el kellett volna menniök a parti tóhoz, a csatorna torkolatánál, avagy a parti tó és a tenger között égnek meredő mészkőhegyre kellett volna felkapaszkodniok, amely mihamarább fenyőültetvényekkel fog diszelegni és, amely köré a város amfiteatrumhoz hasonlóan simul. Turistának mindenesetre igen érdemes vállalkozás, hogy megtekintse a délkeleti Franciaország legforgalmasabb tengeri kikötőjét.
Marcel Lornans azonban elállott javaslatától és csendesen követte Jean Taconnat, aki a podgyászukat talicskázó hordár előtt haladt.
Rövid uton elértek a régi medencéhez.
A vonatról való utasok, kik ugyanegy cél felé törekedtek, hamarább értek ide. Rajával állott a parton a kiváncsiak sokasága, melyet egy induló hajó mindig magához csődit és nem lenne tulzás, ha számukat, a harmincháromezer városi lakos mellett, vagy százra becsülnők.
Az “Argeles” lobogó tüzzel és sötét fekete füstgomolyokat fujva a régi medencében, a fortignani mólónál horgonyzott. Szemben vele van a köralaku erőd, mely a kikötőt és a saint-lousi mólót védi. Eközött a móló között és a fortignani móló között jól megközelithető átjáró vezet a régi medencébe.
Az utóbbi mólóról történt az utasok hajóraszállása az “Argelles”-re, miközben Bugarach kapitány a sokfajta podgyász elhelyezésére a fedélzeten személyesen ügyelt fel. A rakodó-helyek t. i. szinig megteltek már kőszénnel, bodnárfával, olajos hordókkal, pácolt hussal és házasitott borokkal, melyek Cette-ben készülnek és a kivitel tekintélyes részét teszik.
Nehány vén tengerész vigan pöfékelve a kurta pipából, kedélyesen elbeszélgetett a fedélzet sarkában. Kezüket kicserezte a vihar és napsütés, sürü szemöldökük alól fénylettek szemeik, fülük cimpáját kivörösitette az idő, állva is ringatják magukat csipőikön, mintha csak hányódó hajón lennének most is.
- Pompás idő, - szólalt meg az egyik.
- Északi szellő, ami minden valószinüség szerint tartós lesz, - folytatja a másik.
- Akkor a Balearok táján jó hüvös lehet az idő, - füzi tovább a szót egy harmadik, miközben kiveri pipájából a pörnyét.
- Hátsó széllel az “Argeles” könnyen megtesz majd kilenc csomót is, - avatkozik bele a révkalauz is, aki már elfoglalta helyét a gőzhajón. Bugarach kapitány oltalma alatt különben épenséggel nincs mitől tartani. Ez az ember a sapkája alatt tartogatja a szelet és csak le kell hogy vegye és ime, a legkivánatosabb oldalról dagasztja a szél a vitorlákat.
A vén fókák nem ok nélkül bizakodtak, de nem pusztult még ki a régi közmondás sem, hogy aki füllenteni akar, beszéljen az időjárásról.
Ifju barátaink csak mérsékelt érdeklődést tanusitottak a jóslatok iránt és egyáltalán nem aggasztotta őket semmiképen sem a tenger állapota, sem másmiféle lehetőség. A többi utas azonban kevésbé nyugodtan tekintett a tengeri ut elé, nem egynek borsódzott a háta abban a pillanatban, hogy levette a lábát a part biztos talajáról.
Ezek közül kivált egy családra tette figyelmessé Jean Taconnat Marcel barátját, amely kétségkivül most lépett fel először a Földközi tenger imbolygó szinpadán... egy metafora, melyet a két barát vidámabbja eszelt ki.
A család az apa, anya és a fiu hármasságából állott. Az apa mintegy ötvenöt év körüli férfiu volt, hivatalnokarccal, bárha egyaránt nem tartozott sem az ülő-, sem a mozgóhivatalnoksághoz; őszbehajló kis pofaszakáll, mérsékelten domborodó homlok, jócska testi körméret és hála magassarku cipőjének, öt láb két hüvelyk magasság a szembeszökő tulajdonsága, egyszóval, egyike volt azoknak a kicsi, vastag embereknek, kiket röviden “tömzsi”-nek szokás nevezni. Vizálló szövetből készült zsákpaletóba bujtatva, a sapkát fülig gyürve a szürkülő kobakra, egyik kezében fényesburkolatu esernyőt, másikban tigrismintás utazópokrócot szorongatott, melyet öszetüzve két szij fogott össze.
A mamának az az előnye, hogy többrendbeli centiméterrel magasabb az uránál. Száraz, vékony, merevtartásu hölgy, sárgás arcbőrrel -, gőgös kifejezéssel, - mindenesetre sudár termete okából! - védőfátyollal a haja körül, melynek koromszin feketesége az ötvenes évek körül már picit gyanus és zárt ajakkal. Az egész alak világosszürke prémmel szegett barna gyapotköpenybe burkolódzott. Jobb karjáról kézitáska acélverettel, baljáról hamis nyestprémes karmantyu csüngött alá.
A fiu huszonegy évi körüli fiatalember volt, semmitmondó arckifejezéssel, hosszu nyakkal, amely más tulajdonságokkal együtt sok esetben a veleszületett szellemi korlátoltság jele, szőke, épen sarjadzó bajuszkával, bamba szemekkel és rövidlátóknak való csiptetővel, hanyag testtartással és egy kérődző kifejezésével, amelyik nem tudja, hogy mit kezdjen a kezével, lábával, bárha tánc- és illemórákra járt, - egyszóval egyike azoknak a higvelejüeknek, akik hasonlatot, “minusz” előjellel kellene ellátni.
Igy festett ez a nyárspolgár-család. Valami tizenkétezer frankot tevő járadékon éltek, ami kétrendbeli öröklésből származott és világéletükben semmivel sem gyarapitották, sem apasztották a törzsvagyont. Perpignanban születtek, itt is laknak egy ódon házban a Popiniére-en. Amikor a polgármesteri vagy az adóhivatalban nevükön szólitották őket, Désirandelle ur és urnő, valamint Agathokles Désirandelle volt a titulájuk.
A felszállóhidig érve, a parton megállott az egész család és tanakodott, hogy vajjon felszálljon-e már ily jókor a hajóra, vagy a parton várja be az utolsó percet. Valóban életbevágó kérdés!
- Korán jöttünk Désirandelle ur, - dunnyogott az asszony, de hát veled mindig igy jár az ember...
- És te, Désirandellené, örökön zsörtölődől, - dunnyogott vissza az ura, ugyanazon a hangon.
A párocska sohasem szólitotta egymást másképen, mind Désirandelle urnak és Désirandellenének, nyilvánosan épen ugy, mint négyszem között.
- Előre, szálljunk a hajóra, - javasolta Désirandelle ur.
- Egy teljes órával az indulás előtt? - kiáltott vissza Désirandellené, - amikor aztán még harminc órát kell a hajón töltenünk, amely máris ugy inog, mint egy parafalap.
Ámbár teljesen csendes volt a tenger, az “Argeles” tényleg mozgott egy kevéssé azoknak a szelid hullámoknak következtében, melyek az ötszáz méter hosszu hullámtörő ellenére is be-bejutnak a belső vizekre és szeliden fodrozzák a régi medence tükrét.
- No, ha már parton kinoz a tengeri betegség, - vette fel ismét a szót Désirandelle ur, - okosabban tettük volna, hogy el sem megyünk.
- Hát azt hiszed, Désirandelle ur, hogy én utra szántam volna magam, ha nem Agathokles javáról volna szó...
- Jól van, jól, ha tehát már egyszer utra határoztuk el magunkat...
- Akkor nincs oka az embernek, hogy hamarább szálljon hajóra, sem mint szükséges.
- De el kell látnunk a podgyászunkat is, fülkét választani, az ebédlőben helyről gondoskodni, miként Dardentor ajánlotta.
- De hát látod, - epéskedett a hölgy, - hogy a te kedves Dardentorod maga sincs még itt.
Kissé pipiskedett, hogy tovább lásson, végigjáratta szemeit a fortignani mólón, de a dicső Dardentor nevet viselő halandónak még sehol semmi nyoma.
- Hiszen tudod, - idegeskedett Désirandelle ur, - hogy ez az ő szokása. Az utolsó pillanatban ér majd ide. Ami Dardentor barátunkat valóban az a veszedelem fenyegeti, hogy nélküle indulunk.
- Azt hiszem, - szólt Désirandellené - ha ez most meg talál esni vele...
- Akkor nem történik vele először.
- Vajjon miért távozott a szállóból már mielőttünk?
- Perpignanba igyekezett, egy kádárbarátját meglátogatni és megigérte, hogy a hajón találkozunk. Mihelyt ideér, nyomban hajóra is fog szállani és fogadni merek, hogy nem fogja oktalan ácsorgással tölteni az időt a mólón.
- Hiszen még nincs is itt...
- No de hamar itt lesz, - válaszolt Désirandelle ur és határozott léptekkel a beszálló hid irányában indult.
- Mi a te véleményed, Agathokles? - fordult a hölgy fiához.
De Agathoklesnek nem volt véleménye; abból az egyszerü okból még pedig, mert soha semmiről sem szokott magának véleményt alkotni. Ugyan miért is érdeklődött volna ez a tuskó a tengeri és kereskedelmi élet, az áruszállitás, az utasok beszállása, a lárma iránt a hajón, ami az indulást megelőzni szokta? Tengeri utra menni, ismeretlen országot megtekinteni, az nem keltette fel benne azt az örvendező kiváncsiságot és természetes nyugtalanságot, ami az ő korabeli embereken erőt szokott venni. Nem törődve semmivel, sőt idegenkedve mindentől, apatikusan, képzelet és szellem nélkül magára hagyott minden dolgot. Amikor atyja közölte vele, hogy Oránba utaznak, csak azt válaszolta, hogy “ah!” Édesanyjának azonos közlésére, ugyanazzal az “ah”-val felelt. És amikor mind a ketten adták tudtára, hogy ott maradnak néhány hétig Elissane urnőnél és leányánál, akit legutóbbi perpignani látogatása óta ismer, megint csak az volt a válasz, hogy “ah”. Ez a szócska rendszerint az öröm és fájdalom érzetének, a csodálatnak és könyörületnek a szava, de hogy Agathokles szájában mit jelentett, azt bajos megmondani, ha ugyan nem jelenti a semmit az ostobaságban, vagy az ostobaságot a semmiben.
Amikor pedig azt kérdezte tőle anyja, hogy a hajóraszállást illetőleg miképen vélekedik, beszálljanak-e már, vagy a parton maradjanak, válasz helyett egyszerüen apja után indult, aki a beszálló hid felé irányitotta lépteit, mire Désirandellenének akarva nem akarva szintén arra kellett tartania.
A két fiatal ember a hajó fedélzetén helyezkedett el. Az élénk sürgés-forgás körös-körül szórakoztatta őket. Egy-egy utas feltünése, jellegzetessége szerint más-más gondolatokat keltett bennök. Végre közeledett az indulás ideje. A füst vastagabban gomolygott a széles kéményből a főárboc mellett, melynek vitorlakészségét valami sárgás lepel fedte.
Az “Argeles” utasai főképen franciák voltak, kik Algirba utaztak, ezredeikhez és századaikhoz visszatérő katonák, néhány arabs, sőt néhány marokkói is, kik Oránba igyekeztek. Az utóbbiak beszállás után rögtön a második osztály számára fentartott helyekre vonultak. A hajó hátsó részén az első osztályu utasok gyülekeztek, akik egyedül férhettek a fedélzethez, a szalonhoz, amely felülről nyerte világitását és az ebédlőhöz. Az oldalt elhelyezett hálófülkékbe apró kerek ablakokon keresztül szürődik a napvilág. Az “Argeles”-en szemlátomást nem honolt a luxus, ami a Transatlantikai Társaság és a Messageries Maritimes hajóit disziti. A Marseille és Algir között közlekedő hajóknak általában több a tonnatartalmuk, gyorsabb a járásuk és észrevehetően jobb a berendezésük. Ilyen rövid átkelő uton azonban kár volna soká válogatni, azért a Cette és Orán között közlekedő gőzhajókon az olcsóbb személyi és teherdijak okából nincs is hiány sosem sem utasban, sem áruban.
Ezuttal a hajó előrészében hatvan körül, a hátsó részben husz és harminc között volt az utasok száma. A matrózok egyike két óra harminc perckor csengetett. Félóra mulva tehát bevonja az “Argeles” köteleit és gőzhajók indulásakor rendszerint nem igen számos a sereghajtó, a későnjövő.
Beszállásuk után Désirandelleék tüstént az étkezőbe nyiló két szárnyu ajtó közelébe eső helyeket foglalták le.
- Jaj de himbál már ez a hajó, - sopánkodott máris Agathokles mamája.
Az apa meg óvakodott valamit válaszolni. Ő kizárólag azzal foglalkozott, hogy hálófülkét szemelt ki és hogy az ételadogató ablakhoz legközelebb eső három helyet foglalta le családja és a maga számára. Ezen a végen kezdik t. i. az ételhordást, minekfolytán módjuk van arra, hogy a legszebb és legizletesebb falatokat kiszedjék a tálakból és nem kényszerülnek beérni azzal, amit a többiek meghagynak.
A hálófülke, amit Désirandelle ur választott, a 19. számu volt. Meglehetősen a hajó középrésze táján volt ugy, hogy a hajó bosszantó ingása itt vált legkevésbbé kellemetlenné. A keresztingás ellen persze nincs menekvés sehol az egész hajón. Az előrészen és hátsórészen teljesen egyformák az oldalelhajlások, nagy rémületére azoknak az utasoknak, akikben nincs érzék a hintázó mozgás élvezésére.
Minekután Désirandelle ur elfoglalta a fülkét és kézipodgyászát letette, többi málháiknak elrakását feleségére bizva, karonfogta Agathoklest és az étkezőbe indult vele. Minthogy pedig az ételadogató baloldalon volt, ők is erre fordultak, hogy a három helyet, melyre számot tartott, névjegyeik odatüzése által maguknak biztositsák.
Az asztal végén azonban már egy utas ült, miközben a vendéglős embereivel azon fáradozott, hogy az öt órára megállapitott ebédhez az evőkészleteket rendbehozza.
Az emlitett utas tehát már lefoglalt egy ilyen előnyös helyet és névjegyét az “Argele” kezdőbetüjével diszitett tányérba tette. Ámde igy sem bizván egészen a sikerben és attól való félelemében, hogy valamelyik befurakodó még elhódithatná tőle a pompás helyet, a hajó indulásáig mindjárt maga is odatelepedett névjegye elé.
Désirandelle ur futó pillantást vetett rá és ilyet vissza is kapott. Eközben azonban olvashatta az “Eustache Orienthal” nevet asztaltársa névjegyén, mire a vele szemben levő három helyet biztositotta maguknak és ujra felment a fedélzetre.
Az indulástól immár csak tizenkét perc hiányzott és a későnjövők már meghallották a parton a gőzsip utolsó sürgető szavát. Bugarach kapitány átment a beszálló hidon. A főkormányos az előrészről ügyelt a kötelek oldására.
Désirandelle ur mind nyugtalanabb lett és ismételten kiáltott fel türelmetlen hangon:
- Ha meg egyáltalán nem jönne... Vajjon hol lehet?... Ugyan hol késik?... Csak tudta, hogy most három óra van!... Még lemarad a hajóról!... Agathokles!...
- Mi az? - kérdé ifjabb Désirandelle, aki szemlátomást nem értette meg, hogy kedves apja urát mi izgatja olyan szertelenül.
- Látod talán te Dardentor urat?
- Hát nincs itt?
- Eddig nincs... Min gondolkozol?
Agathokles semmin sem gondolkozott.
Désirandelle ur a fedélzet egyik sarkából a másikba rohant, egyszer a fronsignani, másszor a régi medence kikötőgátját vizsgálta szemével. A késedelmező tudniillik erről az oldalról is előtünhetett volna és egy csónak pár evezőcsapással a hajó mellé terelhette volna.
Sehol egy lélek.
- Mit fog Désirandellené szólni - kiáltott fel Désirandelle ur tehetetlen kétségbeesésében. - Annyira aggódik miatta... Hiszen nem tilthatom meg neki. Ha ez az ördöngös Dardentor öt percen belül nem lesz a hajón, mi történik ekkor?
Marcel Lornans és Jean Taconnat mulattak a tömzsi ember jajveszékelésén. Minden bizonynyal nemsokára oldják a köteleket; ha nem világositja fel a kapitányt senki és feltéve, hogy nem engedélyez a kapitány egy kis negyedórácskát, ami különben személyszállitó hajón nem igen esik meg, akkor Dardentor ur menthetetlenül lemarad.
Most már a kazánok is remegni kezdenek a hatalmas gőznyomás alatt, a feles gőz meg fehér felhő alakjában lövel ki az elvezető csőből; a hajó ütközőballonjait a parthoz szoritja, mig a gépész lassu forgásra inditja a csavart.
Ebben a pillanatban jelent meg Désirandellené a fedélzeten. Szárazabb mint valaha és halványabb mint rendesen, legszivesebben a fülkéjében maradt volna és onnan az egész uton elő nem jött volna, ha valami nyomasztó aggodalom őt is a fedélzetre nem készteti. Abban az előérzetben, hogy Dardentor ur nem ért még a hajóra, szerette volna a kapitányt kéretni, hogy várjon kevéssé a késedelmes utasra.
- Nos...? - szólitá meg urát.
- Nem jött még, - volt a válasz.
- De Dardentor nélkül semmiképen sem utazhatunk el.
- No igen, de ha mégis...
- Beszélj hát a kapitánynyal, Désirandelle ur... Hiszen látod, hogy nincsen erőm, hogy felkusszak hozzá.
Bugarach kapitány, akinek szeme mindenhová látott és hol az előrészre, hol a hátsórészre osztotta parancsait, ugy látszik nem igen könnyen megközelithető ember volt. A kapitány mellett a parancsnoki hidon állott a kormányos, kezeit a kormánykeréken nyugtatva, csak a parancsot leste, hogy a kormány átvivő láncait mozgásba hozza. Most éppen a legalkalmatlanabb pillanat, a kapitányt valami kéréssel zaklatni. De a türelmetlen hölgy unszolására mégis csak felkuszik a vaslétrán a szófogadó férj, a fehér vászonnal boritott korlátba kapaszkodva.
- Kapitány ur?... - kezdé.
- Mit kiván? - válaszolt meglehetős nyersen “az Isten után való legnagyobb ur” olyan hangon, amely ugy hömpölygött ki fogai közül, miként a mennydörgés dübörög a felhők között.
- El akar indulni?
- Pontban három órakor... és abból már csak egy perc hiányzik.
- De utitársaink egyike megkésett.
- Biz az neki baj.
- Nem tudna kissé várni?
- Egy másodpercet sem.
- De Dardentor urról van szó....
Désirandelle ur teljes biztonsággal várta, hogy mihelyt kiejti ezt a nevet, a kapitány lekapja a sapkát és meghajtja magát.
- Ki az?... Dardentor?... Nem ismerem.
- Clovis Dardentor ur Perpignanból.
- Szép! Ha Clovis Dardentor ur Perpignanból negyven másodperc mulva nincs a hajón, akkor Dardentor ur nélkül indulunk... A kötelet elől oldani!
Désirandelle ur többet bukva, mint járva került le a létrán a fedélzetre.
- Tehát mégis indulnánk?... - kiáltott Désirandellené, kinek orcáit a harag pár pillanatra pirosra festette.
- A kapitány tisztára embertelen... Nem hallgat a kérésre és el akar indulni.
- Akkor tüstént kiszállunk!...
- Már megfizettük a jegyeinket...
Ennél a gondolatnál, hogy három személy utiköltsége Cettétől Oránig veszne oda, ismét halotthalvány lett Désirandellené arca.
- A jó asszony bevonja a vitorlát - gonoszkodott Jean Taconnat.
- Akkor hát meg is adja magát, - tette hozzá hamiskásan Marcel Lornans.
És valóban meg is adta magát, de nem anélkül, hogy egész áradat szemrehányással ne illesse a késedelmezőt.
- Jaj ez a Dardentor... valóban javithatatlan, ...sohasincs ott, ahol kellene... ahelyett, hogy egyenesen a hajóra jönne, nem, előbb elszalad még az után a Pigorin után! És mihez fogunk majd... mi... odakint Oránban... őnélküle?
- Egyszerüen be fogjuk várni Elissane urnőnél, - vigasztalta Désirandelle ur a feleségét, - a legközelebbi gőzhajóval utánunk fog jönni, még ha emiatt Marseilleből kellene is indulnia.
- Jaj az a Dardentor, az a Dardentor! - ismételgette az asszony, kinek halványsága a hajó első csendes mozdulatára észrevehetően fokozódott. - Ha nem a fiunk javáról volna szó... ha nem Agathokles szerencséje és jövője forogna kockán!
Hogy vajjon ez a jelentéktelen tuskó a saját boldogságát és szerencséjét hasonlóképen hordozta-e szivén, azt, látva a hallatlan közönyt, mit szülei aggodalmával szemben tanusitott, bátran tagadni lehet.
Désirandellené ereje fogytán volt és nagyokat sóhajtva csak ennyit tudott már mondani:
- A fülkémet!... A fülkémet!
Éppen ebben a pillanatban huzták vissza a partra a beszálló hidat. A hajó elejével kevéssé elfordult a parttól, aztán pedig a kijáró irányába igyekezett állni. A csavar eleinte lassan müködött és a régi medence viztükrén fehéres örvény mutatta, hogy a csavar megindult. A gőzsip fülsiketitően bugott, hogy a kijáróban szabad vize legyen, ha netán más hajó e pillanatban be akarna térni a régi medencébe.
Désirandelle ur még egy utolsó, egy kétségbeesett pillantást vetett a parton álló sokaságra, aztán ujra végig fürkészte a perpignani mólót, ahonnan a késedelmező még felbukkanhatott volna, mert csónakon még most is elérhette volna az “Argeles”-t.
- A fülkémet... A fülkémet!... - mormogta Désirandellené csaknem elhaló hangon.
Feldühödve a kellemetlen helyzeten és bosszankodva felesége jajveszékelésén, legszivesebben a pokolba kivánta volna Désirandelle ur őnagyságát Dardentor urral egyetemben. De a legsürgősebb tennivaló mégis csak az volt, hogy az asszonyt fülkéjébe vigye, amit okosabban el sem hagyott volna. Azon fáradozott tehát, hogy felültesse a padra, melyen félig elaléltan feküdt. Azután átkarolta derekát és néhány szobaasszony segitségével lecipelte az étkezőn keresztül egészen a fülkéjéig, ahol részben levetkeztették, takarókba göngyölték, hogy a félig elszállott testi melegét ujra felszitsák.
Ennek a nehéz operációnak befejezése után Désirandelle ur azután ismét visszatért a fedélzetre, honnan dühös és fenyegető pillantásokkal méregette a mind tovább tünő partot.
A sereghajtó csak nem került elő és ha itt is lett volna, mit tehetett volna egyebet, minthogy bünbánóan verve mellét, bünösségét beismerje.
Miután az “Argeles” megfordult, a kijáróba vette utját, miközben számos néző a környező partokról és mólókról bucsut intett neki. Ekkor kevéssé balra tért, hogy utat engedjen egy épen a kijáróba fordult kisebb jármünek. Mikor pedig a kijáróból kijött, Bugarach kapitány végre ugy forditotta a kormányt, hogy a hullámgátat északról elkerülte és a cettei fokot félgőzzel körülhajózta.

II. FEJEZET.
Amelyben megismerkedik az olvasó a történet főszereplőjével.
- Itt volnánk tehát, mondta Marcel Lornans, utközben...
- Az ismeretlen felé, egészité ki Jean Taconnat barátja szavát, az ismeretlen felé, amit át kell kutatni, hogy valami ujat találjunk, miként Beaudelair mondja.
- Az ismeretlen felé Jean?... Azt reményled, hogy egy egyszerü átkelésnél Franciaországból Afrikába, utközben Cette-ből Oránba találkozni fogsz majd az ismeretlennel?...
- Mindenesetre Jean, legalább is abban az esetben, ha egy gőzhajó odavisz, ahová szándékozol, amennyiben talán balesetek a tengeren...
- Ki beszél erről, kedves Marcel? vágott szavába Jean Taconnat, fenhéjázó hangon. Baleset, összeütközés, hajótörés, kazánrobbanás és utána egy huszesztendős robinzonáda valami kietlen szigeten... köszönöm alásan... Nem, azt az ismeretlent gondolom - amitől különben nem fő fejem - azt az élet x-ét, rendeltetésünk titkát, amit az ókori időkben Amalthaos kecskéjének bőrébe véstek, amint odafönt a nagykönyvbe jegyeztek számunkra, de amit a legjobb szemüveggel sem birunk elolvasni; az ismeretlen az az nopa, melyben életünk sorsjegyei vannak, melyeket a véletlen keze huz ki.
- Megállj! Gátat az ilyen metaforaár elé, különben tengeri beteggé teszel Jean, - kiáltott fel Marcel Lornans.
- Az ismeretlen az a titokzatos diszlet, mely előtt a függöny lassan felgördül....
- Elég!... elég!... Kissé hátrább az agarakkal!... Csak ne nagyon ficánkolj a Chimerák vesszőparipáin... ne vágtass el mindjárt megeresztett kantárral!...
- Ah! Lám!.. most meg ugy látom, hogy te gabolyodtál a metaforákba!
- Igazad van, Jean! Hagyjuk, beszéljünk józanul és tekintsük a dolgokat ugy, amint vannak. Amit mi tervezünk, az meglehetősen világos. Mi most, ezer-ezer frankkal a zsebünkben Cette-ből Oránba hajózunk, hogy ott felvétessük magunkat az afrikai hetes vadászok közé. Ez igen okos, igen bölcs és felette világos, de annak az ismeretlennek és fantasztikus rejtelmeinek semmi nyomát sem látom benne.
- Vaj’ ki tudja!? válaszolt Jean Taconnat, miközben mutatóujjával kérdőjelet rajzolt a levegőbe.
Ez a párbeszéd, aminek egyes megkülönböztető részletei elénkbe tárják a két fiatal ember jellemét a fedélzet hátsó részén folyt le. A szabad kilátást innen a padról, a zsineggel behálózott korlát mellől, zavarta a parancsnoki hid, mely a gőzhajó főárboca előtt magasodott.
Mintegy husz utas üldögélt, hol a korlátmenti padokon, hol csukható székeken, fejeiket kifeszitett vitorla védte a nap sugarai ellen.
Ezekhez az utasokhoz tartozott Désirandelle ur is a fiával. Az öregebb Désirandelle idegesen szaladgált fel-alá a fedélzeten és karjait hol a hátán füzte össze, hol meg az ég felé emelte. Azután a karfára támaszkodva bebámult a vizbe, mintha csak onnan várta volna, hogy a tán fókává lett Dardentor a vizből bukkanjon fel.
Agathokles meg csökönyösen közömbös maradt azzal a nagy felindulással szemben, amit szüleinek az elhibázott számitás szerzett.
A többi utas közül azok, akiken eddig nem fogott a kis himbálás, ami most a hajón érezhetővé lett, sétálgattak, beszélgettek, dohányoztak és közben adogatták egymásnak a hajó távcsövét, hogy a távolodó partot szemléljék, amelyen nyugat felől már fel-feltünedezett a Pyreneusok egy-egy büszke bérce. Akik meg kevésbbé edzve voltak és akiknek némi nyugtalanságot okozott a kis hajóingás, azok csendesen elvonultak a kényelmes támlásszékekbe, melyeket egyáltalán nagy előnyben részesitettek az egész uton. Néhány takaróba göngyölt hölgy, akik az utazás kikerülhetetlen következményeinek csendesen bár, de a teljes lehangoltság minden jelével megadták magukat, inkább a hajófedélzet középső épületeinek oltalma alá helyezkedtek, ahol a hajó bosszantó ingása legkevésbbé volt érezhető... anyák csoportjai gyermekeikkel, kik pompás elrendezésü képet nyujtottak, de akik bizonyára epedve gondolnak arra, hogy bár már egy ötven órával idősebbek lennének!
A hölgyutasok között sürgölődtek a felszolgáló szobalányok, a férfiak között a hajóinasok, ügyelve minden jelre, hogy siessenek nélkülözhetetlen és sokszor szükséges szolgálataikat felajánlani.
Az “Argeles” orvosa pedig mindeközben megszokott kedvenc gondolatján járatta az eszét, hogy vajjon hányan ülik majd körül az étkező asztalát, amikor két óra mulva ebédhez szólitja őket a harangszó? Nem csalatkozott ezuttal sem abban a feltevésében, hogy miként egyébkor, most is majd a teljes létszám hatvan-hetven százaléka nem lesz jelen az első ebéden.
Az orvos gömbölyded, vidám emberke, akinek örökkön járt a nyelve és elpusztithatatlan volt a jókedve és aki ötven éve ellenére is még meglepően fürge volt. Jókat evett, jókat ivott és hihetetlen sok recept felett rendelkezett a tengeri betegség ellen, amikben azonban maga legkevésbbé hitt. De olyan sok jó, vigasztaló szava volt és olyan meggyőzően szólott betegeihez, hogy Neptumus szerencsétlen áldozatai a keserves kinlódás közepette is tanultak.
- Ó az nem is olyan nagy baj, szokta ilyenkor mondani. Tessék csak mindenkor arra ügyelni, hogy amikor a hajó emelkedik, akkor beszivja és amikor sülyed, ekkor kilehelje a levegőt. Mihelyt ismét szilárd talajt érez a talpa alatt, elmult minden baja és akkor lesz csak igazából egészséges!... Sokféle későbbi bajtól óvja önt a tengeri betegség... Mondom önnek, hogy egy ilyen átkelés felér egy egész fürdőidénynyel Vichy-ben, vagy Uriage-ban.
A két fiatalember mindjárt a beszálláskor vette észre ezt a fürge emberkét, ki magát Bruno doktornak mondja és Marcel Lornans igy szólott Jean Taconnathoz:
- Mulatságos kis orvos ez, akire nem illik, hogy titkos gyilkos.
- De csak azért, mert pusztán csak egyetlen egy betegséget gyógyit, amelyben egyáltalán el nem lehet patkolni.
És Eustache Oriental urnak, aki nem jelent meg a fedélzeten, vajjon sajnálatos rendetlenségbe került-e már az ő gyomra is, vagy - hogy hajós kifejezéssel éljünk - “számlálja-e már az ingeit?” Akad olyan szerencsétlen, akinek tucatszám van inge - de nem a bőröndjében.
Nem! Ennek a költői hangzásu névnek a viselője nem volt beteg. Tengeren soha nem is volt beteg és soha nem is lesz. Aki lefáradott volna a lépcsőn az étkezőbe, az ott láthatta volna a nevezett urat az asztal “jó végén” ülni, ahol körutra indulnak a tálak; itt foglalt helyet és innen asztalbontás előtt kincsért sem volt szándékában távozni. De hát ki is perelte volna el tőle az első vendég jogát?
Máskülönben teljesen elegendő volt Bruno doktor jelenléte a fedélzeten, hogy jókedv derüljön mindenfelé. Minden egyes utassal megismerkedni, szenvedélye volt és kötelessége. Kiváncsian megtudni, hogy honnan jönnek, merre mennek, kofálkodva, fecsegve, mint a szarka, ugy járt egyiktől másikhoz szerencsét kivánva, hogy épen az “Argeles”-t választották, az algiri vonal legszebb, legjobb, legkényelmesebb, legpompásabban felszerelt hajóját, amelyet Bugarach kapitány vezet és amelynek - de ezt már nem mondotta ki, hanem csak ugy sorok között adta be hallgatóinak - olyan orvosa van, mint a Bruno, dr. stb. stb. Az “Argeles” megküzd minden viharral, ugy átszántja a Földközi-tengert, hogy még csak az orra hegye sem lesz vizes stb., stb. A gyermekeket cukorkával kinálta... A kis angyalok csak egyenek bátran, odabent a hajó éléstárában van még belőle bőven.
Marcel Lornans és Jean Taconnat, megmosolyogták a jó emberke sok tréfás szavát. Már ismerték az ilyen szabásu orvost, akivel a személyszállitó oceánjárókon gyakran találkozni... valóságos tengeri és gyarmati hirlapok!
- Uraim, kezdé az orvos, a két barát mellé telepedve, a hajóorvosnak kötelessége minden utassal megismerkedni... megengedik tehát..
- Nagyon szivesen, doktor ur, biztatta Jean Taconnat. Minthogy abba a helyzetbe juthatunk még, hogy kezébe essünk - ahonnan persze baj nélkül ismét kikerülünk - helyes dolog, hogy azt előbb megszoritsuk.
Erre szives szóval szoritották egymás kezét.
- Ha nem csal meg a szimatom, párisi urakhoz van szerencsém.
- Helyesen mondja, párisiak vagyunk, még pedig olyan párisiak, akik Párisból valók.
- Párisból... pompás... kiáltott a doktor, magából Párisból, nem a kerületből, talán bizony a város közepéből?..
- A banknegyedből, válaszolt Jean Taconnat és ha érdekli, hogy egészen pontosan megmondjam, Montmartre-ut 133. szám, első emelet, bal ajtó...
- Ó uraim, szabadkozott a doktor, kérdéseim talán indiszkrétek, de ez már hozzátartozik a mesterségemhez, az orvosnak mindent kell tudnia, azt is, amihez köze sincsen, megbocsájtják tehát...
- Kérem, kérem, ez már megtörtént az elébb, jelentette ki Marcel Lornans.
Erre aztán eleredt a jó Bruno doktor kereplője. Ugy darálta a nyelve a szót, mint a malomkereke a lisztet. És mi csoda felkiáltásokkal, taglejtéssel kisérte szavát mindannak továbbhordásában, amit már ettől, attól megtudott! Hogy mulatott a Désirandelle-családon, Dardentor uron, aki szavát nem tartotta, hogy dicsérte az elkövetkezendő ebédet, amely pompás lesz, hogy bizonykodott, hogy az “Argeles” holnap reggel a Balearok közelében lesz, ahol több órára megállnak, ami a turisták számára fejedelmi élvezetül kinálkozik... egyszóval végképpen elszabadult a nyelve, vagyis az ő mestersége szerint “krónikus logorrhoe”-be esett.
- És mielőtt beszálltak volna uraim, nemde nem mulasztották el Cettat alaposan megtekinteni?
- Élénk sajnálatunkra nem tehettük doktor ur, válaszolt Marcel Lornans.
- Pedig kár... A város megéri ezt a fáradságot... Hát Oránt látták-e már?
- Még álomban sem! - viszonozta Jean Taconnat.
Most egy hajóinas jött, aki Bruno doktort Bugarach kapitányhoz kérte. Az orvos elsietett a két baráttól, de nem mulasztotta el őket a kedves szavak ujabb özönével elhalmozni azzal a szándékkal, hogy később ujra beszédbe elegyedik velük, akiktől annyi érdekes dolgot meg lehet tudni.
Itt az ideje, hogy amit az orvos a két fiatal barát multjáról és jelenéről meg nem tudhatott, röviden elmondjuk.
Marcel Lornans és Jean Taconnat anyáik révén unokatestvérek voltak: anyáik nővérek és született párisiak voltak. Mind a kettő korán vesztette el atyját és mérsékelt anyagi körülmények között nevelkedett. Előbb egyazon iskolának voltak tanulói, azután Jean Taconnat a kereskedelmi pályára lépett, mig Marcel Lornans jogi tanulmányoknak szentelte magát. Születésök szerint a párisi kis polgári kereskedői körökbe tartoztak s nem volt semmilyen magasabb becsvágyuk. A közös sorsnak ilyen szük kötelékében, ugyanazon házban laktak, mint két fivér, egymáson a legmelegebb vonzalommal csüngtek és semmi sem téphette szét baráti köteléköket, ámbár jellemeik nem egy vonásban teljesen különbözőek voltak.
A gondolkodó, figyelmes és rendszerető Marcel Lornans már jókor ismerkedett meg az élet komoly oldalával.
Jean Taconnat ellenben utcagyerek volt, szökött csikó, ki nem apadó pajkossággal. A szórakozást kevéssel talán jobban szerette, mint a munkát és ő volt az, aki életet hozott a házba és örökös jókedv, vidámságról gondoskodott. Ha pajkos elevensége néha-néha szemrehányást hozott a fejére, pompásan értett hozzá a kedélyeket ismét maga felé forditani. Máskülönben azonban, miként unokatestvérének, neki is voltak olyan előnyei, melyek sokszorosan felülmulták hibáit.
Mindkettőnek jó, becsületes és nemes szive volt. Egyik, mint a másik rajongva csüngött édesanyján és ugy Lornansnének, mint Taconnatnénak meg lehet bocsátani, hogy gyermekeiket egészen a gyöngeségig szerették, minthogy ezek legalább vissza nem éltek vele.
Huszéves korukban önkénteseknek léptek be a hadseregbe, amelyben pusztán egy évet kellett tölteniök. Ezt az időt egy vadászezrednél töltötték, amelynek nem messze Páristól volt szállása. Itt is ugy hozta a jó szerencse, hogy egyazon században szolgáltak és ugyanazon szobában laktak. Az élet a szálláson nem volt terhökre, szolgálatukat pontosan és jó kedélylyel végezték, jó katonák voltak, kiket az előljárók dicsértek és a bajtársak szerettek és ha kiskoruktól fogva jobban szoritották volna őket, szivesen választották volna a katonáskodást is hivatásul. Ugyan, ők sem kerülték el párszor a szobafogságot, - hiszen nem is katona, akinek nincsen! - de azért végeredményben mégis jó bizonyitványnyal a zsebökben hagyták el az ezredet.
Visszatérve az anyai házba, belátta Marcel Lornans és Jean Taconnat, kik most huszonegy esztendősek voltak, hogy itt az ideje valami komoly munka után látni. Egyetértésben a két anyával arra határozták el magukat, hogy belépnek egy igen tiszteletreméltó kereskedelmi házba. Itt meg kellett volna előbb ismerkedniök az egész ügymenettel és azután kis tőkéjükkel részesedni akartak volna az üzletben.
Lornansné és Taconnatné igyekeztek rávenni a fiatalokat, hogy ezen az uton szerezzenek boldogulást. Az ő szemökben ilyenmódon látszott a fiuk jövője leginkább biztositva. Szivesen kacérkodtak a kellemes gondolattal, hogy néhány év mulva a fiatalok önállókká lesznek, megfelelő házasságot kötnek, alkalmazottakból társakká válnak és idővel, aránylag fiatalon még, önálló tulajdonosok válnak belőlük, kiknek üzlete virágzik és akiknek felettébb tisztes neve majd tovább fog élni az unokákban, stb. stb. - egyszóval mindenféle kedves álmot szőttek, amilyenek minden anyának szivében teremnek.
Ámde ezek a ragyogó álmok nem valósultak meg. Néhány hónappal az ezredtől való visszatérésük után és még mielőtt ama nagy kereskedelmi házba beléphettek volna, mindkettőjükre ugyanaz a kegyetlen csapás sujtott.
Valami fertőző betegség, amely akkortájt Páris középső negyedeinek lakosságát tizedelte, rövid néhány hét alatt elragadta Lornanst és Taconnatnét.
Micsoda fájdalom volt ez az anyjukat bálványozó két fiatal embernek, akik egyszeriben látták, hogy egész rokonságuk a saját személyükre zsugorodott össze. Valóban ugy érezték magukat, mint aki mellett a villám csap le és jó időbe telt, mig hinni tudták a nagy szerencsétlenséget.
Most tehát nékik maguknak kellett a jövőjükkel törődni. Mindegyikök valami százezer frankot örökölt, ami a most uralkodó alacsony kamatláb mellett évi mintegy három, vagy negyedfélezer frank járadékot jelentett. Ilyen szerény jövedelem mellett persze nem gondolhattak a semmittevésre és kényelmes életre. Azt különben nem is akarták. Dehát ajánlatos dolog volna-e csekély tőkéjüket az ezidőszerint annyira bizonytalan üzleti vállalatokba fektetve kitenni a kereskedelem és az ipar sokféle válságának? Szóval, az édesanyjuktól kigondolt terveket valósitsák-e meg?... Lornansné és Taconnatné sajnos nem voltak már itt, hogy ösztökélhették volna őket.
Volt azonban a családnak egy régi barátja, egy nyugalmazott katonatiszt, hajdan kapitánya az afrikai vadászoknak, aki beleavatkozott a két fiatal dolgába. Ez a Beauregard kapitány egyenesen kijelentette véleményét, amely ugy szólott, hogy világért se tegyék kockára vagyonukat, sőt ellenkezőleg, fektessék jó francia vasuti kötvényekbe, ők maguk pedig, akik ugyis szivesen emlékeznek vissza a katonai életre, álljanak be ujra a hadseregbe... Itt hamar altisztekké lesznek... vizsga után azután belépnek a saumuri hadiiskolába... mire alhadnagyokká lesznek... és ezzel egy szép, érdekes és igen tiszteletreméltó pálya nyilt meg számukra... Egy háromezer frank járadékkal rendelkező tiszt, adósság nélkül, ha hinni lehet Beauregard kapitány szavának, a világ legirigylésreméltóbb helyzetében volt... És ekkor még a további előmenetel... a becsületrend keresztje... a dicsőség... Azaz minden, minden, amit egy harcedzett vén marcona katona csak mondhat...
Kérdéses, hogy Marcel Lornans és Jean Taconnat osztoztak-e a kapitánynyal abban a felfogásban, hogy a katonai hivatás minden más hivatásnál alkalmasabb arra, hogy a szivnek, észnek minden vágyakozását kielégitse, amiként kétséges az is, hogy vajjon önmaguknak éppen olyan “nyiltan és egyenesen” adtak-e választ mindarra, amit Beauregard kapitány nekik javasolt. Legalább is, ha magukra maradtak, nem egyszer meghányták-vetették a kérdést, hogy vajjon ez volna-e számukra egyedül az üdvösség utja és ha a katonai mesterségre adják magukat, megtalálják-e ott a keresett boldogságot?
- Ugyan mit is veszitenénk egy kisérlettel? - mondá Jean Taconnat. - Talán mégis igaza lehet a mi őszszakállu kardnyelőnknek. Ajánlással kinál meg bennünket a hetedik afrikai vadászezred ezredeséhez Oránba... menjünk hát Oránba... és utközben beszélhetünk még a dologról. Ha pedig algiriai földön vagyunk, akkor vagy aláirjuk a szolgálati szerződést, vagy ott hagyjuk.
- De ebben az esetben sok költségbe került nekünk az ut, gondold ezt meg, ez egy teljesen hiábavaló pénzpazarlás - mérlegelte a helyzetet Marcel Lornans.
- Terremtette! Te a megtestesült okosság vagy, - pattant fel erre Jean Taconnat. - Hiszen azzal a pár száz rongyos frankkal meglátogattuk a második Franciaországot, ez semmi? Lám ez a pompás hasonlat már egymaga is megéri a pénzt Marcel... És aztán... vajjon ki tudja?...
- Mit akarsz ezzel mondani, Jean?
- Amit közönségesen mondanak vele, semmi egyebet.
Meg is adta magát Marcel hosszas rábeszélés nélkül is. Elhatározták, hogy a két ifju barát ellátva az öreg századparancsnok ajánlósoraival az afrikai hetedik vadászezred ezredeséhez, Oránba utazik. Ott azután közelebbről veszik szemügyre a dolgot és Beauregard kapitány egy pillanatig sem kételkedett benne, hogy amit a két fiatal Afrikában határoz, az ő tanácsának követése lesz.
Ha meg a szolgálati szerződés megkötése órájában megmásitanák elhatározásukat, még mindig szabadságukban áll majd Párisba visszatérni és egyéb élethivatás után látni. De még ha igazán eredménytelenül végződnék is utjuk, ebben az esetben is “cirkuláris”-sá kell hogy tegyék azt. Hogy azonban mit gondolt e szó alatt Jean Taconnat, azt Marcel Lornans persze nem tudhatta.
- Azt értem alatta - magyarázza amaz - hogy jó lesz ez alkalommal kissé szétnézni az országban.
- Hogyan?
- Hát ugy, hogy oda és vissza más-más uton megyünk, ez nem fog sokkal több költséget okozni, de sokkal élvezetesebb lesz. Például ha Cette-ből Oránba, innen Algirba és onnan hajón Marseillebe mennénk.
- Erről lehet beszélni! Jó gondolat.
- Pompás gondolat, mondom neked Marcel! Valóban Görögország hét bölcse szól az én számmal!
Marcel Lornansnek nem volt bátorsága ellenszegülni az olyan határozatnak, amelyet az ó-kor tiszteletreméltó bölcsei oly kétségbevonhatatlanul jóváhagytak és igy esett aztán, hogy a két unokafivér április 27-én az “Argoles” fedélzetén ült.
Marcel Lornans most huszonkét éves volt, Jean Taconnat csak néhány hónappal ifjabb. Az előbbi több mint középmagas termetével magasabb volt a másiknál - ámbár a különbség alig több két-három centiméternél - testtartása elegáns, arckifejezése kellemes. Ehhez járulnak még kevéssé fátyolos, rendkivül szelid szemei és szőke szakálla, melyet azonban hajlandó volt a szolgálati előirásoknak ellenkezés nélkül feláldozni.
Ha Jean Taconnat nem is örvendett olyan előnyős külsőnek, mint unokabátyja és ha ő reá nem is illett teljesen, amit “csinos lovag” alatt érteni szokás, azért nem szabad gondolni, hogy ő kellemetlen benyomásu ember lett volna. Képét meglehetősen barnitotta a nap, bajusza marcona volt, arckifejezése élénk, szeme feketébb, eleven, testtartása kecses és egészben véve a “jó fiu” alakját mutatta.
Immáron ismeri az olvasó a két fiatal embert testileg, lelkileg. Most uton vannak, ami magában véve cseppet sem rendkivüli. Egyszerü elsőosztályu utasok egy Oránba menő gőzhajón. Vajjon megérkezésük után átvedlenek-e afrikai hetes vadászokká?...
- Ki tudja? - mondotta Jean Taconnat az ő vidám életbölcseségében, minthogy tudta, hogy az emberek sorsában mily nagy szerepe van a véletlennek.
A huszonöt perc óta uton levő hajó még nem fejtette ki teljes menetsebességét. A hullámgátat már egy jó tengeri mértfölddel maga mögött hagyta és már azon volt, hogy délnyugati irányba forduljon.
Bruno doktor épen ismét a fedélzeten volt és a távcsövét egy fekete pontra szegezte a kikötő irányában, mely pont sürün fujta a fekete füstöt és fehér gőzt.
Ezt a pontot néhány pillanatig nézni, meglepetésében felkiáltani, a feljárón Bugarach kapitányhoz felrohanni, aki a parancsnoki hidon tartózkodott, félig elfuló, félig szorongató hangon őt megszólitani és a távcsövet a kezébe adni, mind ez Bruno doktornak csak egy percbe került.
- Látja ott, kapitány! - zuhogott a gömbölyü emberke és ujjával mutatott a füstölő valamire, ami közelebb érve mindjobban nagyobbodott.
A hajó parancsnoka arra tekintett.
- Nos igen, ez egy gőzcsónak.
- De nekem ugy rémlik, hogy ez a csónak utól akar érni bennünket - toldotta a szót az orvos.
- Persze, doktorkám, látom már, hogy a csónak elejéről jelt is adnak.
- Meg fog állani?
- Még nem tudom mit tegyek. Mit is akarhat velünk az a csónak?
- Ez megtudhatjuk, mihelyt mellénk ért.
- Majd! - pattant fel a kapitány, akinek épen nem volt semmi kedve a csavart ujra megállitani.
Bruno doktor azonban még nem adta be a derekát.
- Most jut az eszembe - folytatta - hátha ez a megkésett utas, aki az “Argeles”-t utól akarja érni...
- Az a bizonyos Dardentor ur, aki lemaradt?
- És aki a gőzcsónakba vetette magát, hogy minket utolérjen.
Ez mindenképen lehetséges volt, mert a kis csónak szemlátomást a tőle telő legnagyobb gyorsaságot fejtette ki és azon igyekezett, hogy a hajó közelébe érjen, még mielőtt ez a nyilt tenger felé fordulna. És épen olyan lehetséges volt az a feltevés is, hogy a csónak azt a sereghajtót hozza, akinek meg nem jelenése az indulás idejére annyira kiforgatta Désirandelléket a sodrukból.
Bugarach kapitány nem volt az az ember, aki egy kis alkalmatlanságért, amit a megállás okoz, elszalaszszon egy nyilvánvalóan jómódu elsőosztályu utast. Néhány kacskaringós káromkodásba fojtva bosszuságát, parancsot adott tehát személyzetének a megállásra.
A hajó még vagy egy kábelhosszuságra tovább siklott, azután lassabban haladt, végül egészen megállott. Mivel azonban igy oldalról kapta a hullámokat, mindkét nembeli utas nagy rémületére, kik már a tengeri betegség előjeleit érezték, némileg hevesebben kezdett himbálni.
A gőzcsónak olyan eszeveszett sebességgel lövelt előre, hogy az orra feneke olykor egészben felágaskodott a habokban. Előrészén már fel lehetett ismerni egy férfiut, aki élénken lengette kalapját.
Ebben a pillanatban Désirandelle ur még egyszer felmerészkedett a parancsnoki hid hágcsóján és ezzel a kérdéssel fordult Bruno doktorhoz, ki még mindig a kapitány mellett állott:
- Mire várnak?
- Arra a gőzcsónakra ott, - magyarázta neki a dolgot Bruno doktor.
- Vajjon mit akarhat tőlünk?
- Alighanem utast hoz nekünk, talán azt, aki lekésett.
- Dardentor urat?
- Igenis Dardentor urat, ha az a neve.
Désirandelle ur fogta a távcsövet, melyet a doktor neki átnyujtott és sok eredménytelen kisérlet után sikerült is neki a gőzcsónakot a müszernek tulságosan mozgó látómezejébe hozni.
- Valóban... igen... ő az! - kiáltott fel nagy örvendezéssel.
Nyomban sietett Agathokles anyjának megvinni az örömhirt.
A kis bárka már csak pár kábeltávolságra volt az “Argeles”-től, melyet a gyomorkavaró hullámok ingattak, miközben a teljes gőz fülhasogató sistergéssel szakadt ki a szelepekből.
A bárka épen a hajóoldalhoz ért, amikor Désirandelle ur, aki feleségénél tett látogatás után még néhány fokkal halaványabb volt, ujra megjelent a fedélzeten.
Nyomban leeresztettek egy kötélhágcsót fafokokkal a bárkára.
Az utas kifizette még előbb a bárka vezetőjét, ami minden valószinüség szerint fejedelmi elintézés lehetett, mert a hajós ezekkel a szavakkal köszönte meg: “Nagyon szépen köszönöm méltóságos uram!” aminek titkos értelmét ugy látszik csak a lazarónik ismerik.
Egy másodperccel utóbb már átvetette magát a sereghajtó utas a hajókorláton és mosolyogva köszönt mindenfelé ügyesen meghajtva magát minden oldalra. Szolgája követte a málhával.
Erre Désirandellehez lépett, aki már csucsoritotta a száját, hogy szemrehányással illesse.
- Nos hát itt volnánk, kedves pocakos apuskám! - kiáltott és barátságosan paskolta az emberke jóltáplált domboruságát.

III. FEJEZET.
Amelyben a történet tisztes hőse szerepelni kezd.
Dardentor ur - kinek keresztneve Clovis - történetünk előtt negyvenöt évvel pillantotta meg a napvilágot, a Loge-tér 4. számu házában a régi Ruseinóban, amely régebben a Roussillon főhelye volt, most a keleti Pyreneusok székvárosa, a hires és felette hazafias Perpignanban.
Clovis Dardentor tipusa ebben a jó vidéki városban nem épen ritka. Képzeljünk el benne egy közepes termetü tagbaszakadt, szélesvállu embert, akinek olyan erőteljes a szervezete, hogy az izomzat uralkodik az idegzetén. Ez utóbbi egyébként a tökéletes eusténia állapotában volt, ami azok számára, akik görög tudományukat már kiizzadták, az erő tökéletes egyensulyát jelenti. Azonkivül gömbölyü feje, rövid, őszbecsavarodó haja, barna legyezőforma szakálla, eleven tekintete, nagy szája pompás fogakkal, biztos lépte és ügyes keze, erkölcsi és fizikai tekintetben jól edzett volt, jó fiu a kissé parancsoló modora ellenére is, vidám kedélyü, kifogyhatatlanul bőbeszédü, határozott, gyors cselekvésü, szóval tőrőlmetszett délvidéki, amennyiben t. i. valaki délvidéki lehet, akinek a Provenceben, abban a tartományban ringott a bölcseje, amely középpontja és egész mindene az egyetemes déli Franciaországnak.
Ez a Dardentor agglegény volt és valóban alig lehetne egy férfit az ő fajtájából a házasság igájában elképzelni. Ez az inkarnátus ellensége a házasságnak sehogy sem érte fel észszel, hogy miképen lehet egy ép tagu és komolyan munkálkodó férfinak még ideje házasságra csak gondolni is. Házasság! Nem akart róla tudni, akár vonzalomból, akár társadalmi és nagyuri tekintetekből, akár számitásból, akár vagyonközösséggel vagy vagyonközösség nélkül kössék is azt.
De abból, hogy valaki agglegény maradt, nem következik az, hogy tétlenül töltötte életét. Legalább Clovis Dardentorral szemben álkövetkeztetés volna. Azt a szép két milliócskát, mit magáénak mondott, sem hozományon, sem örökségen nem szerezte, hanem tisztára megdolgozta. Üzlettárs létére különböző ipari és kereskedelmi vállalatokban, minő a timárság, márványköszörülés, dugógyártás, bortermelés, kezdettől fogva tetemes jövedelmet élvezett. Idejének és értelmének javát azonban az ő vidékén annyira virágzó kádármesterségnek szentelte.
Csinos vagyonának felszaporodása és busás járadék biztositása után negyvenedik évében visszavonult az üzlettől, anélkül azonban, hogy azután holt kincsének pusztán zsémbes őrzője legyen. Visszavonulva a magánéletbe, vagyoni helyzetéhez mérten élt, sokat és szivesen utazott, kiváltképen Párisba, ahol sokszor és sokat tartózkodott. Viruló egészségén felül még olyan pompás gyomornak is örvendett, amelyért még éppen a gyomráról hires afrikai futómadár is méltán megirigyelhette volna.
A mi kedves perpignanink családja őrá egymagára szoritkozott. Őseinek hosszu sora benne megszakad. Sem felmenő, sem lemenő ágon nem volt semmiféle rokonsága, oldalrokonai sem voltak, hacsak nem a huszonhatodik, vagy huszonhetedik fokon, mert a statisztikusok számitása szerint, ha csupán I. Ferenc uralkodása idejére térünk is vissza, ezen fokon már minden francia rokon egymással. Ezzel az oldalrokonságával azonban természetesen nem törődött. Egyébként a keresztény időszámitás kezdetétől számitva minden most élő embernek van százharminckilenc kvadrillió őse... egygyel sem több, sem kevesebb.
Erre a rokontalanságára Clovis Dardentor egyébként nem is adott semmit. Ha olyan árván és egymagában állt is a világban, mint az utszéli kóró, nem látott ő abban semmi helytelen dolgot, amint hogy soha eszébe sem jutott, hogy ilyen vagy olyan, mindenki számára lehetséges módon, családra tegyen szert.
Egyike a főokoknak, hogy az “Argeles”-nek szerencsés lesz az utja az volt, hogy éppen a szerencse kedveltje, Clovis Dardentor tartózkodott rajta. Eddig, valahányszor Algirba utazott, - és ezt az országot módfelett kedvelte - mindig Marseilleből indult; ma történt meg először, hogy a Cette-Oráni vonalat választotta. Minthogy tehát ezen vonal hajóját érte a megtiszteltetés, hogy a tiszteletre méltó Clovis Dardentor eleven tetemét szállitsa Afrikába, egyenesen szükséges, hogy ez az átkelés megfeleljen várakozásának, más szóval, hogy rövid és szerencsés utazás után őt épen és egészségesen tegye le az afrikai partra.
Még alig volt fél lábbal a fedélzeten, Clovis Dardentor máris szolgája felé fordult.
- Láss utána, Patrice, hogy a tizenhármas számu fülkét kapjam!
- Hiszen tudja Dardentor ur, hogy ezt a számot sürgönyileg biztositottuk; emiatt ne legyen tehát semmi gondja.
- Akkor hát vidd le a bőröndöt és gondoskodjál számomra jó helyről az asztalnál... lehetőleg nem messze a kapitánytól. Már csikorog a gyomrom az éhségtől.
Ez a kifejezés Patrice-nak nem volt elég előkelő, nem elég válogatott, azért rögtön rosszalólag huzta el a száját és sietett, hogy teljesitse a parancsot.
Ugyanebben a pillanatban észrevette Dardentor a hajó parancsnokát, amint a hágcsón leszállt a hidról és tartózkodás nélkül feléje sietett.
- Hé! hé! kapitány, - kiáltott, - hogyan esett, hogy nem volt türelme bevárni egy megkésett utast? Hajójának alighanem viszketett a tenyere, hogy a csavarral megvakarja, mi?
Ez a metafora nem nagyon tengerésznyelven hangzott, de hát Clovis Dardentor sem volt tengerész és az ő szokásos virágos beszédmodorában olyan kifejezésekbe öltöztette nézeteit, amilyenek éppen a nyelvére tolakodtak, egyszer förtelmes kacskaringósan, másszor sajnálatos közönséges modorban.
- Mi pontos időben indulunk, uram, és a társaság szabályai igazán nem engedik meg a várakozást, - szabadkozott Bugarach kapitány.
- Hiszen nem is haragszom miatta, - szólt engesztelő hangon Dardentor, miközben a kapitánynak kezét nyujtotta.
- Én sem neheztelek önre, bárha arra kényszeritett, hogy megálljak...
- Jól van na, hát álljunk meg mi is - és ezzel elvágta Dardentor a magyarázgatások további fonalát.
Eközben olyan erőteljesen rázta meg a kapitány kezét, mint egy vérbeli öreg bodnár, akinek az abroncsfeszitő és vasvágó szerszám keményfogósuvá tette a markát.
- Különben pedig tudja, ha bárkám utól nem éri az ön hajóját, Algirig is lementem volna rajta... nos és ha fel nem hajszolhattam volna a gőzcsónakot, egyszerüen belevetettem volna magam a vizbe és ön után usztam volna! Igenis, már ez az én szokásom, kedves Bugarach kapitány uram!
Valóban ilyen ember volt ez a Clovis Dardentor és a két ifju, aki kedvteléssel hallgatta ennek az eredeti embernek a szavát, most szintén részesült tőle egy nyájas köszöntésben, amit mosolyogva viszonoztak.
- Pompás fickó! - mormogott Jean Taconnat.
Ebben a pillanatban egy negyedfordulatot tett az “Argeles” és az Agde-fok irányába igazodott.
- Egy felette fontos kérdést, kedves Bugarach kapitány ur! - vette fel ujra a fonalat Clovis Dardentor.
- Szóljon kérem!
- Mikor van önöknél az ebéd ideje?
- Öt órakor.
- Tehát negyvenöt perc mulva, hamarább nem?... de ne is később!...
És Clovis Dardentor csettintett az ujjával, minekutána rápillantott értékes zsebórájára, melyet sulyos aranyláncon hordott nagy ércgombokkal ékes finomszövetü mellénye zsebében.
Ez a perpignani milliomos határozottan igen “sikkes” megjelenés volt azzal az ő hetykén a jobb fülre vágott finom puha nemezkalapjával, kockás kabátjával, távcsövével a szijjon, utazó pokrócával, pötyögős térdnadrágjában, rézcsattos kamáslijában és duplatalpas vadászcipőjében.
És ujra hallatszott az ő éles, elható hangja:
- Ha le is maradtam az indulásról, az ebédet el nem vétem, kedves kapitány, és ha az önök szakácsa jól végezte dolgát, érdem szerint láthat engem majd falatozni...
Eddig való irányát elhagyva, hirtelen más tájékra kanyargott szóáradata.
Éppen most jelent meg ujra a szinen Désirandelle ur, aki feleségét értesitette a várva-várt barát szerencsés megérkezéséről.
- Jó napot, kedves barátocskám! - kiáltott Clovis Dardentor. - Nos és Désirandellené? Hol van a tiszteletreméltó hölgy?... És az Agathoklesek legszebbike?
- Ne tartson semmitől, Dardentor, - válaszolt Désirandelle, - mi nem késtünk le a hajóról és az “Argeles”-nek nem kellett nélkülünk elindulnia.
- Micsoda? Szemrehányás, kedvesem?
- Mindenkép rászolgált... Micsoda békétlenséget szerzett nekünk!... Ha Oránba érkeztünk volna Elissane urnőhöz ön nélkül, mi lett volna?...
- Ó, hát pattogtam én is miatta eleget, Désirandelle, elhiheti... de mindennek csak az a fickó Pigorin az oka... Rivesaltesi óborainak kóstolgatásával tartóztatott annyira. Egyre kóstolgatnom kellett... és amikor a régi medence rakodópartjára értem az “Argoles” éppen akkor füstölt kifelé az átjáróból. De hát végre is itt vagyok és azért teljesen felesleges a dologra még szót vesztegetni és a szemeket forgatni, mint a haldokló csuka... Ettől még csak erősebben inoghat a hajó. Most pedig hol a felesége?
- Nyugágyán fekszik... kissé...
- Már is?...
- Sajnos, - sóhajtott Désirandelle, kinek rezgett a szempillája - és én magam is...
- Kedves öreg barátom, fogadjon el tőlem egy tanácsot, - szólott Clovis Dardentor. - Ne tátsa száját, ugy mint most... Csukja be kérem... mert nem jó az ördögöt a falra festeni.
- Szent Isten! Könnyü magának! - dadogott Désirandelle ur. - Jaj, ez a tengeri ut!... Sem én, sem Désirandellené nem adtuk volna rá fejünket, ha nem Agathokles jövője forogna szóban.
Tényleg a Désirandellek egyedüli örökösének jövője forgott szóban. Dardentor, a család régi, meghitt barátja, minden este ellátogatott a Popiniére-uti házukba, egy játszma besique, vagy piquet-re. Születése óta ismeri a fiut is látta őt fejlődni... legalább testileg, mert értelem dolgában messze elmaradt a fejlődése. Agathokles később egy liceumot látogatott, de ugyanazzal az eredménynyel, mint a többi lusta és korlátolt növendék. Valamilyen különös hajlandóságnak bizonyos foglalkozás iránt semmi nyomát sem árulta el. Semmittevéssel tölteni egy egész életet, ez lehetett szemében az emberi lét eszménye. Az, amit maholnap szüleitől várhatott, tizenkétezer frank évjáradékkal kecsegtette. Ez mindenestre már valami, de Désirandelle ur és felesége sokkal “járadékosabb” jövőre gondoltak csemetéjük számára. Ismerték tudniillik azt a bizonyos Elissane-családot, mely Algirban való letelepedése előtt Perpignanban lakott. Elissanené, egy kereskedő özvegye, csinos vagyonnak örvendett, hála az ura rátermettségének, aki visszavonulva a magánéletbe, Algirban telepedett le. Csak egy huszéves lánya volt az asszonynak, ki maga az ötven körül járt. Oránban és a Popiniére-utcának bizonyos házában ugy tartották, hogy Elissane kisasszony “jó párti”. Mi lehetett volna tehát kivánatosabb, minthogy Agathokles Désirandelle vegye feleségül Louise Elissanet.
De mielőtt elvenné, előbb ismerkedjenek meg egymással a fiatalok. Agathokles és Louise gyermekkorukban ugyan látták egymást, de alig maradhatott valami élénk emlékök egymásról. Mivel pedig Orán nem jött Perpignanba, mert Elissane asszonyt nem lehetett hazulról elmozditani, akarva nem akarva, Perpignannak kell Oránba menni. Ez volt az oka Désirandelleék tengeri utjának, ámbár Désirandellené a partról nézve a tengert is már beteg lett és Désirandelle ur minden bizonygatása ellenére is drukkolt. Igy tehát Clovis Dardentor barátjukra gondoltak. Ez a perpignani világlátott és tapasztalt ember volt, tehát bizonyára nem fogja visszautasitani kérésöket, hogy Oránba kisérje őket. Lehet ugyan, hogy a leánynéző fiatalember értékét nem igen nagyra tartotta, de az ő véleménye szerint egyformát ért valamennyi férfi, aki meg akar nősülni. Ha Agathokles a bájos örökösnőnek tetszeni fog, önmagától dől el a dolog. Louise Elissane persze igen kecses teremtés... Szóval, majd ha megérkeznek Oránba, majd meglátjuk, hogy lesz tovább.
Tudjuk tehát, hogy milyen célra szállt a kis perpignani társaság az “Argeles”-re és milyen okból merészkedtek az átkelésre a Földközi tengeren.
Az ebéd idejét várva, Clovis Dardentor a fedélzeten maradt azon kevesek társaságában, akiket a hajó ingása még nem kergetett a hálófülkékbe. Désirandelle ur, kinek haloványsága egyre fokozódott, követte példáját és egy padra telepedett.
Agathokles is hozzájuk csatlakozott.
- Hé, fiu, te jobbszerkezetü vagy, mint apád, annak már nyikorog az egész alkotmánya.
Agathokles kielégitőnek találta azt a választ, hogy az övé még nem nyikorog.
- Annál jobb neked; csak aztán ki is kell tartani végig. Le ne menj az alsóbb termekbe, mert olyan lesz a képed, mintha papirmaséból volna, vagy mint a tök a lekvárban!
Ettől igazán nem volt ok tartani, a tenger sem bántotta a fiatalembert.
Clovis Dardentor nem tekintette helyesnek, hogy Désirandellenét fülkéjében meglátogassa. A jó hölgy tudta, hogy ő itt van és ez elég volt. Az ő vigasztaló szavának ugy sem lett volna semmi foganatja. Hegyibe Dardentor azoknak az utálatos embereknek osztályába is tartozott, akik sohasem szalajtják el az alkalmat, hogy a tengeri betegség szánalomra méltó áldozatain ne élcelődjenek. Azért, mert ők maguk mentesek a gyötrelmes nyavalyától, nem ismernek irgalmat szenvedő embertársaik iránt. Fel kellene az ilyen nagyképüt kötni valamennyit a főárbócra.
Az “Argoles” az Agde-fok magasságában hajózott, mikor megszólalt az ebédhez hivó harang.
Eddig nem kellemetlenekedett még valami elviselhetlen mértékben a hajó ingása, ringása. Igaz ugyan, hogy a hullámverés kissé rövid volt, de az utasok legtöbbje elég jól kibirta. A hullámok hátulról érték a hajót, ez tehát velük egy irányban haladt. Remélni lehetett tehát, hogy a déli étkezésen lesz elég résztvevő.
A férfiutas mind, sőt öt-hat hölgyutas is leszállott a lépcsőn az étkezőbe és elfoglalta a jókor biztositott helyeket az asztal körül.
Eustache Oriental észrevehető türelmetlenséggel dobolt ujjaival az asztalon. Hét óra hosszat itt ül, mint a festett török. De remélni lehetett, hogy a jó helyeknek ez az ötletes vadásza az ebéd után a vacsorát nem fogja ugyanazon széken bevárni.
Bugarach kapitány és Bruno doktor a szalon végében tartózkodott. Sohasem kerülték kötelességüket, hogy az asztalnál figyelmeskedjenek az utasok iránt Clovis Dardentor és a két Désirandelle ur, apa és fiu, az asztal felső végéhez telepedett. Azzal a szándékkal, hogy ezt a háromfajta perpignani tipust tanulmányozzák, Marcel Lornans és Jean Taconnat Dardentor ur mellett foglaltak helyet. A többi utas, mintegy husz, vegyest oszlott meg az asztal körül, egyik részük Oriental közelébe igyekezett, az asztal “jó vége” tájékára, ahol kezdik a tálak körüladását.
Clovis Dardentor hamarosan megismerkedett Bruno orvossal és ahol ilyen pörgenyelvü ember összekerül, ott, kivált Bugarach kapitány társaságában, egyhamar el nem akad a beszéd fonala.
- Doktor ur, - kezdé Dardentor, - boldog vagyok, igen boldog, hogy megszorithatom a kezét és ha éppen annyira hemzsegne rajta a mikroba, mint a társaiéin...
- Semmi aggodalom, Dardentor ur, - válaszolt az orvos ugyanazon a vidám hangon, - jól megmostam a kezemet boros vizben.
- Törődöm is én a mikrobákkal és a mikrobavadászokkal, - kiáltott fel Dardentor ur. - Soha életemben nem voltam beteg, egy napig, egy óráig sem, én kedves Aeskulópom... Még csak náthám sem volt soha öt percig sem... Sohasem szedtem egyetlen labdacsot sem... Megbocsátja az őszinte szót, de azt hiszem, hogy még az ön rendeletére sem szednék semmiféle gyógyszert. De azért nagyon szeretek orvosokkal érintkezni... Ezek igen derék urak, akiknek csak az az egy rossz tulajdonságuk van, hogy megrontják az emberek egészségét, amikor a pulzust fogják, vagy a nyelvet nézik... De máskülönben mód felett örvendek, hogy oldala mellé telepedhettem és ha jó az étel, igen meg fogom becsülni.
Bruno doktor nem adta meg magát egykönnyen, ámbár máris be kellett ismernie, hogy szomszédja még nagyobb fecsegő őnála. Ugy válaszolt, hogy az orvosokat ilyen jó felszerelésü ellennel szemben nem védelmezte. Minthogy pedig időközben felszolgálták a levest is, ki-ki csak a tengeri levegőtől hatalmasan felélesztett étvágyának kielégitésére gondolt.
Eleinte olyan gyengék voltak a hajó ingásai, hogy nem igen zavarták az étkezőket, az egy Désirandelle ur kivételével, aki olyan fehér lett, mint az asztalkendője. Pedig alig lehetet érezni valamit a hosszanti és a keresztingásból. Ha az étkezés folyamán ez a kedvező állapot nem fog megváltozni, akkor békén végigehetik az ebédet egészen a fekete kávéig.
Ámde hirtelen zörögni kezdett az evőeszköz. Az étkező függőlámpái a vendégek fejei felett ide s tova himbáltak. Olyan lökések érték a hajót, hogy valóságos zenebona támadt az étkezők sorában, kik alatt az ülések veszedelmesen kezdettek ide-oda hajolgatni. Az emberek kezei és karjai bizonytalanul kezdettek mozogni, a poharakat bajosan lehetett a szájhoz emelni és a villával rendszerint az állukat vagy arcukat bökdösték.
A legtöbb vendég nem viselhette el ezt. Désirandelle ur az elsők egyike volt, aki áruló gyorsasággal hagyta ott a termet. Sokan követték, hogy odakint friss levegőt szivjanak. Hasztalan igyekezett lelket verni beléjök Bugarach kapitány.
- Nem tesz az semmit, uraim, - mondá - az “Argoles”-nek ezek a bakugrásai nem tartósak.
Clovis Dardentor sem állhatta, hogy közbe ne kiáltson:
- Hogy kidöcögnek libasorban!
- Ugy van az kérem mindig, - jegyezte meg ravasz szemhunyorgatással Bugarach kapitány.
- Nem értem, - szólt ujra a perpignani, - hogy a szivök miért nem marad a helyén!
Feltéve, hogy ez a kifejezés nem ellenkeznék az emberi szervezet törvényeivel és hogy ha a sziv igazából el tudná hagyni a helyét, miként a népies szólásmód tartja, akkor ezeknél a szánalomra méltó áldozatoknál a sziv legszivesebben kikivánkozott volna. Igy esett, hogy mikor a pincér a következő fogásokat találta, nem ült az asztal körül több 10-12 embernél. Ezekhez tartozott az ilyen “asztaltáncoltatáshoz” szokott Bugarach kapitányon és Bruno doktoron kivül első sorban Clovis Dardentor, aki nem tágitott, Agathokles, aki igen egykedvüen nézte apja futamodását, a két rokon Marcel Lornans és Jean Taconnat és a fáradhatatlan Eustache Oriental, aki feszült érdeklődéssel várta mindig a következő fogást, vallatta a pincéreket, hogy mi lesz még és oda se hederitett az “Argoles” időszerütlen ficánkolásának, amikor Oriental urnak, az asztal elején ülve, módjában állt, hogy a legizesebb falatok között válogasson.
A vendégek ily sereges kivonulása után mindjárt az ebéd legelején, Bugarach kapitány jelentős pillantást vetett Bruno doktornak, aki azt furcsa mosolygással viszonozta. Ez a mosolygás és ez a pillantás elég nyilt értelmü lehetett, mert akár csak a tükörben, visszaverődött a vendéglősnek máskor oly fagyos képén.
Akkor Jean Taconnat csendesen meglökte a könyökével Marcel Lornanst és halk hangon megjegyezte:
- Ez volt az ismeretes “fogás”.
- Amelynek én azonban fel nem ülök, Jean.
- Én pedig még kevésbbé, - jelentette ki Jean Taconnat, aki zavartalanul szedett a tányérjára két szeletet az izletes halból, amit Oriental ur, ugy látszik, észre nem vett.
A nevezett “fogás” pedig egyszerüen ebből áll:
A kapitány, a világért sem minden kapitány, de ugy látszik, hogy vannak, akik nagyon is átlátszó okokból, éppen ebéd elején adnak jelt, hogy a hajó kormánylapátját észrevehetetlen csekélyen elforditsák. Szabad őket azért szemrehányással illetni? Hát tilalmas dolog a hajót éppen a hullámok elé állitani, még pedig csak egy rövid negyedórára és véletlenül éppen az ebéd idejére? Hát bün az, ha a kapitány egy kalap alatt játszik az ingással és himbálással, hogy megtakaritson keveset - a konyhán?
Egyébként nem soká csörömpölt a tányér és pohár, de a kiüldözött vendégeknek alaposan elment a kedvök, hogy visszatérjenek elhagyott helyeikre.
Az ilyen ravasz módon egy pár edzett emberre összezsugoritott ebédet tehát most már zavartalan odaadással el lehetett költeni és bizony a bentülők édes keveset törődtek a szegény számüzöttekkel, akik most odakünn gubbasztottak a legszánalmasabb helyzetben a székeken és padokon.

IV. FEJEZET.
Amelyben Clovis Dardentor olyan dolgokat mond, 
miket Jean Taconnat a maga hasznára akar forditani.
- Micsoda hézagok tátonganak asztalunk körül, kedves kapitány, - kiáltott fel Clovis Dardentor, miközben a vendéglős a tálak körülhordására ügyelt fel, anélkül, hogy szokott méltóságát letegye.
- Hátha még nagyobbak lesznek a hézagok, amikor gorombább lesz a tenger, - vetette oda Marcel Lornans.
- Gorombább?... Hiszen ez egy olajtenger, olyan szelid. Az “Argoles” csupán valami ellenáramlatba került, ahol magasabb volt a hullámjárás. Ez megesik néha.
- Kivált a reggeli és ebéd idején, - vetette oda Jean Taconnat, a világ legkomolyabb arcával.
- Valóban, én is tapasztaltam ilyesmit, - egészitette ki Jean szavait Clovis Dardentor, - hátha ez a hajóvállalatnak valami huncutsága...
- El tudna ön olyasmit hinni? - szólt közbe Bruno doktor.
- Én csak egyet hiszek, hogy ezért ugyan nem hagytam még cserben egyetlen falatkát sem, még hogyha mind elfutottak is az emberek...
- Ön kitartott, - egészitette ki szavát Jean Taconnat.
- Ugy van, Taconnat ur.
A perpignani már olyan bizalmasan szólitotta nevén, mintha legalább is - negyvennyolc órája együtt utaznának.
- Lehetséges, hogy egy pár megfutamodott utas ujra vissza fog térni és ebédét kivánja, hiszen a hajó már teljesen nyugodt.
- Ez az, amit az elébb mondottam, - hagyta rá Bugarach kapitány, - csak muló zavar volt... talán a kormányos hanyagsága folytán... ugyan Stuart, legyen olyan jó, nézzen a többi utas után, nem parancsolnának-e...
- Mindenekelőtt a te szegény atyád, Agathokles, - jegyezte meg Clovis Dardentor.
De ifjabb Désirandelle ur csak a fejét rázta, jól tudva, hogy az ő kedves apja urát kötéllel sem lehetne most visszaterelni az ebédlőbe, azért hát feleslegesnek is tartotta erre a dologra egyáltalán szót vesztegetni.
A stuart (olyan gazdaféle a hajón), ki eleve meg volt róla győződve, hogy kisérlete eredménytelen marad, az ajtó felé fordult. Mert ha egy utas már egyszer elmenekült az asztaltól, akkor igen ritka eset, hogy oda visszatérjen, bárha időközben el is mulott volna futásának oka. Ezuttal sem teltek az asztaltársaságok hézagai, ami fölött a ravasz kapitány és méltó társa, a doktor, lehetőség szerint szomorkodni igyekezett.
Egy kis kormányfordulat visszaterelte a hajót eredeti irányába, a hullámok már többé nem elülről, hanem hátulról érték, minek következtében a gyenge tucatra leolvadt ebédelők száma békén tovább lakmározhatott.
- Különben jobb, hogyha nem tulságos sokan ülnek az asztal körül, - morfondált Clovis Dardentor. A felszolgálás szempontjából is jobb, éppen ugy, miként a társalgás is bensőbbé és általánosabbá válik.
Itt is igy volt. Természetesen elbeszélésünk főszemélye verte itt is a nagydobot. Bruno doktornak, amilyen mozgékony is volt különben a nyelve, csak nagy erőlködéssel sikerült alkalmat kierőszakolni arra, hogy néhány közbeszólást kapcsoljon a beszédhez; ugyanez a sors érte Jean Taconnat-t is, de ő legalább felségesen mulatott a szóból való özönvizen. Marcel Lornans egyre mosolygott, Agathokles pedig csak evett, evett és oda sem ügyelt semmire. Eustache Oriental ur csak a nyelvével csettintett közbe-közbe, amikor valami kiválóan izletes falatot sikerült elhorgászni, amit azután jófajta pomardi borral locsolgatott, mely biztos állásu vederben állott mellette. A többi asztaltársat nem kell figyelembe vennünk.
Most aztán hangos lett az étkező a sok egymást licitáló beszédtől, a déli vidék előnyeiről az északi fölött, Perpignan városának elvitázhatatlan érdemeiről, a közbecsülésről, melyet itt jelenlevő polgárainak egyike, Clovis Dardentor élvez; a figyelmességről, amit tekintélyes vagyona szerez neki, az utazásokról, miken már átesett és amiket a jövőben tervez, szándékairól, hogy Oránt meglátogassa, amit már ő előtte beszéltek el Désirandelleék, a másik szándékáról, hogy beutazza a pompás Algirt... Szóval ezuttal is ugy ment el hazulról, hogy nem is törődik vele, mikor kerül vissza.
Nagyon csalatkoznék azonban, aki ezt a végnélkül való szóözönt, ami Clovis Dardentor ajakáról hömpölygött, végighallgatta és feltenné, hogy tányérjának tartalma ezért rá nem érne a szájába vándorolni. Szó sincs róla! A szó és étel mind egyformán kényelmesen ki- és befért a száján. A kitünő férfiu egy időben beszélt és evett és amellett nem mulasztotta el azt sem, hogy fürge tempóban töltögetve poharát, ennek tartalmával könnyitsen a kettős munkán.
- Ez aztán kitünő emberi gépezet, ez pompásan müködik, - szólott Jean Taconnat önmagához. - Ez a Dardentor a délvidéki ember legtökéletesebb példánya, akit valaha láttam.
Bruno doktor is megcsodálta. Az ő szemében nevezett “példány” kitünő harcoló anyag lenne és mekkorát tanulhatna a tudományos élettan, ha módjában állana ilyen tökéletes szervezetet elemeire szedni. Mivel azonban a “példány” ezidőszerint alighanem élénken tiltakozott volna, hogy a tudvágyó doktor, felmesse a hasát, ez utóbbi vallatásra fogta a dolgot és behatóan érdeklődött Clovis Dardentor egészségbeli háztartása iránt.
- Egészségemet kérdi, kedves doktorkám?... De hát mit ért ön ezalatt a szó alatt?
- Ugyanazt, amit az egész világon értenek alatta, - válaszolt a doktor, - a széltében elfogadott meghatározás szerint értem alatta a test összes élettevékenységeinek állandó és hiánytalan lefolyását...
- És amennyiben mi is ennek a meghatározásnak hivei vagyunk, szeretnők tudni, - vett részt a vitában Jean Taconnat is, - hogy önnél, tisztelt Dardentor ur, ezek az élettevékenységek könnyen...
- És zavartalanul folynak-e le? - egészitette ki a kérdést Marcel Lornans.
- Teljesen hiánytalanul, állandóan és zavartalanul, - jelentette ki Clovis Dardentor ur, - mert soha életemben nem voltam beteg, és könnyen is, minthogy lefolyásukat nem érzem.
- Nos hát, uraim, - veté közbe Bugarach kapitány, - tisztába jöttek-e már annyira azzal, hogy mit kell az egészség szó alatt érteni, hogy az önökére is már koccintani lehet?
- Ha csak ennyiben mult, megvallom, hogy teljesen tisztában vagyok és én is ugy láttam, hogy a desszert reményében itt az ideje néhány “pléhsipkásnak kitörni a nyakát”.
A délvidéken a pezsgőivást általán ezzel a kifejezéssel jelölik és ha Clovis Dardentor szájából hangzik el, egész bizonyosan nem szükölködik a kifejezés a tőrölmetszett délvidéki hangsulyozás nélkül sem.
Felvonultak tehát a “fehérsapkás palackok”, a poharak teltek, a fehér hab kicsordult, de a társalgás korántsem fult bele... sőt ellenkezőleg!
Bruno doktor volt az első, aki ujra megkezdte a tüzelést ezekkel a szavakkal:
- Most pedig, kedves Dardentor ur, sziveskedjék egy másik kérdésemre is felelni, arra, hogy egészsége megóvására tartózkodott-e mindig mindenféle szertelenségtől?
- Mit ért e szó alatt, hogy szertelenség?
- A patvarba is! - szólt nevetve Marcel Lornans, - ez a keleti pyrenaus egyaránt nem tudja, hogy mit jelent a szó egészség, mint ahogy nem tudja, mit tesz az, szertelenség.
- Hogy nem tudnám? Téved, Lornans ur, de bevallom, nem vagyok tisztában vele, hogy itt mire értik.
- Nos hát, Dardentor ur, - veszi fel ismét a szót Bruno doktor, - szertelenséget az követ el, aki testével, lelkével oktalan módon visszaél, aki mérték nélkül, zabolátlanul, semmivel nem törődve éli napjait és aki első sorban tulságos mértékben hódol az asztal gyönyöreinek... ami olyan sajnálni való szenvedély, amely előbb vagy utóbb, de feltétlenül biztosan tönkreteszi a gyomrot...
- Mit mondott megint, a gyomrot, - kérdi Clovis Dardentor komoly arccal.
- Nem tudja, mi az gyomor? - kiált fel Bruno doktor, - az ördögbe is, hát az a szerv, amely arra való, hogy a gasztrálgiákok, gasztritákat, gasztrocellákat, gasztroenteritákat, entogaszteritákat és az exogaszteritákat hozza létre.
Miközben ezt a csinos görög szófutást csillogtatta, sugárzott a boldogságtól, hogy ime, a gyomor hányféle nyavalyára ád okot.
Dehát Clovis Dardentort nem lehetett eltériteni ama meggyőződésétől, hogy ő semmit sem tud arról, ami az egészség gyengitésére való és minthogy azt sem akarta elismerni, hogy ezek a szavak egyáltalán jelentenének valamit, Jean Taconnat, aki módfelett mulatott a dolgon, még ezt a kérdést is intézte a makacs perpignanihoz:
- Ön tehát soha életében ki nem rugott a hámból?
- Nem... abból az egyszerü okból még pedig, hogy soha be nem fogtak a hámba.
Erre aztán olyan trombitahang hahotára fakadt Clovis Dardentor, hogy a poharak épp ugy csörömpöltek, mintha a hajó ismét “valami ellenáramlatba” jutott volna.
Semmiképen ki nem lehetett tudni ebből a páratlan Dardentorból, hogy ő az elpusztithatatlan jó egészségnek vagy a szorgos józanságnak őspéldánya-e, aki annak köszönheti meg fogyatkozhatlan egészségét, hogy vasszervezetén egyáltalában nem fogott semmiféle kicsapongás.
- Látom már, Dardentor uram, - ismerte be Bugarach kapitány, - hogy a természet arra szerkesztette, hogy egy jövendő százesztendőt csináljon önből.
- Miért ne, kapitány ur?
- Helyes, miért ne? - ismételte Marcel Lornans.
- Ha egy gépezetet jól megszerkesztenek, helyesen egyensulyoznak, bőven olajoznak, állandóan jó karban tartanak, - folytatta Clovis Dardentor, - nem tudom belátni, miért ne tartana az örökké.
- Bizonyára, - jelentette ki helyeslőleg Jean Taconnat, - kivált ha fütőanyagban sincsen hiány sohasem.
- Ebben nálam sohasem lesz hiány, - kiáltott fel Dardentor ur, - miközben nadrágja zsebében csörömpölt, ahonnan érces csilingelés hallatszott. - Most pedig kérdem, hogy boldogok-e az urak azzal, hogy velem itt okoskodnak?
- Nem vagyunk! - kiált felé ujra Bruno doktor, aki makacskodott, hogy ezt a perpignani csak azért is legyüri.
- Nagyon téved, kedves uram, nincs a világon olyan gépezet, mely el nem kopnék és olyan szerkezet, mely egy szép napon meg nem állana... szólt a kapitány.
- Ez csak a gépésztől függ, - válaszolt a nem tágitó Clovis Dardentor, aki ujra szinültig töltötte a poharát.
- Meg vagyok győződve róla, hogy egyszer majd ön is meghal.
- Ugyan miért halnék meg én, aki sohasem vettem igénybe orvosi segitséget?... Egészségükre, uraim!
Az erre felhangzott általános jókedvben összecsendültek a poharak, amiket fenékig üritettek. A hangos, izzó, pajkos kedvü társalgás igy folyt azután tovább, egészen a desszertig, melynek sokfélesége méltó befejezése volt a dus ebédnek.
A vidám zsivaj átszürődött az étkezővel szomszédos fülkékbe, ahol nem csekély boszuságot szerzett a nyughelyein heverő szegény tengeri betegeknek, kiknek kinlódását ugyancsak nem enyhitette a zsivaj.
Désirandelle ur többször mutatkozott az étkező küszöbén. Mivel az ő és felesége ebédjének ára benne foglaltatott a menetdijban, sajnálta Désirandelle ur, hogy hiába fizessen. De alig hogy kinyitotta az étkező ajtaját, rögtön nagyfoku roszszullét háborgott a gyomrában, mire ész nélkül, hanyatt-homlok visszarohant a fedélzetre.
Egyedüli vigasztalása ez a magabiztatás volt, hogy szerencsére Agathoklesnek semmi baja sincsen és Agathokles bőven eszik hármuk helyett.
Ifjabb Désirandelle ur valóban arca verejtékességéig müködött abban, hogy idősb Désirandelle ur várakozásának megfeleljen.
Clovis Dardentor utolsó kijelentése után ismét más irányba fordult a beszéd. Furta a résztvevők oldalát, hogy hát semmiképen sem lehessen ennek a vidám csélcsapnak gyengéjére tapintani? Hogy egészsége kitünő, szervezete utólérhetetlen, jóléte elsőrangu volt, abban már nem kételkedett senki. Mindazáltal ő is csak egyszer be fogja adni a kulcsot, miként mi mindnyájan és ha majd üt a válás órája, mi lesz a nagy vagyonnal? Kié lesz a sok ház, ingatlan és ingó birtok, amit a perpignani Matuzsálem-jelölt szorgalmas munkában összekuporgatott, de sem egyenes leszármazásu, sem öröklésre jogositott egyetlen oldalági rokonnal, akire kincseit hagyja, nem áldotta meg őt a sors.
Erre a tapogatásra kezdé Marcel Lornans:
- Miért nem volt sohasem gondja arra, hogy örökösöket szerezzen?
- Ugyan kérném, hogyan?
- Hát az ördögbe is, ahogy azt általánosan tenni szokás, - kiáltott fel Jean Taconnat, - ugy, hogy egy kedves, derék, szép, egészséges, önhöz méltó hölgy urává lesz.
- Én... én megnősüljek?...
- Természetes!
- Valóban, erre még nem is gondoltam!
- De ez erkölcsi kötelessége lett volna, Dardentor ur, - jegyezte meg Bugarach kapitány, - minthogy pedig még most sem késő...
- Hát ön nős, kedves kapitány?
- Nem.
- És ön, doktor?
- Én sem.
- Hát önök, uraim?
- Mi sem, de a mi korunkban nincs ezen mit csodálni.
- Helyes! És ha önök közül egyetlen egy nős ember sincsen, miért nősüljek meg éppen én?
- Csak azért, hogy családja legyen, - oktatta őt Jean Taconnat.
- És hogy a családdal meg legyenek az elmaradhatatlan gondok is...
- Hogy gyermekei és később unokái is legyenek...
- Mindazzal a sok boszankodással, amit okoznak.
- Hogy utódja legyen, aki megsirassa elhunytát...
- Vagy inkább örüljön rajta.
- Hát azt hiszi, - folytatta a szót Marcel Lornans, - hogy az állam nem örül majd a halálának, amikor az ön örököse lesz?
- Az állam?... örökölje az én vagyonomat?... Az én vagyonomat?... aminek az a tékozló hamarosan a fenekére nézne?...
- Ez nem válasz, Dardentor ur, - szólt Marcel Lornans, - az embernek már egyszer az a hivatása, hogy családot alapitson, hogy tovább éljen gyermekeiben és unokáiban...
- Megengedem, de lehet embernek gyermeke és ivadéka anélkül is, hogy maga megnősüljön.
- Hogy érti ezt?
- Ugy, ahogy érteni kell, uraim, és én a magam részéről előnyben részesitem azokat a gyermekeket, akik már megvannak.
- Örökbe fogadott gyermekeket? - kérdi Jean Taconnat.
- Természetesen! És nem százszorta okosabb igy? Nem helyesebb ez a mód? Van alkalmam válogatni! Válogathatok az olyan gyermekekben, akiknek teste-lelke egészséges és akik tul vannak a koron, amikor még vörheny, szamárhurut, meg tudom én miféle veszedelem fenyegeti őket; válogathatok a szőkében, barnában, okosban, butában. Módomban van tetszésem szerint fiut vagy leányt szerezni, egyet, kettőt, hármat, akár egy tucatot, aszerint, hogy mennyi érzékem van az apaság iránt. Egy szóval, teljesen szabad kezem van, hogy testileg, lelkileg kifogástalanul megfelelő öröklő-családot gyüjthessek, anélkül, hogy egy házasságra az ég áldását lessem. Egyszerüen magamagát áldja az ember, akkor és oly módon, ahogy neki tetszik.
- Bravó, Dardentor ur, éljen! Örökösei egészségére! - kiáltott fel Jean Taconnat.
És ujra összecsendültek a poharak.
Hogy mit vesztettek volna az “Argoles” étkező utasai, ha a közlékeny perpignaninak ezt a gyermekválasztó rendszerét meg nem hallották volna, azt bajos elképzelni. A maga nemében pompás volt.
- Az ön rendszere, tisztelt uram, - találta Bugarach kapitány még megjegyzendőnek, - magában véve igen jó lehet. De ha az egész világ igy cselekednék és minden szülő csak örökbefogadó akarna lenni, akkor hamarosan nem lenne több gyermek, kit örökbefogadni lehessen.
- Ne legyen rá gondja, kedves kapitány, a dolog félig sincs olyan veszedelmes, mert ameddig a világ világ lesz, mindig fognak akadni tiszteletreméltó emberek, akik házasságra lépnek. Lesz ilyen ezer és milliószám...
- Jó is, hogy igy lesz, - fejezi be Bruno doktor, - mert különben hamar vége szakadna a világ dicsőségének.
Igy hullámzott tovább a komolylyal váltakozó pajkos beszéd, anélkül azonban, hogy Eustache Orientalt zavarná, aki most az asztal másik végén kávét szürcsöl, vagy Agathokles Désirandellet aki éppen most fosztott ki egy gyümölcsöstálat.
Ekkor Marcel Lornans, akinek a polgári törvénykönyvből egy bizonyos VIII. fejezet jutott eszébe, az örökbefogadás jogi oldalát kezdte feszegetni.
- Aki örökbe akar fogadni, Dardentor ur, annak bizonyos feltételeknek kell megfelelnie.
- Ezt én nagyon jól tudom, Lornans ur, és ezidőszerint ugy vélem, hogy valahánynak már meg is feleltem.
- Lehetséges, folytatta Marcel Lornans, - az első feltétel, hogy francia férfi vagy női polgár legyen.
- Engedelmükkel, uraim, én a férfinemhez tartozom.
- Ezt szivesen el is hisszük és közülünk senki sem vonja kétségbe, - biztositotta Jean Taconnat.
- A másik, amit a törvény az örökbefogadó személytől követel, hogy sem gyermeke, sem törvényes leszármazója ne legyen...
- Az én esetem, tudós jogforgató ur! azzal a hozzáadással, hogy felmenő rokonom sincsen.
- A felmenő rokonságról nincs szó.
- De nekem az sincs!
- Egy mulhatatlanul szükséges tulajdonságnak azonban mégis hijjával van Dardentor ur...
- Melyik ez?
- Az ötven esztendős életkor. Az örökbefogadónak elengedhetetlenül ötven évesnek kell lennie.
- Öt év mulva elértem ezt a kort, ha az Isten ily hosszu élettel megajándékoz, és miért nem tenné?!...
- Hát bizony igazságtalan dolog volna tőle, és tetejében jobb helyre ily ajándékot nem is költhetne, - szólt közbe Jean Taconnat.
- Meghiszem azt, Taconnat ur. Bevárom tehát ötvenedik esztendőmet és akkor keresztül viszem az örökbefogadást, ha arra alkalom, vagyis igazabban jó alkalom nyilik, miként üzleti nyelven mondják.
- Azzal a feltétellel, hogy az a férfi, vagy nőszemély, a kit örökbe fogadni akar, nem lesz idősebb harmincöt évesnél, mert a törvény azt követeli, ha az örökbefogadó legalább tizenöt évvel idősebb legyen az örökbefogadottnál.
- Hát csak nem gondolja, - méltatlankodott Dardentor ur, hogy valami vén fiut, vagy vén lányt varratok a nyakamra?! Ments Isten! Sem harmincöt, sem harmincéves személyt nem választok, hanem olyant, aki éppen nagykoruvá lett, mert ezt a polgári törvénykönyv előirja.
- Ez mind igen szép, Dardentor ur, - válaszolta Marcel Lornans. - Elismerem, hogy az eddig felsorolt feltételeknek mindig megfelelt, ámde - bármennyire sajnálom is leendő apai méltósága kedvéért - egy olyan feltétel is van ám még, amelynek, fogadni mernék, nem felel meg.
- Reménylem, nem arra céloz, hogy talán rossz a hirem? Kinek van bátorsága Clovis Dardentor becsületét kétségbe vonni?
- Ah, eszébe sincs senkinek, - bizonykodott Bugarach kapitány.
- Senki! - erősitette a maga részéről Bruno doktor is.
- Senki! - erősitgette Jean Taconnat is.
- Természetesen senki sem, magyarázgatta tovább Marcel Lornans, de hát ilyest én nem is akartam állitani.
- Mégis, mire célzott? - kérdi Clovis Dardentor.
- A polgári törvénykönyvnek arra a határozottan kifejezett feltételére, amelyet eddig mindenesetre figyelmen kivül hagyott...
- Melyik volna ez?
- Az, amely előirja, hogy az örökbefogadó az örökbefogadóról nagykorusága előtt legalább hat éven keresztül gondoskodott légyen.
- És ezt követelné a törvény?
- Kifejezetten!
- És ki volt az a birka, aki ezt a kikötést a törvénykönyvbe igtatta?
- Ezt tudni, arra most nincs szükség.
- Mondja hát, Dardentor ur, vajjon gondját viselte-e valakinek ismerősei közül az előirt módon?
- Tudtommal nem!
- Akkor tehát, - elegyedett bele Jean Taconnat, - nem marad más hátra, mint hogy vagyonát valamilyen nevéről elnevezendő jótékony célra hagyja.
- Ezt is a törvény követeli? - kérdé a perpignani valamivel halkabb hangon.
- Igenis félre nem érthető módon, - világositotta fel Marcel Lornans.
Clovis Dardentor nem is igyekezett rejtegetni a csalódást, melyet a törvény kikötései neki okoztak. Semmi megerőltetésébe nem került volna, hat éven valami kiskorunak neveltetéséről és életfentartásáról gondoskodni. (Hogyis nem törődött ő ezzel!) De hát mi módon biztosithatott volna magának egy jó választást, ha annyira fiatal emberekhez kell tartani magát, akik a jövőre nézve még semmiféle biztositékot nem nyujtanak?... Eszébe sem jutott az ilyesmi!
... De hát igazán van erre szükség? avagy Marcel Lornans talán csak tréfát üz vele?!...
- Hallja, biztosit ön engem arról, hogy a polgári törvénykönyv... - kérdé Clovis Dardentor mégegyszer.
- Biztositom önt, hogy igy áll a dolog. Olvassa el ön a VIII. fejezetben az örökbefogadásról szóló 345. paragrafust! Ez a szakasz mérvadónak jelenti ki azt a bizonyos feltételt, hacsak az illető örökbefogadni szándékolt egyén nem...
- Hacsak nem... mit? - kérdi mohón Clovis Dardentor.
Arca szemlátomást felderült.
- Nos, ki vele... Szaporán! - kiáltott. - Ne kinozzon ilyes kibuvókkal, hogy “hacsak nem...”
- Nos, - folytatja Jean Taconnat, - hacsak az illető örökbefogadni szándékolt egyén életét akár harcban, akár vizből, akár tüzből meg nem mentette, miként a törvénykönyv mondja.
- De én még sohasem pottyantam vizbe és nem fogok bepottyanni sohasem, - válaszolt Clovis Dardentor.
- Pedig ez önnel éppen olyan könnyen megeshetik, mint bárki mással, magyarázta Jean Taconnat.
- Reménylem, hogy az én házamban sohasem támad tüz.
- Az ön háza épen ugy leéghet, mint bárki másé, és ha nem épen az ön háza, hát másé, talán a szinház, amelyben szórakozik, de még ezen a hajón, amelyen most utazunk, is támadhat tüz...
- Jól van jó! Ami a tüzet és a vizet illeti, igazuk lehet, de már harcban igen nagyon csodálkoznám, hogy ha idegen segitségre szorulnék. Van még jóravaló karom és lábam, a mely egyhamar nem szorul másra.
- Ki tudja, - tamáskodott Jean Taconnat.
Marcel Lornans a beszélgetés fonalán mindenesetre világosan adta elő a polgári törvénykönyv VIII. fejezetét. Némely más feltételtől egyelőre eltekintett. Igy nem emlitette fel például, hogy ha az örökbefogadó házas, akkor a másik házasfél beleegyezése is szükséges, mert Clovis Dardentor agglegény volt. Hasonlóképen nem tette szóvá, hogy ha az örökbefogadni szándékolt még nincs huszonötéves, szülei beleegyezés is kell.
Az elmondottakból világos, hogy ez idő szerint nehéz dolog, hogy Clovis Dardentor, öröbefogadottakból családot alapitson. Kétségtelen megtette volna, hogy választ magának egy idősebb fiut, akit a magáé gyanánt felnevel, gondosan tanittat, ki az ő nevét viseli, hogy egykor vagyonát örökölje. De hányféle veszedelem érheti igy! Viszont, ha nem tesz ugy, akkor csak a törvényben felsorolt három lehetőség jöhet még szóba; harcban, vizből, tüzből kell, hogy megmentse valaki. No de valószinü-e, hogy egy olyan szabásu férfiuval, minő Clovis Dardentor volt, ilyesmi történjék?... Ő maga nem birta elgondolni, és senki más sem képzelhette el.
Az étkezők még tovább beszélgettek el, nem mulasztván a szavakat pezsgővel locsolgatni. A perpignani fejére sok élc zudult, ámde ő mosolygott rajtuk leghangosabban. Ha azt nem akarja, hogy vagyona elvesszen, ha nem akarja az államot örökösévé tenni, ugy akarva nem akarva a Jean Taconnat javaslatát kellett elfogadnia, hogy kegyes célra testálja minden birtokát. Végre szabadságában állott az is, hogy egész hagyatékát még életében bárkinek odaajándékozza. De mégsem! Nem tágit elveitől... Az emlékezetes ebéd végeztével a résztvevők mind a fedélzetre sereglettek.
Röviddel hét óra előtt volt, mert az ebéd mértéken felül elnyult. Szép este volt, melyre szép éjjel igérkezett. A ponyvatetőt bevonták. A tiszta, alig mozgó tengeri levegőt szivták. A part elmosódott, távoli ködfolt gyanánt látszott.
Beszélgetve sétálgatott Dardentor uj ismerősével fel-alá, pompás szivarokat sziva, amikkel a perpignani bőven ellátta magát és amikkel a többiekkel szemben sem fukarkodott.
Féltizkor oszlott szét a társaság azzal az igérettel, hogy holnap ujra találkoznak.
Miután Clovis Dardentor lekisérte Désirandelle urat Désirandellené hálófülkéjéig, a sajátját kereste fel, ahol azután álmát nem zavarta sem a hajó zaja, sem ingása.
Ekkor igy szólt Jean Taconnat unokabátyjához:
- Van egy eszmém, Marcel!
- Mi volna az?
- Ha a jó perpignani által örökbefogadtatjuk magunkat.
- Mi?
- Te meg én... azaz vagy te, vagy én?
- Elment az eszed, Jean!
- Éjjel majd kigondolok valamit és amit kisütök, azt reggel tudatom veled.

V. FEJEZET.
Amelyben Patrice ismételten tapasztalja, hogy ura 
olykor meg-megfeledkezik az előkelő fellépésről.
Másnap reggel még egy lélek sem volt a fedélzeten. A késedelmet azonban korántsem a tenger állapota okozta, mert ez csendes volt. A nyugalmas éjszakát gyönyörü nap váltotta fel. Hogy az utasok napkeltével nem hagyták ott fekhelyeiket, annak csak eltörődöttségük volt az oka. Egy részök még szendergett, a másik rész meg biztosan ébren hevert, de valamennyien gyermekmódra élvezték a ringatást.
Természetes, itt csak azokról a kiváltságosokról van szó, akiken a tengeri betegség nem fogott, nem pedig azokról, akik nyugalmas időben is betegekké lesznek. Az utóbbiakhoz sorakoznak Désirandelleék és többen mások, akik erkölcsi egyensulyukat csak a kikötőben lehorgonyzott hajón nyerték vissza.
Csak a kapitány járt-kelt a hajón, hogy meggyőződjék, rendben van-e minden.
Erre elsőknek megjelentek a hajó végén Jean Taconnat és Marcel Lornans.
Amint a kapitány meglátta őket, feléjök sietett a kérdéssel:
- Reménylem, az urak jól érezték magukat az éjjel?
- Jobban mint jól, kapitány ur, - válaszolt Marcel Lornans, - és nehezemre esnék megmondani, hogy milyen jól. Nincs az a hálószoba, amely az “Argoles” fülkéivel vetélkedhetnék.
- Egészen az én nézetem, Lornans ur, és fel nem tudom fogni, hogy lehet a hajón kivül egyáltalán aludni.
- Nohát tessék ezt Désirandelle urnak mondani, ő is ezen a nézeten lesz-e?
- Óh ezek sártaposók és szárazföldön kuksolók, akiknek semmi érzékük sincsen egy tengeri utazás gyönyöreit élvezni! - kiáltott fel a kapitány, - ezek teheráruk, kiknek voltaképpen a málhák között lenne megérdemlett helyük.
A vidám Jean Taconnat mintha kicserélték volna. Szótlanul nyujtott kezet a kapitánynak. Ugy látszik, valamin rágódik.
Csupán Marcel Lornans ereszkedett szóba a kapitánynyal.
- Mikor látjuk meg Majorkát?
- Majorkát? körülbelül délután három órakor, de a Balearok elég hamar fognak feltünni a szemhatáron.
- Meddig maradunk Palmában?
- Este nyolcig, addig tart az Oránba rendelt áruk felvétele.
- Akkor hát megnézhetjük a szigetet.
- A szigetet? - azt nem, de Palma városát, amelyet hallomás szerint érdemes megnézni.
- Hallomás szerint? Hát ön még sohasem volt Majorkában, kapitány ur?
- Óh de! valami huszszor, harmincszor.
- És ön még soha sem nézett kevéssé körül?
- Honnan vettem volna az időt hozzá, Lornans ur?
- Az időt, de a kedvet is, nemde?
- Őszintén bevallva, a kedvet is, mert én nyomban “szárazföldi beteg” leszek, mihelyt elhagyom a hajót.
Ezzel elsietett a kapitány a parancsnoki hidra.
Marcel Lornans már most rokonához fordult:
- Hallod, Jean! Olyan néma vagy ma reggel, mint egy Hypokrates.
- Sokat gondolkodom.
- Ugyan micsodán?
- Azon, amit az este mondtam.
- Mit is mondtál?
- Hogy nekünk jó alkalmunk van magunkat Dardentor által örökbe fogadtatni.
- Még mindig ezen jár az eszed?
- Igen... Miután egész éjjel rágódtam rajta.
- Komolyan mondod?
- Egészen komolyan. Ő örökösöket óhajt, hát fogadjon el bennünket, különbbeket ugy sem talál.
- Valóban épen olyan szerény vagy, mint regényes.
- Látod, kedves Marcel, katona lenni, igen szép dolog. Az afrikai hetes vadászokhoz állni igen dicső. De mégis tartok tőle, hogy a katonáskodás nem az ma már, ami hajdan volt. A régi jó időben minden három-négy évben volt háboru. Akkor aztán özönével hullott a kitüntetés, előmenetel. Ma azonban körülbelül lehetetlen a háboru, legalább az európai háboru. A fiatal tisztek legtöbbjének az a kilátása, hogy kapitányi ranggal nyugdijba vonuljon. A háboru helyét a nagy fegyvergyakorlatok foglalják el, ami társadalmi szempontból haladás...
- Jól van, jól, Jean, hanem ezt otthon kellett volna meggondolni.
- Érts meg, Marcel, én ma is épen ugy kész vagyok mint te, vadásznak felesküdni. De ha az istennő netán utközben kegyeskednék két kézzel szórni ránk az...
- Elment az eszed?
- Ördögöt ment!
- Te Dardentor urban már...
- A második apámat látom.
- És teljesen figyelmen kivül hagyod, hogy mielőtt örökbefogadhatna téged, kiskoruságod alatt már hat éven át gondoskodnia kellett volna rólad. Talán megtette?
- Én ugyan nem vettem észre.
- Csakhogy megint értelmesen beszélsz! mert látom, hogy tréfálsz.
- Tréfálok is, nem is.
- Akkor talán annak a jó férfiunak az életét mentetted meg, mi?
- Még nem, de meg fogom menteni; azaz hogy meg fogjuk menteni, te meg én.
- Hogy-hogy?
- Sejtelmem sincs róla.
- Hol akarod megmenteni, a földön, a vizben, vagy tán a levegőben?
- Az az alkalomtól függ és nem lehetetlen, hogy ilyen kinálkozik.
- Még hogyha magad is szerzed, mi?
- Miért ne? Lám az “Argoles”-en vagyunk. Képzeld el Dardentor ur a vizbe pottyant...
- Csak nem akarod vizbe lökni?
- Tegyük fel, hogy magától bukik bele... Te meg én, mint két hősi ujfundlandi utána ugrunk és kimentjük... ő pedig a két ujfundlandit fiává fogadja.
- Könnyü neked, jól uszol, de én már csak a szárazföldre szorulok, ha részt akarok a mentesből.
- Erre nem is válaszolok neked, szegény Jean.
- El is engedem a választ azzal a feltétellel, hogy hagysz szabadon cselekedni és nem görditesz akadályt utamba.
- Ami engem az egész bolondságban nyugtalanit, csak az az egy, kedves Jean, hogy te ezt a nagy csomó szamárságot olyan komolyan kezeled.
- Amilyen komoly maga az ügy is. Egyébként nyugodjál meg, én is a tréfás végén fogom a dolgot és ha kudarcot vallanék is, no hát akkor több is veszett Szedánnál.
- Ismétlem, meglódultál!
- Ördögöt!
Ilyen hangon folyt tovább a társalgás, ámbár Marcel Lornans semmiféle jelentőséget nem tulajdonitott unokaöcscse bogarainak.
Amidőn igy szivarszóval sétálgattak a hajó előrésze felé, ott látták Clovis Dardentor legényét kifogástalan, előkelő utazóruhában.
A hajónak gépfeletti táján állt, mint aki nyársot nyelt, a türelmetlenségnek legcsekélyebb jele nélkül, várva ura hivását. Dardentor legénye épen olyan tőrőlmetszett eredeti alak volt, mint ura maga. De mégis mekkora vérmérsékleti különbség van a kettő között!
Patrice volt a neve, bár nem skót származásu. Negyven év körül járt, a higgadtság, nyugalom és tökéletes előkelőség mintaképe, szemben az ura pajkos, csélcsap, hangosszavu hajlamaival. Viselkedésének kimért korrektsége szinte hasonlóvá tette egy angol felsőházi taghoz. Tizenöt év óta szolgálja Dardentort és ellentétes véralkatuk ellenére is ugy egymáshoz szoktak, hogy alig lehetnének el egymás nélkül. Dardentor szemében a feltétlen megbizhatóság tette értékes emberré Patricet, viszont pedig ezt sem a nagy bér kötötte urához, hanem az a szóban és tettben egyaránt kifejezett feltétlen bizalom, mivel ura viseltetett irányában. Egyébként azonban Patrice-nak sok kivetni valója is volt Dardentor uron, különösen nem tetszett neki az, hogy Dardentor ur sokszor ugy meg tudott feledkezni méltóságáról, hogy tulságos közlékeny, hogy eljár a szája, hogy szereti a nagymondásokat, hogy az emberek kezelésében ugy letesz minden előkelőségről, hogy bemutatkozásának, de még köszönésének módjából sokszor bizony kiri a régi kádármester és ez mind fájdalmas visszhangot keltett Patrice véghetetlenül tökéletesen előkelő lelkében.
Olykor, igaz, olyan hangulatban is volt Dardentor ur, hogy aprólékos gondossággal faragta a cikornyás szólásmódokat még szolgájával szemben is, amit ez megint megelégedésének legalább egy futó mosolyával vett tudomásul. Máskülönben azonban éppen ebben telt legfőbb mulatsága, hogy válogatlanságával boszantsa fel livrés mentorát.
Azután dühbe is tudott gurulni, ha meg a szolga korrigáló szavai bőszitették fel őt és ilyenkor pokolba kivánva a finomkodó Patricet, nyolc napra felmondott neki... olyan nyolc napra, amely sohasem következett el.
Tegnap különösen sokat boszankodott a jólelkü Patrice, hogy ura ebédközben sehogysem zabolázta fékezetlen nyelvét; panaszkodott is miatta a stuartnak, félvén, hogy a jelen volt többi vendég előnytelen fogalmat alkot magának az ő uráról.
Patrice nagyon elégedetlen volt és cseppet sem érdeklődött ezt elpalástolni. Épen emiatt hivatlanul is korán reggel kocogott a 13. számu fülke ajtaján.
Az első kocogásra nem jött válasz. Erre hangosabban dörömbölt.
- Ki az?... mennydörgött egy álmos hang.
- Patrice...
- Eredj a pokolba!
Anélkül, hogy Patrice ezt a szeretetreméltó utasitást követte volna, csendesen ellantolt. A lelke is fázott ilyen imparlamentáris kifejezés hallatára.
- Ezzel az emberrel nem lehet okos szót váltani, hümmögte maga elé.
A várakozás soká tartott, mivel Dardentor urnak csepp kedve sem volt, hogy korán hagyja el vackát.
Végre megjelent a fedélzeten.
- Vigyázz, az apánk! - szólt Jean Taconnat halk hangon Marcel Lornanshoz.
Ennek az épen olyan izlés nélkül való, mint időszerütlen szónak hallatára Marcel Lornans hangosan felkacagott.
Közben Patrice kimért léptekkel, komoly arccal és szemrehányó tekintettel közeledett ura felé.
- Ah itt vagy, Patrice, aki legrózsásabb álmaimból felvertél...
- Megengedi az ur, hogy az én kötelességem...
- A te kötelességed várni, mig csengetek.
- Az ur azt méltóztatik hinni, hogy perpignani otthonában van...
- Tudom én, hol vagyok és ha kellesz, hivlak, te szerencsétlen...
Patrice arca gyengén vonaglott, azért komoly hangon fordult urához:
- Jobbnak találom meg nem érteni az urat, amikor barátságtalan gondolatait ilyen szavakba öltözteti. Egyébként bátorkodom az ur figyelmét felgerjeszteni arra, hogy ez az alacsony kerek sapka, mit fejére tenni méltóztatott, nem való elsőosztályu utasnak.
- Nem tetszik a sapkám talán?
- Épen oly kevéssé, mint a gyapju-ujjas, amibe az urnak abban a feltevésben méltóztatott bujni, hogy tengeri uton matrózhoz kell hasonlitani.
- Teljesen igazad van!
- Ha az ur bebocsátott volna, mindenesetre megakadályoztam volna, hogy igy öltözködjék - szólt Patrice felelőssége érzetében.
- Te megakadályoztál volna?...
- Nem szoktam véleményemet elhallgatni akkor sem, amikor az urnak megharagudni méltóztatik és amit otthon, az urnak perpignani házában tehetek, azt a hajón is szabad.
- Méltóztatik-e már készen lenni, Patrice ur?...
- A tiszteletadó válasz dacára is, be kell vallanom, hogy még nem mondottam el mindent, ami szivemen fekszik és pedig első sorban, hogy az urnak tegnap ebéd közben jobban kellett volna magára vigyáznia...
- Vigyázni magamra... az evésben?
- És az ivásban is, ami azután, amit a vendéglős, egy comme il faut-ember utján hallottam, mértéken felüli volt.
- És mit mondott önnek ez a comme il faut-ember? - horkant fel Dardentor, aki Patricet sohasem tegezte, amikor pukkadásig volt.
- Hogy az ur dolgokat mesélt, amikor az ember idegenek előtt okosabban hallgat. Ez nem csak az okosság ellen van, de az önérzet ellen is...
- Patrice ur!
- Parancsol valamit az ur?
- Oda ment-e, ahová küldtem, amikor ma reggel otromba kézzel dörömbölt az ajtómon, odament, mi?...
- Nem emlékszem...
- Nem emlékszik, hát akkor segitek az emlékezésén, a pokolba, a pokol fenekére küldtem önt, minden tiszteletadással, ami önt illeti. Ujra megengedem magamnak önt odaküldeni és sziveskedjék ott maradni, meddig nem hivom.
Patrice lehunyta a szemét, csuncsoritotta a száját és szó nélkül indult a hajó előrésze felé, ahol épen e pillanatban jelent meg Désirandelle ur.
- Ah, kedves barátom, - kiáltott fel láttára Dardentor ur.
Désirandelle ur a fedélzetre merészkedett, hogy kissé oxigéndusabb levegőhöz férjen.
- Nos, kedves Désirandelle, hogy megy sora tegnap óta?
- Sehogy sem megy.
- Csak bátorság barátom, csak bátorság! Hiszen olyan halavány, mint egy frissen mosott ing, a szeme beesett ajka szederjes... de ez mind nem baj... az átkelésnek majd csak...
- Rossz vége lesz Dardentor!
- Ön rémlátó, szegény barátom. Fejet fel! Ne féljen! Pár óra mulva Palmában leszünk, leszállhatunk a hajóról...
- De sajnos, csak félnapra, sopánkodott Désirandelle ur és este ujra rá kell ülni erre az utálatos hintára... ha nem Agathokles javáról volna szó...
- Ugy van, Désirandelle, ez megéri a kis alkalmatlanságot. Óh én már látom, kedves barátom, azt a bájos gyermeket az algiriai parton, várja lámpával kezében Agathoklest, miként egykor Hero várakozott Leanderre... azaz, hogy a hasonlat sántikál, mert Leander utközben a tengerbe veszett... Nem mennénk kissé reggelizni?
- Az én szánalmas állapotomban?
- Sajnos, fölötte sajnos! A tegnapi ebéd olyan vidám, az ételek oly pompások voltak... Az ételek méltók voltak az étkezőkhöz... A Bruno doktor! A jó embert igazi provencei módon falhoz szoritottam... És az a két fiatalember... Milyen kedves utazótársaság!... És milyen derékül tartotta magát Agathokles!... Ha beszédre nem is, de evésre annál bőségesebben használta száját... Pukkanásig tömte magát.
- Okosan tette.
- Hát Désirandellenét látjuk-e majd?
- Nem hiszem, sem most, sem ezután...
- Még Palmában sem?
- Nincs ereje, hogy felkeljen.
- Szegény asszony!... Mennyire sajnálom, de csodálom is!.. Mennyi szenvedést tür fiáért!... Példás anya!... Nem mennénk legalább a hajó hátsó fedélzetére?...
- Nem, kedves Dardentor, jártányi erőm sincsen, inkább a szalónba ülők. Jaj, mikor épül már olyan hajó, amely nem ficánkol ilyen borzalmatosan?
- Persze, Désirandelle, szárazföldön szép csendesen járna a hajó!...
Ezzel elvált a két barát. Désirandelle a szalón zsölyéit kereste, Dardentor levegő után vágyott, a fedélzeten tartózkodott.
Itt látta a két ifju barát. Szives köszöntés és kölcsönös kérdezősködés után a hogylét felől Clovis Dardentor kijelentette, hogy ugy aludt, mint a tej!
Szegény Patrice, ha meghallotta volna ezt a falusias hasonlatot!
- És önök, uraim, hogy töltötték az éjjelt?
- Egy huzamban, szorosan becsirizelt szemekkel, - jelentette ki Jean Taconnat, aki azt hitte, hogy jó lesz Dardentor hangján szólni.
Meghittebb hangon folyt tovább a társalgás. Dardentor örült a két fiatalnak, akiknek csevegéseit annyira megnyerőnek találta. És viszont a két fiatal párisi Dardentort is igen kellemes utitársnak ismerte meg, akivel szemben éledni kezdett reményük, hogy ezuttal nem utóljára találkoznak vele. Oránban is találkoznak még...
- Vajjon hosszabb ideig tartózkodnak ott az urak? - fordult hozzájuk Dardentor.
- Mindenesetre, - válaszolt Marcel Lornans, mivel állásba...
- Állásba mennek, a szinházhoz talán?
- Nem, Dardentor ur, hanem a hetedik afrikai vadászezredhez.
- Ah! szép és derék ezred uraim, itt előbbre jutnak!... És kész dolog ez?
- Ha nem jön közbe semmi, igen; óvatoskodott Jean Taconnat.
- Meg vagyok győződve uraim, hogy bármilyen pályára lépnek is, mindenütt fényesen be fognak válni.
Oh Patrice! Miért fosztott meg a gonosz sors e szép szavak hallásától! A jó Patrice azonban ezalatt az idő alatt a stuart társaságát és a habos kávé illatát élvezte.
A három utas ugy érezte, hogy kár lenne Oránban elválni, legalább egy szállóba szállhatnának, javasolta Dardentor.
- Örömmel! - sietett kijelenteni Jean Taconnat, aki az együttmaradásból ismert bogara számára nyomban előnyt sejtett.
- Parolát rá urak!
Általános kézszoritás következett, amiből Jean Taconnat valami apai vonzalmat és gyermekies gyengédséget érzett ki.
- Nagyon helyes - gondolta magában - ha a szállóban véletlenül tüz támad, mily pompás alkalom lesz ezt a derék urat megmenteni!
Időközben feltüntek a látóhatáron a Balearok is. Nem egészen három óra alatt befut az “Argoles” Palma kikötőjébe.
Ugyanaz a tegnapi vidám ebédlő társaság indult most is az étkezőbe, ahol mindenkit mellőzve Eustache Oriental már leste az asztal “jó végén” a következendőket.
- Voltaképen kicsoda is ez a nem társadalmi lény, ez a husból, csontból való óramü, amelynek mutatói azonban csak az étkezés óráit mutatják?
- Vajjon nem itt ült egész éjjel? - kérdé Marcel Lornans.
- Alighanem! - válaszolt Jean Taconnat.
- Talán elmulasztották szegényt lecsavarni a székről - tréfált Clovis Dardentor.
Bugarach kapitány és Bruno doktor üdvözölte az érkezőket. Kivált Clovis Dardentor ur egészsége felől kérdezősködtek.
Clovis Dardentor ur pedig, a doktor őszinte sajnálatára olyan jól érezte magát, mint soha.
- Sohase dicsérd nyugta előtt a napot - akadékoskodott a kis doktor, mert sokan járták már meg, hogy végig legénykedték az egész átkelést de a kikötőben már összeroppantak.
- Jó, jó, kedves doktor, de ekkor figyelmeztesse a fókát is, hogy őrizkedjék a tengeri betegségtől.
- Láttam én már beteg tengeri fókát is, amikor szigonyon kiemelték a vizből!
Agathokles tegnapi helyére ült. Három-négy ujabb vendég is jelentkezett. A kapitány majd elhült, mert félő, hogy a tegnap óta koplaló gyomrok erős ostromot intéznek ma a reggeli ellen.
Patrice jóakaratu intelmei ellenére Clovis Dartentoré volt a szó ma is. De ezuttal nem a multjáról, hanem jövőjéről szólott, mely alatt oráni tartózkodását értette. Meg akarja tekinteni az egész tartományt egész a sivatagig. Vajjon akad-e még Algirben arabs?
- Megtartottak néhány példányt a helyi szinezet kedveért - magyarázgatta Marcel Lornans.
- És oroszlán van-e?
- Akad az is egy jó féltucat, csakhogy ezeket is báránybőrbe bujtatták és kereket kötöttek a talpuk alá.
- Nem kell ugy elbizakodni, uraim - óvta a nagyhanguakat Bugarach kapitány.
Azután ettek, ittak. Egyik jobban evett a másiknál. Az uj asztaltársak nem tudtak betelni, akár a danaidák hordója.
Midőn az étkezés befejeztével az egész társaság felkerekedett a vászonfedél alá, Eustache Oriental makacsul a helyén maradt, ami Clovis Dardentor urat arra a kérdésre birta, hogy kicsoda is ez a “müülő?”
- Nem tudok felőle egyebet, minthogy Eustache Oriental a neve - válaszolt a kapitány.
- Honnan jön? Merre megy? Mi a kenyere?
- Azt hiszem azt nem tudja senki.
Patrice meghallotta ura kérdéseit, tehát kötelességének tekintette, hogy felvilágositsa a társaságot:
- Ha az ur megengedi, módomban van az illető utasról felvilágositást adni.
- Te ismered?
- Nem, de a stuártól hallottam, hogy ő hallotta a cette-i vendéglő vezetőjétől.
- Fogd le a fütyülőd szelepét, Patrice és mond három szóban, ki ez a jeles férfiu?
- Az asztronómiai társaság elnöke Montélimarból - válaszolt Patrice szárazon.
Asztronómus, asztronómus! Most már megértették, hogy miért vizsgálja Eustache Oriental távcsövével az égboltot, valahányszor a fedélzeten mutatkozik, akinek azonban semmi hajlandósága sem volt arra, hogy valakihez csatlakozzék.
- Mindenesetre teljesen lefoglalja az asztronómia - vélekedett Clovis Dardentor megnyugtatólag.
Egy óra felé Majorca partvonalai már kezdett kibontakozni a távolból.
Az “Argoles” széles ivben megkerülte a szigetet, melynek védelme alatt csendes vizet talált, ugy, hogy néhány fülkéjébe számüzött utas felmerészkedett a fedélzetre.
Különböző veszedelmes szirtek elkerülésével végre Palma kikötőjébe ért az “Argoles”, melynek a kiváncsiak seregétől tarkáló mólóján simán kikötött.

VI. FEJEZET.
Amelyben az eddigi események Palma városában tovább szövődnek.
Balearok szigetcsoportja a turisták méltó érdeklődésének tárgya, akik még akkor sem bánják meg, hogy szigetről szigetre hajóztak, ha a Földközi-tenger kék hullámai olykor haragos felháborodásában fehér habfodrot öltenek is. Érdemes meglátogatni Majorcát, Minorcát, a vad Cabrerát, azaz Kecske-szigetet és a főcsoportot alkotó Balearokon kivül még a Pityusák név alatt összefoglalt, Joicza, Formentera és sötét pinia-erdeiről nevezetes Coniglierát.
Clovis Dardentor, Marcel Lornans és Jean Taconnat is legalább annyit óhajtottak látni, amennyire az “Argoles” néhány órai kikötőjéből épen tellett. Leginkább a regényes fekvésü Palmát akarták megtekinteni.
Az utasok egy része kikötés után rögtön partra sietett. Egy részük, főképen a hölgyek abból a célból, hogy néhány órára legalább megszabaduljanak a hajó ingatag talajától, mások pedig a látnivalókat óhajtották sietve megtekinteni, hiszen az “Argoles” az éj beálltával ujra nyilt tengeren lesz.
Az utóbbiakkal tartott Clovis Dardentor, Marcel Lornans és Jean Taconnat is. Kivülök partra szállott még Eustache Oriental, távcsövével a sárga szijjon, idősebb és ifjabb Désirandelle ur, Désirandelle asszony ellenben fülkéjében maradt, hol jótékony álomba merült.
- Pompás eszme, öreg barátom - szólitotta meg Dardentor Désirandelle urat - hogy partra mennek. Néhány óra Palmában igazán fel fogja üditeni elernyedt életgépeinket, amikor igy “fedibus cum jambis” szerte ácsorogunk a városban. Reménylem velünk tart?
- Köszönöm, Dardentor ur, nem győzném szuszszal - szabodott Désirandelle ur, kinek arcába aprán visszatért a pirosság - ezért szivesebben valami kávéházban huzom meg magam és ott várom visszatértüket.
Meg is cselekedte, miközben Agathokles balról, Eustache Oriental pedig jobbról kisérte. Egyikük sem termett turistának.
- Elkisérjem az urakat?
- Inkább kétszer, mint egyszer - felelte Clovis Dardentor. - Lehetséges, hogy találok valamit, valamilyen idevaló iparcikk félét, amivel nem akarom magamat megterhelni.
Az idegen valóban nem haladhat Palma utcáin anélkül, hogy valamilyen majorcai származásu agyagárut ne kináljanak neki megvételre, egyikét azoknak a nevezetes fajánszmunkáknak, melyek kiállják a versenyt a kinai porcellánnal. Ezeket a tárgyakat éppen Majorca sziget után majolikának hivják.
- Ha megengedi, Dardentor ur, önnel tartunk - jelentette ki Jean Taconnat...
- De kérem, Taconnat ur, éppen én akartam önöket kérni, hogy néhány órára türjenek kisérőjükül.
Patrice arcában felragyogott a boldogság, mikor ura szájából ezt a választékos beszédet hallotta és szentül meg volt győződve, hogy ura a két párisinál jó nevelésben van.
Amig pedig Clovis Dardentor és Jean Taconnat még néhány szót váltott, Marcel Lornans nem tehetett róla, de mosolyognia kellett, hiszen sejtette unokaöcscse ravasz szándékát Clovis Dardentorral.
- No igen, - vallotta be emez, - miért nem kinálkozhatnék a kivánt alkalom?
- Igaz, igaz! az a bizonyos alkalom a harcról, vizről, tüzről, mit a polgári törvénykönyv...
- Ki tudja?...
Hogy Clovis Dardentor ur vizbe essen, vagy tüzveszélybe jusson, arra ugyan kevés kilátást nyujtott a séta Palmában. Jean Taconnat őszinte bosszuságára pedig sem veszélyes vadállat, sem rabló nem tanyázik a paradicsomi Baleárokon.
Aki nem ismeri az országot, amelyben utazik, leghelyesebben cselekszik, ha könyv után indul. Ha az sincs, akkor városi kalauzt keressen, amilyent a mi három kirándulónk is igénybe vett.
Pár durosért megalkudott vele a perpignani, hogy a vezető végig viszi őket a főbb vonalakon, megmutatja a legnevezetesebb épületeket és végül kocsin megtekintik a környéket.
A Balearok szigetcsoportja régen elvesztette az a kereskedelmi jelentőségét, amelylyel hajdan birt, amikor Franciaország, Spanyolország és Itália egyaránt szivesen használta öbleit hajóállomásokul. Amit azonban nem vesztett el és ami kiváltképpen Majorcát, a legnagyobb szigetet jellemzi, az a kifejezhetetlenül kellemes éghajlata, tiszta, üditő levegője, ragyogó ege és pompás tájképi szépsége.
Kedélyesen elbeszélgetve követték Dardentorék a vezetőt, kinek történelmi készültségét és igazmondását mindjárt az első öt perc magyarázata után a szigetek történetéről, kellően mérlegelni tanulták.
Midőn magyarázata fonalán a tizenötödik század főeseményeképen felemlitette azt, hogy a Riena patak áradása ezerhatszázharminchárom ember halálát okozta, - kérdezte tőle Jean Taconnat:
- Hol folyik az a patak?
- A városon keresztül.
- Áthaladunk rajta?
- Természetesen.
- Bő a vize?
- Annyira sincsen, hogy egy egeret lehetne belé fojtani.
- Oh, jaj! ez épen nekem készült! - sugta Jean Taconnat barátja fülébe.
Sétautjokon Dardentorék közül ki-ki a maga vérmérséklete szerint értékelte amit látott. Clovis Dardentor a legtöbb épitészeti müremeket diszül kivánta a saját hazájába, Perpignanba.
Patrice néma bámulattal tekintette a dolgokat, de egy világ kincséért sem árulta volna el csodálatát, vagy meglepetését.
Jean Taconnat a teljes figyelmen kivül amit a látnivalókra szentelt, nem feledkezett meg a mentő alkalmakról sem.
Marcel Lornanst pedig rokonának épen ez a bogaras perspektivája, amibe minden sorsfordulatot helyezett, szórakoztatta leginkább.
A hatalmas székesegyház elé érve, Clovis Dardentornak kedve támadt az egyik tornyot megmászni, de a vezető inkább azt javasolta, hogy a városon kivüli Bellver magaslatáról tekintsék meg a környéket, onnan messzebbre ellátnak.
- Lesz-e arra elegendő idő? - kérdezte Marcel Lornans, mert az “Argoles” este nyolc órakor már felszedi horgonyát.
Jean Taconnat szivében a bizonytalan reménység bizsergett hogy ott talán hamarább teljesül vágya, mint a város utcáin.
- Oh, még van elég idő, uraim, biztatta a társaságot a vezető. Bellver várpalota nincs messze és nem bocsáthatná meg magának egy utazó sem, hogy meg ne nézze.
- De hogy jutunk el oda?
- Kocsin a Jézus-kaputól.
A hat óra tartózkodásból már is el telt egy, ha még a Bellvert is megakarják nézni, szaporábban kell lépni.
Az utcák és átjárók valóságos tömkelegén keresztül, amelyből Dadalus még az Ariadne fonalával sem talált volna ki, vezette a kalauz Clovis Dardentor társaságát a Szinház-térre.
Itt Clovis Dardentor egyet-mást vásárolt is, majolikaholmit, aminek busás árát adta. Patrice a vásárolt tárgyakkal a hajóra ment, a többiek ellenben folytatták utjokat a Jézus-téren keresztül az azonos nevü kapuig, melyen keresztül a Bellverhez vezet az ut.

VII. FEJEZET.
Amelyben Dardentor hamarabb kerül vissza 
a Bellver-várkastélyból, mint ahogyan feljutott.
Félötöt mutatott az óra, tehát még bőven tellett az időből a Castillo megtekintésére, melynek lapos tetejéről végig akarnak látni Palma öblének festői panorámáján.
Kocsin mintegy negyven perc alatt fel lehetett érni, ha a fogat nem tulságos lassan döcögött, ami pedig tisztára pénzkérdés volt, tehát nem aggasztotta a három vándort.
Közvetlenül a Jézus-kapu mellett ácsorgott vagy egy féltucat galera, mely csak arra lesett, hogy jó pénzért ügetve hajtson a fürge öszvérekkel a város környékbeli utjának valamelyikére.
Ezek a könnyü szerkezetü kocsik, ugy vannak megalkotva, hogy gyors iramban száguldjanak velük tüskön-bokron, árkon-kövön keresztül.
A vezető odaszólitott egy kocsit, melynek öszvéreit Clovis Dardentor megfelelőknek találta. Hiszen értett hozzá! Perpignan utcáin nem egyszer hajtott végig és most is némelyest bizsergett a tenyere, hogy maga ragadja meg a gyeplőt.
A kocsis és a hozzáértő Clovis Dardentor kettős felügyelete alatt Jean Taconnat szemében ismét összébb zsugorodott a kilátás, hogy valami mentő alkalom kinálkozik.
- Megfelel az uraknak a galera? - kérdezte a vezető.
- Teljesen! - biztositotta Marcel Lornans, tessék helyet foglalni Dardentor ur!
- Csak önök után, kedves Marcel ur!
- Nem, ön száll fel előbb!
- De nem teszem!
- Hogy több időt ne veszitsenek az ilyen előzékeny kinálgatással, Marcel Lornans elsőnek száll fel.
- Nos és ön, Taconnat ur, - folytatta Clovis Dardentor, - mi van önnel?.... Ugy megnyult a képe!.... Hová lett az állandó jó kedve?...
- Az enyém, Dardentor ur? Nincs nekem semmi bajom... biztositom, semmi bajom sincsen.
- Csak nem fél, hogy baj érhet bennünket?
- Baj, Dardentor ur? Miért érne minket baj? Nem vagyok babonás.
- Én sem vagyok, kedves barátom és biztosithatom, hogy ez a kis bricskánk fel nem fordul.
- Ha pedig mégis felfordulna, akkor önnek valami folyóba, tóba, tengerbe kellene esnie, de legalább is egy vizes kádba, különben nem számit...
- Mi nem számitana?... De sohse féljen, kibirja a szekér az utat - nyugtatta meg Dardentor ur barátját szakértői hangon.
- Azt akartam mondani - folytatta Jean Taconnat, hogy a polgári törvénykönyv világos szóval követeli...
Marcel Lornans nem állhatta nevetés nélkül rokona kétségbeesett udvarlását egy adoptáló apaságért.
Jean Taconnat is kocsira szállt Marcel mellé a hátsó ülésre, Clovis Dardentor a kocsis mellé telepedett, a vezető meg a hágcsóra állt a kocsi végében.
Az állatok igazán meglepően szapora fürgeséggel kapaszkodtak fel a lejtős uton. Mihelyt a városból kiértek, paradicsomi szép táj tárult utasaink elé. A fekete-zöld buja növényzetnek a világos szinü sziklák éppen olyan csinos alapul szolgáltak, mint amilyen bájos háttérül a tenger végeláthatatlan azurja. Minden utforduló ujabb és szebb élvezetet hozott, mivel mind magasabbra és magasabbra érve, láthatáruk is szélesedett.
Elég rövid idő alatt ért fel a galera a tornyos várkastélyhoz, melynek kapuja elé álltak.
Az utasok kiszálltak, Clovis Dardentor pedig a szemével méregetve az egyik tornyot, ily szavakkal fordult ifju társaihoz:
- Nos, ifju barátom, felkapaszkodunk erre?
- Amint óhajtja, Dardentor ur, csak soká ne késlekedjünk, mert mégis borzasztó dolog lenne, ha Dardentor másodszor is...
- Lemaradna az “Argoles”-ről egészitette ki a mondatot maga Clovis Dardentor. - Már csak azért is igen bosszantó lenne, mert Palmában nem találnék gőzbárkát... Mit tenne szegény Désirandelle nélkülem!
A vezetőt követve, teremről-teremre nézték az ódon várat, végül egy szük csigalépcsőn át a toronyba értek.
A vezető tényleg nem nagyitott, mert erről a magaslatról meglepően szép kilátás nyilt. A vár alatt az ölepponiákkal takart halom, kissé messzebb a csinos Terreno városka, még messzebb a kéklő öböl, melyben számos fehér pont, megannyi fürge vitorlás nyüzsgött. Még távolabb látszott a tenger, az amfiteatrum módjára épült város számos templomával, ódon székesegyházával. Ragyogó összkép, mely napsugaras levegőben fürdött! A táj legszélén pedig komor gőzhajók füstje gomolygott, melynek ebbe a képbe nem illő feketeségét jótékonyan mérsékelte a ködös távolság.
Clovis Dardentort ez a ragyogó táj szokás szerint egészen fellelkesitette. De Marcel Lornans és Jean Taconnat sem fukarkodott a hangos szavu bámulattal. Mind a hárman őszintén sajnálták, hogy az “Argoles” ilyen rövidre szabta itt tartózkodásának idejét.
- Valóban itt hetekig, hónapokig érdemes tartózkodni!
A vezető sietett elmondani, hogy ebben a kastélyban tartották fogva 1808-ban Aragot, a hires fizikust, aki a Balearokra jött, hogy befejezze a Dünkirchen és Formentera között való délkörivnek kiszámitását. Két hónapig tartott fogsága, amelyre a fizikus titokzatos mérésein megrettent babonás nép vetette és bizonyára jóval tovább is tartott volna, ha nem sikerül neki egy ablakon keresztül elmenekülni.
Soká hallgatták még a vezető történelmi, nem mindig hü elbeszéléseit, teljesen elmerülve a tájkép lebilincselő szépségébe. Végre Jean Taconnat ocsudott fel elsőnek órájára pillantva:
- Hat az óra, nincs több időnk! És visszatérőben Palma egy részét is meg akarjuk még tekinteni.
A nógatásra a kis társaság elhagyta a tornyot és sok lépcsőn, sok termen és az udvaron át a kapu előtt várakozó galerához ért.
Hivó szavukra a kocsis azzal a mértanilag szabályos, mért lépéssel közeledett, ami csak a világon semmi terhelteknek szokása, kivált ebben a boldog országban, hol az élet csupa hangulat és csupa élvezet.
Dardentor ur hamarabb szállott fel a bakra, mint a kocsis. Abban a pillanatban pedig, hogy Marcel Lornans és Jean Taconnat lábukat a kocsi hágcsójára tették, a galera olyan sebességgel szökött tova, hogy hamar félre kellett ugorniok, nehogy a jármü elkapja őket.
A kocsis az állatokra vetette ugyan magát, de hasztalan, ezek felágaskodtak és földre lökték gazdájukat és szerencse, hogy a hatalmasan meglóduló kocsi kerekei nem gázoltak át rajta.
A vezető és a kocsis egyszerre kiáltottak fel és egyszerre vetették magukat a bellveri uton a széditő iramban tovarepülő galera után, amelyet minden pillanatban fenyegetett a veszély, hogy vagy szétzuzódik valamely utszéli fenyőtörzsön, vagy a másik oldalon tátongó szakadékba zuhan.
- Dardentor ur!... Dardentor ur!... kiáltott torka szakadtából Marcel Lornans és Jean Taconnat... még halálra sebzi magát! Hamar, Jean, utána!
- Helyes! - kiáltott fel a megszólitott, ha ez a véletlen számitana...
Mindenesetre ugy találta a két ifju barát, hogy jó lesz az alkalmat üstökön ragadni, bár a jelen helyzetben az alkalmat képviselő két öszvér már jó messze hordta a sörényét.
A kocsis, a vezető, Marcel Lornans, Jean Taconnat és nehány ara járó paraszt, amint mondani szokás, két kézre fogván a lábaikat, utánaeredtek a galerának.
Eközben Dardentor, aki egy pillanatra sem vesztette el hidegvérét, megmarkolta a gyeplőt és megállásra akarta birni a két fékevesztett állatott. Ámde azt érte el, mintha a kilőtt ágyugolyót akarta volna elkapni.
Őrületes sebességgel és hatalmas ivekben zökkentette a könnyü kocsit a két megvadult állat a hepe-hupás, igen lejtős uton lefelé és a patak medrén át. Dardentor pedig, miután hasztalan igyekezett megállitani a galerát, legalább az ut veszedelmes széleitől iparkodott távolmaradni. De mindenesetre tisztában volt a helyzettel, hogy ennek a pokoli utazásnak csak a város kapuja fog véget vetni, mert ezen, ugy remélte, nem száguldanak át. Helyzete azonban addig is fölöttébb veszélyes volt. Ha kiugrik a kocsiból, jól tudta, nyakát szegheti, ha meg rajta marad, felfordulhat ugy, hogy égnek mered a kocsi négy kereke, vagy szilánkokra zuzódik a kiálló sziklákon, melyek az utat épen a fordulóknál szükitették meg veszedelmes módon.
Dardentor reménye nem teljesedett. A kapunál sem álltak meg az öszvérek, hanem tovább rohanva, a falak mentén rettenetes zeg-zugokban ide-oda hányták-vetették a galerát. Végül pedig a város egész északkeleti sarkáig, a Puerta Pintada elé érve, eszeveszetten berohantak a kapun át a városba. Nem hallgattak sem Dardentor ur szavára, sem pedig nem ügyeltek a kétségbeesetten feszült gyeplőre, hanem most már a simább utcákban még jobban nekivadulva, irtóztató sebességgel vágtak neki a jajgatva menekülő járókelőknek.
Jobbra is balra is sikoltozva bujtak az emberek a kapualjakba, házakba, a két veszett beste állat meg mintha azt mondaná: addig rohanunk, ameddig nekünk tetszik és mig fel nem fordul a galera, rajta!
Egyre fokozódó dühösséggel vetették magukat a szük sikátorokba, amelyek éppen ebben a városrészben labirintussá gomolyodnak össze.
A tetőkről, az ablakokból, a bejárókból tele torokkal kiáltottak segitségért a megrémült lakosok, de ez a zaj csak még eszeveszettebb rohanásra ösztökélte az öszvéreket.
Dardentor ur nem szünt meg fesziteni a gyeplőt, hogy legalább ezt a pokoli sebességet mérsékelje és ugy bekapaszkodott a gyeplőszárakba, hogy nem is a kocsi, hanem ezek ragadták őt tova.
- Óh ezek a bestiák!... Óh ezek a gonoszok!... mondotta magában, nem állnak meg, mig épp a lábuk, egyre le, egyre meredeken lefelé száguldanak!...
Tényleg egyre meredeken lefelé iramodtak és immár attól kellett tartani, hogy az öbölig meg sem állva, hatalmas ugrással a tengerbe rohannak, hol a hüvös fürdő mindenesetre zabolázni fogja forró vérüket.
A főtéren három rendőr akarta a galera utját állani, de vesztükre, mert az állatok ugy félrelökték őket, hogy jajgatva tápászkodtak fel a porból, a kocsi maga pedig, mintha csak a szabad esés törvényeinek hódolna, fokozódó sebességgel már nem is rohant, de ugorva lódult tova.
Azt kellett volna hinni, hogy a Colle de Olivar végét szakitja a pokoltáncnak, mert ezt a meredek utcát a közepe táján tizenöt lefelé vivő lépcsőfok szakitotta meg.
Rohanva közeledtek mindenünnen a lakosok, a kutyák ugattak, az emberek rikácsoltak, kendőket lobogtattak, de az eszeveszett két állat most bolondult csak meg igazán.
Kattogva, csörömpölve ugrottak a kerekek fokról-fokra le a lépcsőn. Elhallgatva a rémülettől leste az utánuk rohanó tömeg az elhárithatatlan szerencsétlenséget. De ime, nem történt meg a baj, a kocsi kibirta az őrületes zökkenéseket és Dardentor ur csontváza sem szóródott széjjel, a két állat meg nem apadó dühvel rohant végig az utca alsó felén is.
A kocsi mögött mind nagyobb és nagyobb tömeg verődött össze, melyhez azonban még nem tartozott a kocsis, a vezető, Jean Taconnat és Marcel Lornans.
Dardentor ur immár nem áltatta magát hiu reménységgel, mert látta, hogy addig nem lesz vége az őrült hajszának, mig a tajtékzó bestiák patája alól el nem fogy a talaj, vagyis a Palma kikötőjében. Keményen megkapaszkodva a gyeplőszárakba, ugy ült a bakon, hogy az iszonyatos lendülések le ne sodorják.
Szent Eulália terén ezek a szent vértanunak nevéről cimzett templom áll, melyet a Balearok lakosai fölöttébb tisztelnek. Ezuttal is tárva-nyitott portále mögött ájtatoskodtak a hivek a délutáni vecsernyén. A pap épen áldásra fordult ki az oltárnál, felemelvén kezét, amikor rettenetes zenebonával bedübörgött a galera a nyitott portálén át a középhajóba és közvetlenül az oltár előtt megállt.
- Benedicet vos omnipoteno Deus, Pater et Filius et Spiritus Sanctus! - énekelte a pap.
- Amen! - válaszolt egy érces hang.
A perpignani hangja volt, ki ebben a pillanatban részesült a jól megérdemelt áldásban.
Egy órával később Marcel Lornans, Jean Taconnat, a vezető és a kocsis a Calle de Mirama egyik fondája árnyékában találtak Clovis Dardentorra, aki ott pihente ki az izgalmat és erőlködést. Azaz, hogy sem az egyiket, sem a másikat nem lehet állitani, mert ennek a rendkivüli embernek kötélből volt az idege és acélból az izma.
- Dardentor ur! - kiáltott messziről Jean Taconnat.
- Oh, kedves ifju barátaim, tréfálkozott a nap hőse, ez a sétakocsizás majd hogy kicsit össze nem rázott!
- Nem történt semmi baja sem? - tudakolta résztvevő hangon Marcel Lornans.
- Semmi sem! Sőt azt hiszem, életemben sem éreztem magamat jobban, mint ma!... Egészségükre uraim!...
A fiatalok együtt üritettek Clovis Dardentorral nehány pohár kitünő bort.
Mikor pedig később Jean Taconnat félreszólithatta unokabátyját, meg nem állhatta a megjegyzést:
- Elszalasztott alkalom!
- Dehogy elszalasztott, Jean!
- De igen, Marcel, mert feltéve, hogy sikerült volna Dardentor ur fogatát megfékezni, az ő ilyen módon való megmentése nem mentés vizből, tüzből, harcban...
- Szép tárgy a polgári törvényszék előtt fejtegetni!
Nyolc órakor este már mindnyájan együtt voltak az “Argoles”-en.
Nem késett el senki, a Désirandelle urak és Eustache Oriental is pontosan megérkeztek.
Vajjon az eget vizsgálta-e Oriental ur? Bajosan, mert rogyásig megrakódott a mindenféle nemzeti eledelekkel, miket a szigeten felkutatott és nagy csomagokban magával hozott a hajóra.
A montélimari asztronómiai társaság elnöke látni való módon többet tevékenykedett a szájával, mint a szemével...
Kilencedfél órakor az Argoles bevonta köteleit és óvatos lassusággal utját ismét a nyilt tenger felé vette.

VIII. FEJEZET.
Melyben a Désirandelle-család összeköttetésbe lép az Elissane-családdal.
- Ma nyolc óráig várunk az ebéddel, - mondotta Elissane asszony, Désirandelle ur, Désirandellené, a fiuk és valószinüleg az a bizonyos Dardentor ur, együttvéve négy teriték.
- Ugy van, asszonyom, - válaszolt a szobaleány.
- Barátaink nagyon kimerültek lesznek, kivált Désirandellenét nagyon megviselhette az átkelés. Legyen rá gondod, Menucla, hogy a vendégek teljes rendben találják szobáikat, mert nem lehetetlen, hogy mindjárt vissza is vonulnak.
- Értem, asszonyom, minden rendben lesz.
- Hol a lányom?
- Az éléskamrában a gyümölcsöt rakosgatja.
Elissanenének Oránban a régi Várkastély-utcában csinos háza volt. Földszinten és az emeleten bőséges helyiségeik álltak Désirandelleék rendelkezésére. Oránban valóban nem fognak hiányt szenvedni sem termes szobákban, sem gyengéd figyelemben.
Orán, az algiriai tartomány fővárosa, igen szépen fejlődött. Szépséget nemcsak előnyös fekvése, de kivált az a sajátos tarkaság kölcsönöz annak, melyet épületein látni. Minden kort és minden kornak sajátos épület modorát látni nehány jól-rosszul megőrzött példányban. Igy került a többé-kevésbbé ódon, arab, mór épületek közé a legmodernebb palota, ami kedves érdekességgel ruházza fel az utcákat és tereket.
Amilyen egyveleg az épitkezés stilusa, olyan egyveleg a lakosság tipusa. Spanyol, francia, olasz, angol, máltai, arabs, néger, török, zsidó stb. vegyest tarkállik a városban, olyan festői változatosságot kölcsönözve az utca hullámzó népének, hogy az idegen megigézve szemléli a babiloni sokadalmat.
Ebben az érdekes és fontos városban telepedett le Elissane ur, aki tizenöt éven keresztül olyan eredményesen kezelte Perpignanban az üzletet, hogy tizenkétezer frank évi járadékkal Oránba vonulhatott vissza, mely járadék özvegye kezén sem olvadt el.
Elissane asszony, a negyvennégy évével semmi nyomát sem árulta el annak, hogy valaha olyan szép lett volna, mint a lánya. Mint szilárd akaratu nő, aki mindig tudta, hogy mi a célja, aki olyan gondosan méregette szavait, mint hajdan a cukrot, Elissane asszony teremtve volt arra, hogy együtt tartsa csinos vagyonát, sőt példás beosztással, ügyes takarékossággal még félre is tett. Hiányt nem szenvedett semmiben, de azért soha sem szünt meg szeretett gyermeke, leendő örököse számára kuporgatni a garast, kinek leendő tizenkétezer franknyi évjáradéka az Agathokles Désirandelle leendő tizezer franknyi járadékával együtt olyan ércalapot biztositott a szülők által tervezet frigy alá, hogy ennek szolidságához bizonyára semmi kétség sem fér.
Louise, Elissane asszony leánya, már alig-alig emlékezett vissza Agathoklesre. De hát a mamája abban a hitben nevelte fel, hogy egykoron Désirandellené lesz belőle, minek is kellett volna akkor jövendőbelijét ismerni? Ez a fiatal leánynak egészen természetesnek tünt, feltéve, hogy a kiszemelt férjjelölt tetszeni fog neki. De hát miért ne tessék?...
Mikor Louise elkészült a gyümölcsös tálak elrendezésével, ő is a szalonba ment édesanyjához.
- Elkészültél leányom, a gyümölcsös-tálakkal? - kérdé tőle anyja.
- Igen, anyám.
- Kellemetlen, hogy olyan későn ér ide a hajó, majdnem éjjel lesz már... De hat órára meglégy lányom a ruháddal. Öltsd fel a kicsibabos ruhádat, aztán lemegyünk a partra, hátha látni már az “Agathoklest.”
- Talán az “Argoles”-t gondolod, édesanyám, nevetett Louise anyja névcserélgetésén.
- Jól van, jól, - válaszolt az érdemes hölgy, Agathokles, vagy Argoles, az mindegy. Nyugodt lehetsz, hogy a te nevedet nem ejtik ki hibásan...
- Annyira biztos vagy benne, anyám, ingerkedett Louise, hiszen Agathokles nem ismer engem és én őt sem jobban.
- Oh, hát majd adunk mi arra időt, hogy frigyetek előtt megismerkedjetek.
- Az igen helyes lesz!
- Különben meg vagyok győződve, gyermekem, hogy te tetszeni fogsz neki, aztán pedig ő lássa, hogy ő is tessen neked. Désirandelle asszony nem győzi dicsérni öt... Aztán pedig megkötjük a házassági szerződést.
- Amelynek mérlege...
- Természetesen a te javadra billen... Ne feledkezzünk meg egyébként Clovis Dardentor urról sem, aki Désirandelleékat elkiséri, tudod az az örökké vidám perpignani ur, akit Désirandelleék levélben a világ legjobb embere gyanánt mutattak be, és aki őket, a tengeren járatlanokat, ide kiséri. Ez nagyon derék dolog tőle és mi szivesen látjuk őt Louise...
- Teljesen érdem szerint, anyám, még ha ő találná is megkérni a kezemet... De nem, hiszen én Agathoklesné leszek... Agathokles!... csinos név, de nem találod tulságos ósdinak, anyám?...
- Mikor komolyodol már meg, leányom?
Mikor elérkezett az ideje, a ház urnője még egy utolsó pillantást vetett a vendégszobákba, azután leánya karjába füzve a magáét, mindketten a kikötő felé távoztak. Előbb a kikötővel határos, amfiteatrális berendezésü nyilvános kertből vizsgálgatták a láthatárt és gyönyörködtek a gőzösök, vitorlások, csónakok, bárkák tarkaságában. Később azután a kikötő partjára mentek.
Husz perccel később már hallatszott az “Argoles” kürtjele, mely épen akkor fordult be a hullámtörő mögül és kevéssel reá már ki is kötött.
Amint a hidat hajóra tolták, Elissane asszony és Louise azonnal a hajóra sietett. Az előbbi tárt karokkal üdvözölte Désirandellenét, ki végre-valahára a kikötő csendes vizén jól érezte magát, köszöntötte Désirandelle urat és Agathoklest, mig Louise kissé tartózkodóbb volt, amit minden fiatal leány helyeselni fog.
- Nos és én! - méltatlankodott tréfás hangon Dardentor ur, nem ismertük mi is egymást Perpignanban, mélyen tisztelt nagyságos asszonyom? Emlékezem önre és a kis Louisera, aki persze időközben bájos hajadonná serdült... Ejnye no, az öreg Dardentor bátyónak nem jut csókocska?
Ha Patrice ettől az ünnepélyes pillanattól azt remélte, hogy ura példás világfinak fog mutatkozni, nagyon megcsalódott szegény. El is fordult abban a pillanatban, amikor ura ajka Elissane asszony sovány kezére csókot cuppantott.
Louise természetesen nem térhetett ki teljesen a Désirandelleék viharos üdvözlése elől. Dardentor ur pedig, amilyen fesztelenül viselkedett is egyébként, odáig még sem ment, hogy a fiatal leányt is atyailag megölelje, bárha ez ilyen jóindulatu üdvözlésen meg nem sértődött volna.
Agathokles Louise elé lépett, nyakizmainak segitségével fején egyet rántott, aztán némán, amint jött, ismét félreállott.
A fiatal leány nem állhatta, hogy erre a fajankó-viselkedésre szájaszélét megvető módon kissé félre ne huzza, amit Dardentor ur ugyan észre nem vett, de amit Marcel Lornans és Jean Taconnat el nem szalasztott.
- Tyü! - kiáltott fel halk hangon az első, nem hittem volna, hogy ilyen gyönyörü teremtéshez lesz szerencsénk.
- Valóban csinos, leányzó - hagyja helyben a másik.
- És ő legyen ennek az üresfejünek a felesége? - toldotta a szót Marcel Lornans.
- Ő! - felelt Jean Taconnat. Bocsássa meg nékem az ég ura, ha ennek megakadályozásában hütlenné válnék a magam fogadalmához, hogy sohasem nősülök.
Igenis, Jean Taconnat nőtlenségi fogadalmat tett... ő legalább azt állitja magáról. Amolyan könnyelmü ifjukori fogadkozás volt ez is, ami annyit ért, mind a többi, amit nem tartanak meg. Marcel Lornans nem tett ilyes fogadalmat, ő óvatosabb volt, bár egyikökre nézve sem volt fontos kérdés a nősülés, mivel ők nem leánynézőbe jöttek Oránba, hanem, hogy a hetes vadászokhoz álljanak.
Hogy az Argoles-től végkép elbucsuzzunk, itt emlitjük meg, hogy utja Oránig, a lehető legpompásabb volt. Olyan sima volt a tenger, mint az olaj és olyan kevéssé zavarta az utasokat a hullám és ingás, hogy a tengeri betegség miatt eddig koplalni kényszerült utasok jóétvágya is visszatért. Intéztek is olyan rohamot a konyha ellen, amely a stuartot titkos borzalommal töltötte el.
Aki az ebédlői gyönyörökből az oroszlánrészt élvezte, természetesen Eustache Oriental volt, kinek egyre jobban esett minden falat a nápolyi módra készitett pisztrángból és az encimadasból.
Désirandelle ur, aki a nyugalmas utazásközben visszanyerte testi-lelki egyensulyát, nem érzett hajlandóságot arra, hogy a két ifju párisival közelebb megismerkedjék. A két fiatalember teljesen hidegen hagyta őt. Szellemi képességeik ellenére is, melyet azonban ő el nem ismert, ugy volt felőlök meggyőződve, hogy mélyen alatta állanak az ő Agathoklesének. Dardentor ur csak hadd barátkozzék velük és hadd dicsérje csak elmésségüket, mihelyt az Argoles kikötött, ugyis vége szakad mindennek.
Ilyen körülmények között természetesen eszébe sem jutott Désirandelle urnak, hogy a kettőt is bemutassa Elissane asszonynak és leányának. Azonban Clovis Dardentor ur az ő délvidéki pezsgő temperamentumával, ama szokáshoz hiven, hogy mindig az első benyomásnak enged, nem törődve Désirandelle urral, őhelyette mutatta be az ifjakat.
- Marcel Lornans és Jean Taconnat urak - mondá - mindkettő Párisból, akik iránt általunk viszonzott élénk érdeklődést érzek, és akiket illetőleg reménylem, hogy barátságunk ezt a rövid átkelő utat tuléli.
Milyen különös fajta volt ez a perpignani! Itt szépen csiszolt szavakba öltötte beszédét. Sajnos, a távollevő Patrice nem hallhatta meg.
A két ifju meghajtotta magát Elissane asszony előtt, aki kimért köszöntéssel válaszolt.
- Asszonyom! - vette át a szót Marcel Lornans, Dardentor urnak ez a kedvessége igen lekötelez bennünket. Alkalmunk volt őt érdeme szerint megbecsülni és mi is reméljük, hogy állandó lesz ez a...
- Apai rokonérzés az ő részéről és gyermeki odaadás a mi részünkről! - vágott rokona szavába Jean Taconnat.
Ezektől az illemtudó beszédektől némiképpen lehangolva Désirandelle asszony a fiára pillantott, ki mindezideig a száját sem nyitotta. Elissane asszony, aki meghihatta volna a fiatalokat, hogy Oránban való tartózkodásuk ideje alatt látogassanak az ő vendégszerető házába, nem hivta meg őket mégsem, amiért Désirandellené titkon hálálkodott neki. A két hölgynek anyai ösztönük sughatta, hogy a két párisival szemben inkább a tartózkodás helyén való.
Elissane asszony azután Dardentor felé fordulva tudtára adta neki, hogy az ő házában számára is teritettek és boldog lesz, hogy ha oráni tartózkodása első napján velük ebédel.
- Méltóztassék csak annyi időt engedélyezni, asszonyom, - válaszolt a perpignan, - hogy a szállodába sietve, hamar illőbb ruhába bujjak, azután örömmel sietek önökhöz.
Clovis Dardentor, Jean Taconnat és Marcel Lornans erre elbucsuzott Bugarach kapitány és Bruno doktortól. Ha valamikor ismét az “Argoles”-re szállnának, igen örülnének, ha még ott fogják találhatni a két kiváló urat, mire azt válaszolta a kettő, hogy soha olyan kedves és kellemes utasaik nem voltak, mint ezuttal. Ezután történt a bucsuzkodás.
Eustache Oriental ur, bőrtokos távcsövével a hátán és kis bőröndjével a kezében, máris az afrikai talajra lépett és egy ember után ballagott, aki sulyos podgyászát cipelte. Minthogy utközben nem törődött senkivel, nem is tünt fel senkinek sem, hogy köszönés nélkül odébbállt.
Clovis Dardentor és a két ifju szintén partra szállott és a Désirandelle-családra hagyta, hogy tekintélyes utipodgyászuknak elszállitásáról a Régi-várkastély-utcába maga gondoskodjék. Azután felszálltak egy kényelmes kocsira, melyre már hamarabb került az ő cók-mókjuk és egy kitünő szállodába hajtottak a Köztársaság-téren, amelyet Bruno doktor melegen ajánlott nekik. Itt Clovis Dardentor társalgótermet, szobát és fülkét bérelt, Marcel Lornans és Jean Taconnat azonban a felső emelet egy a térre nyiló ablakos szobájába vonult.
Történetesen ideszállt Eustache Oriental is. Mert mikor a három barát ideérkezett, máris ott látták őt az étkezőben, amint vizsgálja az étlapot.
- Furcsa egy asztronómus! jegyezte meg Jean Taconnat. Csodálom, hogy nem rendel rántott csillagot ebédre, vagy kacsát kis bolygókkal köritve, meg cápauszony módjára készült üstökös farkot.
Fél órával utána Clovis Dardentor már kilépett szobájából, elegáns estélyöltözetben, melynek legkisebb részletére is kinos gonddal ügyelt Patrice.
Mihelyt a két unokatestvért a kapualjban észrevette, feléjük kiáltott:
- Nos kedves ifju barátom, hát szerencsésen kipakkoltunk Oránban!
- Kipakkolunk! ez a leghelyesebb szó, vélte Jean Taconnat.
- Reménylem, hogy még nem gondolnak arra, hogy már ma jelentkezzenek a hetes afrikai vadászoknál.
- No hát, soká nem halogathatjuk Dardentor uram, válaszolt Marcel Lornans.
- Olyan nagyon sietős a dolguk azzal a kék zubonynyal, csikos nadrággal és sapkával?
- No igen, ha az ember egyszer rászánta magát...
- Jól van jó! jól van jó! legalább addig várjanak, mig kissé szétnéztünk a városban és környékén. Majd beszélünk erről még holnap!
- Viszontlátásra holnap, mondja Jean Taconnat.
Erre Clovis Dardentor Elissane asszony házához hajtatott.
- Ugy van, ahogy ez a kedves ember mondotta, itt vagyunk Oránban, ismételte Marcel Lornans.
- És ha az ember valahol van, előáll a kérdés, hogy mihez fogjon.
- Azt hiszem, kedves Jean, efelől már régen tisztában vagyunk, teljesitjük szolgálati szerződésünket.
- Igen, igen Marcel... de...
- Hogyan? csak nem jár az eszed még mindig a polgári törvénykönyv háromszázötvennegyedik szakaszán!
- Miféle szakasz ez?
- Az, amelyik az örökbefogadás feltételeiről szól.
- Ha az a háromszázötvennegyedik szakasz, akkor bizony arra gondolok. Amire Palmában nem volt alkalom, arra lehet Oránban....
- Ahol azonban egygyel kevesebb a kilátás, viszonozta Marcel Lornans. Itt kedves Jean nincs már vized, azért tehát be kell érned a tüzzel és harccal! Lám, ha ma éjjel véletlenül kigyulna a szálló, fogadom néked, hogy legelőbb téged mentenélek ki a lángok közül, aztán hoznám magamat biztonságba...
- Mégis csak igaz jó barát vagy te Marcel!
- Dardentor ur olyan embernek látszik, aki a saját maga mentésében nem igen szorul idegen segitségre. Fölényes nyugalmu ember, amiről már volt alkalmunk meggyőződni....
- Megengedem, Marcel, hogy ő a rettenthetlen hidegvér példáját adta, amikor berobogott a Szent-Eulália templomába, hogy ott a pap áldását vegye. De ebben az esetben egy látott veszedelemnek nézett a szemébe. Egészen másképpen alakul azonban a helyzet, ha hirtelen és váratlan éri baj, ha tüz lepné meg például és csak kivülről várhatna segitséget...
- Tehát semmiképpen sem adod fel a gondolatot, Jean, hogy Dardentor ur még egyszer a mi apánk lesz?...
- Ugy van... a mi apánk!
- Helyes!... Tehát nem teszel le a gondolatról?
- Soha!
- Jól van, Jean, akkor nem érdeklődöm többé fölötte, de egy kikötést mégis teszek...
- Melyik volna az?
- Hogy letennéd már egyszer azt az elkámpicsorodott ábrázatodat, ismét a régi vidámságodra visszatérnél és dolgokat ujra a kacagtató végükön fognád meg....
- Áll az alku, Marcel! kacagni fogok, ha sikerül Dardentor urral szemben a polgári törvénykönyv kikötéseit teljesitenem.... kacagni fogok, ha erre nem is lesz alkalmam... kacagni, ha sikert aratok... kacagni, ha balszerencse ér... kacagni, kacagni és egyre csak kacagni....
- Ezt már szeretem! Akkor hát ismét a régi leszel. Ami pedig most már katonáskodásunkat illeti...
- Kár azzal tulságosan sietni, kedves Marcel, én legalább mielőtt jelentkezném, számot tartok előbb némi kegyelmi időre...
- Meddig?
- Legalább is két hétig! Mi a csudába is, kérlek, ha az ember magát egész életére leláncolni készül, csak előbb még tizennégy szép, szabadnapra igénye van, vagy mi?...
- Nem bánom, Jean, de ha addig sem sikerül Dardentor urat apáddá tenni...
- Az én apámmá, a te apáddá, a mi apánkká...
- Akkor hát fejünkre gyürjük a katonasipkát.
- Beleegyezem, kedves Marcel!
- De addig nem horgasztod le ujra a fejedet, mi, Jean?
- Nem! hanem olyan vidám leszek, mint a legrakoncátlanabb fickó!

IX. FEJEZET.
Amelyben a két heti haladék ugy Lornans Marcel, 
mint Taconnat Jeanra nézve eredménytelenül telik el.
Még a kakas sem lehet hajnalban Taconnat Jean-nál vigabb, midőn ágyából kiugorva dudolásával Lornans Marcelt felébresztette. Két hét... igen, két hét állott rendelkezésére, hogy azzal a derék emberrel és kétszeres milliomossal örökbefogadtassa magát.
Az bizonyos volt, hogy Dardentor Clovis, Oránt, Désirandelle Agathokles és Elissane Louise eljegyzése előtt, el nem hagyja. Régi, jó barátja fiának esküvőjekor mégis csak neki illett tanuskodnia. Az esküvő megtörténtéig azonban legalább négy-öt hét eltelhetik... ha arra egyáltalában sor kerül. És kerül-e rá sor?
Ez a “ha” és “vajjon” ficánkolt folyton Lornans Marcel agyában. Szinte hihetetlennek tünt fel előtte az Agathokles és e fiatal bájos leány közötti házasság, mert bármily rövid ideig látta is az “Argoles” fedélzetén, őt nem tisztelni és nem csodálni kötelességmulasztás számba vette volna. Az csak természetes és érthető, hogy Désirandelle és Désirandellené Agathoklest Louise számára megfelelő férjnek tartották. Hiszen gyermekeik iránt a szülők már ősidők óta többé-kevésbbé mindig elfogultak.
Agathokles jelentéktelenségét s a két lény közötti ellentétet a perpignani előbb-utóbb majd csak belátja. Ez teljesen elkerülhetetlen.
Fél kilenckor a szálló éttermében reggeli alkalmával találkozott Dardentor a párisiakkal.
Dardentor Clovis igen rózsás hangulatnak örvendett Tegnap este pompásan vacsorázott s az éjjel kitünően aludt. Akinek azonban nincsen jó gyomra, rossz az álma, s akinek lelkiismerete nincs rendjén, annak bizony jó álomban nem lehet része.
- Fiatal barátaim, - kezdé Dardentor ur, miközben reggeli kalácsát kitünő csokoládéjába mártotta, tegnap este óta nem találkoztunk s a válás ideje elég hosszunak tünt fel előttem.
- Ön azonban Dardentor ur megjelent álmunkban, - válaszolá Taconnat Jean, még pedig dicsfénynyel feje körül...
- Mint valami szent, nemde?
- Nos, ugy mint a keletpireneusiak védőszentje!
- Ohó, Jean ur, régi kedélyességét tehát ismét visszanyerte?
- Visszanyertem... mint ön mondja - hagyta helyben Marcel Lornans csak az a veszély fenyegeti, hogy ujból ott felejtem valahol.
- Csak nem? Miért?
- Mivel nekünk, Dardentor ur, sajnos válnunk kell s ön jobbra, mi balra megyünk.
- Hogyan?... Mi elváljunk?
- Nos, természetesen... miután a Désirandelle család igényt tart önre.
- Mesebeszéd, olyan nincs! Nem türöm, hogy valaki engem teljesen lefoglaljon. Megengedem, néha majd elmegyek Elissane asszony ebédjeire. A délelőttöt s a délután azonban magamnak tartom fenn s remélem, hogy együtt bejárhatjuk a várost és környékét.
- Ah, ez gyönyörü, Dardentor ur - kiáltott Jean Taconnat. - Soha sem szeretnék oldala mellől távozni!
- Pillanatra sem! - viszonzá a perpignani melegebben. - Szeretem az ifjuságot s fél oly idősnek érzem magamat, ha felével fiatalabb barátokkal boronál össze a sors... És mégis... megfontolva... szinte atyja lehetnék....
- Oh, Dardentor ur! - kiáltá Jean Taconnat, ki érzelmeit nem tudta palástolni.
- Tehát együtt maradunk, fiatal uraim! Elég időnk lesz a válásra, ha Oránból távozom, hogy... igazán lelkemre mondom, hogy nem is tudom akkor merre forduljak.
- Az esküvő után?
- Miféle esküvő után?
- Az ifju Désirandelle után.
- Igaz, lám! Arra nem is gondoltam már... Hm, mégis csak szép leány az a Désirandelle kisasszony!
- Ezt rögtön észrevettem én is, mihelyt az “Argoles” fedélzetére lépett! - bizonygatta Marcel Lornans.
- Én sem különben! Mióta azonban anyjánál láttam, hogy mily bájos, mily figyelmes, mily... nos igen, mily... röviden, azóta még jobban becsülöm! Valóban az a fickó Agathokles nem sajnálható...
- Ha ő Elissane kisasszonynak tetszik, - vélte Marcel Lornans.
- Természetesen... fog is tetszeni! Hiszen születésük óta ismerik egymást...
- Sőt, már régebben! - toldotta a szót Jean Taconnat.
- Agathokles jó indulatu... persze, talán egy kicsit, egy kicsit....
- Némileg... nagy... - gonoszkodott Marcel Lornans.
- És tulajdonképen még sem... - veté közbe Jean Taconnat.
De magában igy folytatta mormogva:
- Még sem az, amit Elissane kisasszony kivánhat!
Mindenesetre nem találta még időszerünek, hogy Dardentor előtt hangosan szóljon, aki igy folytatta szavait:
- Igen... beismerem... ő egy kicsit... megengedem. De hát... majd csak mozgékonyabb lesz... mint a téli álma után a tavaszi mormota.
- S mégis örökre mormota marad! - nem állhatta szó nélkül Marcel Lornans.
- Elnézést, fiatal uraim, elnézést! - figyelmeztette őket Dardentor ur. - Ha Agathokles csak párisiakkal, teszem azt önökhöz hasonlókkal érintkeznék, ugy két hónap alatt teljesen átalakulna. Önöknek kellene őt oktatni.
- Tanitani, hogy szellemesebb legyen... száz zsoldóért óránkint! - kiáltá Jean Taconnat. - Ez annyit jelentene, mint őt vagyonából kiforgatni.
Dardentor ur azért még nem adta meg magát. Agathokles virgonc volt, miként egy ólommadár, azt maga is tudta. Azért igy folytatta:
- Csak nevessenek uraim, csak nevessenek! De el ne feledjék, hogy a szerelem az ügyefogyottaknak adja azt az elmésséget, mit a ravaszoktól elvesz, igy tehát bőven meg fogja ajándékozni az ifju....
- Agathoklest! - fejezte be a mondatot Jean Taconnat.
Dardentor ur erre a szófacsarásra akarva, nem akarva hangosan felkacagott.
Marcel Lornans a társalgást Elissane asszonyra terelte. Tudakozódott oránsi életmódja felől... milyennek találta házatáját Dardentor ur...
- Oh, igen helyes fészek - válaszolt - takaros kalitka, amelyet egy bájos kis madárka jelenléte élénkit. Különben meg fogják látni...
- Ha nem leszünk tapintatlanok - jegyezte meg Lornans Marcel.
- Én önöket bemutatom, a többi magától jő. Különben nem mindjárt... hadd vesse meg Agathokles előbb a lábát. Majd holnap meglátjuk... Most gondoljunk a tervbe vett sétákra. A városra, kikötőjére, épületeire.
- És szerződésünk? - veté közbe Marcel Lornans.
- Azt ma még ugy sem kell aláirniok, sem holnap, de még holnapután sem. Várjanak vele, mig meg lesz az esküvő.
- Akkor talán nyugdijazásunkig kellene várnunk.
- Nem, nem! Annyira nem poshad el az ügy!
A szólásoknak micsoda halmaza, mely vérig sértette volna Patrice finom lelkületét!
- Egyelőre tehát ne beszéljünk többet a katonáskodásról - folytatá ismét Dardentor.
- Legyen nyugodt - biztositotta Jean Taconnat. - Tizennégy napi szabadságot adtunk magunknak. Ha addig helyzetünk nem változik...
- Helyes, kedves barátaim... erről ne tárgyaljunk tovább - fejezte be az eszmecserét Clovis Dardentor. - Tizennégy napot tartottak fenn... elfogadom s nyugtázom. Ez idő alatt az enyémek. Valóban én csupán azért szálltam az “Argoles”-re, mert tudtam, hogy önöket ott találom...
- S az indulást mégis elszalasztotta, Dardentor ur! - szólalt meg Jean Taconnat.
A perpignani a lehető legjobb hangulatban felkelt s az előcsarnokba ment. Itt várakozott Patrice.
- Parancsol még valamit az ur?
- Parancsolni? Nem, de téged egész napra szabadon eresztlek. Ird a homlokodra s este tiz előtt le ne törüld!
Patrice arcát fintorgatta s az ilyen füszeres kifejezésekkel engedélyezett szabadságot meg sem köszönte.
- Az ur tehát nem óhajtja kiséretemet?
- Nem kivánok egyebet, minthogy többé ne légy a sarkamban és a tiedet is minél gyorsabban felém forditsad!
- Talán méltóztatik még megengedni, hogy egy figyelmeztetést kockáztassak?...
- Igen, de csak ha iziben elpárologsz!
- Nos, amit ajánlani bátorkodom és amit az ur a becses figyelmébe venni kegyeskednék az, hogy sohasem tessék hamarább a kocsira szállni, semmint a kocsis a bakján nincsen, mert ugy lehet, hogy nem mindig istenáldás lesz a dolog vége, hanem történetesen egyszer a nyakát szegheti...
- No, de most lódulj!
Clovis Dardentor a két párisitól közrefogva lement a szálló lépcsőjén.
- Valóban az inasok egy igen ritka példánya szolgálja önt, - vélte Marcel Lornans - kifogástalan és a legnagyobb mérvben udvarias.
- De módfelett nyügös! Különben pompás fickó, aki érettem a tüzbe menne.
- Nem ő volna az egyedüli - szólt Jean Taconnat, aki adandó alkalommal Patrice életmentő szerepét szivesen magára vállalná.
A reggel folyamán Clovis Dardentor s a két jó barát az alsó város partján bolyongtak. Orán kikötőjét nemrég hóditották el a tengertől. Hosszu móló védi és keresztben futó gátak medencékre osztják, melyeknek területe mintegy huszonnégy hektárt tesz.
Az algeriai városok között élénk kereskedelme révén első helyre került Orán, mely nem nagyon érdekelte a fiatal embereket, annál inkább azonban a perpignani volt iparost. A tartomány terjedelmes déli vidékeiről nagy mennyiségben szállitott és fontos kereskedelmi cikket tevő alfának beraktározása, az állatok, valamint a gabonanemüek, a nyerscukor s a hegyvidék ásványtermékeinek hajóra szállitása, az mind Dardentor urnak való látvány volt.
- Látom már - mondotta - hogy ennek a sürgés-forgásnak nézésébe még beleölök néhány napot. Ugy érzem magam, mintha még mindig hordókkal telt raktáramban volnék. Számomra érdekesebbet Orán nem is nyujthat...
- Kivéve talán a müemlékeit, székesegyházát, mecsetjeit s hasonlókat - szólt Marcel Lornans.
- Eh, - mondá Jean Taconnat, aki némileg leendő atyjának szája ize szerint kivánt beszélni - Dardentor urnak igaza van. Ez a forgatag mégis csak érdekes, a ki- és befutó hajók, az áruval megrakott teherkocsik, tömérdek arabs teherhordó. Benn a városban bizonyára van elég látni való szép épület, azokat meg is nézzük. De a kikötő, a medencéit megtöltő tenger, az azurkék viz, a benne tükröződő árbocokkal...
Marcel Lornans hamiskás mosolylyal pislantott feléje.
- Bravó - kiáltott Dardentor ur. - Tényleg, ha valamely táj viz nélkül szükölködik, ugy valami, magam sem tudom, hogy mi, hiányzik belőle. Van odahaza néhány kiváló festményem, de mindegyiken a viz a fődolog, különben meg sem vettem volna azokat.
- Oh, hiszen ön ebben szakértő, Dardentor ur! - felelte Lornans Marcel - olyan helyeket kell tehát felkeresnünk, hol vizet találunk. Édes viznek kell lennie?
- Az nekem mindegy, hiszen nem inni akarjuk a vizet!
- És te, Jean?
- Nekem is teljesen közömbös, legalább is az, hogy mire kell - felelé Jean Taconnat.
- Jól van hát - folytatta Marcel Lornans - vizet máshol is találhatunk, nemcsak a kikötőben.
De bármit mondott is Marcel Lornans, a délelőttöt mégis a kikötő rakpartján töltötték és csak miután mindent jól megnéztek, tértek vissza a szállóba ebédre.
Két órai pihenés és az ujságok olvasása után Dardentor ur azt inditványozta fiatal barátainak, hogy a város megtekintését halasszák másnapra.
- Vajjon miért? - kérdezte Marcel Lornans.
- Mert Désirandelleék mégis csak rossz néven vehetnék, hogy egyedül hagyom őket botorkálni.
Mivel Patrice nem volt jelen, Dardentor ur kénye-kedve szerint választhatott a jóleső kifejezésekben.
- Eszerint ön meg fog Elissane asszonynál ebédelni - kérdé Jean Taconnat.
- Ma még elmegyek, holnaptól kezdve azonban lássák mint boldogulnak egymagukban reggeltől-estig. A viszontlátásra!
Ezzel Clovis Dardentor gyors léptekkel a régi várut felé indult.
- Ha nem vagyok mellette - mondá Taconnat - mindig attól félek, hogy valami szerencsétlenség éri.
- Oh, te jámbor, te jó lélek! - viszonzá Marcel Lornans.
Hiábavaló idővesztegetés volna behatóbban magyarázni, mily örömmel fogadta Dardentor urat az Elissane-család, kiváltképen Luise, ki ösztönszerüleg mindinkább vonzódott e derék férfiuhoz.
A fiatal Désirandelle nem volt otthon. Ő sohasem volt otthon. A tökfejü nemhogy otthon maradt volna, hanem inkább céltalanul bolyongott a városban; csak étkezés idején állitott be pontosan. Az asztalnál pedig, bár Luise mellett ült, egy árva kukkot sem szólt hozzá, mig ellenben Dardentor ur, ki a leány másik oldalán foglalt helyet, annál élénkebben társalgott vele.
Elbeszélt sok mindent; departementjáról, szülővárosáról, az “Argoles”-en tett utazásáról, pálmai kalandjáról, a megszökött galeraról és fényes bevonulásáról a szt. Eulália templomába; beszélt továbbá ifju barátairól, kiket nem győzőtt eléggé magasztalni, kiket ugyancsak három nap óta ismer, de ugy szivéhez nőttek, mintha már születése óta velük lett volna.
Ezek hallatára Luiseban felébredt a kivánság, hogy a két ifju párizsit anyja házába bevezettesse és nem állhatta mosolygás nélkül, midőn Clovis Dardentor ugyanezt az óhaját fejezte ki.
- Én bemutatom őket önnek Elissane asszonyom. Mindjárt holnap elhozom mindkettőt. Kiváló fiatal emberek, valódi mintapéldányok és ön nem fogja megbánni, ha fogadja barátaimat.
Dardentor ezen inditványát Désirandelle asszony ugyan nagyon korainak találta, de Elissane asszony, akarva nem akarva beleegyezett, mert ő Dardentor urtól nem tudott megtagadni semmit.
- Ne mondjon nem-et! - kiáltott Dardentor ur - szavánál fogom, asszonyom, különben én csak okos dolgokat szoktam kivánni. Kérdezze csak meg Désirandelle urtól, mi a véleménye efelől?
- Bizony, bizony! - erősité Agathokles atyja, minden meggyőződés nélkül.
- Eszerint elintéztük, hogy Marcel Lornans és Jean Taconnat a holnapi estét Elissane asszonynál töltik. Igaz! Désirandelle ur nem sziveskednék holnap kilenctől-tizig velünk megnézni a várost?
- Bocsásson meg Dardentor ur, de én a hölgyeket nem akarom magukra hagyni és kedves Luiseünknél is szeretnénk maradni.
- Amint önnek tetszik, különben ez természetes dolog is. Oh, Luise kisasszony, mennyire szeretik önt már most is ebben a családban, amelybe még csak be fog lépni.
Agathokles édes fiam, te hallgatsz? Teringettét, nem találod te is bájosnak Luise kisasszonyt?
Agathokles, hogy elmésnek lássék, azt felelte, hogy nem nyilvánitja gondolatait hangosan, mert jobbnak véli azokat titokban tartani.
E nehézkesen összeállitott frázist csakis Dardentor segitségével tudta valamiképp kinyögni.
Luise Elissane nem is palástolta a bárgyu fiu iránt érzett ellenszenvét. Szép, beszédes szemeivel Dardentorra nézett, miközben Désirandelle asszony, hogy fiát szólásra ingerelje, azt kiáltotta Louise felé:
- Ugy-e csinos fiu?
Désirandelle ur kiegészitésül még hozzátette:
- És mennyire szereti Luise-t...
Dardentor ur most már tisztán látott. Elvégre is gondolá, ha a házasság el van határozva, az annyi, mintha már meg is történt volna és eszébe se jutott, hogy ez még máskép is lehetne.
Dardentor másnap vidáman, frissen állitott be fiatal barátaihoz és rögtön értésükre adta, hogy az estét Elissane asszonynál fogják tölteni.
- Pompás gondolat - ujongott Marcel Lornans - hogy bennünket Elissane asszonynak bemutat legalább lesz egy kedves család, hová katonaságunk ideje alatt ellátogathatunk.
- Igen! kellemes... sőt fölöttébb kellemes család, - felelé Clovis Dardentor. - Persze Luise kisasszony esküvője után...
- Igazi - kiáltá Marcel Lornans - hisz ott esküvő is lesz!
- Melyre természetesen mi is hivatalosak leszünk, fiatal barátaim!
- Dardentor ur!... - jelentkezett most Jean Taconnat - ön elhalmoz bennünket barátságával, nem is tudom mikép viszonozhatjuk ezt.
- Ön ugy bánik belünk...
- Mintha gyermekeim lennének s koromnál fogva lehetnének is...
- Ah! Dardentor ur! Dardentor ur - kiáltott fel Jean olyan hangon, mely igen sokat árult el.
Az egész napot a város megtekintésére szentelték, a három turista sorra látogatta a legelőkelőbb sétatereket; a szép virányos turini fasor; a Boulevard Oudinot-t, gyönyörü dupla soru bellcombrai-val, a Carriéret-t, a szinház teret u. m. az Orleans- és Nemouri-tereket.
Ez alkalommal megismerték az oráni lakosság különböző tipusait, a nagyszámu katonaságot, melynek egy része az afrikai vadászok egyenruháját viselte.
- Nagyon elegáns ez az egyenruha - ismételte Clovis Dardentor. - Ez a diszitett zubbony ugy fog feszülni önökön barátaim, mintha keztyü volna. Gyorsan előlépnek! Oh! már látom önöket fényes tiszti egyenruhában, még fényesebb házasságot kötve. Mégis csak szép a katonaélet annak, akinek kedve van hozzá! Önöknek pedig van, ugy-e?
- Igen, ez már a vérünkben van - magyarázá Jean Taconnat - ezt őseinknek köszönhetjük, kik derék kereskedők voltak a Denis-utcában és kiktől a katonaélet iránti szeretetet örököltük.
Találkoztak marokkói ruhákba és arany himzésü kaftánba öltöztetett zsidókkal, továbbá mórokkal, kik gondtalanul sétálgattak a napsugaras utcákon és végre francia nőkkel és férfiakkal.
Clovis Dardentor a látottaktól el volt ragadtatva, de érdeklődése akkor volt legnagyobb, ha gyárat vagy ipartelepet tekintettek meg. A nevezetes városi épitkezések hidegen hagyták, igy az 1839-ben épitett dóm, körives hajójával, a prefektura, a bank, a még egészen uj keletü szinház.
Fokozott figyelemmel nézték a fiatal emberek a Szt.-András templomot, az egykori négyszögletü mecset, melynek menyezete patkóalaku mór iveken nyugszik s melyből karcsu minaret magaslik ki. E templomnál még jobban tetszett a Jasa temploma, melynek előcsarnokáról a müértők őszinte elragadtatással emlékeznek meg.
A Sidi-el Houri mecsetnek három emeletes árkádjai vannak; itt talán hosszasabban is időztek volna, ha Clovis Dardentor nem sürgeti a továbbmenést. Induláskor Marcel Lornans a minaret lépcsőjén egy alakot vett észre, ki távcsövével a láthatárt vizsgálta.
- Ime!... Ime!... hiszen ez Oriental ur - kiáltá.
- Hogyan? a csillagvadász, a planéta-rendező - fakadt ki a perpignani...
- Igen! bizony ő az; az egekbe pislangat.
- Ha az eget nézi, akkor nem eszik - mondá Jean Taconnat - ha pedig nem eszik, nem is lehet Oriental ur.
Ennek dacára azonban mégis a montelinari asztronomiai társaság elnöke volt az, ki a napot pályafutásában szemlélte.
Miután a szállóba visszatértek, mindhárman pihenni kivántak.
Patrice, ki urától kapott szabadságát arra használta fel, hogy a város utcáin barangoljon, szükségtelennek tartotta mindezt egy nap alatt megtekinteni; emlékező tehetségét igy is elegendő uj benyomással terhelte.
Korholta Dardentor urat, hogy sohasem tud mértéket tartani és ugy kifárasztja magát. Dardentor ur azt felelte, hogy a keleti Pyreunosok szülöttje nem ismer fáradtságot és igy Patrice nyugodtan térhet pihenőre.
A jó tanácsot Patrice nyomban el is fogadta, előbb azonban még a szálló szolgaszemélyzetét szórakoztatta cikornyás beszédjével.
Ezalatt Dardentor ur fiatal barátaival a Régi-várut felé vette irányát.
Az Elissane- és Désirandelle-család a szalonban tartózkodott. Clovis Dardentor barátait, Marcel Lornanst és Jean Taconnat-t igen kedvesen fogadták.
E társaság épp oly jellegü volt, mint minden más polgári társaság; csevegtek, teáztak s közben zenéltek kissé. Louise Elissane kitünően zongorázott. Marcel Lornansnak meg csinos hangja volt, mi sem természetesebb tehát, hogy a fiatal ember és Louise külön külön, de összetéve is tudományukat, szórakoztatták a kis társaságot.
Clovis Dardentor imádta a zenét és öntudatlanul lelkes figyelemmel hallgatta, nem ugy mint sok ember, ki keveset ért hozzá és kinek elegendő, ha a zene hangjai egyik fülén ki, a másikon bemásznak anélkül, hogy mélyebb hangulatot keltenének.
A perpignani nem fukarkodott tetszése nyilvánitásával, igazi délvidéki lelkesedéssel tapsolva.
- Bravó! Bravissimo! - kiáltá egyre-másra.
- A két tehetség, egymással frigyre lépett - jelenté ki végre. Louise erre kissé mosolygott, a fiatal ember zavartan elpirult, a Désirandelle pár meg homlokát ráncolta. Dardentor ur tényleg nem volt szerencsés kifejezései megválasztásában és utóbbi szavai, melyek pedig megnyerték volna Patrice teljes tetszését is, itt bizony nagyon is vegyes érzelmeket keltettek.
Agathokles persze hijján volt minden tehetségnek, szellemességnek, sőt minden egyéniségnek is. Vele igazán semmi sem “léphetett frigyre!” Ez az alak még egy közönséges érdekházasság megkötéséhez sem alkalmas, - gondolá magában Taconnat Jean.
Beszélgetés közben szóba jött Dardentor urnak és a két párisinak mai sétája.
Louise értelmesen, okosan felelt a hozzá intézett kérdésekre. Elbeszélte az arabok itteni meghonositását, mely már három évszázad óta folyik; beszélt a 60 év előtt franciák által meghóditott Oránról, és Orán nagyszerü kereskedelméről, mely azt az algiri városok elsői közé emelte.
- Azért városunk nem volt mindig a szerencse kegyeltje - folytatá a fiatal leány, - története sok szomoru emléket rejteget. A törökök támadását, nagy elemi csapások követték, igy 1791-ben a földrengés majdnem teljesen elpusztitotta.
Taconnat Jean erre figyelmes lesz!
- És, - folytatá Louise, a földrengést rettenetes tüz követte nyomon, majd a törökök, arabok a várost ismét elfoglalták és csak mióta francia uralom alatt áll, jött létre a béke és nyugalom.
Taconnat Jean igy gondolkozott:
- Földrengés, tüzvész!... ellenség támadásai!... óh! mily kár, hogy száz évvel elkéstem...
- Kisasszony, - kérdé - fordulnak elő néha most is földlökések?
- Nem, Taconnat ur, egyáltalában nem, - felelé gyorsan Elissane asszony.
- Eh, be kár!
- Micsoda? Kár? - kiáltá Désirandelle ur, önnek uram, ugy látszik, szüksége van földrengésre és más efajta mulattató eseményre!...
- Ne beszéljünk erről, - veté közbe Désirandellené asszony, mert még tengeri beteg leszek! Hála Istennek száraz földön vagyunk és épp elegendő, ha a hajók inognak, szükségtelen, hogy a városok is ezt tegyék.
Lornans Marcel, a jó asszony e kifakadásakor mosolygott.
- Sajnálom, hogy ily szomoru emlékeket idéztem fel, - szólt közbe Elissane Louise, - nem tudtam, hogy Désirandellené asszony oly érzékeny.
- Óh! édes gyermekem, azért ne tegyen magának szemrehányást, - válaszolá Désirandelle ur.
- Ha igazán földrengés lenne, megbirkóznék én azzal is, - mondá Dardentor ur. - Egyik lábammal ide, másikkal amoda, miként egykor a “rhodoszi kolosszus!” Szeretném látni, ki mozdit el helyemből!
Szétterpesztett lábaival a perpignani oly sulylyal lépett a padlóra, hogy az alatta csakugyan ropogott, mintegy bebizonyitandó, hogy az afrikai talaj minden ingásaival szembe merne szállni. - Szélesre nyilt ajkairól oly hangos kacagást hallatott, hogy a többieket is nevetésre birta.
Mielőtt a társaság elszéledt, megállapodtak, hogy másnap a “Kastah”-nál találkoznak.
Hazamenet Lornans Marcel azon gondolkozott, hogy a hetedik vadászezredben szolgálni nem lehet tul nagy boldogság.
Másnap délelőtt az Elissane és Désirandelle család Dardentor ur és a két párisi bejárták a “Kasbah” szögletes utait, noha az most már csak közönséges laktanya, melyhez két kapu vezet a városból. - Azután tovább mentek a szerecsen faluig, Djalisig, mely méltán mondható Orán egyik nevezetességének.
E kirándulás alkalmával a véletlen ugy akarta, - óh, bizonyára csakis a véletlen! - hogy Louise nagyon élénken társalogjon Lornans-nal, Marcel Désirandellené nagy bosszuságára.
Este az egész társaság Dardentor ur vendégszeretetét élvezte. Ez aztán pompás étkezés volt! A fogások összeállitását, az ilyesmiben igen jártas Patrice-ra bizta Dardentor ur. A libériás gentleman tetszését Elissane asszony nyerte meg legjobban, nyilván előkelő megjelenésével.
Napok multak, anélkül, hogy a Régi vár-utcai ház lakói és vendégei között a viszony megváltozott volna. Elissane asszony leányát többször vallatta Agathokles irányában céltudatos asszony lévén, a két család közti összeköttetés minden előnyét feltüntette Louise előtt. A leány azonban mindig kitérőleg felelt, miért azután Elissane asszony nem mondhatott Désirandellenének semmi biztosat ez ügyről.
A dolog sehogysem haladt előre, ami bizony nem Désirandellené asszony hibájából történt, mert ő teljes erejéből biztatta a kedves fiut.
- Iparkodjál jobban, - mondá tizszer is napjában fiának. - Láthatod, hogy mily sok alkalmat adunk a Louis-szal való egyedüllétre, de biztos vagyok, hogy te ilyenkor, ahelyett, hogy valami szép bókot mondanál, némán állsz, vagy kibámulsz az ablakon.
- De... hiszen... én...
- Ah, mit, te a nyelvedet ide-oda forgatod a szádban, a nélkül, hogy tiz perc alatt csak tiz szót is mondanál.
- Tiz perc, az sok idő!...
- De fiam, gondolj a jövődre, - folytatá a vigasztalhatlan anya, kezeit tördelve. Ez a házasság ugyszólván már magától is létre jönne, mert a két család már régen megegyezett, de te még egy lépést sem tettél.
- Oh! dehogy nem - mondta Agathokles bárgyun, beleegyezésemet már megadtam.
- Az nem elég, - válaszolá Désirandellené asszony, mert Louise még nem adta az övét.
Valóban a dolog sehogy sem ment előre és bárhogy igyekezett is Dardentor ur, ebből a bárgyu fajankóból még egy árva szikrát sem tudott kicsiholni!
Nem acél ez, sem kő, - gondolá, - hanem közönséges vizbe ázott sárkölönc, amely nem szikrázik, pedig hát alkalom bőven volna, terringettét... csakhogy ebben a békés házban!...
Szóval itt az érdekeltek már saját tengelyük körül forogtak, no meg kifogytak már a szórakozásokból is mert a városban minden látnivalót megnéztek már. Dardentor ur oly jól ismerte már a várost, akár az oráni földrajzi társulat elnöke.
Désirandelleék kétségbeestek, ugyszintén Taconnat Jean is. Utóbbit főleg az szomoritotta, hogy e biztos talaju városban nem számithatott földrengésre... szóval, ő sem tudta, mit csináljon.
Szerencsére Dardentor Clovis-nak jó eszméje támadt, ilyen jó ötlet is csak tőle telhetik ki.
Az algiri vasuttársaság, Orán délvidékére szóló mérsékelt áru körutazási jegyeket bocsátott a közönség rendelkezésére. Az utazás nagyon érdekesnek igérkezett és még a legkonokabb otthonülőt is csábitotta. Két irányba vezetett; egyik uton mennek, másikon jönnek. Mintegy száz lieu-nyi ut volt, a leggyönyörübb vidékeken keresztül és körülbelül két hétre tervezték. A vasuttársaság hirdetésein erős, piros vonallal jelezték az utirányt. Vasuton mennek. Tlelatta, Saint-Denis du Sig-be, innen Perregaux-ba és Mascara-ba egészen Saida-ig. Onnan aztán tengelyen vagy karavánnal Dayá-ba, Megantá-ba, Sebdon-ba, s onnan vasuton vissza Oránba.
Dardentor Clovis ennek az utazásnak eszméjét azzal a szenvedélyes rajongással karolta fel, mely a derék férfiu legkisebb cselekedetét is jellemezte. Désirandelleéknél sem ütközött nehézségekbe a terv megvalósitása, mert ugy gondolták, hogy az uton Louise és Agathokles sokat lesznek együtt; az apró szivességek, melyekre utasok egymásközt számitanak, talán közelebb hozzák őket egymáshoz és Agathoklesnek módot nyujtanak a bájos Louise rokonszenvének elnyerésére.
Elissane asszony kérette magát. Dardentor urnak azonban nem tudott ellentállani. Hiszen egy izben ő maga emlitette, hogy Dardentor urtól semmit sem tudna megtagadni. Ő most szaván fogta és a felsorolt érvek Elissane asszonyt végleg meggyőzték. Kilátásba helyezte, hogy Louise kisasszonynyal szemben Agathokles az uton bizonyára másként fog viselkedni s végre is Louise felismeri benne azt a férfiut, akit becsülhet, akihez nőül mehet.
- Lornans Marcel és Taconnat Jean is velünk utaznak? - kérdé az óvatos anya.
- Sajnos, nem, mert néhány nap mulva bevonulnak az ezredükhöz, az utazás pedig sok időt vesz igénybe.
Elissane asszonyt megnyugtatta e felelet.
Most már csak Louise beleegyezését kellett kieszközölni. Erre a nehéz feladatra Clovis Dardentor vállalkozott.
Louise teljes erővel ellenszegült az utazásnak, mert tudta, hogy az uton folytonos érintkezésben kell lennie a Désirandelle családdal. Oránban Agathokles mindig a házon kivül tartózkodott, csak az étkezésnél volt látható. Ez volt az egyedüli alkalom, amikor száját kinyitotta, de nem hogy csevegjen, hanem hogy egyék. Az utazás alatt azonban mindig és mindenhol közelében lenne! Ez a gondolat sehogy sem tetszett Louise-nak. Ellenszenvvel viseltetett Agathokles iránt, és sokszor gondolta, legokosabb lenne édes anyjának kereken kijelenteni, hogy sohasem lesz Agathokles felesége. Jól ismerte azonban anyja makacs természetét, és tudta, hogy nem egykönynyen fog tervétől elállani. Jobb is lesz, - gondolá végül Louise, - ha az utazás tartama alatt őket sokszor együtt látja, talán magától rájön, hogy cseppet sem illenek egymáshoz.
Dardentor ur tántorithatatlan maradt. Remélte, hogy az utazás ideje alatt Louise megkedveli Agathoklest, hogy igy aztán régi barátainak terve mégis csak sikerül, mert annak meghiusulása nagy bánatot okozna rájok. Louise ezzel bár cseppet sem törődött, hosszas rábeszélésre mégis megigérte Dardentornak, hogy a szükséges előkészületeket megteszi.
- Később még hálás lesz érte, - ismételte Dardentor ur..., még meg fogja köszönni...
Patrice megtudván, hogy utazás van készülőben, éppenséggel nem volt elragadtatva. Tudja Isten miféle emberekkel utaznak majd... ő pedig irtózik a vegyes társaságtól..., mindenféle csőcseléktől...
Dardentor ur azonban röviden kijelentette, hogy május 10-ikén utazik és az utazótáskák negyvennyolc óra alatt becsomagolva, készen legyenek.
Dardentor ur ezután felkereste ifju barátait, elmondta nekik az Elissane és Désirandelle-család és saját utitervét és őszinte sajnálkozását fejezte ki afelett, hogy ők nem tarthatnak velük.
Hej! pedig de kellemes lett volna, ha együtt barangolhatnánk két hétig az oráni tartományban. Marcel Lornans és Jean Taconnat is nagyon sajnálták, hogy nem vehetnek részt; de már tiz napja tartózkodnak Oránban, tehát tovább nem halaszthatják bevonulásunkat az ezredhez.
Másnap, - az utazás előestéjén, - miután Dardentor urtól elbucsuztak, a következő párbeszéd folyt le az unokatestvérek között:
- Hallod-e Jean?...
- Mit akarsz, Marcel?...
- Vajjon két heti halasztás...?
- Tovább tart-e 14 napnál? Nem, Marcel, ezt igazán nem hiszem, még Algirban sem több két hét mint tizennégy nap, - felelé Jean.
- Ha esetleg Dardentorral utaznánk...
- Utazni?... Marcel! te mondod ezt? Aki mentőmunkámhoz sem akartál két hetet engedélyezni...
- Igen, Jean, tudod... itt Oránban... a város oly csendes, itt semmiféle sikert sem arathatsz... de olyan utazásnál inkább nyilik alkalom... ki tudja, hátha célt érnél?...
- Hej, Marcel, Marcel! ez lehetséges! Tüz-viz, pompás harc... És ez az okos gondolatod csak azért támadt, hogy én semmiféle alkalmat el ne mulaszszak?
- Egyes-egyedül csak azért, - erősködött Marcel.
- Te kópé, te! - felelte rá Jean Taconnat.

X. FEJEZET.
Melyben az Orán-Saide-i vonaton komoly alkalom nyilik.
Az algiri vasuttársaság körutazási hirdetései osztatlan örömet szereztek az oráni turistáknak. A 650 kilométeres ut, melyet részben vasuton, részben más közlekedési eszközökkel kell megtenni, nagyon tetszett a közönségnek.
Tulajdonkép csak szép, hosszu séta az egész, melyet bárki megtehet májustól októberig, mikor nagy viharok nincsenek.
Ez a körutazás semmiben sem hasonlitott a Stangen és Riesel-féle olcsó társasutazásokhoz. Ott az ember meghatározott szabályokhoz van kötve, melyektől el nem térhet, miáltal sokszor nagyon terhessé válik az utazás. Patrice tehát nagyon tévedett. A most tervbe vett utazásokon kényszerről, kényelmetlenségről szó sem lehetett. Kiki akkor utazhatott, mikor jól esett, utközben ott időzhetett, ahol tetszett. Épen ezért május 10-én induló vonatnak körülbelül 30 utasa volt.
Nagyon célszerü volt az utvonal megállapitása is. Oránnak három alprefekturája van, (Mostaganem, Ilemeceu és Mascara) a vonat kettőn halad keresztül. Az öt katonai kerülés Mostaganem, Saida, Orán, Mascara és Sidi-bel-Abbés közül csak hármat érintett. Ezen a területen belül, amelyet keleten az algiri departement, nyugaton Marokko, délen a Sakara, északon a Földközi tenger övez, a tartomány pompás, meglepő és változatos képeket nyujt, u. m. emitt ezer méternél magasabb hegyeket, ott kereken négyszázezer hektárnyi kiterjedésü erdők, majd tavak és folyók, mint pl. a Macta, a Habra, a Chelif, a Mehena, a Sig stb. Ha a karaván nem is kereshette fel mind e helyeket, a terv szerint a legszebbeket mégis meglátogathatta.
Ez alkalommal Dardentor Clovis nem késett le a vonatról, mint nemrégiben a gőzhajóról. Jóval a vonat indulása előtt beállitott a pályaudvarra. Kötelességét teljesitette, midőn mint az egész utazás kezdeményezője, pontosságával is jó példát adott.
Előkelő nyugalommal és némán állott Patrice gazdája közelében, hogy podgyászukat feladhassa. Nem volt sok, csak a legszükségesebb holmikat vitték magukkal.
Az óra már félkilencet mutatott, kilenc óra öt perckor indult a vonat.
- Nos, - kiáltá Clovis Dardentor, - hol vannak a többiek? Nem fogja a mi “Smala”-nk idedugni az orrát?
Patrice a benszülöttek e pórias kifejezését nem méltatta figyelemre, csupán jelentette, hogy lát egy kis társaságot a pályaudvar felé közeledni.
A Désirandelle család volt, Elissane asszonynyal és leányával.
Dardentor ur nagyon szivélyesen üdvözölte őket. Igen boldog volt, hogy franciaországi régi és afrikai uj barátai olyan szeretetreméltóan fogadták ajánlatát.
Szerinte kitörülhetetlen emlékekkel fognak az utról visszatérni. Elissane asszonyt ma kitünő szinben találta, Luise kisasszony különösen bájos volt turista ruhájában.
Dardentor ur mindent elintéz, csak bizzák reá, ő megveszi a jegyeket is, majd azután elszámolnak. A podgyásznak Patrice viseli gondját.
Dardentor ur széles jó kedvében volt.
Miután a két család Patricera bizta podgyászát, Dardentor ur felkérte a hölgyeket, hogy - mig ő és Désirandelle a jegypénztárhoz mennek, - a váróteremben foglaljanak helyet. A pénztárnál mintegy husz utas állott, türelmetlenül várva a jegyek kiadását, és ime kit mást pillantott meg Dardentor ur, mint a montelemári asztronómiai társulat elnökét, Eustache Oriental urat, válláról lelógó szijjas távcsövével.
- Hát ezt a fura alakot is csábitotta a tizennégy napi utazás?!
- Hogyan, mormogá Dardentor ur, hát ez is velünk jön?
- No, lesz rá gondom, hogy ne ő foglalja el a legjobb helyet és halássza el orrunk elől a legjobb falatot! Az ördögbe is... a hölgyeké az elsőség!...
Midőn Oriental ur és Clovis Dardentor meglátták egymást, könyedén köszöntek. Dardentor ezután átvette az önmaga és társai számára szóló elsőosztályu jegyeket, mig Patricenek másodosztályu jegyet váltott, ki bizonnyal be nem ült volna harmadik osztályu kocsiba.
Nemsokára megszólalt a csöngettyü; a váróterem ajtai megnyiltak, a közönség a perronra özönlött. A mozdony a kazánjában felhalmozódott gőz tulfeszültsége miatt zugott és remegett s felesleges ereje a biztonsági szelepeken éles sustorgással tódult ki. Az Orán-Algir közötti vonalon nagyon sok az utas. A vonat hat személyszállitó kocsiból áll. Turistáink csak Perregauxig mennek, itt átszállnak a saidai vonalra.
Hat személy alig talál egy fülkében helyet, kivált ha sok az utas; Dardentor urnak azonban sikerült kis társaságát egy üres szakaszban elhelyeznie, persze két frank borravaló ellenében. Még két utas szállt be és a kocsi megtelt. A három hölgy a hátulsó, a három ur pedig az elülső padban foglalt helyet.
Clovis Dardentor és Luise Elissane szembe kerültek egymással.
Oriental Eustache ur nem mutatkozott, nem is törődött senki a furcsa emberkével. Alighanem az első kocsiba szállt és utközben majd csak látható lesz, amint távcsövén át kitekint az ablakon.
Az utasok első állomása, hol hosszasabban időztek, St. Denis du Sig, mintegy hetven kilométerre lehet.
Kilenc óra öt perckor éleshangu sip jelzi az indulást. A szakaszok ajtai becsapódnak, a kalauz ráforditja a reteszekre a zárt, s a vonat lassan-lassan elhagyja a pályaudvart.
Orán utolsó háza egy kórház, közelében a temető. E kettő együtt nem valami kellemes látványt nyujt. Balról néhány ácstelep; de azt elhagyva, máris a legszebb tájkép gyönyörködteti a szemet.
A maguk helyeről jól élvezhették Dardentor ur és bájos vizávija a pompás kilátást. Hat kilométerrel odább, honnan Marsellisce felé ágazik el a vonat, van Senia állomás. A helység az állomástól igen messze van s még a legélesebb szem sem láthatja. Balra felcsillan a Sebgha nevü sóstó tükre, mely kilencvenkét méterrel magasabban fekszik a Földközi tengernél.
Saroküléseikből Clovis Dardentor és Elissane Louise nem igen láthatták a tavat. Bármily nagy is a tó területe, vizben szegény, mert a forró nyári hónapokban a vizállás csekély, a tó kiszárad. Jean Taconnat bizonyára megvető tekintettel sujtotta volna.
Eddig a vonat délkeletnek robogott, most keletre fordult, Tlélat felé.
Dardentor ur elővette összehajtható vászontérképét és azon tanulmányozta az utirányt. Praktikus ember lévén, mindenről gondoskodott.
- Itt van ni az az utvonal, - magyarázgatá társainak, - mely Sidi-bel-Abbés-ig vezet, onnan elágazik és ezen az uton fogunk visszatérni.
- Hát nem Tlemernig megy ez a vonat? - kérdé Désirandelle ur.
- Jelenleg még nincs kiépitve, most csak Bonkhafenesig visz.
- Ejnye be kár, - mondá Elissane asszony, - legalább most egyenesen...
- Szent ég, - kiáltá Dardentor, - mi lenne akkor karaván utunkból? A kocsiból vajmi keveset látunk és legfeljebb elolvadnánk a nagy hőségben. Én alig várom, hogy Saidba érjünk. Ugy-e igazam van, Louise kisasszony?
A fiatal leány persze Dardentor ur véleményén volt.
Tlelatból a vonat egyenesen keletnek tart, átveszi a Sigbe ömlő zuhogó Qued-patakot. Ezután Saint-Denis felé robog, keresztezi a Macta folyót, mely Azram és Montaganem között levő öbölbe szakad.
Tizenegy óra néhány perckor megérkeznek Saint-Denisbe; az utasok nagy része itt kiszáll.
Dardentor ur programmja szerint itt egy napot és egy éjet kell tölteniök; másnap délelőtt tiz órakor folytatják utjokat. Társai reábizták a vezető szerepét, az ő elve pedig ez volt: “transire videndo” és ehhez kellett mindnyájunknak alkalmazkodni.
A derék perpignani elsőnek ugrott le a kocsiról és szentül meg volt győződve, hogy Agathokles is sietni fog, hogy Louisenak a kiszállásnál kezét nyujtsa. Ámde a mafla fiut Louise kisasszony megelőzte és Dardentor ur segitségével, könnyedén kiugrott a hajóból. A mafla fiu örökre eljátszotta kisded játékait.
- Ah! - kiáltá Louise halk sikolylyal, miközben körülnézett.
- Valami baja történt, kisasszony? - kérdé Clovis Dardentor.
- Oh! nem... nem!... köszönöm uram, de... én azt hittem... hogy...
- Mit hit kisasszony?....
- Hogy Lornans és Taconnat urak nem utaznak velünk.
- Ők! - kiáltá Dardentor csodálkozva.
Hatalmas ugrással barátai mellett termett, karjaiba zárva őket, mig a fiatal emberek Elissane asszonyt és leányát üdvözölték.
- Önök?... Önök?... - ismételte Dardentor.
- Igen, csakugyan mi vagyunk, bizonyitgatá Jean Taconnat.
- És mi van az ezredessel?
- Ugy gondoltuk, várhat még tizennégy napig, addig felhasználhatjuk az alkalmat...
- Hogy ilyen pompás körutat tehessünk, - egészité ki Jean Taconnat.
- Ah! kitünő gondolat volt, - örvendezett Dardentor ur, - mindnyájunk nagy örömére szolgál.
Mindnyájunk? Ezzel talán sokat mondott Dardentor ur, mert Louiset kivéve, Elissanené asszony és a Désirandelle család bizonyára máskép gondolkozott.
Az általános üdvözlés hideg és kimért volt. Dardentor nem is sejtette, hogy fiatal barátai velük tartanak, tehát annál jobban ujjongott látásukon.
- Hiszen ez egy valóságos szerencse, - örvendezett Dardentor.
- A vonat már indulóban volt, mikor az állomásra értünk, sok fáradságomba került, mig Marcelt rábeszéltem... bár neki is sok baja volt velem... az utolsó percig nem tudtunk határozni, ugy, hogy majdnem lekéstük a vonatot...
Szóval Dardentor ur és kis társasága most Saint-Denis du Sigben volt. A két ifjunak a világért sem akarta megengedni, hogy különváljanak. Ők most mindnyájan együtt maradnak, keresnek jó vendéglőt, hol kényelmesen megpihenhetnek és jól étkezhetnek. A fiatal emberek megjelenése azonban a társaság egynémely tagjának határozottan nem tetszett.
Nyilvánvaló, gondolta Jean Taconnat, hogy ez a derék “pyreneusi” atyai szerettel viseltetik irántunk.
Ha a turisták négy nappal előbb érkeztek volna Saint-Denis du Sigbe, több mint ezer arabot találnak itt. Vasárnap tudniillik vásár volt, de szállást akkor bezzeg nem kaptak volna. A kis mezővárosnak mintegy hatezer lakosa közül egyötöde zsidó, négyezer pedig külföldi.
Hála Dardentor ur pompás kedélyének, a reggelit jó kedvvel, sőt kissé tulságos vigan költötték el. A két párizsi kissé tartózkodó volt; hivatlanul csöppentek a társaságba és csak lassanként akartak tért hóditani.
- Ejnye, fiatal barátaim, nem ismerek önökre! Egészen megváltoztak, talán az utazás vette el jókedvüket? - kérdé Clovis Dardentor.
- A mi korunkhoz az már nem illik, nem vagyunk oly fiatalok, mint ön, incselkedett Jean Taconnat.
- Óh, milyen kópék ezek! De most jut eszembe, hogy Oriental urat még nem volt szerencsénk itt látni.
- Hát az a bolygó hollandus is velünk jött? - kérdé Marcel Lornans.
- Persze! Csakhogy valószinüleg tovább utazott Saidba.
- Teringettét, azt ugyan okosan cselekedte, mert ez a nagybélü menetközben felhabzsol jó egypár sáskarajt előlünk!
Reggeli után a városka megtekintését tervezték, volt erre elég idejük, mert csak másnap kilenc órakor kellett tovább menniök. Az algiri mezővárosok nagyon hasonlók, igy hát nem sok látnivaló akadt. Néhány csinos utca, szabályozott sétatér, buja növényzet, különösen pompás platánok.
Mindezeknél sokkal szebb Saint-Denis du Sig bájos környéke, mely valóban meglepte a turistákat. Dardentor ur figyelmeztette társait a gazdag termékeny szántóföldekre, a hegyoldalokat boritó szőlőkre, melyek ugy övezték a várost, mint valami várfal. Csakhogy a két anyának máson járt most az esze, az ifjak is egyebütt kalandoztak, igy hát a városka környékbeli szépségeit csakis Dardentor ur méltatta.
A délutáni sétának gyönyörü idő kedvezett. A város tulsó oldalán, a Sig folyó partján a gátig haladtak, amely mintegy négy kilométernyi hosszban tizennégy millió köbméter vizet duzzaszt, mit az ültetvényes telepek öntözésére használnak. E gát már több izben átszakadt s a szakadás a jövőben alighanem ismétlődik, bár mérnökök ügyelnek reá s ha nekik hinni lehet, igen, ha szakvéleményük megbizható, ugy hasonló veszélytől többé nem tarthatnak...
A kissé hosszu ut alatt természetesen elfáradtak és midőn Clovis Dardentor még néhány órát igénylő sétát emlegetett, Elissane asszony és a férjéhez csatlakozó Désirandellené elváltak.
Louisenak, Agathokles társaságában, a szállóba kellett őket kisérni. A leánynézőnek mily kitünő alkalom kinálkozott kezét, akár mind a kettőt felajánlania, ha... természetesen csak hasonlattal élve, - nincsenek amputálva.
Bár Marcel Lornans és Jean Taconnat legszivesebben szinte a hölgyekhez szegődtek volna, kényszerüségből Dardentor urat követték.
Ez már előre is ment, hogy a nyolc kilométernyire levő farmot, az 1844-ben keletkezett Union du Siget meglátogassa. Szerencsére az odavezető utat öszvérháton fáradtság nélkül és elég gyorsan bejárhatták. Midőn azután a gazdag és kedves tájon át odább lovagoltak, Jean Taconnat magában ezt mondá:
- Kétségbeejtő!... Körülbelül hatvan esztendő előtt még Orán tartomány birtokáért harcoltak itt... talán akkor megadatott volna nékem...
De a mentésre alkalom csak nem kinálkozott s mindhárman visszatértek a szállóba estebédre. Nem maradtak sokáig együtt s már kilenc óra körül mindnyájan szobájaikba vonultak vissza. Agathokles, ki sohsem álmodott, nem álmodott Louiseról sem és Louise, kinek szendergésébe kellemes álomképek szövődtek, viszont nem álmodott Agathoklesről...
A következő nap reggel hétkor Patrice az ajtókon halkan kopogott. Mindenki engedelmeskedett a pontos inas figyelmeztető jeladásának, kiki gusztusa szerint kávét vagy csokoládét ivott, azután kifizették a számláikat s gyalog a pályaudvarra mentek.
Dardentor ur és társainak ez alkalommal végre egy egész fülke állott rendelkezésére, csakhogy utjok aznap igen rövid volt, Saint-Denis du Sigtől Perregouxig terjedt a kedvező körülményt tehát nem élvezhették teljes odaadással.
Saint-Denistől tizenhét kilométernyire Mocta-Duoz nevü s európaiaktól lakott falu után - hol csak néhány percig állt a vonat - öt kilométerre Perregauxben célhoz értek.
Az igénytelen Peregauxnak háromezer lakosa van, ebből ezerhatszáz a benszülöttek száma; a falu a Hobra által öntözött harminchatezer hektárnyi rendkivül termékeny sikság közepén áll. Itt kereszteződnek az orán-algiri s az Arzen - az északi partvidék egyik kikötője - Saida közötti vasutvonalak. Az utóbbi a kiterjedt alfaföldek között északról délre fut s idővel egészen a marokkói határig, Ain-Safraig kiépitik.
A turisták tehát e kis állomáson átszálltak s csak huszonegy kilométerrel odébb, Créve-Coeux-ben állott meg vonatjuk.
Ugyanis Moscora az arzen-saidai vonaltól balra fekszik. Jean Taconnat, akinek valósággal égett a talpa alatt, az arondissement e főhelyét meg sem akarta tekinteni. Mivel pedig ez az utiprogramm egyik pontja gyanánt szerepelt, Clovis Dardentor ugyancsak erélyesen tiltakozott mindennemü kihagyás ellen. A faluig terjedő husz kilométernyi utat, a kirándulók kényelmére, az állomás közelében talált társaskocsikon tették meg.
Dardentorék egy omnibuszon is elfértek s a gyakran gonosz tréfát üző sors akarata folytán Marcel Lornans Elissane Louise mellé került. Husz kilométernyi utat még soha senki sem talált oly rövidnek, mint Lornans. Pedig a kocsi a százharmincöt méteres kapaszkodón ugyancsak csigalassusággal haladt.
De akár rövid, akár hosszu volt az ut, félnégyre mégis csak végére jártak. Az utiterv szerint május 11-ének délutánját és a reákövetkező éjjel itt voltak eltöltendők, Saida felé tehát csak másnap kellett tovább utazniok.
- Miért nem megyünk a ma éjjeli vonattal? - kérdé Elissane asszony.
- Asszonyom, - felelé Dardentor, - ezt nem kivánhatja komolyan s ha igen és én gyengeségből beleegyeznék, ugy teljes életében szemrehányást tenne nékem...
- Anyám, - kérdé erre Louise nevetve, - képes volnál erre?
- Bizony méltán, - tette hozzá Marcel Lornans, akinek Louise közbevetett pártfogása igen jól esett.
- Ugy van, a szemrehányás jogos volna, - folytatta Dardentor ur, mert Moscara Algéria legszebb városai közé tartozik s a reáforditott idő nem vész kárba. A hóhér kössön fel, ha...
- Hm, - köhintett közbe Patrice.
- Mi bajod, náthás vagy? - kérdezte gazdája.
- Nem, csak a hóhér figyelmét akartam nagyságodról elterelni...
- Tökfilkó!
A kis társaság tehát, mint annyi más parancsnak, most is engedelmesen követte a vezetőt.
Moscara erőditett város. Az Atlas előhegyeinek déli oldalán, a Chareb-er-Kih lábánál fekszik s az eghrisi tágas rónát uralja. E helyütt három vizzuhatag egyesül, ugy, mint a Qued-Toudman, az Ain-Beida s a Benn Arrach. Még 1835-ben az orleánsi herceg s Clausel marsall hóditották meg, nemsokára azonban feladták s csak 1841-ben Bugeand és Lamoriciére tábornokok szerezték ujból vissza.
A kirándulók még ebéd előtt meggyőződhettek, hogy Dardentor ur bizony nem tulozott. Moscara gyönyörüen fekszik két halmon, melyek között a Qued-Toudman kanyarog. A társaság mind az öt városnegyedet bebarangolta, közülök négyet fákkal szegélyezett utak határolnak. A városnak ebben az erőditett részében hat kapuja, tiz tornya és nyolc bástyája van.
A gyakorlótéren a sétálók megpihentek.
- Micsoda látvány! - kiáltott Dardentor ur, amint szétterjesztett lábakkal és égnek emelt karokkal egy háromszáz esztendős fának támaszkodott.
- Már maga ez a fa is egy valóságos erdő, - vélte Marcel.
A fejszétől megkimélt több évszázados szederfa volt ez, amely bizonyára sokat regélhetett volna az elmult idők eseményeiről.
Clovis Dardentor egy levelet akart emlékül róla leszakitani.
- A földi paradicsom első ruhadarabja, - jegyezte meg pajkosan Jean Taconnat.
- Még hozzá varrat nélküli! - toldotta hozzá Dardentor ur.
Kitünő és bőséges ebéd a társaság minden tagját ujból felfrissitette.
A középtengeri finom és elismert kitünő mascarai bornak alaposan nekiláttak. Azután, az előző estéhez hasonlóan, a hölgyek korán visszavonultak. Másnap már nem kellett pirkadáskor felkelniök s igy a két Désirandelle sokáig alhatott. A reggelire bizonyára idejében ott lesznek. A délutánt a város nevezetesebb épületeinek megtekintésére szánták.
Ennek következtében a következő reggel, nyolc óra körül, csak a három elválhatatlan bolyongott a kereskedelmi városnegyedben. A hajdani perpignani kádármestert az ipar és kereskedelem vonzotta ide. Marcel Lornans nagy fájdalmára - aki az olaj és őrlőmalmokért, valamint a benszülöttek gyáraiért meglehetősen lanyhán lelkesedett, - a pajkos, hizelgő Jean Taconnat biztatta e látogatásra az egykori kádárt. Hej, bárcsak Elissane kisasszony is Dardentor ur atyai jóindulatára volna bizva! De hát ő nem volt itt, sőt ilyen időtájt talán még ébren sem volt.
E negyed utcáiban járkálva, Dardentor ur ismét vásárolgatott többek között egy pár “Zerdanis” néven ismert fekete burnuszt, amiket ő alkalmilag teljesen az északafrikai arabusok módjára viselt.
Déltájban ismét találkozott az egész társaság s most már együtt mentek a város három mecsetjének megtekintésére. Ezek közül az első, Ain-Beida, 1761-ben épült s ebben hirdette egykor Abd el Kader a szent háborut. A másodikat templommá (tehát lelki táplálék helyévé) alakitották át, a harmadik pedig mostan gabonaraktárul szolgál, azaz Jean Taconnat-t idézve, a testi táplálék temploma volt. A Gambetta-téren fehér márványmedencéjü szökőkut megtekintése után a “Ceylik”-et, egy arab stilusban épült palotát, a mór izlésben tartott arabus hivatalt, majd végül a Qued-Toudman szakadékáig lenyuló közkertet keresték föl, amelyben gyönyörü faiskolák és ültetvények, továbbá olaj- és fügefák diszlettek. Ezek gyümölcsét az arabusok egy különös fajta ehető tészta készitésére használják. Ebből a tésztából Dardentor ur ebédre egész cipót tálaltatott fel, amelyet még Jean Taconnat is kitünőnek talált.
Nyolc óra körül a társaskocsi előző napi utasait ismét elszállitotta Moscarából. Most azonban nem Créve-Coeurön, hanem az eghrisi szőlejéről hires sikságon át, Tizi állomás felé vette utját.
A vonat tizenegy órakor indult. Habár Dardentor ur ez alkalommal sem fukarkodott a borravalókkal, a társaság még sem maradhatott együtt.
A négy kocsiból álló vonat zsufolásig megtelt, következésképpen Désirandelle és Elissane asszonyok, valamint leánya csak a hölgyszakaszban kaphattak helyet, ahol azonban már néhány öreg asszony tartózkodott. Désirandelle ur minden áron közéjük akart furakodni, de a két ellenszenves matróna ellenszegülése folytán kisérlete kudarcot vallott.
Clovis Dardentor tehát a dohányzók fülkéjébe szólitotta, miközben harsány hangon szidta a vasuttársaságot, mondván:
- Afrikában a vasutak éppen olyanok, mint nálunk... hogy nemcsak a hivatalnokokkal takarékoskodnak, hanem még a kocsikkal is.
A szakaszban már öten ültek. Dardentor ur és Désirandelle egymással szemben telepedtek le s igy csak egy üres hely maradt fenn.
- Valóban - mondá Jean Taconnat - előnyösebb, ha vele tartok!
Marcel Lornans nem kérdezte, kit ért a “vele” szó alatt s nevetve válaszolt:
- Igazad van... ülj mellé.. nem tudhatjuk vajjon...
Nem is haragudott, hogy egy másik, kevésbbé telt kocsiba kellett szállania, ott legalább zavartalanul ábrándozhatott. Az utolsó kocsi egyik szakaszában csak három utas tartózkodott, oda vonult tehát.
Az éjjel sötét volt, a hold és a csillagok nem ragyogtak, a látóhatárt sürü párák boritották. A vidék amugy sem nyujthatott valami érdekeset, mivel teljesen uj település volt s a farmokon és Quedeken kivül, mást nem láthatott.
Marcel Lornans a fülke sarkában teljesen az álmodozásnak szentelhette idejét. Elissane Louise-ra, társaságának varázsára és bájos leányára gondolt... ő legyen egykor ennek az Agathoklesnek felesége? Nem! Ez lehetetlen! Hiszen az egész világ fellázadna e házasság ellen... sőt mi több, előbb-utóbb maga Dardentor ur is belátná annak lehetetlenségét.
- Froha... Froha!
E hollókárogáshoz hasonló szavakat orditotta átható hangon a kalauz. Álmodozásainak szinterét, az ő fülkéjét nem hagyta el egy utas sem. Ő szerette őt!... Igen szerette azt a bájos fiatal leányt... attól a perctől fogva, amelyen az “Argoles” fedélzetén először megpillantotta. Ez volt az a hires villám, amely derült égből csap a gyanutlan emberre.
- Thiersville!... Thiersville! - hallatszott husz perccel később.
Még e hires államférfiu nevét viselő állomás hangos jelzése sem ragadta ki Marcel Lornanst álomvilágából s ő tovább ábrándozott. Elissane Louise a “Tartomány megszabaditójá”-nak nevét teljesen elhomályositotta.
Mivel a 126 méterrel magasabban fekvő Traria qued mellett lévő hasonló nevü állomásig a pálya erősen emelkedett, a vonat csak mérsékelt gyorsasággal haladt.
Itt Lornans három utitársa kiszállt, aki most teljesen magára maradt.
Mialatt a vonat az erdőkoszoruzta vidéken továbbzakatolt, ő végignyujtózkodott az ülésen, szemei lecsukódtak s bár küzdött az álom ellen, az mégis erőt vett rajta. Az utolsó állomás neve “Franchetis” volt, amit még hallani vélt.
Mennyi ideig aludt, nem tudta volna megmondani. Egyszerre azonban félálmában ugy érezte, hogy meg kell fulladnia... Lehellete hörgésszerüen tört ki melléből... Megfullad... lélegzete elakadt... majd kormozó lángnyelvek törtek elő alóla, miket a robogó vonat szele még nagyobbra szitott...
Marcel Lornans fel akart tápászkodni, hogy betörje az ablakot... Fuldokolva, erőtlenül rogyott ismét vissza.
Midőn egy órával később a fiatal párisi - hála a gondos ápolásért - ismét eszméletre tért, első pillantásai Dardentor urra, Jean Taconnatra s Louis Elissanera estek.
Kocsija kigyulladt s midőn a kalauz vészjelzésére a vonat megállott, Dardentor Clovis nem habozott életének kockáztatásával Marcel Lornanst a lángok közül kimenteni.
- Óh, Dardentor ur! - mormogta a megmentett hálatelt hangon.
- Jó, jó - szerénykedett a perpignani - azt hiszi, hogy sülni hagytam volna, mint a pulykapecsenyét? Jean barátja és ön ugyanezt tették volna érettem...
- Egész bizonyosan! - kiáltotta Jean Taconnat. - De ez alkalommal... igen most... ön volt az, aki... és ez egészen más dolog!
Titkon pedig ezt sugta Marcel fülébe:
- Hallatlan!... egy szikra szerencsém sincsen!

XI. FEJEZET.
Mely előkészitő a következőkre.
Dardentor ur különféle elemekből álló társasága végre karavánná alakult. Saida-tól Lidi-bel-Abbe-ig nincs vasutvonal, csak kocsiuton és gyalogösvényen lehet tovább haladni.
Háromszázötven kilométernyi utat tettek meg eddig, “a legkellemesebb körülmények között” Dardentor ur szavai szerint. Most már ló-, öszvér- vagy teveháton kell bejárniok az alfaszállitóktól kizsákmányolt területeket és Dél-Orán rengeteg erdőségeit. Az utóbbiak a kiszinezett térképeken óriási virágkoszoruknak tetszenek, amelyeknek a Qued-patak vize ád friss harmatot.
Az egész uton szemmellátható volt, hogy Désirandelleék örököse megmaradt szokott együgyüségében és egy lépéssel sem közeledett a szüleit annyira boldogitó célhoz. Elissane asszony nagyon jól látta, mint ragad meg Marcel Lornans minden alkalmat, hogy Louise-el beszélgethessen, mig a tuskó Agathokles, bár volt alkalma, még sem törődik vele.
Vajjon Louise szivesen látja-e a fiatal ember gyöngéd figyelmét? ... Bizonyára jól esik neki... Ennél többre aztán nem is gondolt... arról jótáll Elissanené. Nem hiszi, hogy Louise valaha ellenkeznék anyja határozott kivánságával.
És Taconnat barátunk meg volt-e elégedve az utazás eredményével?
- Nem, az áldóját! - kiáltott fel éppen aznap reggel.
Lornans Marcel, kit a baleset után ideszállitottak, még feküdt, noha már semmi baja sem volt.
- Nem! - ismétlé Jean Taconnat - nem vagyok megelégedve, ugy látszik, hogy minden ellenem esküdött.
- De ellenem nem... veté közbe Marcel.
- Pedig ellened is barátom!
- Semmi esetre sem! Mert soha nem is óhajtottam Dardentor ur fogadott fiává lenni.
- Kutyaláncos! ebből a szerelem szól!...
- Én és szerelem?...
- Kópé te! Világosabb a napnál, hogy szerelmes vagy Louise kisasszonyba!
- Csöndesen Jean, valaki meghallhatná...
- És aztán? Nem ujság! Vonzalmadat már a vak is látja! Nem kell ehhez Oriental ur látcsöve, hogy meglássuk, merre felé kacsintasz. Nem nyugtalankodik-e már is Elissané asszony és nem gondolod, hogy a Désirandelle család szivesen a poklok fenekére küldene téged?
- Tulzol, Jean!
- Legkevésbbé sem! Csak Dardentor ur nem lát semmit, no meg talán Louise kisasszony sem veszi észre.
- Ő?... Gondolod - kérdé élénken Marcel.
- Jól van jól! Légy nyugodt tegnapi halott-jelölt ur. Vagy lehetségesnek tartod, hogy egy fiatal leány nem tudná mit jelent egy nagyon titkos szivdobbanás?
- Jean!
- Ami megvetését illeti, melyet Désirandelle-ék Agathokles nevü müremeke iránt érez...
- Hát jó, tudd meg Jean barátom, hogy fülig beleszerettem Louise kisasszonyba!
- Belebolondultál, igen ez a helyesebb kifejezés. De mi lesz ebből? Hogy Louise bájos és szép, azt a vak is látja; hiszen én is imádnám, ha szabad lenne... De ő már nem szabad... és ha szerelemről nem is lehet szó, de ott van a duzzadó pénzeszsák és a szülők forró kivánsága s mindezek befolyásolják a leányt. Ezt a házasságot már gyermekkoruk óta tervezik és talán csak nem gondolod, hogy mindeme tervet és kivánságot egyszerüen halomra döntheted?...
- Én semmit sem gondolok, várom a dolgok folyását.
- Pedig helytelenül cselekszel, Marcel!
- Mennyiben?
- Elpártolsz legelső tervünktől!
- Néked szabad kezet engedek, Jean!
- De gondold csak meg, Marcel... ha neked sikerülne, hogy fiává fogad...
- Engem?
- Igen, téged. Ha akkor tennéd a szépet Louise kisasszonynak és közben megcsörgetnéd a zsebedet, nem pedig miként most a szerelmes szegény flótás módjára csak sopánkodol, akkor egyedül a bugyellárisoddal is kiütöd Agathoklest a nyeregből, nem is szólva, hogy uj apád hatalmasan támogatná terveidet. Bizonyára pillanatig sem habozna Louiset is örökébe fogadni, ha a sors ugy akarná, hogy a leány mentse meg tüztől-viztől vagy más veszedelemtől.
- Félrebeszélsz!
- Félrebeszélek? De teljes megfontolással és csak jót tanácsolok neked.
- De azt csak belátod, Jean, hogy elejétől fogva kevés a szerencsém?... A vasuton tüz támad és nemhogy én menthetném meg Dardentor életét, hanem ő menti meg az enyémet.
- Persze, persze Marcel... ez a mi balszerencsénk, a mi átkozott balszerencsénk! Hanem eszembe jutott valami! Most te volnál a törvényszabta helyzetben, hogy te adoptálnád a perpignanit, hiszen az végre is mindegy és ő apjára hagyná vagyonát!
- Bolond - nevetett Marcel Lornans.
- Miért?
- Mert a törvény ugy szól, hogy az örökbefogadónak idősebbnek kell lennie az adoptálandónál, hacsak nehány nappal is.
- Jaj Marcel, ez ismét nem javunkra szól! Micsoda nehéz dolog is jogászi eszközökkel apát hóditani!
A folyosóról hangos beszéd hallatszott.
- Ő az! - mondá Jean Taconnat.
Clovis Dardentor vigan, derüs képpel lépett be és egy ugrással Marcel ágya mellett termett.
- Micsoda, még mindig ágyban? Talán nehezen lélegzik? Talán levegőt fujjak a tüdejébe? Csak semmi szégyenkezés! Van az én mellembe sok oxigénes levegő, külön recept szerint, magánhasználatra készült. Parancsol belőle?
- Dardentor ur, kedves életmentőm... - kiáltá Marcel Lornans felemelkedve.
- Ugyan!... szóra sem érdemes!...
- Dehogy is nem - válaszolt Jean Taconnat. - Az ön segitsége nélkül megful, megfő, megsül, elhamvad. Az ön segitsége nélkül csak egy marék hamu lenne Marcel, amit dobozban vihetnék haza.
- Szegény, szegény fiu... - ismétlé Dardentor, karjait az ég felé emelve.
Majd folytatá:
- Hát igaz, hogy megmentettem az életét!
Könnyes szemekkel nézte-nézte sokáig, majd magához ölelte a “heveny ezerchronizmus” egy rohamában, mely idővel még idültté válhatik.
Aztán mindhárman jókedvvel csevegtek. Hogyan keletkezett a tüz abban a kocsiban, hol Marcel aludt?... Talán a mozdonynak egy kipattanó szikrája repült be az ablakon, meggyujtotta az ülés vánkosát... a vonat gyors haladása csak élesztette a tüzet...
- Hát a hölgyek? - kérdé Marcel Lornans.
- Azok meg vannak! már el is felejtették az ijedelmet, kedves Marcel...
- Ahá, most már “kedves Marcel” - gondolta magában Jean Taconnat.
- Ezután ugy tekintem, mintha fiam volna - folytatta Clovis Dardentor.
- Fia! - visszhangozta Jean.
- Csak látta volna Louise kisasszonyt - szólt tovább társalogva a derék férfiu - milyen eszeveszetten rohant a lángban álló kocsihoz, mikor a vonat megállt. Istenemre, oly gyorsan futott, mint én! Mikor önt letettem a földre, holmi éltető eszenciával nedvesitette meg zsebkendőjét és az ön ajkához szoritotta. Nagyon megijedt, féltem, hogy el is ájul.
Mély megindulását kissé titkolva, mindkét kezével szorongatta Marcel a Dardentor ur jobbját, hálás szivvel köszönte fáradozását... köszönte Elissane Louise zsebkendőjét... és mindent, mit érette tett... A jó perpignani-t ez annyira meghatotta, hogy szeme könnybe lábadt.
- Ime két napsugár közé szorult könnycsepp - gondolá magában Jean, hamiskásan pislantva reájuk.
- Nos, édes Marcelem, nem akar felkelni?
- Éppen felkelőben voltam, mikor ön belépett.
- Talán segithetnék?...
- Oh! köszönöm... hisz Jean itt van...
- Kérem ne kiméljen engem, maga most már ugyis az enyém... Jogot formálok ahhoz, hogy önről gondoskodjam...
- Mint egy atya... - veté közbe Jean Taconnat.
- Igen, mint egy apa akarok gondoskodni róla, a kánya csipjen meg, ha nem mondok igazat.
Szerencsére Patrice nem hallotta ezt!
- De iparkodjanak, kedves barátaim, várnak önökre az ebédlőben. Felhajtunk egy csésze kávét, aztán sietünk az állomásra, hogy a karaván dolgát rendezzem. Később megnézzük a várost és környékét és holnap reggel nyolc-kilenc óra között arabus módon utnak indulunk. Előre turisták, előre kirándulók!... Majd meglátják, milyen igazi arabus leszek és a “ferbani”-t vállamra vetve... Valóságos sheik... sheik... a ragyogóját... tetőtől-talpig!
Ezzel aztán oly erősen megrázta Marcel kezét, hogy majd kihuzta az ágyból és egy pyreneusi népdalt dudorászva elballagott.
- Teringettét! hol találsz ehhez hasonló embert? - kiáltott fel Jean Taconnat. - Az afrikai “ferbani” a vállán... az illatos zsebkendőjü Louise...
- Jean! - felelé sértődött hangon Marcel - tréfád kissé szertelen...
- Hiszen te magad akartad, hogy vig legyek - vágott vissza Jean Taconnat, cigánykereket vetve.
Marcel Lornans öltözni kezdett. Arca még kissé halvány volt, no, de sebaj, majd elmulik.
- No ami azt illeti, hát a hetedik vadászezredben még különb kalandok is érhettek volna bennünket - folytatta Jean Taconnat. - Ördögbe, az sokkal komolyabb volna. Levet a ló, patájával jól mellbe rug... Harcban oda a láb.. vége a karnak... átlyukadt mell... bucsuzik az orr... lerepül a fej... és hegyiben a teljes lehetetlenség, hogy a tiz centiméter átmérőjü és kisebb testvéreinek brutalitása ellen tiltakozhassunk.
Marcel Lornans látván barátját teljes iramban, lemondott arról, hogy megállitsa, hanem várakozott, mig maga csukja be a szája szelepét.
- Gunyolódjál csak, Jean barátom, de ne feledd, hogy én is lemondtam a kisérletről, hogy azáltal adoptáltassam magara a megmentőm által, hogy őt is egyszer megmentsem. Tegyél amit akarsz, áldásom rajta!
- Köszönöm, Marcel!
- Szót se érdemel Jean Dardentor!
Félórával később a szálló ebédlőjébe léptek... azaz inkább egy egyszerü, de tisztán tartott és kedélyes vendéglőbe.
Az Elissane és Désirandelle család egy ablaknál állt.
- Itt van! Itt van! - kiáltá Clovis Dardentor Marcel felé mutatva. Tüdő és gyomor rendben, ép bőrrel bujt elő a sütőből!
Patrice elforditotta az arcát, mert a “sütő” kifejezést ez esetben közönségesnek találta.
Elissane asszony nehány szives szóval fogadta Marcel Lornanst, szerencsét kivánva neki szerencsés megmeneküléséhez.
- Dardentor urnak hála! áldozatkészsége nélkül...
Patrice nagyon meg volt elégedve, hogy gazdája Marcel Lornans szavaira csak néma kézszoritással felelt. Désirandellek ellenben ajkukat bigyesztve, felette közömbösek voltak és alig hajoltak meg kissé a párisiak üdvözlésére.
Louise Elissane nem szólt egy szót se, de tekintete találkozott Marceléval és ez bizonyára beszédesebb volt az ajkaknál.
Reggeli után Dardentor felkérte a hölgyeket, hogy készülődjenek. Azután ő, a két párisi és a Désirandelle urak a vasutra mentek.
Mint már emlitettük, az arzen-saidai vasutvonal Saidban végződik. Innen tovább, a francia-algiri részvénytársaság területein át, a dél-oráni vasut-társaság Tjutett szárny-vonalat, Tafavaronatól Kzafudka állomásig. Innen pedig három irányba ágazik a vasut. Az egyik Mecharia és Ain-Sefva-ig, a másik épülő félben van és Zraguet-ig fog vezetni, a harmadikat ellenben még csak most tervezik és pedig: Ain-Sfitsifatól Greyvilleig, majdnem ezernégyszáz méter magasságban a tenger szine fölött. A turisták azonban nem akartak olyan nagyon délfelé utazni, inkább nyugat felé, Seldonig és onnan északnak tartottak, hogy aztán Sidi-bel-Abbésből vasuton visszatérjenek Oránba. Clovis Dardentor azért sietett előre a saida-i állomásra, hogy a kis társaságnak podgyászait elszállittassa. Mindent rendben talált és nem volt oka panaszra.
Nagy ernyőkkel ellátott nyitott kocsik, lovak, tevék és öszvérek, készen várták turistáinkat. Ugy látszik, hogy az Oránból érkezett utasok közül még egyik se hagyta el Saidát. S ez mindenesetre nagyon jó volt, mert minél többen csatlakoztak a karavánhoz, annál biztosabban utazhattak, bár a nomád népek támadásaitól nem igen kellett félniök.
Marcel Lornans és Jean Taconnat, jó lovasok lévén, két telivér, Dél-Orán fensikján nevelt pompás berber paripát választottak. Désirandelle ur, hosszas gondolkozás után, a hölgyek kocsijában foglalt helyet. Agathokles pedig, nem bizván lovagló tehetségében, eleven tetemét inkább egy jámbor öszvérre bizta, ezzel mindenesetre bensőbben rokonszenvezett, mint a tüzes paripával.
Clovis Dardentor kitünő lovas volt, müértő szemekkel vizsgálta a lovakat, de egyelőre még nem határozott.
A karaván vezetése természetesen egy vasuti hivatalnok kezében volt. Ennek a Derivas nevü hivatalnoknak még egy Moktani nevü vezető és több arabus szolga állt rendelkezésére. Az élelmicikkeket teherszállitó kocsira rakták. Szükség esetén Dayban, Sebdonban és Tlemcenben uj élelmiszereket akartak beszerezni. Hogy éjszaka valahol sátrat verjenek, arról szó sem lehetett, de nem is volt rá szükség, mert a legközelebbi faluig vagy tanyáig csak tiz lieu-nyi volt az ut, ott pedig megpihenhettek.
- Teljesen rendben van minden! - mondá Clovis Dardentor - és az egész rendezés az algiri-vasut igazgatójának becsületére válik. Bölcs intézkedéseiért csak szerencsét kivánhatunk neki. Holnap, kilenc órakor, gyülekezünk az állomáson, a mai szép napot pedig arra használjuk, kedves barátaim, hogy Saida város szépségeit megtekintsük.
Dardentor ur és társai éppen indulófélben voltak, mikor mintegy száz lépésnyire tőlük, közös ismerősüket pillantották meg, Eustache Oriental urat, a montelimari csillagász társulat elnökét.
- Itt jön ő! Itt jön ő! Saját uri személyében - szavalt Dardentor ur messze csengő hangon.
Néma fejbolintással köszöntötték egymást, azonban szóváltására most sem került a sor. Ugy látszik Eustache Oriental ur itt is ugyanugy elzárkozott, mint az “Argoles” fedélzetén.
- Hát ez is velünk utazik? - kérdé Marcel Lornans.
- Valószinüleg mi fogjuk őt magunkkal cipelni - felelé Dardentor ur.
- Reménylem, hogy a vasuti társaság elegendő élelmiszerekről gondoskodott.
- Csak gunyolodjék hatalmas étvágyán Taconnat ur - mondá Clovis Dardentor - még sem lehet tudni, hogy utközben nem válhatik-e hasznunkra a kis pufók. Tegyük föl, a karaván eltévesztené az utat. Oriental ur minden bizonynyal megtudná az égi testekből, hogy hol és merre van a helyes irány? A tudós jelenléte alkalomadtán hasznunkra válhatik.
Dardentor ur inditványára, ezt a napot a város és környéke megtekintésére szentelték.
Saidanak, körülbelül háromezer lakósa nagyon vegyes, ugyanis hatodrésze francia, tizenkettedrésze zsidó, a többi pedig bennszülött. Mascará-ból 1854-ben iderendelt katonaszakasz alapitotta ezt a kis városkát. Tiz évvel később, tulajdonképen csak a franciák által lerombolt város romjai voltak láthatók. A várfal egyik négyszöge, Abd-el-Kader erődje volt. Később az uj város délkeletre és két kilométernyire a régi vártól épült, kilencszáz méter magasságban.
A “szép” Saida, mint ahogy a kis városkát nevezni szokták, Saint-Denis du Signek és Mascarának volt tökéletes képmása. Itt is van békebiró, vám, adó és erdészeti hivatal, ugymint arab iroda. Nevezetesebb régiségekül, ősrégi épületekről itt persze szó sem lehetett, ami éppen nem ejt csodálkozásba, mivel a város aránylag uj keletü. Clovis Dardentornak azonban eszébe se jutott e miatt zugolódni, ipar és kereskedelem utáni vágyát tökéletesen kielégitette a malmok zugása és a fürészek nyisszenése. Legfeljebb azt sajnálta, hogy nem egy szerdai napon értek Saidba. Mert ez volt t. i. a nagy arabus gyapjukereskedők vásárnapja. De azért az ő mindenért könnyen lelkesülő és élvezni szerető kedélye mindig olyan élénk volt, mint az utazás első napján s reméljük, hogy a végén se fog megváltozni. Szerencsére Saida környéke pompás tájképeket és kilátásokat nyujt a szemlélőnek s még a laikus is szivesen megőrzi képen vagy rajzon megörökitett emlékén. Gyönyörü pázsitok, dus szőlőkertek, gazdag faiskolák vannak mindenfelé és pazar kertek képviselik az afrikai éghajlat összes floráját. Egyáltallában a francia gyarmat mindhárom tartománya termékeny, kulturája az embert szinte bámulatba ejti. Félmillió hektárt csupán csak az alfatermelésnek szenteltek; a talaj pompás és a Qued Menarin ellátja dusan vizzel. Bő aratás van minden évben, azonfelül értékes márványbányáinak kiaknázása gazdagitja a várost.
Clovis Dardentor önkéntelen meglepetéssel kérdé:
- Hogy van az, hogy természetes segédforrásai dacára, Algir még se tud meggazdagodni?
- Mert ebben az országban sok a hivatalnok és kevés a gyarmatos - felelé Derivas - s az utóbbiakat elnyomják az előbbiek, mint a hasznos növényt a gaz.
Saidától északnyugati irányban, két kilométer hosszu uton, folytatták turistáink az utat. A hegy lejtőjén állott valamikor a régi város, alján pedig százméternyi mélységben a zuhogó Meniazin vize folyik. Persze, ma már csak a vár romjai láthatók, melyet egykor a hires arabus vezér meghóditott.
Ebédre a kis társaság visszatért a vendéglőbe, délután pedig ki-ki a maga szobájába vonult, hogy az utra felkészüljön.
Jean Taconnat a mai napon se nem nyert, se nem vesztett; annál szerencsésebb volt azonban Marcel Lornans, kinek sikerült Louiseval beszélgetni és érte való fáradozását megköszönni.
- Óh, Lornans ur! - mondá a fiatal leány, - mikor én önt eszméletlenül, félholtan megláttam, oly rémület fogott el... nem, sohasem fogom ezt a borzasztó pillanatot elfelejteni.
Ezek a szavak mindenesetre többet fejeztek ki, mint az “iszonyu rémület”, miről Dardentor ur beszélt.

XII. FEJEZET.
Melyben a karaván elhagyja Saidát és Dayaba érkezik.
Másnap, egy órával az elindulás előtt, a kocsik, állatok és a személyzet az állomáson várta turistáinkat. Derivas fővezető végső parancsait osztogatta, Moktani pedig lovát nyergelte. Három nyitott kocsi és egy élelmiszerekkel megrakott szekér az állomás udvarán állott. A kocsisok az indulás pillanatát várva, már felültek, a lovak és öszvérek nyeritve ágaskodtak, a tevék pedig még nyugodtan hevertek a földön. Öt fehér burnuszba öltöztetett benszülött, kiket a kirándulás alkalmára külön fogadtak fel, keresztbefont karokkal, egy sarokban ülve, keleti nyugalommal az indulást várta. Mindössze tizenhat tagból állt a karaván; kilenc tagból Dardentor ur társasága, a többi két utashoz sorakozott. Eustache Oriental ur is, ki két nap óta Saidában tartózkodván, a jól szervezett karavánhoz csatlakozott. Elissane asszony és kisasszony, valamint Désirandelle asszony a szépnem egyedüli képviselői voltak.
A Dardentor-csoport, Patricet előre küldve, elsőnek érkezett az állomásra. Lassanként gyülekeztek a többiek is, nagyobbrészt orániak, egyik-másik Elissane asszony személyes ismerőse volt. Hátán, a szijon lógó látcsővel, kezében utitáskával, Eustache Oriental némán köszönt az “Argoles” utasainak, csakhogy most már Dardentor ur nem elégedett meg a néma köszönéssel, hanem mosolyogva kezét nyujtván neki, kérdezé:
- Ön is velünk tart, Oriental ur?
- Igenis! - felelé a montelimari asztronómiai társulat elnöke.
- Örömmel látom, hogy távcsövét nem felejtette otthon, mert esetleg szükségünk lehet rá, minthogy beállhat az eshetőség, hogy jó szem, éles szem fog kelleni, ha a vezető netán kátyuba ereszt minket.
Mialatt a perpignani és a montelimari egymás kezét szorongatta, Patrice a kátyu szó hallatára kedvetlenül rázta a fejét.
Közben Marcel Lornans az Elissane hölgyek körül forgolódott és udvariasan átvette kézitáskájukat, hogy azt a kocsiban elhelyezze. Désirandelle ur podgyászát őrizte. A bamba Agathokles pedig ingerkedett kiválasztott öszvérével, mely vésztjóslóan hegyezgette hosszu füleit. Jean Taconnat, gondolatokba merülve, azon gondolkodott, hogy mi lesz a jövőben, ha tizennégy napi utazás után visszatérnek Oránba. Hamarosan összeállitották a karavánt. Az első kocsiban, melynek kipárnázott ülőhelye és befüggönyözhető ernyős teteje volt, az Elissane- és Désirandelle-család foglalt helyet. A második és harmadik kocsit azok az utasok foglalták el, kik nem akartak ló vagy öszvérháton utazni. A két párizsi egy fordulással lovon termett, mint olyan lovasok, kiknek nem titok, hogyan kell megülni a nemes állatokat. Agathokles ellenben - módfelett esetlenül - kapaszkodott az öszvér hátára.
- Okosabban tennéd, ha a kocsiba ülnél, - figyelmeztette őt Dardentor ur, - atyád átengedhetné helyét.
Désirandelle urnak csakugyan nem is volt kifogása a helycsere ellen.
Azonban Agathokles mitsem akart erről hallani, makacsul ragaszkodott öszvéréhez, ez viszont makacsul megfogadta magában, hogy az előbbi vakmerő cselekedetért Agathokles utközben bünhődni fog.
Derivas vezető meg a többi utas már a lovon ült, mikor mindnyájok tekintete Dardentorra esett.
Patrice segitségével ez a rendkivüli férfiu éppen a “ferbánit” vetette vállaira; fez, vagy turbán helyett fehér utazósapka födte homlokát, a magasszáru arabuscsizmát pedig a gamasli pótolta; egészben azonban olyan pompásan festett, hogy Patrice büszke megelégedéssel nézte gazdáját, remélve, hogy ezentul szavai megválasztásában is ilyen előkelő lesz. Azután Dardentor ur felült az egyik földön fekvő teve hátára, Moktani vezető pedig a másikéra.
A “sivatag hajói” méltóságteljesen felemelkedtek, miközben a perpignani kecses kézmozdulattal üdvözölte a karavánt.
- Mindig ilyen szokott lenni! - mondta Désirandelle asszony.
- Amig valami baleset nem éri - aggodalmaskodott halkan a fiatal leány.
- Milyen férfiu! sugá Jean Taconnat unokatestvérének. S ki ne tartaná szerencséjének, hogy fogadott fiává legyen?
- És egyuttal atyjának nevezhetné, tette hozzá Marcel Lornans, kinek pompás pleonasmusa Jeant jóizü kacagásra birta.
Patrice teljes méltósággal ült fel az öszvér hátára; Derivas pedig megadta az elindulás jelét.
A karaván sorrendje a következő volt: legelől ment a fővezető lóháton, utána Dardentor és Moktani teveháton, azután a két párisi és más két turista szinte lóháton; Agathokles öszvéren ide-oda dülöngve, mintha becsipett volna, utána a három kocsi következett, ezek egyike Oriental urat szállitotta, s végül a teherkocsi, annak tetején az egyik benszülött ült, mig a másik lóháton zárta be a menetet.
Saida és Daya, mintegy száz kilométernyire esik egymástól. Utközben, körülbelül esti nyolc órakor egy tanyához kellett érniök, hogy ott meghálhassanak és onnan reggel elindulva, másnap este Dayaba érhessenek.
Óránként, körülbelül száz lient kellett megtenni, ami ezt a kirándulást, inkább csak szép és nagyszerü sétává tette. Saidát elhagyva, a karaván Beni-Meniarin területére tért, hol már nem igen voltak gyarmatok. Nyugati irányban pompás ut tárult, mely egész Dayá-ig vezetett.
Gyönge északi szél hatása alatt vonultak tova az eget boritó felhők és a gyenge szellő a levegőt is kellemesen hüsitette. A nap sugarai, csak oly mértékben tüztek, hogy a fény és árnyék közti különbséget lehetett tenni, ez által különösen bájt kölcsönözve ez amugy is festőien szép változatos tájéknak.
Az ut folytonos emelkedése miatt turstáink most már csak lépésben haladtak előre. Néhány kilométerrel odébb a karaván a város régi romjai mellett Doni-Thabet erdőjén keresztül, a Qued-Honnet forrásai felé vette utját, majd Djeffraleoraga erdőn át, melynek területe nem kevesebb huszonegyezer hektárnál. Tőlük északra, terjedelmes alfa-földek mutatkoztak, számos vizsajtóval berendezett csür, melyekben az arabusok “Stipa Sendrissá”-t sajtolják és gyártják. Ennek a növénynek nem árt se szárazság, se hőség, mindkettőnek ellentáll és a lovak meg marhák legpompásabb takarmánya: gömbölyü leveleiből viszont szőnyeget, kötelet, papucsot s más efféle fonott dolgot, valamint igen erős papirost készitenek.
- Utunkban még sok nagyterjedelmü alfa-földet, erdőségeket és hegyeket fogunk látni - mondá Derivas Dardentor urnak és sok vasércet és márványt rejtő hegyet.
- Szóval, nem lesz okunk panaszkodni! felelé Clovis Dardentor.
- Kivált, ha festői kilátásokról van szó, mondá Marcel Lornans, ebben a percben azonban egészen másra gondolva.
- Van-e sok folyó ezen a tájékon? - kérdé Jean Taconnat.
- No az bizonyos, hogy itt több patak van, mint amennyi ér az ember testében!
- Tulsok az ér! - gondolá Jean Taconnat magában, mit “érnek” ezek nekem?
Ezt a vidéket, melyen a karaván átment “tell”-nek hivják és a Földközi-tenger irányában fekszik.
Természeti szépségekkel dusan megáldva, a berber tartományok legmelegebbje, mindamellett gyönyörü rétek, sóstavak türhetővé teszik az itteni éghajlatot; holott lejebb, délfelé a Saharában, szemet vakitó por fedi a növényzetet; embert s állatot egyaránt agyongyötri az izzó parázsként tüző nap melege.
Orán éghajlata ugyan melegebb, mint Algir más tartományaié, de egészségesebb is, mi gyakori észak-nyugati szeleinek köszönhető.
Az oráni “tell” azon része, hol a karaván áthaladt, nem oly hegyes vidék, mint az algiri, vagy constantinei tartomány.
Vizbőségénél fogva, talaja pompás, sikságai földmivelésre igen alkalmas. Számos gyapotültetvény diszeleg itt, különösen, ahol a föld sótartalmu.
Rengeteg sürü erdők lombkoronája alatt karavánunk nem szenvedett még nagyon a tikkasztó hőségtől, pedig egyebütt ez már májusban szinte türhetetlen.
Pompás, hatalmas buja növényzet örvendeztette szemeinket. Micsoda illata balzsamozza a levegőt, szinte elkábul tőle az ember.
Van itt minden! szentjános-kenyér, eper-, szederfa, törpe pálma, tömjén, mirtus, levendula bokrok, számos tölgyfa, cédrus, bükk, vadolajfa, citrom és még sok más, melynek nevét a laikus nem is ismeri.
Turistáink azzal az elpusztithatatlan jókedvvel és elragadtatással folytatják utjukat, mely minden utazás, vagy kirándulás kezdetét jellemzi. A madarak éneklését és csattogását Dardentor oly hálásan fogadta, mintha ezt a hangversenyt az algiri-vasuttársaság külön a karaván mulattatására rendezte volna.
Tevéje oly méltósággal hordta hátán Dardentor urat, mintha ismerte volna gazdájának tekintélyes voltát, s bár Dardentor a ringás közben sokszor a teve pupjához ütődött, ezt föl se véve, váltig azt hangoztatta, hogy ilyen jámbor szelid állaton még soha se nyargalt.
- Bizony ez sokkal különb egy jóravaló gebénél is, - mondá lelkesülten.
- Ló-nál! javitotta volna ki gazdáját Patrice, ha mellette lett volna.
- Mondja Dardentor ur, nem kényelmetlen az ülés? - kérdé Louise kisasszony.
- Éppenséggel nem! Hacsak a szegény állat nem gondolja, hogy valami pyreneusi márványtuskót hord a hátán!
A lovasok közeledtek a kocsihoz, hogy a bennülőkkel néhány szót válthassanak.
Désirandellék majd megpukkadtak mérgökben, mert ők Agathoklest folyton szemmel tartva láthatták, hogy a jámbor öszvér sehogy se engedelmeskedik neki.
- Vigyázz, hogy le ne vessen! figyelmeztette édesanyja, mert az állat éppen most kissé élénkülve toporzékolt és ugrálva ficánkolt.
- Jobb lett volna, mellénk ülni a kocsiba! - vélekedett Désirandelle ur.
- Ha leveti, majd fölkel ujra! - mondá Dardentor ur, de hirtelen kiáltani kezdett, hogy:
Vigyázz! vigyázz Agathokles, ne hadd magad, hisz az állat erősebb, mint te, vigyázz! Hohó! mi az te csacsi? Megállj. Talán csak nem akarod gazdádat Saida-ba visszavinni? Agathokles! forditsd vissza azt a nyakas öszvért!
De a nyakas öszvér gazdája iparkodása dacára világért se akart visszafordulni és makacs elszántsággal vitte tovább lovasát, össze-vissza rázva.
A karaván megállott és Dardentor Patricet Agathokles segitségére küldte, hogy vezesse vissza.
- Kit? - kérdé Jean Taconnat - az öszvért, vagy a gazdáját?
- Mind a kettőt! - felelé Marcel Lornans.
- Uraim! Uraim! kis elnézést kérek! - jegyzé meg Dardentor ur, ki azonban nevetését alig fojthatta vissza.
A párisiak évődését Louise is hallotta s nincs kizárva, hogy azért játszott oly pajkos mosoly ajkai körül.
Végre lecsillapult Désirandelle asszony nyugtalansága is.
Patrice utolérte az akaratlanul vágtató Agathoklest és békén visszaterelte a makrancos öszvért.
- Nem tehetek róla, eleget ráncigáltam ezt a gonosz fajtát - védekezett a hájfejü Agathokles.
- No, hiszen! - ebből a kátyuból egyhamar ki nem mászol - mondá Dardentor oly messze csengő hangon, hogy a közeli bokorból egy csapat tollas énekes szétrebbent.
Tiz óra felé a karaván átment Beni-Meniarint a Djeffraben Djafourtól elválasztó határon. A Honnet egyik ágának átkelése, mely az északi rész patakjait táplálja szerencsésen ment. Néhány kilométerrel odább a Tensaimávon is minden nehézség nélkül gázoltak keresztül. A kocsiknak még csak küllői sem nedvesedtek meg. Tizenkét óra előtt husz perccel Montani jelt adott, hogy a karaván álljon meg, mert az erdő szélén pompás pázsitos helyre találtak, a tölgyek lombozatán pedig a tüzes napsugarak nem hatolhattak át, azonfelül a közeli Gued-Tenonar vize is kellemessé tette ezt a helyet a pihenés és a reggeli elfogyasztásra, alkalmasabbat az egész uton nem találhattak. A lovasok leugráltak lovaik és öszvéreikről. A két teve pedig, előre nyujtott, hosszu nyakkal és behajlitott térdekkel, elterült a füvön, mig a két utas, Dardentor és a vezető, a szó szoros értelmében partra szállt. Ezt azért mondják igy, mert a tevéket “sivatag hajónak” nevezik. A benszülöttek felügyelete alatt a többi állat a közeli réteken legelészett, táplálékuk fenyőből és friss, illatos füből állott.
A teherkocsiról lerakták az utközben némileg kiegészitett élelmet. Volt ott mindenféle konzerv, hideg hus, friss kenyér, izletes gyümölcs, banán, szépen elrendezett kosarakban. Azután letelepedtek és hozzá láttak a reggelizéshez. A hosszu szabad ég alatti tartózkodás farkasétvágyat hozott mindegyiknek.
- Szerencsére itt nincs olyan kapitány, aki épen az étkezés idejére “ellenáramlatba” vigye a társaságot - mondá Jean Taconnat.
- Hogyan? - kérdé Désirandelle ur - ezt merte volna megtenni, az “Argoles” kapitánya?
- Ugy bizony, barátom! Ezt a vakmerőséget követte el Bugarach kapitány és pedig a hajósvállalat érdekében. Mindent az osztalékért! azután jönnek csak az utasok! Ilyenkor azoknak van a legjobb dolguk, kiknek jól berendezett gyomruk van s az ilyen hajóingást fel sem véve, fittyet hány a fifikára.
Patrice háromszor is elfintoritotta az orrát.
- No de itt nem inog alattunk a föld - folytatá Dardentor ur és nincs rá szükségünk, hogy a székhez csavartassuk magunkat.
Patrice fülei lekonyultak. Az ételeket a pázsiton tálalták. Az evőeszközök, tálak, tányérok, poharak, kések, kanalak és villák, mind a legkifogástalanabb tisztaságban ragyogtak.
A turisták természetesen közösen fogyasztották el a reggelit, mi nagyon hozzájárult a kedélyhangulat emeléséhez és a kölcsönös megismerkedéshez. Mindenki odaült, hová neki jól esett. Marcel Lornans tapintatosságból nem ült igen közel Louise kisasszonyhoz, de persze nem is oly messze, hogy ne láthatta volna őt. Dardentor ur közelében, kit imádott, mióta ez őt az égő kupé lobogó lángaiból kimentette. Ezt a nagyhatásu mondatot gyakran ismételte Dardentor ur, Patrice legnagyobb gyönyörüségére.
A szabad ég alatt elköltött reggelizés alkalmával nem volt sem jobb, sem rosszabb hely, mindenki egyforma figyelemben részesült.
Eustache Oriental urnak semmi alkalma sem volt tehát arra, hogy a legjobb helyet a maga számára lefoglalja, miként azt az “Argoles” fedélzetén oly előszeretettel cselekedte. Mindamellett kissé elkülönitett helyen ült és szinte a szemével kereste ki a legjobb falatokat. Jean Taconnatnak sikerült ugyan, egy szemfényvesztő gyorsaságával, néhány kiszemelt falatot előre elkaparintani, de Oriental ur emiatt olyan haragos szemeket meresztett rá, hogy Taconnat alig tudta legyürni az ételt a visszafojtott nevetéstől.
Az első étkezés a szabad ég alatt pompás kedvvel végződött. A perpignani jókedve olyan volt, mint a völgynek eresztett hegyi patak, magával ragadta a többieket is, ugy, hogy a legélénkebb társalgás fejlődött ki. Beszélgettek az utazásról, annak minden lehető meglepetéseiről és egyéb képzelt eshetőségekről. Eközben Elissane azt a kérdést kockáztatta, hogy nincsenek-e ezen a vidéken ragadozó állatok?
- Ragadozók? - felelé Dardentor - nem vagyunk mi elegen? Különben az igazi vetélytársak ellen van elég fegyver, pisztoly, puska és töltény a málhás kocsin. És fiatal barátaim Jean Taconnat és Marcel Lornans, kik már egy évet leszolgáltak, talán nem tudnak a puskával bánni? Aztán van-e társaságunkban csak egy is, ki nem nyert volna dijat a versenylövésben? Nem akarok dicsekedni, de négyszáz méter távolságból keresztül lőnném a tökfedőmet.
- Hm, - dörmögött közbe Patrice, kinek a tökfedő elnevezése lelkikinokat okozott.
- Hölgyeim! - szólalt meg most Derivas, ragadozó állatoktól nem kell tartaniok. Csak nappal utazgatunk s ilyenkor a vadak nem mutatkoznak. Az oroszlánok, párducok, hiénák csak éjjel hagyják el oduikat. Éjjelre pedig karavánunk mindig valamely európai vagy arab faluban lesz.
- Lári-fári - folytatá valamivel később Dardentor ur - én annyit sem törődöm a ti párduc- vagy oroszlánotokkal, mint egy döglött macskával. Pip-puff! - tette hozzá olyan kézmozdulattal mintha máris oroszlán és párduc vérben gázolna. - Csak hadd kerüljenek a bőrnyuzó kés alá!
Patrice sietve egy tálat kinált, mely nem kellett senkinek. A vasuti hivatalnoknak különben igaza volt, nappal a ragadozó állatok támadásától nem kellett tartani.
Az erdő veszedelmetlen többi lakói is, ugymint a sakálok, mindenféle farkatlan majmok, rókák, zergék és strucok, scorpiók és mérges kigyók ritkán mutatkoztak.
Fölösleges részletezni, hogy a kitünő ételeket pompás algiri borokkal öblögették le, nem is szólva a finom pálinka és fekete kávéról, mi csemege után került a pázsitasztalra. Félkettőkor friss kedvvel és az előbbi sorrendben, folytatták az utazást. Mindig mélyebben hatoltak a Tendvand erdő belsejébe, a terjedelmes alfa-földeket messze elhagyva. Jobbra tőlük vasércet rejtő hegyek mutatkoztak, melyekben sok tiszta érc találtatott; kissé távolabb római eredetü bányák vannak, miket már az ókorban müveltek fejlesztésre. Az erdei ut mentén mindenütt találkoztak munkásokkal és alfamivelőkkel. Nagyobbrészt arabok, de vegyültek a libiai, berber, török és más keleti fajjal és pedig együtt voltak a fensik, a sikság, a sivatag lakói. Egész csoportok jöttek velük szembe, de békésen, nyugodtan, Jean Taconnat legnagyobb bosszuságára, ki az egész uton tüzről, vizről és támadásról álmodozott.
Este hét óra tájban elérték azt a keresztutat, mely Sidi-bel-Abbéstől Dayaig terjed és a francia-algir társaságtól, a tartomány legelhagyatottabb részeibe is vezet.
A keresztut közelében tanya volt. Utitervük szerint ott kellett meghálniok. Három jó karban levő épület állt rendelkezésükre. Vacsora után mindenki pihenésre tért s a tizenkét lieunyi ut után most jól esett a tiz órai feltétlen nyugalom.
Másnap reggel a karaván ujra felkerekedett és szokott gyorsasággal haladt, hogy a nap folyamán még Daya-ba érhessen. Mielőtt elindultak, a következő párbeszéd folyt le Clovis Dardentor és a Désirandelle pár között:
- Mondjátok csak kedves barátaim, hogy mint áll a dolog fiatalok és Louise kisasszonynyal. A dolog semmikép se halad előre, az ördögbe is, Agathokles intézzen hevesebb rohamot...
- Ugyan hová gondol, Dardentor ur, - válaszolá Désirandelle apa, - az én fiam oly tartózkodó természetü és olyan tapintatos.
- Szép tapintat! - kiáltott Dardentor ur boszusan - hagyjatok békén ezzel a tapintattal! Ott kellene mindig a ti kocsitok mellett totyognia, jegyesének udvarolva, ezer meg ezer ostobaságot a fülébe sugva; szépségét, kedvességét dicsérve, szóval elkövetni mind azt a sok gyerekes bohóságot, ami nélkül a jóravaló szerelmes el sem lehet. És e helyett mit tesz az a mamlasz Agathokles? csak nagyokat hallgat és egyre hallgat!
- Dardentor ur! - szólalt meg egyszerre Désirandelle asszony, akarja hogy valamit mondjak?... mindent, ami a szivemet bántja?
- Csak ki vele, tisztelt asszonyom!
- Rosszul tette, hogy a két párisit magával hozta.
- Jeant és Marcelt? - kérdé a perpignani. - Először is nem én hoztam őket, maguk jöttek és ebben igazán nem akadályozhatta volna őket senki.
- Annál rosszabb, mert az nagyon borzasztó dolog.
- Szabad kérdeznem, hogy miért?
- Mert az egyik tulságosan foglalkozik Louisevel. Elissanénak is feltünt már.
- Melyiket, gondolja?
- Marcel Lornans... akit ki nem állhatok.
- Magam sem! - vetette közbe Désirandelle ur.
- Micsoda? - kiáltott Dardentor, - az én Marcel barátomat, kit a lobogó lángokból mentettem ki?...
Ezuttal ennek a szép mondatnak felét mégis elnyelte.
- Kérlek kedves barátaim, ti ugyancsak tévedésben vagytok, Marcel Lornans annyit se foglalkozik Louiseval, mint a viziló egy csokor ibolyával. Körutazásunk befejeztével Marcel és Jean visszatérnek Oránba és beállnak a hetes vadászokhoz. Ugyan ne beszéljetek ilyen képtelen dolgokat, bizonyára álmodtatok. S ha Marcel nem utazott volna velünk, akkor nem is lett volna alkalmam, hogy őt...
A mondat ezzel a négy szóval végződött: “a lobogó lángokból kimentsem.”
Az érdemes férfiu tényleg nem ismerte a dolgok mibenlétét, mert, hogy: Agathoklessel sehogy se ment a dolog, az bizonyos, de az is igaz, hogy Marcelel annál jobban.
Kilenc órakor a karaván a tartomány legnagyobb terjedelmü erdejébe ért, a “zeglai”-ba, melyet az országut keresztül szel s ugy vezet Dagába, hatvannyolcezer hektár ennek az erdőnek területe.
Déltájt az ut nagyobb részét már megtették és ugy mint megelőző napon a Sued-Sefioum partján hüvös lombok árnyékába telepedtek le. Dardentor Clovis olyan hangulatban volt, hogy még csak eszébe se jutott Marcel viselkedését Louise irányában megfigyelni.
Reggelinél Jean Taconnat észre vette, hogy Oriental ur a táskájából különféle csemegéket szedett elő s azokat mások megkinálása nélkül, valódi inyenc módjára egyedül fogyasztotta el. S az étkezésnél pedig ugy, mint mindig, most is a legjobb falatokra pályázott.
- Ezek felfedezésére, bezzeg nem kell neki a távcső. - szólott Jean Taconnat Dardentor urnak.
Délután három órakor kocsik, lovak, tevék és öszvérek a taouriai romok mellett időztek, lévén az utasok között két archeológus, kik a romok iránt nagyon érdeklődtek.
Délnyugatnak indulva, Djafva-Thouama és Mehadid területére érkeztek. Mindkettőt, a Qued-Taoulila-patak öntözi. Itt a vizállás oly alacsony volt, hogy a szekereket is könnyen át lehetett vezetni. Különben a vezető nagyon értelmes ember volt, abból a fajtából, amely az utazás sikere szerint várja a busás borravalókat.
Este nyolc óra tájban, végre feltünt a hasonnevü erdő szélén Daya kis városka.
Meglehetős jó vendégfogadóra akadtak s ide tért be az egész fáradt és pihenésre vágyó társaság.
Lefekvés előtt igy szólt egyik párisi a másikhoz: - Hallod-e Marcel, ha fenevadak támadnának reánk - s mi oly szerencsések volnánk Dardentor urat egy oroszlán vagy egy párduc körmei közül kiszabaditani, mit szólnál hozzá, nem volna az nagyszerü?
- Minden bizonynyal! - felelé Marcel elalvás közben, de jó előre biztositlak, hogy ilynemü támadásoknál, nem ő volna az, akit mindenek előtt megszabaditanék.
- Teringettét! - ez sok - kiáltott fel erre Jean Taconnat.
Mikor lefeküdt, kivülről valami sajátságos orditás hallatszott.
- Hallgass, te buta állat, - mondá magában Jean Taconnat, - ordits inkább nappal.
Mielőtt elaludt, még egyszer mormogta:
- A sors könyvében, tehát meg van irva, hogy sem a fia... de még csak az unokája se lehetek, ennek a derék férfiunak.

XIII. FEJEZET.
Melyben Jean Taconnat éppen olyan hálás, mint amilyen csalódott.
Daya, az arabok ős Sidi-bel-Khezadjija ez idő szerint erős falakkal és négy bástyával védett erőd, - az Oráni fensik bejáratát uralja.
Hogy turistáink, a két előző nap fáradalmait teljesen kiheverjék - Dayában huszonnégy órai pihenést terveztek; a karaván csak harmadnapra indul tovább.
Itten való tartózkodásukat akár hosszabbra is szabhatták volna, mert Daya éghajlata gyönyörü fekvésénél fogva nagyon egészséges. Tölgyben és fenyőben gazdag lejtői mintegy ezernégyszáz méter magasságig terjednek. Egészségi szempontból az európaiak is nagyon látogatják.
A városnak 16-17 ezernyi lakossága majdnem kizárólag benszülött, csak néhány francia tiszt és katona van köztük. A kirándulók daya-i tartózkodását nem kell behatóbban részletezni. A hölgyek, csak a város belsejében sétálgattak; az urak ellenben az erdőkig és a hegyek aljáig is elhatoltak, sőt néhányan egész le a rónáig, Daya mocsaraihoz, melyekben pisztáciak és más gyönyörü lombozatu fák tenyésznek.
Dardentor ur mindent elragadtatással látott és nézett. Ifju barátait egész nap magával cipelte hol ide, hol oda. Pedig Marcel Lornans szivesebben maradt volna az Elissane-hölgyeknél, ha ráadásul mindjárt Déssirandellék is ott maradtak, de nem illett volna, hogy a megmentett és a megmentő egymástól elszakadjon. Következésképen Jean Taconnat sem távozhatott egy tapodtatra sem a perpignanitól. Csak Agathokles nem vett részt a kirándulásokban és nem mozdult egy percre sem a hölgyek mellől. Dardentor figyelmeztetését Désirandellék ugyanis nagyon szivükre vették. Az ő tanácsa volt, hogy Agathoklesnek a hölgyeknél kell maradnia. Hátha mégis egyszer nyilatkozik és Louisehoz való helyzetét tisztázza? Ritkán nyilik kölcsönös kimagyarázkodásra ilyen jó alkalom, ezt ki kell használni, szóval Agathoklesnek felsőbb rendelet folytán itt kellett maradni.
Hogy Agathokles tényleg nyilatkozott-e, azt este még senki sem tudta; de mikor Dardentor ur azt kérdezte Louise-től, vajjon jól kipihente-e magát és másnap folytathatják-e az utat, - Louise olyan arccal, melyben véghetetlen unalom tükröződik, azt felelte, hogy:
- Óh Dardentor ur! - egész nap egyebet se tettem, mint pihentem.
- Remélem, hogy Agathokles kellemesen szórakoztatta Louise kisasszonyt? Legalább zavartalanul cseveghettek. Lássa, ezt is nekem köszönteti.
- Ah! - tehát önnek köszönhetem Dardentor ur?
- Ugy van! Nekem volt az a szerencsés ötletem és remélem megörvendeztette önt.
- Óh, kérem, Dardentor ur!
Ez az “óh” és “kérem” ilyen különös hangsulyozása eleget bizonyitott és fényesen tanusitotta, milyen nagy örömet szerzett a fiatal leánynak. De a perpignani, ezzel meg nem elégedvén, addig faggatta Louiset, amig az bevallotta neki, hogy Agathoklest ki nem állhatja.
- Ördögbe is! - dörmögé elmenőben Dardentor ur. Ez a dolog tehát magától sehogysem se megy. No de még jóra fordulhat minden, mert hiszen az utolsó szó még nem hangzott el. Az efajta leányszivek mindig titkokkal teltek. Milyen okos is voltam, hogy sohase botlottam bele ezekbe a kedves, rejtelmes lényekbe.
Igy gondolkozott Dardentor ur és eszeágában sem volt, hogy esetleg Marcel Lornans okozta Louise nagy ellenszenvét Agathokles iránt.
Szerinte Agathokles korlátoltsága és esetlensége mindennek az oka.
Másnap reggel hét órakor Dayából tovább indultak.
Az emberek és állatok ujult erővel és kedvvel folytatták utjukat. Az időjárás is kedvezett. Bár hajnalban még ködös párák és felhők takarták el az eget, de csakhamar eloszlottak és szép, derüs égboltozat mosolygott rájuk. Esőtől nem kellett félni, mert az esőzés itt ritkaság; husz év alatt alig volt eső, ellentétben a többi algiri tartománynyal, hol, ha nem is a felhőkből, de hála számos patakjainak, a földből bugyog elő a viz.
Sebdon-Dayától, körülbelül hetvennégy kilométer távolságra van; ha az ember folyton a Ras-el-Matól El-Gorón Sebdonba és Dayatól Ras-el-Mébe vezető országuton marad, persze öt kilométernyi kerülőt tesz, de azt szivesen elviselik, mert kellemesebb is, mint az alfaföldeken keresztül és benszülöttek rétein átvágtatni. A vidék hegyes és nem nyujt annyi árnyékot, mint a délre fekvő sürü erdőség.
Dayatól az ut egyenesen Sebdon-ba visz.
Korai elindulás - és kissé gyorsabb meneteléssel a karaván estére El-Gor-ba érkezhetik. Ez ugyan hosszu és fáradságos ut volt - mert csak egyszer volt szabad megpihenniük, ezért azonban csak a lovak, tevék és öszvérek zugolódhattak volna - azok persze hallgattak. Igy azután a karaván szépen haladt az előbbi sorrendben. Gyönyörü hegyi patakokkal diszitett vidéken át, mint az Ain-Saba, Ain-Balviri, Ain-Sassa, valamennyi a Gued-Messoulen mellékfolyói mentén mindenütt; továbbá a berber, római és arab marabu város romjai mellett vonultak el. Két óra alatt husz kilométer utat tettek meg a turisták Ras-el-Ma-ig.
Ez tulajdonképen e Sidi-bel-Abbésig tervezett vasut-vonal egy kis állomása, s egyuttal a legdélibb fekvésü pontja a körutazásnak.
Most csak azt a hosszu kanyarulatot kellett megtenni, mely Ras-el-Má-ból El-Gor-ba visz: ez utóbbit azonban nem kell a hasonnevü állomással összetéveszteni, mely a vasut mentén van.
Itt csak rövid pihenőt tartottak. Sok munkás járt arra, ki Magenta állomásról jött; az ut kilencszázötven méter magasságba emelkedett.
Nemsokára ujra elindultak a négy hektár területü haeaiba-i erdőn át, melynek patakja ezt az erdőt a daya-itól elválasztja. Vize pedig Magentánál gyülemlik össze.
Féltizenkettőkor az erdő tulsó részén megállottak.
- Uraim, - mondá Derivas, minekutána Montanival tanácskozott, én azt javaslom, hogy ezen a helyen reggelizzünk.
- Pompás javaslat, főleg ha az embert erősen gyötri már az éhség, - jegyzé meg Jean Taconnat.
- Mi pedig már majd éhen halunk, tóditá meg Dardentor ur, - olyan üresnek érzem magam, mint egy kifujt tojás.
- Kristálytiszta hegyi patak is van a közelben, - szólt Lornans Marcel s ha a hölgyeknek tetszik ez a hely...
- Montani ajánlatát annál inkább el kell fogadnunk, - folytatá Derivas ur, - mivel 12-15 kilométer hosszu utunk, mindig csak alfa-földeken visz keresztül, ahol a legcsekélyebb árnyék sincsen.
- Jól van - felelt Dardentor, a dolog rendben van! Ami pedig a 12 kilométernyi napos utat illeti, attól hölgyeink meg ne ijedjenek, őket tökéletesen védi a kocsi ernyője, mi pedig ha bátran a szemébe nézünk a napnak, szégyenletében lesüti.
Letelepedtek s jóizüen falatoztak abból az élelemből, mit Dayá-ban némileg kiegészitettek, ugy, hogy Sebdonig el kellett annak tartani.
A karaván különféle tagjai most már kissé megbarátkoztak és bizalmasabb lábon álltak egymással; az egyetlen Eustache Oriental ur kivételével, ki még mindig visszahuzódott társaitól. Máskülönben a kirándulás kimenetelével mindenki meg volt elégedve és egekig magasztalták a vasuttársaságot, amely utasairól ily pompásan gondoskodott.
Lornans Marcel, különösen kitünt gyöngéd figyelmessége által. Dardentor ösztönszerüleg büszke volt reá, mintha tulajdon édes fia lett volna. Sőt, még szebb szinben is akarta feltüntetni, és szivből eredő hangon mondá:
- Ugyebár hölgyeim, okosan cselekedtem, mikor ezt a Marcel Lornanst...
- Az égő kocsi lobogó lángjaiból kimentettem, - egészité ki e pompás mondatot talpraesetten Jean Taconnat.
- Helyes! helyes! - kiáltott Dardentor ur, csakhogy ezt a pompásan hangzó szép mondatot én szerkesztettem. Nemde? Meg vagy vele elégedve, Patrice?
- Igazán szépen hangzik, - felelé Patrice mosolyogva, - s ha uram mindig ilyen akadémikus kifejezésekkel...
- Igyunk, igyunk, uraim! - vágott közbe Clovis Dardentor, poharát magasra emelve - a hölgyek egészségére és a magunkéra is.
Talán mondanunk sem kell, hogy Désirandelle ur és asszony Marcel Lornanst, kiállhatatlan piperkőc és unalmas fiatal embernek tartották és szándékuk az volt, hogy mindezeket és még sok mást Dardentor orra alá fogják kenni, ámbár az ugyancsak nehéz volt, tekintve a perpignani őszinte nyilt és vidám jellemét.
Félegykor az összes edényeket ujra felrakták a kocsira, s éppen indulni akartak, mikor valaki a társaságból észrevette, hogy Oriental ur hiányzik.
- Nem látom Oriental urat! Hová lett? - kérdi Derivas.
Senki sem tudott erről felvilágositást adni, bár szokott pontosságával és kiváló étvágygyal résztvett az étkezésben.
- Mi történhetett vele? - kérdezték egymástól.
- Oriental ur! hé, Oriental ur, - kiáltá hatalmas hanggal Dardentor ur, - hová lett a csillagvizsgáló, az elválaszthatatlan távcsövével?
Sehonnan semmi felelet.
- De csak nem hagyhatjuk cserben ezt az urat, - mondá Elissane asszony.
Persze, hogy nem hagyják, mindnyájan keresésére indultak s végre az erdő szélén megpillantották a csillagászt, a mint távcsövét észak-nyugatnak szegezte.
- Ne háborgassuk őt - inté Dardentor ur a társaságot - mert ép most tanulmányozza a láthatárt, s higyjék el, hogy még nagy hasznunkra lehet ez a furcsa különc. Már csak azért is, mert a nap állását meg tudja határozni, s fia netalán vezetőnk eltévesztené az utat, ő helyes irányba terelné vissza.
- Igen! az éléskamrába, - veté közbe Jean Taconnat.
- Ugy van!
A Queled Balaghi azon részét, hol turistáink haladtak, számos alfa föld szegélyezte. Az ut ezért igen szük volt s az egész menetnek libasorban kellett előretörtetnie.
Izzó parázsként sütöttek a nap sugarai, s a forró levegő ólomsulylyal nehezedett az emberekre. A kocsik ablakredőnyeit leeresztették.
Ha Lornans Marcel valaha szidta a nap sugarait, ugy az ma volt, mert hisz a lebocsátott ablakredőnyök megfosztották őt Louise Elissane bájos arcának látásától. Clovis Dardentor tevéjének két pupjai közt ülve, bár egészen ugy festett, mint egy beduin és Mohamed igazhivő fia, legnagyobb boszuságára egy izzadság mirigyeinek nagy kárára, nem birta a napot szemérmetes szemlesütésre birni; homlokáról csak ugy patakzott a verejték, alig győzte törülgetni. Sajnálta, hogy nem volt a fején arab tabaurka, mely kissé megvédte volna az aszaló hőségtől.
- Ezer ördög! De kellemetlen ez az ide-oda mászkáló kályha a láthatáron, hiszen ugy tüzel, hogy leégeti az embernek a kobakját a válláról.
- A fejét, ha megengedi, Dardentor ur! - javitá ki Patrice.
Északnyugotra az Ourgla erdős csucsai emelkedtek, délen pedig a fensikok hatalmas hegylánca huzódott. Három órakor a karaván gyönyörü erdőbe ért és az örökzöld hatalmas tölgyek dus lombozata alatt friss éltető levegőt és hüvös árnyékot talált.
Messzetájt nem lehet olyan szép és nagy erdőt találni, mint az ourglait. Hetvenöt hektár a területe. Az országut körülbelül tizenkét kilométernyi darabon szeli át. Mivel az országut széles volt, turistáink ujra csoportosulhattak. A kocsik függönyeit félrehuzták és a két lovas ügetve közeledett a hölgyekhez. A két fiatal ember tréfás enyelgéssel mulattatta a hölgyeket. Clovis Dardentor pedig egyre dicsérte Marcelt, Désirandelle nagy boszuságára.
- Nohát, kedves barátaim, ki volt az a derék férfiu, ki nektek ezt az élvezetes utazást ajánlotta, - kezdé lelkesedéssel Dardentor ur. - Meg vannak elégedve Elissane asszony és Louise kisasszony? Hát nem volt érdemes egyszer kimozdulni a régi vasuti házból? Mondják, nem gyönyörübb ez az erdő, mint Orán utcái?... Lehet-e az Oudinot-boulevardot vagy a Létang-fasort ezzel összehasonlitani? Nem! ezt igazán nem lehetett, annál kevésbbé, mert egy majomsereg ágról-ágra ugrálva, arcfintoritás között, a karaván kisérőjéül szegődött. Hogy ügyességét mutathassa, meg talán hogy a társaságot mulattassa, Dardentor ur az egyiket célba vette. Mivel azonban a többiek ezt látva, bizonyára utánozták volna és a vége általános majom-mészárlás lett volna, a hölgyek egyhangulag ezt semmikép se akarták megengedni s Louise kisasszony a kis algiri majmoknak kegyelméért esedezett. Kérésének pedig ki tudott volna ellentállani?!
- Különben is, Dardentor ur, - susogta Jean Taconnat, lován magasra emelkedve, - ha majomra céloz, kimélje Agathoklest!
- Ejnye, ejnye, Jean ur! Ön gunyolja ezt a valójában egészen jó fiut! Ez igazán sem igazságos, sem kedélyes dolog!
Midőn azonban tekintete Désirandellék egyetlen magzatjára esett, kit ugyanebben a pillanatban az öszvér szépen letetett a porba, halkan mégis hozzá tette:
- Különben egy majom nem gurult volna le ilyen zsákmódra!
- Igaza van! - válaszolá Jean - s minden négylábu állattól bocsánatot kérek előbbi hasonlatomért.
Ha El-Gort még az éj beállta előtt akarták elérni, akkor ugyancsak futniok kellett.
Az állatokat hát gyorsabb ügetésre nógatták, mi ugyancsak sok ide-oda lökdöséssel járt. Az ut alfa-ültetvényesek és favágók számára ugyan meglehetős jó volt, de bizony a kéjutazó karavánnak nem nagyon izlett a kátyus hepe-hupa; a kocsik nyomoruságosan döcögtek és a lovasok majd kilendültek a nyeregből; de mindnyájuknak oly jó kedvük volt, hogy eszükbe se jutott ezért zugolódni.
A hölgyek azonban nagyon vágyódtak biztos hajlék után; mindenképen siettették az utazást, hogy éjszakára El-Gor-ban lehessenek. Nem igen örvendtek a kilátásnak, hogy éjjel vonuljanak erdőn át. Ha csak majmokkal és gazellákkal találkoznának, ez igen szórakoztató lett volna, de most időről-időre máris gyanus orditás hallatszott, hát még ha a barlangok is kiküldik lakóikat az éjjeli sötétbe...
- Hölgyeim, - kezdé Clovis Dardentor, - ne ijedjenek olyasmitől, amitől nem érdemes. Ha az éj itt lepne meg minket az erdő belsejében, az fatális dolog lenne, de azon esetben is önöknek a kocsikban csinálnánk nyughelyet, mi férfiak pedig egyszer meghálnánk a szabad ég alatt. Megvagyok róla győződve, hogy ön, Louise kisasszony, nem félne...
- Addig, mig ön a közelemben van, Dardentor ur, semmitől se félek.
- Ime, hallják? Hozzám, Dardentorhoz van csak bizalma a kedves gyermeknek, és méltán!
- Bármily bizalommal viseltessünk is ön iránt, Dardentor ur, mégis jobban szeretem, ha a bizalmat nem kellene próbára tennünk. - Ezeket a szavakat Désirandelle asszony, urának teljes megelégedésére, nagyon száraz és hideg hangon mondta.
- Ne tartsanak semmitől, hölgyeim! - szólalt meg most Marcel Lornans, - szükség esetén Dardentor ur mindnyájunkra számithat, készen állunk védelmükre, még életünk árán is...
- Szép kilátások! - felelé Désirandelle ur, - ha azután a mi életünkre is rákerül a sor...
- De logikus gondolat, öreg barátom, - felelé Dardentor, - bár igazán nem tudnám, hogy miféle veszély fenyegethetne?
- Ha más nem, hát utonállók támadása is veszélyeztethet, - mondá Désirandelle asszony.
- Oh, e tekintetben egészen nyugodtak lehetünk, - jegyzé meg Derivas megnyugtatólag.
- Honnan tudja oly biztosan? - folytatá Désirandelle asszony, ki semmikép se akart tágitani, - és a fenevadak, melyek éjszaka az erdőben csatangolnak...
- Azoktól még amugy sem kell félni, - erősitgette Dardentor ur. - A tábor négy sarkára őrszemet állitunk, kik egész éjjel s a nap keltéig tüzet élesztenek. Agathokles kezébe nyomjuk bastibelza puskáját és odaállitjuk...
- Kérem, kérem, tessék csak Agathoklest otthagyni, ahol van! - ijedezett Agathokles mamája.
- Azt se bánom! Marcel és Jean urak majd megállják helyüket emberül...
- Megengedem és elhiszem, - felelé Elissane asszony, - de mégis csak legjobb, ha éjjelre El-Gorba érkezünk.
- Előre hát lovasok, öszvéresek és tevések! - adta ki a parancsot Dardentor ur, - eszetek a lábatokba szálljon.
- No, ez az ember sohase tudja mondókáját tisztességesen kifejezni, - méltatlankodott Patrice magában.
Mérgében lovagló ostorával nagyot huzott az ártatlan öszvérre, amit bizonyosan inkább gazdájának szánt volna.
A karaván meglehetős gyorsasággal ügetett előre s hat óra tájban az ourglari erdő ellenkező oldalán pihentek meg egy kicsit. Innen már csak öt-hat kilométer távolság volt El-Gorig, hová éjszaka beállta előtt okvetlenül el kellett érniök. E helyen, egy elég mély folyón, kellett átgázolni. A folyó széles is volt, azonkivül hogy a gát kinyitása miatt a medence vizzel jól meg is duzzadt.
Eddig a karaván csak kis patakocskákon ment át, azok vize alig érte a kocsijuk tengelyét, most pedig nyolcvan-kilencven centiméter mély lehetett a viz, ami azonban a vezetőt éppenséggel nem hozta zavarba. Montani tehát kikeresett egy kevésbbé meredek helyet, honnan a lovasok és kocsik kényelmesebben érhettek a Qued közepéig; s miután a viz nem ért föl az ülőhelyekig, a bennülők számithattak volna arra, hogy a folyó körülbelül tiz méternyire levő partját minden veszély nélkül elérhetik.
A vezető elől lovagolt, utána Derivas és Dardentor következett; utóbbi ugy festett a hatalmas teve hátán, mint aki a helyzet magaslatán érzi magát. A vizözön előtti időnek valamely csodaszörnye! A hölgyek kocsijának két oldalán jobbról Jean Taconnat, balról pedig Marcel Lornans nyargaltak, aztán jött a többi turistákkal megrakott kocsi, a karaván sorát teherszállitó kocsi zárta be.
Agathokles, mamája határozott kivánságára, leszállt öszvére hátáról és a kocsiban foglalt helyet. Désirandelle asszony nem akarta kedves fiát kedve ellenére a “Sad” vizében megfüröszteni, ha netalán a szeszélyes öszvér le találná rázni a hátáról.
Mindeddig a Montani által jelzett irányban minden baj nélkül haladtak. S bár a kocsik mind mélyebben sülyedtek, azért még sem tarthattak veszedelemtől, mert a viz sehol se ért a lovak szügyéig. A lóháton ülők kissé emelgették lábaikat, de Dardentor urnak és a vezetőnek, kik tevén ültek, nem volt erre szükségük.
Körülbelül az ut közepéig értek, mikor valaki elsikoltotta magát.
Elissane Louise sikoltott, mikor látta, hogy Jean Taconnat lovastól elmerül a vizben.
A gázlótól jobbra öt-hat méteres mélység volt, mit a vezető ugy került el, hogy kissé balra tartott, ebbe a mélységbe botlott Jean Taconnat lova.
Jó uszó létére Jean csakhamar kimászott volna a bajból, csakhogy lába a kengyelbe akadt, mert hirtelen meglepetésében nem maradt ideje, hogy kiszabaditsa magát, odaszorult tehát a ló oldalára, kétségbeesetten kapálózva, a ló oldaláról lefordult.
Abban a pillanatban, hogy Jean elmerült a habokban, Marcel villámsebesen visszarántotta a saját lovát.
Jean! kiáltá Jean!...
Nem törődve azzal, hogy nem tud uszni, saját élete árán is Jean segitségére akart sietni, közben azonban már más valaki megelőzte. Ez a valaki Clovis Dardentor volt.
Zerbani-ját levetve a perpignani tevéje hátáról egyenesen a vizbe ugrott s alábukott a mélységbe.
Mozdulatlanul, szinte megdermedve a rémülettől, visszafojtott lélekzettel leste mindenki a bátor életmentőt.
Vajjon nem becsülte-e tul az erejét, hogy majd egy helyett két élet esik áldozatul?...
Néhány másodperc mulva Dardentor ur ismét felszinre bukkant, magával hozta az elalélt Jeant, kit sikerült a kengyelvasból kiszabaditani.
Egyik karjával a gallérjánál fogva tartotta és emelte a fuldokló fejét a viz felé, másik karjával pedig a sekélyesebb hely felé uszott.
Kis idő mulva a karaván szerencsésen átjutott a másik partra.
Mindenki a fiatal emberhez sietett, ki csakhamar visszanyerte eszméletét, Clovis Dardentor meg ugy rázta magát, mint az ázott uj-fundlandi.
Jean Taconnat most jött csak tudatára annak, hogy mi is történt vele és hogy kinek köszönheti életét; Dardentor felé nyujtotta kezét, ahelyett azonban, hogy megköszönte volna önfeláldozását, csak annyit mondott:
- “Ez az én szerencsétlenségem.”
Marcel Lornanson kivül senki sem értette e szavak jelentőségét.
Patrice száraz ruhát keritett a táskákból és Dardentor, valamint Jean Taconnat egy bokor sürüje mögött tetőtől-talpig átöltözött.
Rövid pihenés után a karaván tovább indult és félkilenckor este szerencsésen El-Gorba ért.

XIV. FEJEZET.
Melyben Tlemcent nem nézik meg olyan behatóan, 
mint azt  a város megérdemelte volna.
Sebdon egy kerület fővárosa, tizenhatezer lakossal, kik között kevés a francia.
Fekvése gyönyörü, éghajlata nagyon egészséges és földje mód felett termékeny. Azt mondják, ez volt a benszülöttek Tafraóna-ja.
Jean Taconnat persze mindez nem érdekelte, oly kevéssé törődött vele, “mint a lazac a foghuzóval” mondaná Dardentor ur, Patrice legnagyobb szomoruságára.
Bizony Taconnat Jean sem El-Gorban, sem Sebdonban nem tudott megnyugodni. A napnak azt a részét, mikor a karaván a várost szemlélte, ő szobájában töltötte és a világért se mozdult ki onnan.
Marcel Lornans kénytelen volt őt magára hagyni. Senkit se akart látni és senkivel sem akart beszélni. A derék perpignani iránt semmi hálát sem érzett, s még kevésbbé tudta azt látszatra szép szóval kifejezni. Sőt ha életmentőjét torkon ragadhatná, legszivesebben megfojtotta volna. Igy csak Dardentor ur, Marcel Lornans és néhány más turista tartotta be pontosan az utitervet, amenyiben a várost lelkiismeretesen szemügyre vették.
A hölgyek az izgatottságtól fáradtak és kimerültek, az egész napot pihenésre szánták Marcel Lornans nagy bánatjára, aki Louiset csakis a reggelinél és az ebédnél láthatta.
Egészben véve Sebdonnak nem volt semmi különös nevezetessége és egy óra alatt kényelmesen megnézhetnék. De hát Dardentor ur, minden áron a tégla- és mészégetőket és malmokat akarta látni, noha ezt mindenütt megtehette Dardentor és kisérője, megkerülték a várost körülkeritő bástya falakat, mely néhány esztendeig a francia gyarmat egyik előretolt állomása volt. Épen szerdai nap volt, a nagy arabs vásár napja. A mi Dardentorunk legnagyobb gyönyörüségére, teljesen lekötötte idejét és érdeklődését.
Másnap, május 19-ikén a karaván korán indult utnak, hogy a negyven kilométernyi utat Sebdontól Tlemcenig még aznap megtehessék.
A Tafna egyik mellékvizének, Qued-Merdjának partján, hagyta el a karaván a várost, a városból és nagyterjedelmü alfaföldeken, tiszta hegyi patakon, kisebb erdőkön haladt. Egy helyen megreggeliztek, azután Terni falut érintve, a Fekete-hegyeken át, mig végre a Qued-Sakof innenső részén Tlemcenbe értek.
Kényelmes vendégfogadóba szálltak, mert a hosszu ut után a társaság itt harminchat órai pihenőt akart tartani. Utközben Jean Taconnat félrevonult a zajos karavántól, szótlan volt és csak immel-ámmal felelgetett Dardentor urnak apáskodóan szeretetteljes kérdéseire. Csalódásába némi szégyen is vegyült. Lekötelezettje legyen-e annak, akit ő akart mindenképen lekötelezni? Miután már egész este óta mogorva volt, akár egy durcás gyermek, ezen nap reggel ezekkel a szavakkal ugrott ki ágyából:
- Nos, mit szólsz a történtekhez, Marcel?
Ez persze semmit sem szólhatott, mert még javában aludt.
Jean fel-alá szaladgált, karjaival hadonázott, majd keresztbe fonta és mindenféle vádaskodásokat hallatott. Na most már vége a jókedvnek, ezentul tragikusan fogja fel a helyzetet.
Előbbi ismételt kérdésére, Marcel Lornans, ki tulajdonképen csak most ébredt föl, csititani kezdte Jeant, mondván:
- Mindenekelőtt azt ajánlom, Jean, hogy nyugodjál meg! Ha valakit ugy üldöz a balszerencse, az legjobban teszi, ha megadja magát...
- Vagy eldobja magát! - vetette közbe az epés Jean Taconnat. - Ah ismerem ezt a közmondást, de magamévá nem teszem. Mert már ez igazán sok. A három feltétel közt kettő már beteljesedett: a tüz és viz. És ez a lehetetlen Dardentor, hát nem ő ragad ki téged a tüzből és ránt ki engem a vizből, holott nekünk kellett volna őt mindkettőből kimentenünk! Szerepet cseréltünk hát akaratlanul, mert ő lett a mi megmentőnk. A tüz tégedet, a viz pedig engemet szemelt ki áldozatául.
- Elfogadsz tőlem egy jó tanácsot, Jean?
- Csak ki vele, Marcel!
- Bevallom, hogy az egész dolgot komikusnak találom.
- Komikusnak? Ugyan miért?
- Igen, komikusnak. Még pedig azért, mert ha a harmadik föltétel is beteljesül, t. i. a harc, akkor alighanem Dardentor ur ment meg mindkettőnket.
Jean Taconnat indulatosan toppantott a lábával, össze-vissza lökdöste a székeket és ugy dobolt az ablaktáblán, hogy csörömpölt az egész alkotmány.
A dologban az volt a legkülönösebb, hogy ő ezt a boszuságot éppen nem tetette.
- Látod, öreg barátom, - folytatá Marcel, - mégis le kell mondanod arról, hogy Clovis Dardentor adoptáljon téged, mint ahogy én a magam részéről már leszámoltam...
- Soha!
- Annál is inkább, mivel a halhatatlan Perrichon ezen remek utánzója ezentul téged is olyan gyöngéd szeretettel fog szivébe zárni, miként engemet.
- Nekem se a szeretetére, se a tiszteletére nincs szükségem, Marcel, de annál inkább az adoptálására és csavarja ki Mohamed a nyakamat, ha én ennek a módját ki nem találom.
- S hogy sikerüljön ez neked, mikor a véletlen mindig az ő pártján van?
- Semmi sem lehetetlen e világon; csapdákat állitok, betaszitom a legelső folyóba, amelyhez érkezünk, lángba boritom a szobáját, ha szükséges, a házat is, szerződtetek egy rabló beduin-csapatot, kik utközben orvul ránk támadnak, vermet ások neki...
- És magad esel bele, Jean, tudod-e?
- Természetesen, tudom, de...
- És Clovis Dardentor, a jó tündérek kedveltje, a Gondviselés küldöttje, a szerencsefiak őspéldánya, kinek ez életben minden sikerül, kire Fortuna asszony mindig csak kegyesen mosolyog, ő fog téged a veremből kihuzni, ő, éppen ő, aki számára Fortuna asszony mindig a sikerre forditja kerekét.
- Lesz gondom rá, hogy Fortuna őnagysága levegye a kezét a kerekéről!...
- Jó, jó, Jean, ne feledd, hogy most Tlemcenben vagyunk!
- Hát aztán?
- Három-négy nap mulva visszatérünk Oránba és azért legokosabb lesz, ha kalandos terveinket sutba dobjuk és szépen jelentkezünk a hetes vadászoknál...
Az utolsó szavaknál Marcel Lornans hangja persze kissé csuklós volt.
- De mondjad csak, szegény barátom, - folytatta Jean Taconnat, - hogy Elissane Louise...
- Igen... Jean! Igen! De minek gondoljak erre? Ez egy szép, soha meg nem valósulható álom, De emlékét mindenesetre őrizni fogom, amig élek!
- Hát már ennyire lemondtál róla?
- Én le!
- Ugy látszik, hogy te szakasztott ugy jársz, mint én azzal a reményemmel, hogy Dardentor fogadott fiává legyek. De őszintén szólva, azt hiszem, kettőnk közül mégis csak neked van jobb kilátásod sikerre.
- Éppen nem! Téged kevésbbé üldöz a balszerencse, mint engem s azt hiszem, hogy Elissane Louiseből hamarább lesz Lornans asszony, mint belőlem Jean Dardentor, holott nálam csak egyszerü névcseréről van szó.
Mig a két ifju között a fent leirt párbeszéd folyt, addig Clovis Dardentor Patrice segitségével az öltözködéshez látott. Tlemcent és környékét csak délután szándékozott megnézni.
- Nos, Patrice, - kérdé Dardentor ur szolgájától, - mi a véleményed a két párisi urról?
- Jean és Marcel urakról?
- Róluk!
- Azt hiszem, hogy az egyik a lángok közt, a másik a vizben vesztette volna életét, ha az én uram saját élete kockáztatásával ki nem menti őket.
- Kár is lett volna értük, Patrice! Mert mindkettő hosszu és boldog életet érdemel. Szeretetreméltó modorukkal, vig kedélyük, tudásuk és szellemességük által még sokra viszik az életben! Nemde, Patrice?
- Teljesen osztom uram nézetét! De engedelmével egy megjegyzésem volna, saját megfigyeléseim alapján!...
- Ezt megengedem, ha nem cifrázod nagyon és hosszu lére nem ereszted!
- Talán uram is osztja nézetemet?
- Pakkold ki hát azokat a nézeteket, ne kerülgesd, mint a forró kását...
- Kását! Kását! - motyogá sértődött hangon Patrice.
- No ki vele hát, bökd ki már Isten nevében!
- Megengedi uram, szerény véleményemet nyilvánitsam Désirandelleék fiára, Agathoklesre vonatkozólag?
- Agathoklesre? Jó fiu!... kissé talán, sőt lehet, hogy nagyon is fogyatékos a... mindig a bal lábbal kél, ügyetlen. Azokhoz a fiatal emberekhez tartozik, kik csak a házaséletben fejlődnek férfiuvá. Most még fajankó. Add ide bajuszfésümet.
- Méltóztassék, itt a fésü!
- De mindenesetre olyan fából van, melyből a legjobb férjeket szokták faragni. Pompás feleséget szemeltek ki számára és meg vagyok győződve, hogy a házasság mindkét részről a legboldogabb lesz. De a te “személyes megfigyeléseidről” még semmit se hallottam, Patrice!
- Ezeket rögtön nyilvánitani fogom, ha uram kegyesen megengedi, hogy egy kérdést merjek hozzá intézni.
- Merjél már, no, ha mondom!
- Mint vélekedik jó uram Elissane kisasszonyról?
- Óh! ő bájos, elragadó, jó termetü, szellemes, okos, pajkos is, komoly is... nem találok szavakat dicsőitésére... mintahogy a hajkefémet se találom... hová dugtad megint?
- Itt van a hajkefe! Méltóztassék.
- S ha én megnősültem volna, nekem is olyan kellett volna...
- Ilyen hajkefe?
- Nem, te tökfilkó! Olyan asszony, mint Louise! Annyi igaz, hogy Agathokles nem is tudja, milyen szerencsés órában született, hogy ilyen feleséget kap.
- Uram, tehát azt hiszi, hogy ez a házasság létrejön?
- Ez már oly biztos, mintha már az anyakönyvvezetőnél lettek volna mindketten. Különben is ezért a házasságért jöttünk Oránba. Persze, azt reméltem, hogy utközben kissé közelebb kerülnek a fiatalok, no de se baj. Majd csak meglesz az is. Fiatal leányok rendesen kényeskednek kissé, az már természetükben van. Jegyezd meg, amit most mondok neked: Mához három hétre lakodalom lesz és akkor csodákat fogsz látni, hogy hogyan fogok én táncra perdülni!...
Patrice kinjában nagyokat nyelt, hogy ura ilyen komoly ünnepélynél “táncra perdülésről” beszélhetett.
- Kész vagyok az öltözködéssel, - mondá Dardentor ur, - de a “saját megfigyelésedről” még egy kukkot se hallottam...
- Valóban azok sajátjaim és csak azon csodálkozom, hogy uram figyelmét kikerülték.
- No de most már ki vele, vén szószátyár, hadd halljam “sajátjaidat”.
- Engedje uram, hogy még egy harmadik kérdést kockáztassak...
- Még egy harmadikat?...
- Ha uram kivánja!...
- Megbolondultál? Minden áron dühbe akarsz hozni?
- Uram, jól tudja, hogy becses személye iránt ilyen vakmerőségre nem vetemedném!
- Elsütöd már egyszer azt a harmadik kérdést, vagy sem?
- Nem figyelte meg, uram, Marcel Lornans viselkedését, mióta Oránból elutaztunk?
- A kedves Marcelét? Nos hát tulságosan hálás irántam azért a kis szivességért, amit neki tettem és kedves öccsének is, csakhogy az nem tudja ugy háláját kimutatni...
- Itt kizárólag Lornans urról van szó, nem Taconnat urról, - felelé Patrice. - Nem tünt fel uramnak, hogy Louise kisasszony mennyire tetszik neki? Hogy többet foglalkozik vele, mint ahogy az egy félig-meddig eljegyzett fiatal leánnyal illő? És hogy Désirandelle ur és asszony nem éppen alaptalan gyanuval viseltetnek Lornans ur iránt.
- És te ezt láttad, Patrice?...
- Uram engedelmével...
- Igen, igen, hallottam már én is valamit erről harangozni. Szegény, jó Désirandelle asszony! Bizonyára csupa merő képzelődés az egész!
- Bátorkodom uramat biztositani, hogy nemcsak Désirandelle asszony vette észre...
- Se az egyik, se a másik nem tudja, hogy mit beszél, - válaszolta Clovis Dardentor. - És ha tényleg ugy volna, mi lenne ebből? Én egyszer megigértem, hogy Louise és Agathokles egy pár lesz és amellett maradok, punktum.
- Bármennyire sajnálom, hogy nem oszthatom uram véleményét, én mégis saját nézetemnél maradok.
- Ám maradj és szedd kottára!
- Olyan kottára, mi az emberek vakságáról szól, - felelte Patrice hüvös hangon.
- De hiszen ez üres beszéd, ennek se füle, se farka nincs, hogy az én kis Marcelem, kit én az égő kocsi lobogó lángjaiból mentettem ki, hogy az Elissane Louisera vetette volna szemét; az éppen olyan badarság, mintha a falánk Oriental megkérte volna Louiset.
- Oriental urról egy szót se szóltam, - válaszolá Patrice. - Oriental urnak az egész dologhoz semmi köze, ez kizárólag Marcel Lornans ur dolga.
- Hol a köcsögöm?
- Az ur köcsöge?
- Nos igen, a kalapom?
- Nagyságod kalapja, az itt van, nem a... - felelé Patrice megbotránkozással.
- És ne feledd el, Patrice, hogy neked most eljárt a szád, anélkül, hogy sejtenéd a dolgok mibenlétét és hogy szörnyen blamiroztad magad.
Dardentor ur kalapját véve otthagyta az elképedt Patricet.
Látszólagos nyugalma dacára, mégis mintha Dardentor ur nem volna többé oly biztos a dolgában. Mit tehetett ő arról, hogy az a hülye Agathokles nem haladt előre? És a szegény Désirandelleék talán csak nem akarják felelősségre vonni Marcel Lornans gondolataiért, ha ugyan tényleg olyan vakmerő reményeket táplál. Némely apró, jelentéktelen dolgokra mintha most ő is emlékeznék. Mindenesetre ezentul nyitott szemekkel fog reájuk figyelni.
A mai reggeli alkalmával semmit se vett észre Clovis Dardentor. Marcelt kissé mellőzve, tüntető nyájassággal foglalkozott Jean Taconattal, “legujabb megmentett”-jével, csakhogy az kedvességeit éppenséggel nem vette tudomásul.
Elissane Louise végtelenül szeretetreméltó volt Dardentor urhoz s talán ez volt az oka, hogy egyszerre az a gondolat támadt elméjében, hogy hiszen ez a gyönyörü bájos leány csakugyan nem illik Agathokleshoz és hogy ugy illenének egymáshoz, mint a cukor és a só.
- Dardentor ur! - szólalt meg a csemegénél Désirandelle asszony.
- Parancsol, mélyen tisztelt barátnőm? - kérdé Dardentor ur.
- Tlemcen és Sidi-bel-Abbés között nincs valami vasuti összeköttetés?
- Még csak épülőfélben van.
- Az bizony nagy kár!
- Miért?
- Mert én és Désirandelle ur vasuton szeretnénk visszatérni Oránba.
- Ugyan mi okból? - mondá Dardentor ur, - hiszen az Abbésig való ut nagyon kitünő, nem megerőltető, nem is veszélyes.
Beszéd közben mosolyogva Marcel Lornansra pillantott, ki nem vette észre és Jean Taconnatra, ki fogait vicsorgatta, mintha harapni akarna.
- Valóban, - szólalt meg most Désirandelle ur. - Az ut nagyon megviselt bennünket, nagyon szeretnők megröviditeni, Elissane asszony és kisasszony is ugy gondolkoznak..
A mondat befejezése előtt Marcel Lornans és Louise önkéntelenül egymásra néztek. Dardentor ur figyelmét most az egyszer nem kerülte ki e beszédes szempillantás. Eszébe jutott valamelyik költő gyönyörü mondása, hogy az Isten a nőnek azért adott szájat, hogy beszéljen, szemet pedig azért, hogy feleljen. Vajjon milyen feleletet adtak Louise szép szemei Marcelnak?
- Ördögbe is! Ördögbe is! - dörmögé magában.
Azután hangosan folytatá:
- Mit akartok, kedves barátaim, a vasut még nem közlekedik, a karavánt pedig kiszabott kerékvágásából kizökkenteni nem lehet.
- Nem indulhatnánk már ma tovább? - kérdé Désirandelle asszony.
- Ma tovább indulni? - szörnyülködött Dardentor ur, - anélkül, hogy megtekintenénk Olemeent és pompás zsinagógáit, sétatereit s mindazokat a csodadolgokat, amikről a vezető mesélt? Hiszen ehhez két nap sem elegendő!
- A hölgyek nagyon ki vannak merülve, - felelt fagyos hangon Désirandelle ur Dardentornak - és én is itthon maradok, hogy szórakoztassam őket. Mi egyszer körülnézünk a városban, ez untig elég. Önt persze nem tartóztatjuk, ön mehet fiatal barátaival, kiket részint az égő kocsi lángjaiból, részint az örvény hullámaiból kimentett; önök természetesen alaposan megnézhetik Tlemcent és pompás környékét. De ugy-e, holnap korán reggel tovább indulunk?
No ezt ugyan megmondotta és Dardentor ur, ki Désirandelle időnkénti célzásait nem igen tudta megemészteni, észrevette, hogy Marcel Lornans és Elissane Louise egymásra nézve elsápadtak. Nem akarván itten szóvitába keveredni, egy futó pillantást vetve a fiatal leány kissé elborult arcára.
- Jean! Marcel! velem jöttök?
- Megyünk! - felelé Marcel.
- Utóvégre még tegezni fog bennünket, - dörmögé Jean megvetőleg.
A fenforgó események következtében akarva, nem akarva, Clovis Dardentort kellett követniök.
Agathokles közben kiszabadult családja köréből és Oriental urral valamennyi cukrászdát és csemegeboltot végigjárta. Az asztronómiai társaság elnöke inyenc hajlamokat fedezett fel benne.
Nyomott kedélyhangulatuk miatt fiatalembereink vajmi keveset törődtek Tlemcen nevezetességeivel. Meg se nézték az arabok hires Bab-el-Gharb-ját, mely az Isser közepén, a Tafua vize által alkotott félkörben fekszik és oly gyönyörü szép, hogy méltán az afrikaiak “Granadájának” nevezhető; de rómaiak ősrégi, most elhagyatott Pomeriáját, melynek helyén később a mostani modern Tlemcent épült. Kezében az “uti kalauzzal”, Dardentor abból citált a két párisinak, hogy Tlemcen már a tizenötödik században a berber-fajok uralma alatt, teljes virágzásban állott és kitünt nagyszerü kereskedelme, müvészete, tudományos intézményei és fejlett ipara által; hogy már 25.000 volt lakosainak száma s hogy ma is ugyanannyi van, kik közül háromezer francia és zsidó. Algir ötödik városának számitható, hogy 1553-ban a törökök, 1836-ban a franciák hóditották meg, később Abd-el-Kader visszafoglalta, de 1842-ben végleg francia fönhatóság alá került, hogy katonai szempontból a marokkói határon fontos szerepet játszik.
Mindez nem érdekelte a két párisit, akik csak szórakozott szavakkal feleltek Dardentor ur megjegyzéseire. Az érdemes férfiu már azt gondolta magában, hogy jobb lett volna ezt a két néma hangszert otthon hagyni, hadd dünnyögjenek odujokban. Csakhogy ő a két fiut szerette és most is igyekezett kedvükben járni.
Mindamellett ellenállhatatlan kedvet érzett hogy odakiáltson Marcel Lornansnak, hogy: Ki vele, ami sziveteket nyomja, tárjátok fel előttem, hogy én is olvashassak benne. Talán csak nincs bajotok?
De mégsem tette! Minek is? A praktikus gondolkozásu, számitó és okos Elissane asszony ugy sem fogadná vejéül a szegény fiatalembert. És ő maga?... hiszen ő Désirandelleék régi barátja...
A fentemlitett tényállás következtében Dardentor sem élvezte kellőképen a város gyönyörüségeit, pedig ez páratlan volt a maga nemében, nyolcszáz méter magas fekvésével, a Terni hegy lejtőjén bájos látványt nyujt; számtalan szőlőivel, virágzó kertjeivel, százesztendős diófáival, buja levelü terpentinfenyőivel, nem is szólva rengeteg sok gyümölcsfáiról. A francia kormány igen hathatós jóindulattal istápolja a város gépezetét. Tanuskodnak erről a közraktárak, árucsarnokok, malmok és szővőgyárak, főleg ahol a fekete burnuszokat készitik. Dardentor ur a Cavaignac-tér egyik boltjában emlékül pár igen csinos papucsot vásárolt.
- Az ön lábára talán kicsinyek lesznek ezek a papucsok. - jegyzé meg gunyos hangon Jean Taconnat.
- Terringettét! - akadékoskodott Clovis Dardentor.
- És kissé drágák is talán?...
- Az vesz, akinek telik!
- Kinek szánta? - kérdé Marcel Lornans.
- Egy csinos kis teremtésnek, - felelé Clovis Dardentor hamiskás szemhunyorgatással.
Szegény Marcel Lornans ezt a fényüzést ugyancsak nem engedhette meg magának, ha mindjárt egész utiköltségét is szivesen rászánta volna, hogy Louisenak szép emléket vehessen.
Tlemcennek nem csak az ipara, kereskedelme és közlekedése érdekes, lévén az a nyugati és keleti kereskedelem találkozó helye; de a régiség-buvárok örömére sok históriai nevezetessége is van. Itt-ott az arabs épitészet számos emlékeire akadunk, - igaz, ma már csak nagyobbára romok, de annál érdekesebbek; a régi várat ma négy kilométer hosszu várfal zárja körül kilenc kapuval. A mór negyed szük utcái, hatvan rombadőlt mecsetjével igazán megtekintésre méltó. A két fiatalember akarva, nem akarva, kénytelen volt megnézni a hires Mechour nevü citadellát; egy a 12-ik századból származó régi palotát; a Kissariát, mely egykor a genuai és provenciel kereskedők találkozó helye volt, most pedig a pahik lakóbányája. Továbá a moseakat, számtalan fehér minaretekkel, alacsony mozaik-oszlopokkal, gazdag festmények és fayenceokkal. A Djana-Kebir, az Abdul-Hassán moscheeját, melynek hármas boltivét Onyx-pillérek tartják s melyben most az arab fiatalság irni, olvasni és számolni tanul s hol egykor az utolsó granadai király Boabdi, örökre lehunyta szemeit. Azután hármasban bejárták a város utcáit, szabályozott tereit, továbbá azt a városrészt, hol a benszülöttek és az európaiak modern házai vannak. Mindenütt szökőkutak ékesitették a tereket. Legszebb a Szent Mihály-téren volt. Mielőtt visszatértek a szállóba, gyönyörü kilátást élveztek a négy fasoros Mechauri-terraszról, ahonnan a környék teljes tájképét lehetett látni.
Tlemcen többi szomszédságait illetve, ugymint parasztfalucskáitól Sidi-Ao-edés-Salam és Sidi-Dauditól El-Ovid zugó huszonegy méter magas vizesését, valamint egyéb nevezetességekről Clovis Dardentornak az idő rövidsége miatt le kellett mondania és csupán könyvből magasztalta és csodálta azokat.
Mert bizony Tlemcen oly gazdag mindenféle látnivalókban, hogy több napot kellett volna azok tanulmányozására szentelni; ezt azonban Désirandellék miatt nem lehetett megtenni, mert azok makacsul ragaszkodtak ahhoz, hogy minden áron mielőbb visszatérhessenek Oránba. És dacára, hogy Dardentor a karaván előtt nagy tekintélynek örvendett, marasztaló inditványt még se mert tenni.
- Nos, kedves Marcelem és Jeanom, mi a véleményük Tlemcen felől?
- Oh elég csinos város - volt az egyik szórakozott felelete.
- Igen, csinos! - tette hozzá a másik, alig mozgatva ajkait.
- No lássák, kedves, vig pajtásaim, ugy-e, hogy okosan cselekedtem, mikor a tüzből és vizből galléruknál fogva kiráncigáltam önöket? Ily sok szép és érdekes dolgot nem láthattak volna Tlemcenben.
- Ön saját élete kockáztatásával mentette meg a mienket, - mondá Marcel Lornans és legyen meggyőződve, hogy hálánk...
- Mondja csak Dardentor ur, - szakitotta félbe társát Jean Taconnat, - szokás az önnél, hogy mások életét...
- Igen! Igen! - megtörtént az már velem sokszor, hogy mások életét megmentettem s ha akarnám egy csomó érdemkereszt ékesitené a mellemet... Ennek az a következménye, hogy senkit se fogadhatok fiammá, bármint szeretném is azt.
- Persze, ön volt mindig a megmentő, nem más, - mondá Jean...
- Ugy van, fiacskám! - válaszolt Clovis Dardentor, de most szaporábban szedjük lábainkat.
Aztán gyors léptekkel siettek a szállóba. Az ebédet nem a legjobb hangulatban ették végig. Az asztaltársaság tagjai ugy tettek, mintha már mindegyiknek utra készen volna a batyuja.
A csemegénél a perpignani Louisének átnyujtotta a néki szánt papucsokat.
- Tlemceni emlékül, kedves kisasszony! - mondá meleg hangon.
Elissane asszony nyájas mosolylyal köszönte Dardentor figyelmét, mig a Désirandelle-család gunyos ajkbigyesztéssel vonogatta a vállát.
Louise arca felvidult és csillogó szemekkel fordult a perpignanihoz:
- Köszönöm, Dardentor ur! De engedje, hogy megöleljem!
- Teringettét! - hiszen azért vásároltam! Egy csókot - egy pár papucsért!
S a fiatal leány örömtelt szivvel megölelte Dardentor urat.

XV. FEJEZET.
Melyben a törvénycikk három feltétele közül kettő beteljesedik.
Őszintén szólva, legjobb is volt, az algiri vasuttársaság által rendezett körutazást most már befejezni, mert bár a kezdete nagyon kecsegtető volt, a vége - legalább is a Dardentor-csoportra nézve, kicsit kinos jellegü szinezetet nyert.
Mikor Tlemcenből elindultak, a karaván csak félannyi tagból állott, mert a turisták egy része még pár napig e szép és kedves városban maradt, hogy kedvükre tanulmányozhassák. Ezekkel visszamaradt Derivas is, Dardentorékkal pedig Moktani indult el május 22-ikén korán reggel, Sidi-bel-Abbés felé véve az utat.
Oriental Eustache ur is hozzájuk csatlakozott, mert ugy látszik, nagyon sietett vissza Oránba. Hogy tudományos jelentést akar irni a kirándulásról, azt Dardentor ur és társai, aligha hitték volna neki. Hiszen a jeles férfiu csak távcsövével nézegette az égboltozat néhány pontját, többi müszereihez hozzá se nyult, azok kézitáskájában szépen pihentek.
A karaván eszerint csak két személyszállitó-kocsiból állott. Az egyikben ültek a hölgyek és Désirandelle ur, a másikban Eustache Oriental és Agathokles, akit ugyancsak megviselt az öszvér hátán való utazás. Két benszülött szolga vitte a podgyászt és az élelmiszereket. Most már csak egyszer akartak étkezni és pedig Tlemcen és Lamoriesére falu között, hosszabb éjjeli pihenőt tartottak, másnap estére Sidi-Bel-Abbést akarták elérni, ott feloszlik a karaván és mindenki saját tetszése szerint vasuton térhet vissza Oránba.
Clovis Dardentor és Moktani természetesen tovább is a tevék hátán utazott, ép ugy a két párisi is lóháton; ezek mind pompás és semmiféle panaszra okot nem szolgáltató állatok voltak.
Tlemcenből Sidi-bel-Abbésig széles országut vezet, ez Tlelatnál elágazik és Oránt Algirral köti össze. Tlemcentől Sidi-bel-Abbésig kilencvenkét kilométert kell megtenni, mi kétnapi utazásnak felel meg. Ez az ut sokkal szebb és változatosabb, mint a déloráni Saida és Sabdon között; nem volt ugyan annyi erdőség, de annál több szántóföld, gyarmattelep a Cheney és az Isser-folyókkal. Utóbbi, Algir nagyobb folyói közé tartozik. Mennyire megváltozott a turisták hangulata. Azok, akik oly pompás kedvvel és hangulatban indultak el Oránból, akiknek a karaván összeállitása után csak fokozódott az egyetértése és összetartása, most egészen elidegenedtek egymástól. Désirandellék csak Elissane aszonynyal beszélgettek s Louise kénytelen volt sok oly dolgot hallani, ami néki épenséggel nem tetszett. Marcel Lornans és Jean Taconnat nagyon elborult kedélylyel cammogott a perpignani után, kérdéseire és megjegyzéseire alig adtak feleletet.
Szerencsétlen Dardentor! - ugy látszik, őt okozták mindenért Désirandellék azért, mert nem segédkezett nekik Louise és Agathokles házasságát létre hozni; Elissane asszony ugyanez okoknál fogva, Marcel Lornans, mert szerelmét nem pártolta, Jean Taconnat pedig azért, hogy forditva állt a dolog s nem ő menthette meg Dardentor életét, hanem ez az övét. Szóval, Dardentor ugy trónolt a teve hátán, mint egy valóságos bünbak. Csak a hüséges Patrice tartott ki mellette. Mintha azt akarta volna mondani:
- Lássa, lássa jó uram! Szolgája nem csalatkozott és jól látott.
De szólni, nem szólt semmit, mert előre borsózott a háta, ha Dardentor válogatlan kifejezéseire gondolt.
No, de Clovis Dardentor, azért nem ment fejével a falnak.
- Soh’se busulj Clovis! - mondogatta magában, nem vagy te adósa ezeknek a papagájoknak, nem tartozol nekik semmivel. Miért törnéd te a fejedet, ha az ő tervük nem sikerül? Nem te vagy az oka, hogy Agathokles közönséges veréb, holott szülei őt főnixnek tartják s mi csodálni való van azon, hogy Louise tolláról ismerte meg a madarat? Tisztán látni, ez a fő! Hogy Marcel Louiset szereti, azt már kezdem gyanitani. De csak nem mondhatom: Jertek ide gyermekeim, áldásom reátok?! No meg Jean, az a jóképü és jókedélyü Jean! Mi üthetett hozzá? Jókedve csak nem fult a Szár vizébe? Isten bizony! - azt kell hinnem, hogy haragszik reám, amiért az életét megmentettem. Isten ucscse, mind egy dudából fujnak. No de majd csak elbánok én velük.
E pillanatban Patrice leszállt a kocsiról, hogy valamit mondjon Dardentor urnak.
- Dardentor ur! - attól félek, hogy nemsokára esni fog, nem volna jobb...
- Ah mit, jobb a rossz időjárás, mint semmiféle időjárás..
- Mint micsoda? - kérdé Patrice, ki sehogy se tudta megérteni ezt a furcsa axiómát... Ha talán uram...
- Fogd be a szádat!
Patrice hamarább kuszott fel a kocsira, mint azelőtt le.
A Tlemcentől Ain-Fezzáig terjedő tizenkét kilométernyi utat meleg, zivataros esőben tették meg. Ennek megszüntével egy már előre kijelölt és számos vizesés folytán hüs levegőjü szakadékban megreggeliztek. A régi bizalmas hangulat elpárolgott s az arcokról bizonyos kényszeredettség volt látható. Ugy ültek egymás mellett, akárcsak a szállóbeli társasétkezések merőben idegen vendégei, akik sem azelőtt nem ismerték egymást, sem többé találkozni nem fognak. A Désirandelle-ek bosszus pillantásai következtében Marcel Lornans nem mert Elissane Louisera tekinteni. Jean Taconnat sem számitott már valami váratlan kedvező eseményre s titkon szidta a civilizáció áldásait, az országutakat, kitünő töltéseit stb.
Clovis Dardentor megkisérelte nehányszor a régi kedélyességét felujitani, igyekezete azonban kárbaveszett s szellemének élces sziporkái csütörtököt mondottak:
- No ezek már igazán untatnak engem! - dohogott magában.
Tizenegy óra felé ismét felkerekedtek. Eleinte a Chouly hidján mentek át, azután egy erdő mentén kőbányák közelében, majd Hadjár-Roum romjai mellett és végül ugy este hat óra tájban minden baj nélkül elérték Lamoriciére külerőditményeit.
A tlemceni tartózkodás után a kétszáz lelket számláló s a hires tábornok nevét viselő Ouled-Mimounban időzni eszükbe sem jutott. Különben is egyedüli nevezetessége hüvös termékeny völgye. Kényelem nélküli vendéglőjében ugynevezett “lágy tojást” tálaltak fel. Ezek azonban borzasztó kemények voltak, de szerencsére a társaság ügynöke már nem volt velük, különben ismét kényes kifakadásoknak lehettek volna fültanuja. Étkezés után a benszülöttek hangversenyét kellett még elszenvedniök, mert bár szivesen lemondottak volna róla, de a rossz kedvet, mely Dardentorra is átragadt, nem merte senki sem fokozni.
A gyarló hangversenyt a vendéglő nagy termében tartották meg.
Állott pedig ez az u. n. “rouba”-ból, vagyis három különböző arabs hangszerből. A “tebeul”-t vagyis a dobot vékony fapálcikákkal verdesték. A fémből készült “rheita” éles hangja a gyereksipokéhoz hasonlitott. A harmadik a “knera” volt, vagyis száritott állati bőrökkel bevont uri tök. A “route”-t olykor talán kecses tánccal is kisérik, ma azonban ez is elmaradt.
A kis ünnepség végeztével Dardentor teljes torokkal elkiáltotta magét.
- Gyönyörü... egészen elbájolt!
Miután az ellenkezőjét senki sem merte állitani, Moktani által kifejeztette elismerését s a benszülötteknek bőséges borravalót adott.
Amig a perpignani megelégedettsége valószinüleg csak szinlelt volt, addig a társaság egyik tagja bizonyára igaz örömmel gondolhatott vissza a “rouba”-ra, mert a két pajtás közül az egyik Elissane kisasszony mellett foglalva helyet, elsuttoghatta a fiatal leányban élénk visszhangot keltő vallomásait.
Az ut befejeztét türelmetlenül váró turisták másnap már korán reggel elindultak Lamoriciére felé s Ain-Tillout-ig az épülőfélben levő, mintegy száz kilométernyi vasutvonal mentén haladtak. Itt az ut északnyugatra kanyarodott s nem messze Sidi-bel-Abbés közelében egy másik, szinte épités alatt álló s Dél-Orán felé vivő vasuti vonalat kerestek. Kocsi, ló egyaránt a legnagyobb sietséggel haladt, csakhogy még aznap célhoz érjen.
Kedélyes csevegés, érdekes látnivalók, a római és a barbár idők romjai nem tartóztatták a karavánt.
Igen meleg volt, de szerencsére a perzselő nap sugarait egy felhőréteg enyhitette. Igy haladtak fátlan mezőkön, árnyékban szükölködő sikságon.
Tizenegy óra volt, amikor a karaván a vezető intésére megállott. Ha balra tovább mennek, ugy az Ouled-Mimon erdeiben ily rövid pihenésre igen alkalmas helyet találhatnak. De kerülőt tenni igazán nem volt tanácsos.
Igy tehát apró csoportokra oszolva az utmenti töltésen, mindnyájan letelepedtek s csendben elköltötték reggelijöket. Louise-nak természetesen Désirandelle-ékhoz és Elissane asszonyhoz kellett telepednie. A második csoportot Marcel Lornans és Jean Taconnat alkotta. Marcel nem mert a fiatal leányhoz közeledni, csak gyengéd pillantásokat lövelt feléje, mit az bizonyára hálával fogadott. Lamoriciérből való elindulásuk óta ők ketten valószinüleg előbbre jutottak már, mint a karaván, céljuk pedig aligha lehetett Sidi-bel-Abbés.
Végül a Dardentor-csoport, amely csupán nevének érdemes viselőjéből állott volna, ha egyéb társaság hiányában Oriental uréval meg nem egyezik.
Igy egymás mellett üldögélve, mindenféléről csevegtek - különösen a minden esemény nélkül végére járó utjokról. Késés vagy komolyabb baleset nem fordult elő. A turisták legfeljebb - különösen az asszonyok - kissé elfáradtak. Sidi-bel-Abbés-ig még csak hat órájuk volt s akkor azután már nincs más hátra, mint egy elsőosztályu szakaszba ülni s hamarosan visszautazni Oránba.
- Meg van elégedve? - kérdé Clovis Dardentor az asztronomushoz fordulva.
- Teljesen - Dardentor ur - felelé az asztronomus. A körutazást kitünően rendezték s az élelem kérdését még a leghitványabb faluban is ügyesen megoldották.
- Ugy látszik, ez a kérdés önt különösen érdekelte?
- Bizonyára, sőt mi több, utközben alkalmam nyilt néhány ujabb élelmicikket beszerezni, amikről sejtelmem sem volt.
- Engem természetesen ilyen abrak...
- Hm! - köhintett az urát kiszolgáló inas.
- ...a “goszter” vagyis a gyomor nem érdekel - vélte Clovis Dardentor.
- Nézetem szerint - válaszolá Oriental ur - a test jó karban tartása miatt éppen ez a legfontosabb kérdés.
- No hát, kedves uram, be kell vallanom, nem konyhamüvészeti készségére, hanem csillagászati megfigyeléseire számitottunk.
- Asztronomiára? - ismétlé Oriental ur.
- Arra bizony, mert ha például vezetőnk véletlenül eltévedt volna s mi esetleg az ön tudományára szorulunk, vagy magánméréseire, amelyek segélyével a helyes irányt megtalálhatjuk...
- Én napmagasságot mértem?
- Persze! Nappal a napot, éjjel a csillagokat, illetőleg azok, declinációját.
- Miféle deklinációt, talán “rosa, rosae, rosam, rosa”...
- Kitünő! - tört ki hangos hahotában Dardentor ur, anélkül, hogy a többieket elragadta volna.
- Ugy értem, hogy a müszereivel, mint például a tengerészek a szextanssal, amilyen bizonyára az ön táskájában is található.
- Az én utitáskámban szextans?
- No igen, hiszen ön a montelimari-i asztronomus társaság elnöke, nemde?
- A  g a s z t r o n ó m i á n a k, kedves uram, a gasztronómiának! - felelt öntelten Oriental ur. - Ez az annyi eddig érthetetlen dolognak nyitját adó felelet még Jean Taconnat bus arcára is derüt csalt.
- Ez a tökfilkó Patrice, mondta nekünk az “Argoles” födélzetén...
- Hogyan? Az ur nem asztronomus? - kérdé az érdemes szolga.
- Nem... Gasztronomus... De süket fajd? Gasztronómus.
- Akkor félreértettem a vendéglőst - mentegetődzött Patrice - ez mindenkivel megeshetik!
- És én elhiszem - kiáltá a perpignani - én Oriental urat annak tartottam... s mégis csak egy... a falba verném a fejemet. Elpárologj innen, Patrice, elhord az irhádat!
Félreértése, de még inkább a kifejezés sértő volta miatt zavartan elkullogott. “Hord el az irhádat” ilyen kifejezéssel vele szemben ura még soha sem élt s habár először és utoljára történt is, elhatározta, hogy uj állás után néz... lehetőleg a francia akadémia valamelyik tagjánál, akinek beszédmodora válogatottabb... természetesen nem Zolánál...
Jean Taconnat is közbe lépett.
- Bizonyára megbocsát néki, Dardentor ur? - kérdé tőle.
- Ugyan miért?
- Mert ilyesmiért még nem akasztottak fel senkit. A gasztronómus is csak asztronómus, csakhogy g-vel a nyakán.
Clovis Dardentor nevetett.
- Oh ezek a párisiak. Velük nem lehet boldogulni!... Értik a csiziót! Bár a perpignanibeliek sem tökkel ütöttek, ilyesmi Perpignanban még sem fordul elő.
- Meghiszem - gondolá magában Jean Taconnat - csak az a bogarunk, hogy mindenáron életmentőkként szeretnénk szerepelni.
Nemsokára folytatták az utat. Az előbbi alfaültetvényeket gabona földek követték. Egy óra tájban a lamtaci tanyákhoz értek; a közelében levő kis mellékut köti össze az Ais Temonchentből vezető nagy kereskedelmi utat a Sidibel-Abbés-be vezető országuttal. Három órakor a Mouseu hidjához jutottak, ahol a hasonló nevü Qurd egyik mellékfolyócskájával egyesül s négy órakor ahhoz a keresztuthoz, hol Sidi Kreleds alatt, néhány kilométernyire Sidi-Lhassentől a Sig folyó nevet Mekerra-ra változtatja.
Sidi-Lhassen hatszáz lelket számláló részint német, részint benszülött lakósságu erőditménynél nem állottak meg.
Körülbelül fél ötkor a karaván élén haladó vezető tevéje megtorpant és semmiféle ösztökélésre, nógatásra sem engedelmeskedett, hanem folyton hátrált. Ugyanakkor a két párisi lova is visszahökkent s rémült nyeritést hallattak. Sarkantyu és zabola dacára a kocsi felé nyomultak, amelynek lovai szinte nyugtalankodtak.
- Mi történt? - kérdé Clovis Dardentor.
Ugyanakkor az ő tevéje orrlyukait tágitva szinte szimatolt s ösztönszerüleg térdre ereszkedett.
Kérdésére a közeli fenyves sürüjéből minden kétséget kizáró, egyidejü két orditás adott választ.
- Oroszlánok! - kiáltá a vezető.
A karavánt természetesen rettegés fogta el. Ilyen fenevadak... közvetlen közelben... fényes nappal talán már ugrásra készen.
Elissane asszony, Désirandelle ur és Louise a legnagyobb rémülettel ugráltak le kocsijukról, mert az öszvérek már-már elszakitották az istrángot is.
A hölgyek, a két Désirandelle ugy mint atyja és fiu valamint Oriental ur egészen ösztönszerüen először is vissza akartak futni a néhány kilométernyi távolban levő erőditménybe.
- Egy tapodtat sem - kiáltá azonban Clovis Dardentor oly parancsoló hangon, hogy önkénytelenül mindenki egedelmeskedett.
Désirandelle asszony különben rögtön elájult. A tevéket és lovakat a vezetők s benszülöttek egymásba összekötözték, ezek tehát meg nem szökhettek.
Marcel Lornans a második kocsihoz futott s Patrice segitségével fegyvereket és revolvert hozott. Valamennyit rögtön meg is töltötték.
Dardentor és Marcel Lornans a puskákat Jean Taconnat és Moktani a revolvereket ragadták meg. Mind a négyen az ut kanyarulatánál egy terpentin fenyőcsoportnál állottak föl.
Itt ezen a kietlen tájon nem számithattak semmiféle segitségre.
Ujból felhangzott a fenyegető orditás s egyidejüleg két oroszlán jelent meg az erdő szélén.
Hatalmas példányu him és nőstény oroszlán volt. Sárgás szőrük élénk ellentétben állott a fák sötétzöldes hátterével.
Vajjon megtámadják-e a karavánt, amelyre már is villámló tekinteteket vetettek, avagy megijedve az ellenfél számbeli tulsulyától, visszavonulnak a sürübe s az utat szabaddá teszik?
Eleinte csak nagy lassan, néhány lépést tettek előre, miközben halk morgást hallattak.
- Senki sem moccanjon! - szólt Dardentor figyelmeztető hangon - mi majd végzünk velük.
Marcel Lornans egy pillantást vetett a fiatal leányra, aki ugyan magához tért már az első rémületből, de azért mégis mindig halotthalványan és eltorzult arcvonásokkal igyekezett édesanyját megnyugtatni. Ekkor Marcel és Jean mintegy tiz lépéssel Clovis Dardentor és Moktani mellett termettek.
Mivel a bestiák közeledtek, egy perccel későbben eldördült az első lövés. A perpignani vette célba a nőstény oroszlánt, de szokott biztonsága ezuttal cserben hagyta s a golyó csak az állat nyakát surolta, amire ez rettenetes orditással a férfiakra vetette magát. Amikor e pillanatban a him is támadólag lépett fel, Marcel Lornans is tüzelt.
- Én ügyetlen! - kiáltá Dardentor ur elhibázott lövése felett bosszankodva.
Marcel Lornans a him oroszlán vállát találta el, tehát nem kellett magának szemrehányást tennie. Csakhogy a lövés erejét a vastag sörény gyengitette, ugy, hogy nem volt halálos s a bestia fokozott dühhel rontott előre. Taconnat három revolverlövése hatástalan maradt.
Mindez néhány másodperc alatt lejátszódott s még mielőtt fegyvereiket ujra megtölthették volna, a vadállatok már a főcsoporthoz értek.
Marcel Lornanst és Jean Taconnat a nőstény földre döntötte s karmait már-már reájuk emelte, amidőn Moktani golyója pillanatra visszahököltette. A támadást megujitva azonban ujból a földön heverő két ifjura vetette magát.
Dardentor ur fegyvere másodszor is eldördült. A golyó a nőstény mellét érte ugyan, de nem a szivét s ha a két rokon hirtelen felemelkedve kissé félre nem ugrik, aligha menekszik meg.
A sulyos sérülés dacára a nöstény dühétől még mindig tartani kellett. Az oldalán álló him, vele együtt az ellenfelekre tört. A helyzet borzalmát a lovak, öszvérek és tevék halálos félelme csak még növelte.
A két fenevad Moktanit a földre teperte s vértől boritva mintegy husz lépésnyi távolságra cepelte. Jean Taconnat revolverrel kezében és Marcel Lornans ujból töltött fegyverével az ut kanyarodója felé siettek. Ekkor majdnem egyidejüleg eldördült két lövés a nőstényt végleg leteritette. Még egy hatalmasat ugrott s azután összeesett.
Husz lábnyi rettenetes hosszu ugrással a him most Dardentorra rontott, akinek ideje sem lévén fegyvereit használni, a földre zuhant s a bestia testének sulya alatt majdnem összeroppant...
Jean Taconnat három lépésnyire közeledett a fenevadhoz - bizonyára nem is gondolva ama paragrafusra, elsüti revolverét, amely a legnagyobb szükség pillanatában... csütörtököt mondott...
A rémülettől megveszett lovak, öszvérek, tevék széttépték kötőfékeiket s a mezőkön szerte száguldoztak. Moktani, aki fegyvereit elveszitette, ismét a lejtő felé vonszolta magát, mig Désirandelle ur, Oriental ur és Agathokles maguk is fogvacogva a hölgyek előtt állottak...
Clovis Dardentor nem tudott feltápászkodni s az oroszlán már-már mellébe mélyesztette éles karmait, amidőn az utolsó lövés eldördült...
Átlött fejjel tántorodott vissza a bestia s kimulva zuhant a perpignani oldala mellé.
Elissane Louise volt az a hősnő, aki a halálos veszedelemből megmentette Dardentort. Louise megtalálta Moktani revolverét s a fenevad közvetlen közeléből tüzelt.
- Megmentett... ön mentett meg! - kiáltá Dardentor. - És ezek a fenevadak nem voltak ám juhbőrbe bujtatott, kereken guruló oroszlánok!
A mellette heverő állatok királyának sem vált volna szégyenére az az ugrás, amelylyel most talpra állott.
Ami tehát sem Jean Taconnatnak, sem Marcel Lornansnak nem sikerült, megcselekedte a fiatal leány. Igaz ugyan, hogy ereje azután rögtön elhagyta s összeesett volna, ha Marcel karjainál fel nem fogja és édesanyjához nem vezeti.
Minden veszély elmult! Clovis Dardentor szivből jövő forró köszöneten kivül Louise Elissane-nak egyebet nem is mondhatott.
Azután Patrice-val rögtön az elszökött lovak és öszvérek elfogására sietett. Mivel az oroszlán pár kimulása folytán az állatok rémülete szünőben volt, már maguktól is visszafordultak, s a feladat igy könnyen sikerült.
A derekán és karján sulyosan sérült Moktanit kocsira fektették, Patrice-t pedig gazdája a vezető tevének két pupja közé ültette, ahol is éppen olyan született sportsmannek bizonyult, mint a telivér lovak hátán.
Amidőn Marcel Lornans és Jean Taconnat ismét lóra ültek, az utóbbi ezt mondá az elsőnek:
- Nos látod... még itt is ez a kelet-pireneusi ujfundlandi mentett meg mindkettőnket! Ilyen emberrel szemben még az almafa sem virit reánk!
- Nem ám! erősitgette Marcel Lornans.
A karaván ujra folytatta utját. Fél órával utóbb elérte Sidi-Lhancen-t, s este hét órakor Sidi-bel-Abbés legjobb szállójában már megpihenhettek.
Mindenekelőtt orvost hivattak, aki Moktanit rögtön kezelés alá vette, s mindnyájuk örömére kijelentette, hogy sérüléseinek nem lesznek komolyabb következményei.
Nyolckor közösen megvacsoráltak... ugyancsak csendes étkezés volt, amely alatt szinte titkos megjegyzéssel, a fenevadakkal átélt kalandjukról egy szót sem ejtettek.
Asztalbontás után azonban felállt Dardentor ur és szokatlanul komoly hangon fordult Louise felé:
- Kedves kisasszony, - kezdé Dardentor, - ön megmentette életemet...
- Ne szégyenitsen meg Dardentor ur, szakitá félbe őt, nagy pirulások között a fiatal leány.
- Igen megmentette... még pedig oly küzdelemből, amelyben az ön bátor közbelépése nélkül életemet vesztettem volna! Miután ön ezáltal a polgári törvények 345-ik paragrafusában körülirt feltételeknek megfelelt, a kedves édesanyjának szives engedelmével leghőbb vágyam önt örökbe fogadhatni...
- Dardentor ur... kiáltá Elissane asszony, ajánlatával egészen megrendit...
- Nem türök ellenmondást, szakitá félbe a perpignani, mert ha ön nem egyezik bele, ugy...
- Nos, ha nem egyezem bele...
- Akkor tisztelt asszonyom, önt feleségül veszem, s Louise kisasszony mégis csak leányommá lesz!

XVI. FEJEZET.
Melyben a regény Dardentor ur kivánsága szerint végződik.
Másnap reggel kilenckor, a karaván egy töredéke vonatra szállt, hogy tizennégy napi távollét után Oránba visszatérjen.
Ez a rész állott: Dardentor urból, Elissane asszony és Louise kisasszonyból, a Désirandelle házaspárból és ennek fiából, továbbá Jean Taconnat és Marcel Lornansból, nem is emlitve Patrice-t, aki csak mindenáron Perpignanban a Loge-téri házban szerette volna a régi nyugalmas életmódot folytatni.
Moktani orvosi kezelés alatt Lidi-bel-Abbés-ba maradt továbbra is. Ugy őt, mint a két benszülött szolgát, Dardentor fejedelmi bőkezüséggel megajándékozta.
Oriental Eustache a montelimari gasztronómiai társaság elnöke nem az az ember volt, aki egy várost, amelyet tréfásan “Biscuit ville”-nak neveztek el, hamarosan elhagyjon, anélkül, hogy nyalánkságaival megismerkedjék. A jelentékeny helység tizenhétezer lakost számlál. Ezek közül négyezer francia, ezerötszáz zsidó, a többi benszülött.
Ez a kerületi székhely valamikor a Beni-Amor törzsé volt, s azután a határon át Marokkóba menekültek. Az uj várost a Mekkerca partján 1843-ban épitették. A Tessalla lejtőjén négyszázhetvenkét méternyi tengerszin feletti magasságban, majdnem teljesen fák közé bujik.
A város minden szépsége dacára sem lehetett volna Dardentor urat ott marasztani. Mindenáron Oránban szeretett volna már lenni.
Azon egyáltalában nincs mit csodálkoznunk, hogy ajánlatát t. i. Elissane Louise örökbefogadását a derék asszony elfogadta, anélkül, hogy Dardentor urhoz feleségül ment volna. Olyan adoptáló apát, akinek két milliónyi vagyona van, s ezenkivül eltökélt szándéka az agglegénység, sehol a föld kerekségén vissza nem utasitanak. A forma és illendőség kedvéért Elissane asszony eleinte ugyan némileg ellenkezett, de nem komolyan. Louise hiába mondogatta:
- Fontolja meg jól Dardentor ur!
- Megfontoltam, felelte.
- Nem hozhat ilyen áldozatot...
- De igen, mert akarom kis leányom!
- Utóbb meg is bánhatja....
- Soha, édes kis lelkem!
Végül is, Elissane, mint praktikus asszony, érett megfontolás után - ami nem volt nehéz dolog - beleegyezett Dardentor ur kivánságába.
Désirandelle-ék is rendkivül örültek. Micsoda hozományhoz jut a leendő férj!
... Mily hatalmas vagyona lesz egykor! Mily gazdag örökösnő! S mindez Agathoklesé lesz, mert egy szemernyit sem kételkedtek abban, hogy ezek után barátjuk és földijük Dardentor Clovis atyai tekintélyét az ő érdekükben fogja érvényesiteni. Bizonyára ez volt titkolt gondolata, amikor Louiset örökbe fogadta... fiuk tehát a gazdag perpignani veje lesz.
Igy tehát mindannyinak volt oka, hogy visszasiessen Oránba.
Jean Taconnatról és Marcel Lornansról is kell még egyet-mást felemlitenünk.
Az előbbi, akit az események ugy érintettek mint derült égből a villámcsapás, igy szólt ama reggelen:
- Éljen Dardentor ur! Isten éltesse! Ámbár tervünk nem sikerült, nem minket fogadott fiaivá, választása felett mégis csak szivből örvendek. És te Marcel?
A fiatalember hallgatott.
Végül mégis csak megszólalt.
- Mond csak jogilag is érvényes ez a dolog?
- Micsoda?
- Nos hát az oroszlánokkal való viaskodás?
- A küzdelem, küzdelem marad, akár állatok, akár emberek ellen folytatjuk, az pedig kétségbevonhatatlan, hogy Dardentor urat, Elissane kisasszony mentette meg.
- No barátom, mégis csak szerencsénk van, hogy Dardentor megmentésében nem voltunk Louise részesei.
- Miért szerencse?
- Mert az esetben, mindhármunkat örökbe akart volna fogadni, Louise tehát testvérünk lett volna s te nem...
- Persze, válaszolt Lornans Marcel ingerülten, a törvény tiltja a testvérek közötti... Különben már nem is gondolok reá...
- Szegény barátom!... szegény feje!... Te szereted őt, ugy-e?
- Óh igen, teljes szivemből!
- Mily szerencsétlenség, hogy nem te mentetted meg a kétszeres milliomost!
- Az esetben téged választott volna fiának s ekkor te...
Bizony ez a szerencsétlenség ugyancsak lehangolta az ifjakat, amikor a vonat a Tessala hatalmas hegytömegét megkerülve, Oránnak fordult.
Dardentor ur tehát nem is látta Lido-et-Abbés-t sem vizi, sem szélmalmait, gipsz és téglaégetőit, timáriparait, nem nézte meg sem polgári, sem katonai negyedét, nem járt egymást derékszögben metsző, platánokkal szegélyezett utain, nem ivott pompás kutjainak kitünő vizéből, nem ment át várkapuin s nem látogatta meg a Daya-kapu előtti gyönyörü faiskolát.
Röviden, miután a mozdony egyideig a Sig medrében haladva Trembles és Saint-Lucien állomásokat érintve, Sainte-Barbe du Tlélat-nál az Algier-oráni vonalat elérte, körülbelül hetvennyolc kilométernyi ut után elérte a tartományi székhely kikötőjét.
A körutazás szerencsésen véget ért. Igaz ugyan, hogy előfordult néhány programmon kivüli esemény is, ezeknek azonban csak az emlékei maradtak fenn.
Mialatt a két párisi Dardentor urral a Place de la Republique-en lévő szállójuk felé tartottak, tizennégynapi távollét után Elissane asszony leányával és Désirandelleékkal a régi vár-utcai házukat keresték ismét fel.
Dardentor nem szokta terveit halogatni, amig szándékai megzápulnak - ezt a kifejezést használjuk, akár hallja Patrice, akár nem, az adoptálás különben eléggé bonyodalmas kérdésének megoldásához rögtön hozzá fogott. Ő ugyan még nem volt ötven éves, Elissane Louise azonban a polgári törvények 345-ik szakaszában jelzett feltételeknek derekasan megfelelt s az ő életét megmentette. A legfontosabb feltételeknek megfeleltek.
A perpignani mindennapos vendége volt Elissane asszony házának, kapta magát tehát és egészen átköltözött hozzá.
Közben azonban feltünővé volt a különben igen beszédes és közlékeny természetü Dardentor urnak zárkózottsága. Désirandelleékat ez módfelett nyugtalanitotta, habár barátjuk szivességéről és jóindulatáról megvoltak győződve. Szüleinek unszolására a bárgyu Agathokles is többet sürgött-forgott a gazdag örökösnő körül, akinek egykor több lesz a százezer frankja, mint ahány esztendős.
Ennek következtében Marcel Lornanst és Jean Taconnat-ot megmentőjük meglehetősen elhanyagolta. Mióta a szállóból elköltözött, csak igen ritkán, legfeljebb véletlen találkozásokkor látták. Akkor is mindig sürgős dolga volt s rendesen hatalmas iratcsomót cipelt hóna alatt. Irányukban tanusitott egykori lelkesedése ugy látszik nagyon lelohadt. Mintha nem is ő mentette volna meg egyszer mindkettőjüket, majd külön-külön az egyiket a lángokból, a másikat a zugó ár hullámaiból.
- Kedves Marcelem, mondá egy szép nap reggelén Jean Taconnat, végre is dülőre kell jutnunk. Mivel azért jöttünk ide, hogy katonák legyünk, maradjunk tehát eredeti szándékunknál. Mikor jelentkezzünk?
- Holnap, - felelte Marcel Lornans.
Másnap Jean megismételte kérdését és a kapott felelet ujból az volt: holnap.
Marcel Lornanst leginkább az bántotta, hogy soha sem lehetett Louise Elissane közelében. A fiatal leány csak igen ritkán távozott hazulról. A régebbi kedélyes estélyek megszüntek, az Agathokles és Louise között kötendő házasság közbeszéd tárgya volt s Marcel a kétségbeeséssel küzdött.
Egy reggel beállitott Clovis Dardentor:
- No hát - kezdé minden bevezetés nélkül - hogy állunk a katonasággal?
- Holnap, - felelé Marcel Lornans.
- Igen, holnap, minden bizonynyal, holnap megkezdjük, - tette hozzá Jean Taconnat.
- Holnap? - ismétlé amaz, - az ördögbe is, hisz ez lehetetlen! Van még elég időtök a hetes vadászokhoz beállitani. Várjatok csak kissé, nem ég a föld talpatok alatt. Szeretném, ha tervezett ünnepélyemen részt vennétek...
- Désirandelle ur és Elissane kisasszony eljegyzésén? - kérdé Marcel Lornans láthatóan elhalaványodva.
- Dehogy, az örökbefogadás ünnepélyén, amit az esküvő előtt tartok. Számitok reátok. A viszontlátásra!
E szavakkal, nagy sietséggel elrohant.
A mi perpignaninknak az oráni kantonban, - amelynek békebirája intézte az örökbefogadás ügyét - lakást kellett bérelni. Azután a nevezett biró előtt megjelentek az érdekelt felek: Elissane asszony és leánya az egyik, Dardentor Clovis ur a másik oldalon, kezükben keresztlevéllel és egyéb okmánynyal, készen az örökbefogadást szerződésileg megerősiteni. A felek mindkét részről beleegyeztek, erről az irnok jegyzőkönyvet vett fel s mivel a szükséges okiratok beszerzése időbe került, ujabb tizennégy nap telt el.
- Torkig vagyok vele - szidta Dardentor ur ezt az örökös lótás-futást.
Miután akadály nem volt, ugy az elsőfoku biróság, mint az algiri felebbezési törvényszék, az örökbefogadást helyenhagyta, közben azonban egyik hét a másik után mult. A két párisi minden reggel elsétált a kaszárnya előtt, de kapujának küszöbét soha sem lépték át.
- No már elhiszem! - mondta Dardentor - hogy gyermekre legkönnyebben szert tenni mégis csak házasság utján lehet.
Miután az örökbefogadást hivatalosan is elismerték, az erről szóló okmányt kellő számban sokszorositva számos helyen ki kellett függesztetni. Clovis Dardentor, kinek a gyors elintézés érdekében volt, az engedélyt ki is nyomatta s minden egyes példányt a hivatalos pecséttel lebélyegeztetett.
Az engedélyt ezután végre valahára az oráni anyakönyvvezetőnek is elküldötték s most még csak mindkét fél törzslapjára kellett volna bevezetni, amely alakiságnak három hónap lefolyása alatt kell elintéződni, különben az adoptálás érvénytelenné válik.
A jelen esetben nem is haboztak s nem hogy három hónapot, hanem még három napot sem vártak.
- No, most már igazán rendben van! - kiáltá Dardentor ur.
Igaz ugyan, hogy a gyors elintézés háromszáz frankjába került, de háromszor annyit sem sajnált volna, ha azzal az ügyet előbbre viheti.
Röviden a nagy nap fölvirradt s a jelzett ünnepséget a szálló disztermében meg is tartották. Elissane asszony ebédlőjében a meghivott vendégek nem fértek volna el. Megjelentek Jean Taconnat, Marcel Lornans, számos ismerős és jóbarát, sőt az időközben Oránba visszatért Eustache Oriental is illő köszönettel fogadta a perpignani sokat igérő meghivását.
Sokak csodálkozására, de nem kevesek örömére, a Désirandelle család hiányzott a résztvevők közül. Ők még az előző nap estéjén, csalódva és dühöngve eltávoztak s megátkozták Dardentor fogadott leányának még hatodizigleni leszármazottjait is. Hosszu orral ismét az “Argoles” fedélzetre kerültek, ahol Bugarach kapitánynak és Bruno doktornak nem kellett falánkságuktól tartaniok, mert végül még Agathokles is elvesztette rendületlen étvágyát.
Emlitenünk sem kell, hogy a lakoma pompás hangulatban telt el, hogy Marcel Lornans szépségének teljében láthatta viszont Elissane Louiset, Jean Taconnat pedig egy “A kis Gagathokles” cimen elegiát faragott, de gyengéd figyelemből nem merte elszavalni és hogy Eustache Oriental fejebubjáig asztalkendőkbe burkolódzva, bár mindenből irigylendő étvággyal evett és ivott, mégis mérsékletet tartott.
Az ünnepély fénypontja azonban Dardentor pohárköszöntője volt. Mily bölcsen cselekedtek Désirandelleék, midőn még az előző nap elutaztak. Micsoda ábrázatot vágtak volna ebben az ünnepélyes pillanatban!
- Hölgyeim és uraim! Igaz szivből köszönöm szives megjelenésüket ma, midőn leghőbb vágyaim egyike teljesül.
Patrice kinos nyugtalanságot érzett.
- Figyelmeztetem az ünneplőket, hogy ha a lakoma eddig izletesnek tünt, a csemege még zamatosabbnak igérkezik, még pedig egy uj fogás következtében, mely nem szerepel az étlapon....
Patrice kinos nyugtalanságot érzett.
- Ohó! Uj fogás! - kiáltott örvendezve Eustache Oriental, nyelvével nagyokat csettintve.
- Nem szükséges - folytatá Dardentor ur - bájos Louiseánkat bemutatnom, akit derék anyja beleegyezésével leányommá fogadok s ezzel kettőnk leánya lesz...
Általános tetszés, sőt a női szemekben könnyek is csillogtak.
- Kedves édes anyjának jóváhagyásával feltálalom Louiset, mint az istenek asztalára is méltó csemegét...
Oriental ur csalódva huzta vissza nyalánkságra vágyó nyelvét.
- De ki számára tálalom? kérdezik önök, kedves barátaim... egyik asztaltársunknak... itt a derék Marcel Lornansnak, akit ily módon szinte fiammá fogadok...
- Hát én? - tört ki önkénytelenül Jean Taconnat.
- Te fickó, pedig az unokaöcsém lesz! Most pedig huzd reá! Csindatratta ... bum-bum ... pif-paf! ... tüzijáték. Vigadjunk! Szóljon a muzsika!
Patrice asztalkendővel fedte el arcát.
Azt hiszem, nem is kell mondanunk, hogy még a következő héten Marcel Lornans nagy ünnepség keretében Louise Elissaneval egybekelt s hogy ugy az ő neve, mint Jean Taconnat-é az afrikai hetes vadászok törzskönyvében soha sem fordult elő.

(Vége.)

DRÁMA A LEVEGŐBEN

Forditotta: Dr. Mikes Lajos

185... szeptemberében megérkeztem a Majna melletti Frankfurtba, mintán beutaztam Németország fővárosait és megtettem több, pompásan sikerült léghajóutat. Eddigelé azonban a szövetséges államnak egyetlen lakosa sem volt hajlandó rá, hogy elkisérjen engem a gondolámban. Még Green, Eugéne, Godard és Poitevin párizsi kisérletei sem birhatták rá arra a komoly németeket, hogy a levegő szárnyaira bizzák magukat.
Frankfurtban azonban, alig terjedt hire készülő felszállásomnak, jelentkezett nálam három városi előkelőség és engedelmet kért, hogy elkisérhessen. Két nap mulva kellett felszállnunk a szinháztérről; nyomban hozzá kellett tehát látnom az előkészületekhez. A léghajóm selyemszövetből készült, a mely guttaperchával volt preparálva, ugy hogy érzéketlenné vált savak és gáz ellen és teljesen vizhatlanná lett. Minthogy a köbtartalma 3000 m3 volt, tekintélyes magasságba fölemelkedett.
Felszállásunk napjára a szeptemberi nagy vásár sok embert összegyüjtött Frankfurtban. Világitó gáz, kitünő minőségü és nagy felszálló erejü, állt a rendelkezésemre és délelőtt tizenegy órára megtöltöttem a léghajót; persze csak háromnegyed részben, mert ez föltétlenül szükséges óvatossági rendszabály. Oly mértékben ugyanis, amint fölfelé emelkedünk, csökken a légkör légrétegeinek a sürüsége, s ennélfogva a léghajó burkolatába zárt fluidum szétrepeszthetné a léghajó falait, ha rugalmassága megnövekszik. Számitásaim pontosan megállapitották azt a gázmennyiséget, a melyre szükségem volt, hogy utitársaimmal együtt felszállhassak.
Tizenegy órakor kellett indulnunk, és pompás látvány volt, a mint a türelmetlen tömeg a léghajó körül vont korlátok felé nyomult, az egész teret elárasztotta, a szomszédos utcákban tartózkodott és a házaknak a térre nyiló ablakait a földszinttől fel a padlásig megszállotta. Az utóbbi napok erős szele elült és nyomasztó, felhőtlen hőség volt a légkörben; a levegő meg sem rezdült. Ilyen időben ugyanarra a helyre szállhattunk le, a honnan léghajónk felemelkedett.
Zsákokba elosztva, háromszáz font ballasztott vittem magammal. Az egészen kerek gondolának négy láb volt az átmérője, három láb a mélysége és nagyon kényelmes volt a berendezése. A kenderháló, a melyen lógott, szimmétrikusan terült el a léghajó felső léggömbjén. A delejtü ott volt a helyén, a légsulymérő abban a körben lógott, a melybe a tartókötelek összefutottak és a horgony ott volt gondosan a kéznél. Készen volt minden a felszállásra.
A korlát körül álldogálók között észrevettem egy sápadt arcu izgatott fiatal embert; feltünt, hogy itt látom őt, mert buzgó nézőm volt már többi léghajóutamban is, Németország több városában. Bizonyos nyugtalan mohósággal szemlélte érdekes gépemet, a mely mozdulatlanul lebegett még néhány lábnyira a föld felett; és teljesen némán viselkedett szomszédai között.
Delet ütött, s igy megérkezett a felszállás pillanata; de utitársaim nem mutatkoztak.
Elküldtem mindegyiknek a lakására és megtudtam, hogy az egyik Bécsbe, a másik Hamburgba és a harmadik Londonba utazott. Bátorságuk tehát az utolsó pillanatban cserben hagyta őket, pedig ezek a kirándulások, hála a haladásnak, a melyet a mai léghajózás tett, teljesen veszélytelenek voltak. Az urak, minthogy tudták, hogy részei az ünnepi programmnak, attól féltek, hogy kényszerithetők arra, a mire önkényt kinálkoztak, s ezért abban a pillanatban, mikor a függöny felgördült, elmenekültek a szintérről. Bátorságuk nyilván forditott arányban volt gyorsaságuk négyzetével... a melylyel elinaltak.
A félig csalódott tömegen látszott, hogy haragos és rossz kedvü. Én magam egy pillanatra sem tétováztam és tudtam, hogy most már megint egyedül kell felszállnom. Hogy helyreállitsam az egyensulyt a léghajó fajsulya és ama suly között, a melyet szállitanom kellett volna, utitársaimat néhány homokzsákkal pótoltam és beléptem a gondolába. A tizenkét ember, aki tizenkét, köralakban megerősitett kötelen tartotta a léghajót, ujjai között megcsusztatta egy kicsit a köteleket, mire a léghajó néhány lábnyira fölemelkedett. A legcsekélyebb szellőcskét sem lehetett érezni; ugy tetszett, hogy az ólomsulyu légkör áthatolhatatlan.
- Rendben van minden? - kiáltottam.
A férfiak résen álltak; egy utolsó pillantásom meggyőzött róla, hogy indulhatok.
- Vigyázz!
A tömeg mozgolódni kezdett; az emberek keresztül akartak törni a korláton.
- Eresszetek el mindent!
A léghajó lassan fölemelkedett, de én magam oly heves rázkódást éreztem, hogy nem voltam képes állva maradni, hanem lezuhantam a gondola fenekére.
Mikor megint felálltam, egy utitársat láttam magam mellett. A sápadt fiatalember volt.
- Fogadja legudvariasabb üdvözletemet, uram, - szólt a legnagyobb nyugalommal.
- Miféle jogon...
- Vagyok itt?... nos, önnek nincs módjában semmiesetre sem, hogy engem elküldjön innen; ez pedig elég jog!
Egy kissé el voltam képedve. Ez a közöny egy pillanatra kihozott a sodromból, ugy hogy nem tudtam, mit válaszoljak.
Ránéztem jól a betolakodott utitársa, ő azonban ügyet sem vetett tovább csodálkozásomra.
- Zavarja a sulyom a léghajó egyensulyát, uram? Engedje meg, hogy...
S a nélkül, hogy beleegyezésemet megvárta volna, kidobott a léghajóból két homokzsákot.
- Uram, - szóltam én, miután akarva, nem akarva belenyugodtam a kényszerhelyzetbe, - ön a léghajóba jutott... Rendben van! Utazzék hát velem... Nem bánom!... De a léghajót én fogom vezetni...
- Az ön előzékenysége igazi franciához illő, uram; ugyanannak az országnak a szülöttje, a melynek én is fia vagyok. Engedje meg, hogy lelkileg megszoritsam a kezét, a melyet ön testileg nem nyujt ide nekem. Intézkedjék teljesen a legjobb belátása szerint; én majd várok, a mig ön elkészül...
- Mire vár?
- Hogy beszélgethessek önnel.
A légsulymérő leszállt huszonhat hüvelyknyire; ennélfogva hatszáz méter magasságban voltunk a város fölött. De semmisem árulta el a léghajó horizontális eltolódását mert a légtömeg, a melybe be volt zárva, együtt haladt vele. Sajnos, zavaros bőség üllepedett a tárgyakra lábaink alatt, ugy hogy csak elmosódva láthattunk mindent.
Ujra szemügyre vettem az utitársamat.
Harminc esztendős férfi lehetett és egyszerüen volt öltözködve; erős vonásai fékezhetetlen energiára vallottak és izomzata nagyon kiképzett volt. Mozdulatlanul állt a gondolában, elmerülve teljesen abba a csodálkozásba, a melyre ez a néma felszállás kényszeritette rá. A gondola széléhez támaszkodott, s próbálta megkülönböztetni a tárgyakat, a melyek egyre jobban elmosódó tömkelegbe olvadtak össze.
- Milyen borzasztó ez a köd! - szóalt meg aztán nehány perc mulva.
Én nem feleltem.
- Látom, hogy haragszik rám - folytatta tovább. - Eh! Hát az utazást nem tudtam volna megfizetni, igy aztán a támadáshoz kellett folyamodnom.
- Senkisem szólitotta fel önt, hogy kiszálljon a gondolából, uram!
- Hát nem tudja ön, hogy ugyanez történt Laurencin grófjai és Dampierrerel is, mikor 1784. január 15-én felszálltak Lyonban? Egy Fontaine nevü fiatal kereskedő átmászott a karfán, még pedig nagy veszedelemmel fenyegetve a gépezetet. Együtt utazott velök és egyiküknek sem történt baja.
- Majd ha megint lenn leszünk a földön, ráérünk tisztázni egymással a helyzetet, - feleltem én, minthogy a könnyed hang bosszantott.
- Eh! ne gondoljunk még a visszatérésre!
- Hát nem hiszi talán, hogy nemsokára le fogok szállni?
- Leszállni? - szólt meglepetten... Leszállni? Először majd fölebb megyünk még.
Én mielőtt megakadályozhattam volna, felkapott ujra két homokzsákot és kihajitotta a gondolából, ki sem üritve teljesen a zsákokat.
- Uram! - kiáltottam fel hangosan.
- Az ön ügyességét nagyon jól ismerem, - szólt az ismeretlen nagyon lassan és óvatosan, - az ön szép légi utazásai nagy feltünést keltettek. De ha a kisérletet a gyakorlat testvérének nevezik is, rokona némiképp az elméletnek is és én behatóan tanulmányoztam az aëronautika müvészetét. Ez a fejembe is szállt! - tette hozzá szomoruan és mély töprengésbe merült.
A léghajó, miután magasba szökkent, megállapodott.
Az ismeretlen ránézett a légsulymérőre és igy szólt:
- Nyolcszáz méter magasan vagyunk! Az emberek olyanok innen föntről nézve, mint a bogarak. Azt hiszem, mindig ilyen magasból kellene nézni őket, hogy okosan itélhessük meg viszonyaikat! A szinháztér rengeteg nagy hangyabolyhoz hasonlit most; látja, hogy huzódik a sokaság a rakodó partok felé és hogy oszlik szét a Zeilen? Most a dom fölött vagyunk. A Majna fehéritő vonalnak tetszik csupán és az a hid, a Majnahid, olyan mint egy cérnaszál, a mely ki van feszitve a folyó fölött.
A légkör lehült egy kissé.
- Igazán, nincs a világon semmisem, a mit meg nem tennék önért, vendéglátó gazda uram, - folytatta az ismeretlen. - Ha fázik, szivesen levetem a ruhámat és kölcsön adom önnek.
- Köszönöm! - feleltem rá szárazon.
- Eh! Vágjunk jó képet a kényszerhelyzethez! Nyujtsa ide a kezét! Földije vagyok önnek és azt hiszem, kárpótolni fogom önt társalgásommal az okozott bosszuságért!
Egy szóval sem válaszoltam szavaira; hanem leültem a gondola másik végében. A fiatalember ekközben felöltője nagy zsebéből kihuzott egy terjedelmes füzetet. Egy tanulmány volt az aërostatikáról.
- Van egy érdekes metszet és karrikatura gyüjteményem, a melynek minden darabja légi szórakozásunkra vonatkozik, - kezdte az ismeretlen. - Hogy csodálták és hogy kicsufolták egyidőben ezt az értékes találmányt! Szerencsére nem élünk már abban az időben, mikor olyan férfiak, mint Montgolfier vizgőzből mesterséges felhőt állitottak elő s nedves szalma és tépett gyapju égetéséből próbáltak gázt fejleszteni.
- Talán kisebbiteni akarja a feltalálók érdemeit? - kérdeztem tőle, mert közben feltettem magamban, hogy hasznomra forditom a kalandot. - Hiszen mindenesetre nagy dolog volt kisérlettel bebizonyitani azt, hogy lehetséges felemelkednünk a levegőbe.
- Kinek jutna eszébe kisebbiteni az első léghajósok dicsőségét, uram? Rengeteg bátorság nyilvánult meg abban, hogy akadt, a ki föl mert szállni oly törékeny burokban, a melyben csak fölmelegitett levegő volt! De kérdem öntől, vajjon Blanchard felszállásai vagyis körülbelül százesztendő óta nagyot haladt-e az aërostatika? Nézze csak, uram!
És az ismeretlen kivett a gyüjteményéből egy rézmetszetet.
- Itt van képben az első felszállás, a melyre Pilatra des Rosiers és d’Arlande márki vállalkozott. Négy hónappal a léghajó feltalálása után, XVI. Lajos megtagadta engedélyét erre az utazásra, s csak abba egyezett bele, hogy két halálraitélt szálljon fel a levegőbe. Pilatre des Rosiers felháborodott ezen az igazságtalanságon és sok intrika révén elért végül annyit, hogy őneki is szabad volt felszállania. Akkoriban nem találták még fel a gondolát, a mely annyira megkönnyiti a léghajó mozgását. Csak köralaku karzat futotta körül a Montgolfiére alsó, szükitett részét. A két aëronautának tehát mozdulatlanul kellett megkapaszkodnia a karzat végébe, mert a nedves szalma, a melylyel a karzatot megtöltötték, akadályozta mozgásukat. A léghajó nyilása fölött szenes serpenyő lógott tüzzel, s ha az utasok emelkedni akartak, kénytelenek voltak szalmát hányni erre a tüzhelyre, kockáztatván azt a veszedelmet, hogy felgyujtják a gépezetüket. Erre aztán a jobban fölhevitett levegő uj emelkedő erőt adott a léghajónak. A két merész léghajós 1783. november 21-én a la muettei kertekből szállt fel, a melyeket a dauphin rendelkezésükre bocsátott nekik. A hajó felséges nyugalommal emelkedett föl, végig repült az Ile des Cygnes mentén, átkelt a Barriére de la Conférence mellett a Szajnán és az Invalidusok domja és a hadi iskola között evezve, közeledett Saint-Sulpice felé. Az aëronauták jobban felszitották erre a tüzet, átkeltek a boulevardon és tul a Barriére d’Enfer-on megint leszálltak. A léghajó, mihelyt földet ért, összeesett és ráncaiba temette néhány pillanatra Pilatre des Rosiers-t.
- Rossz jel! - kiáltottam fel, mert ezek az aprólékos részletek nagyon érdekeltek.
- Rossz előjele volt ez annak a katasztrófának, a mely később életébe került a boldogtalannak, - tette hozzá az ismeretlen szomoruan. - Nem hallott soha erről?
- Soha.
- Eh! A szerencsétlenség elkövetkezik rossz előjel nélkül is! - mondta utitársam és megint gondolatába mélyedt.
Közben dél felé repültünk és Frankfurt eltünt már a lábaink alól.
- Talán vihart kapunk, - szólalt meg ujra a fiatalember.
- Előbb azonban leszállunk. - jelentettem ki én.
- Hát még mit! Inkább szálljunk följebb! Ilyen módon biztosabban menekülhetünk előle.
És megint eltünt két homokzsák alattunk az ürben.
A léghajó rengeteg sebesen emelkedett fölfelé és 1200 méter magasságban állt meg. Meglehetősen hideg lett, s e mellett a nap sugarai is rátüztek még a léghajóra, kiterjesztették a benne lévő gázt, s ezzel is növelték fölszálló erejét.
- Ne féljen, - fordult hozzám az ismeretlen; - 3500 toise belehelhető levegőnk van. Egyébként ne törődjék azzal, hogy mit csinálok.
Fel akartam ugrani, de egy erős kéz visszakényszeritett megint a padra.
- Mi a neve? - kiáltottam.
- A nevem? Mit érdekelheti önt a nevem?
- A nevét akarom tudni!
- Nevezzen Erosztratoszak vagy Empedoklesznek, a hogy jobban tetszik.
Ez a válasz minden inkább volt, mint megnyugtató.
Az ismeretlen egyébként sajátságos hidegvérrel beszélt, ugy hogy nyugtalankodva tünődtem magamban, vajjon ki lehet.
- Uram, - folytatta kis vártatva, - Charles fizikus óta semmi ujat sem gondoltak ki az emberek. Az aërostatika föltalálása után négy hónapra kitalálta ez az ügyes ember a szelepet, a melyen a gáz elillanhat, ha a léggömb nagyon tele van, vagy ha az ember lejebb akar ereszkedni; azután neki köszönjük a gondolát is, a mely a gépezet mozgását megkönnyiti, továbbá a hálót, a mely az egész léggömböt körülfonja és igy a terhet elosztja a gömb egész felületére, a ballasztot, a melynek segitségével tetszésünk szerint emelkedhetünk vagy kiköthetünk, a kaucsuk áthuzatot, a mely vizállóvá teszi a szövetet és végül a légsulymérőt, a mely jelzi az elért magasságot. Ezenkivül Charles volt az első, a ki hydrogént alkalmazott, a mely tizennégyszer könnyebb a levegőnél, s a melynek segitségével feljuthatunk a legmagasabb légrétegekbe is, anélkül, hogy tüzveszedelem fenyegetne bennünket. 1873. december elsején 300.000 ember gyült össze a Tuileriák körül, Charles felszállt és a katonák fegyverükkel tisztelegtek előtte. Kilenc francia mértföldet tett meg a levegőben, s oly ügyesen irányitotta léghajóját, hogy a mai aëronauták sem ügyesebbek nála. A király pedig ezután évi 2000 lira nyugdijat juttatott neki, mert akkor még ösztönözték az uj találmányokat!
Ugy rémlett, hogy az ismeretlenen valami különös izgalom vesz erőt.
- Uram, - folytatta megint előadását, - tanulmányaim során eléggé meggyőződtem róla, hogy az első aëronauták kormánylapáttal irányitották léghajójukat. Ha Blanchardot nem is emlitjük, akinek állitásait kétségbe lehet vonni, Morveaux Guyton az evezők és a kormánylapát segitségével észrevehető mozdulatokat tudott végezni a gépezetével és irányitani is tudta. Legutóbb egy párizsi órás, Julien, a hippodrom tetején meggyőző kisérleteket végzett ez irányban; mert különös mechanizmusa folytán hosszukás alaku léggömbje határozottan szél ellenébe fordul. Patin pedig rájött arra, hogy négy hydrogéngömböt illeszszen egymáshoz és azt hiszi, hogy vizszintesen elhelyezett és részben összegöngyölt vitorlák segitségével oly egyensulytörtet fog elérni, a mely a készüléket oldalt dönti és rézsutos repülésre képesiti. Beszélnek ugyan motorokról is, a melyek a légáramlatok erejét meg fogják törni, például a csavarról, minthogy azonban ez könnyen engedő közegben mozog, nem lesz semmi eredménye. Uram, én vagyok eddig az egyedüli ember, a ki eszközöket és módokat találtam fel, a melyek révén a léghajókat kormányozni lehet. De egyetlen egy város sem töltötte ki az aláirási jegyzékemet, egyetlen kormány sem akart meghallgatni. Gyalázatosság!
Az ismeretlen olyan hevesen gesztikulált, hogy a gondola erőszakosan lóbálódzott ide-oda; alig birtam megint egyensulyba erőltetni.
Közben gyorsabb áramlatba jutott a léggömb és 1500 méter magasságban dél felé sodródtunk.
- Ott van Darmstadt, - kiáltott fel kisérőm és kihajolt a gondolából. - Látja a várat? Egészen elmosódva, ugy-e? E mellett a nyomasztó levegő mellett ugy rémlik, mintha odalent ide-oda inogna minden tárgy és az embernek jó szeme legyen, ha világosan akar tájékozódni!
- Bizonyos benne, hogy az ott Darmstadt? - kérdeztem én.
- Persze, hogy az, - felelt utitársam. - Most hat órányira vagyunk Frankfurttól.
- Akkor le kell ereszkednünk.
- Leereszkednünk? Hát talán azt akarja, hogy fennakadjon a léghajó valamelyik templom tornyán? - kérdezte az ismeretlen gunyosan mosolyogva.
- Nem, majd kiválasztok egy pontot a város környékén, - feleltem én.
- Legjobb lesz, ha mennél jobban kitérünk a templomtornyok utjából!
Igy szólván, utitársam megint a ballasztzsákok után nyult. Rárohantam, de félkézzel lenyomott a földre, s a megkönnyebbült léghajó 2000 méternyi magasságba szökkent.
- Legyen egészen nyugodt - kiáltott rám, - és gondolja meg, hogy Brioschi, Biot Gay-Lussac, Biszio és Barral még jelentékenyebb magasságban végezte kisérleteit.
- Uram, most le kell már ereszkednünk; - szóltam én és megpróbáltam a lelkére beszélni - A vihar, egyre jobban összetorlódik körülöttünk; esztelenül cselekednénk, ha...
- Eh! hiszen a vihar fölé emelkedünk és nem törődünk vele tovább! - kiáltott utitársam. - Képzelhető-e szebb dolog, mint hogy uralkodunk a felhőkön, a melylek mintha meg akarnák fojtani a földet! Nem becsületünkre válik-e, hogy igy hajózunk! a levegő árján? A legnevezetesebb emberek igy utaztak, mint mi most. Montalembert márkiné és grófnő, Podenas grófnő, La Garde kisasszony, Montalembert márki a Saint-Antoine külvárosból felutaztak ezekbe az ismeretlen régiókba és Chartres herceg 1784. julius 15-iki felszállása alkalmával nagy ügyességről és lélekjelenlétről tett bizonyságot Lyonban Laurencin és Dampierre gróf, Nantesben Luynes ur, Bordeauxban d’Arbelet de Grages, Itáliában Andreani lovag, napjainkban pedig a braunschweigi herceg ott hagyták dicsőségük nyomát a levegőben. Hogy tulszárnyaljuk ezeket a jelentős személyiségeket, magasabbra kell nyomulnunk az égi régiókban, mint a meddig ők felhatoltak! Közeledni a végtelenhez annyit tesz, mint felfogni a végtelent!
A levegő növekvő ritkulása jelentékenyen kiterjesztette a léggömb hydrogénjét és láttam, hogy a gömb alsó része, a melyet szándékosan üresen hagytam mennyire megduzzad, ugy hogy szükségessé vált a szelep kinyitása. Minthogy kisérőm nem sok kedvet mutatott hozzá, hogy engedjen engem a magam módján manőverezni, elhatároztam, hogy titokban meghuzom a szelep zsinórját mialatt az ismeretlen élénken beszél és gesztikulál. Féltem, hogy kitaláltam már, kivel van dolgom; de nem - rettentő lett volna ha gyanum valónak bizonyul! Háromnegyed egy volt és pont negyven perccel előbb szálltunk fel Frankfurtban. Dél felől sürü felhőtömegek vonultak fel hozzánk a szél elől.
- Lemondott már minden reményről, hogy kombinációit diadalra juttathassa? - kérdeztem nagyon is önző érdeklődéssel.
- Teljesen! - felelt tompán az ismeretlen. - Az elutasitó válaszok és a karrikaturák annyira megsértettek, hogy végül visszavonultam; szamárrugás a jutalma vagy inkább büntetése manapság minden ujitónak. Lesz szives megnézni ezeket a különböző korból való karrikaturákat a melyekkel tele van a tárcám?
Mialatt utitársam iratai között lapozgatott, a nélkül, hogy észrevette volna, megragadtam a szelep zsinórját; de attól féltem, hogy figyelmessé lesz arra a vizesésszerü sipolásra, a mely a gáz kitódulása közben támad.
- Mennyit tréfálkoztak már Miaulant apát fölött is! - folytatta tovább az ismeretlen. - Janninetvel és Bredinnel együtt kellett volna felszállania. A készülődés közben azonban tüzet fogott a Montgolfiére-jök, s a tudatlan csőcselék darabokra tépte! A karrikaturában azután elnevezték őket a M i a u l a n t,  J e a n  M i n e t  és  G r e d i n  n e v ü  é r d e k e s  á l l a t o k n a k.
Meghuztam a szelep zsinegét, s a légsulymérő megint esni kezdett. Legfőbb ideje volt; a távolban, tőlünk délre, morgott már a menydörgés!
- Nézze meg csak, kérem, ezt a másik acélmetszetet, - szólt utitársam, anélkül, hogy tudomást vett volna manőveremről. - Rengeteg léggömb, a mely hajót, erős várakat, házakat stb. visz magával. A karrikatura rajzolók álmodni sem merték volna, hogy dőreségeik valamikor valóra fognak válni! A hajó tökéletes; nézze csak balfelől a kormányát a kormányosok szállóhelyével együtt; az elején nyárilakok és óriási ágyuk vannak, hogy felhivják a földlakók vagy a holdbeliek figyelmét. A hátsó részén observatórium van és a léggömb félszere; az egyenlitő körében a matrózok szállóhelye; balról a hajólámpás, azután a felső karzatok a sétálók számára, a vitorlák, a kis szárnyak; lenn a kávéházak és az élelmiszerek főraktára. Csodálja csak meg ezt a pompás hirdetést: «Ez a globus, a melyet az emberi nem boldogságára találtak ki, nemsokára elindul a Levante vizrebocsátó helyeibe, s ha visszatér onnan, megkezdi utazásait a két polus felé és a legtávolabbi nyugatra.»
«Nem kell semmivel sem törődni; gondoskodás történt mindenről és minden jól fog menni. Az egyes állomások számára pontos tarifát fognak megállapitani, de az árak ugyanazok lesznek minden távolságban, még pedig fejenkint 1000 Louis d’or az emlitett utazások közül bármelyikért. Tekintettel a gyorsaságra, kényelemre és kellemetességekre, a melyekben az emlitett intézetben mindenkinek része lesz, bátran mondhatjuk, hogy ez az ár igen mérsékelt. Mindenki megtalálja ott, a mi kellemes neki; a kinek tetszik, kápolnába mehet imádkozni, a kinek tetszik, bálba mehet táncolni. A kinek tetszik, bőjtölhet, a kinek tetszik lakmározhat; a ki szereti a szellemes társalgást, találni fog embereket, a kikkel cseveghet vagy vitatkozhat és a tökfejü is meg fogja találni a maga párját. A levegőbeli társaságnak tehát szórakozás lesz a lelke! Minde találmányokon nevettek... - de ha napjaim nem lennének megszámlálva, akkor rövidesen meglátnák az emberek, hogy ezeket a levegőbe épitett terveket valóra lehet váltani!»
Jelentékenyen lejebb ereszkedtünk, de utitársam nem vette észre.
- Nézze meg csak ezeket a léghajójátékokat, - kezdte megint, miközben elém rakott dus gyüjteményéből néhány rézmetszetet. Ebben a játékban benne van az aërostatikának egész története. Müvelt körökben nagyon kedvelik, s kockával és márkákkal játszák, a melyeknek értékében előre megállapodtak. A játszók fizetnek vagy kapnak egy csomó márkát a szerint, hogy melyik mezőre jutnak el.
- Nos, - szóltam én, - ugy látom, hogy ön alaposan tanulmányozta a léghajózás tudományát!
- Mindenesetre, uram! Phaëton, Ikarusz, Architasz óta megvizsgáltam mindent, elolvastam mindent, tájékozódtam mindenről. Ha az Isten tovább éltetne, az aërostatika az én révemen nagy szolgálatokat tehetne a világnak, csakhogy sajnos ez nem lesz igy!
- És miért nem?
- Mert Empedoklesz vagy Erosztratusz a nevem!
Közben a léghajó szerencsésen közeledett a földhöz. De mikor leszáll az ember, a veszedelem egyforma nagy, akár ötezer lábnyira van az ember a földtől, akár csak száz lábnyira!
- Emlékszik a Fleurus melletti csatára? - folytatta kisérőm és arcza egyre élénkebb lett. Erre a harczra Coutelle a kormány parancsa folytán egy léghajós-századot szervezett. Maubeuge ostrománál Jourdan tábornok oly nagy hasznát vette ennek az uj megfigyelőmódszernek, hogy Coutelle naponta kétszer fölemelkedett a tábornokkal a levegőbe. A léghajósok és a léghajót tartó emberek között az érintkezést apró fehér, piros és sárga zászlócskák közvetitették. Gyakran tüzeltek ágyukból és puskákból a léghajóra mikor fölemelkedett, de mindig eredménytelenül. Mikor Jourdan készült Charleroi megostromlására, Coutelle az erőd közelébe ment, felszállt Jumet sikjáról és hét-nyolcz óra hosszáig ott maradt Morlot tábornokkal megfigyelőhelyén, ami föltétlenül nagyon előmozditotta, hogy Fleurus mellett mi győztünk. Jourdan tábornok nem is tagadta, hogy az aëronauta megfigyeléseknek igen nagy hasznát vette. Nos! A szolgálatok ellenére, amelyeket a léghajózás ez alkalommal és a belga hadjárat alatt végzett, katonai pályafutása mégis véget ért még ugyanabban az esztendőben, amikor megkezdődött, s a meudoni iskolát, amelyet a kormány alapitott, Bonaparte becsukta, mikor Egyptomból visszatért! «Mivé fejlődhetett volna ez az ujszülött gyermek!» - mondta akkoriban Franklin. - «Nem lett volna szabad megfojtani!»
Az ismeretlen két kezébe temette az arcát és néhány pillanatig eltünődött. Majd anélkül, hogy a fejét felém forditotta volna, igy szólt:
- Kinyitotta a szelepet, uram, noha megtiltottam önnek!
Eleresztettem a szelep zsinórját.
- Szerencsére, van még háromszáz font ballasztunk, - jegyezte meg az ismeretlen.
- Miféle tervei vannak még? - kérdeztem ekkor tőle.
- Nem repült ön még soha tenger felett? - válaszolt kérdésemre ezzel a kérdéssel.
Éreztem, hogy elsápadok.
- Bosszantó, hogy a szél az Adriai-tenger felé hajt bennünket, - tette hozzá az ismeretlen; - hisz ez patak csupán! De talán távolabb találunk majd más légáramlatokat!
S anélkül, hogy csak egy tekintettel is megkérdezett volna, több homokzsákot kidobott megint a léghajóból. Azután fenyegető hangon igy kiáltott fel:
- Megengedtem, hogy kinyissa a szelepet mert a gáz kiterjedése megrepesztéssel fenyegette a léggömböt. De ne próbáljon meg effélét mégegyszer!
Azután folytatta az előadását:
- Ismeri kétségtelenül Blanchard és Jefferies átkelését Doverből Calaisba! Nagyszerü volt! Léggömbjüket 1785 január 7-én töltötték meg gázzal a doveri partmelléken északnyugati szélben; az egyensulyban hiba volt, amely mindjárt a felszállás után arra kényszeritette őket, hogy a ballasztjukat harminc fonton kivül kidobják, mert különben nyomban lezuhantak volna. Ez föltétlenül kevés ballaszt volt, s minthogy a szél nem volt erős, csak nagyon lassan haladtak a francia part felé. Aztán meg szövetének csekély tömöttsége folytán is lassan petyhüdtté vált a léggömb, ugy hogy az utasok másfél óra mulva azon vették észre magukat hogy lefelé esnek.
- Mit csináljunk? - kérdezte Jefferies.
- Még csak egy negyedrészét tettük meg az utnak és ezt is nagyon alacsonyan, - mondta Blanchard. - Talán kedvezőbb szelet találunk, ha följebb emelkedünk.
- Dobjuk hát ki, ami ballasztunk maradt még!
- A léggömb e müvelet következtében fölebb emelkedett de csakhamar megint esni kezdett lefelé. Mikor a léghajósok megtették már az ut felét, ki kellett dobniok könyveiket és eszközeiket. Egy negyedóra mulva Blanchard a légsulymérő állapotát kérdezte.
- Emelkedik! Elvesztünk, pedig a francia part itt van a szemünk előtt!
Hangos morajlás hallatszott.
- Elszakadt a léggömb? - kérdezte Jefferies.
- Nem; de a gázveszteség petyhüdtté tette az alsó részét. Egyre jobban lefelé zuhanunk és elvesztünk menthetetlenül! Le minden fölösleges dologgal!
- Az eleséget, az evezőket és a kormányt a tengerbe dobták. A léghajósok száz méternyire lebeghettek csak a viz tükre fölött.
- Megint emelkedünk, - szólt a doktor.
- Nem ezt csak a sulycsökkenés teszi! És nincs sehol hajó a szemhatáron! A legkisebb bárkának sincs nyoma! Dobjuk a tengerbe a ruhánkat!
- A szerencsétlenek ezt is megtették, de a léghajó lassan még mindig zuhant lefelé!
- Blanchard, - szólt most Jefferies, - magának egyedül kellett volna megtennie az utat és csak az én kérésemre egyezett bele, hogy én is magával jöhessek. Bele fogok ugrani a vizbe és a megkönnyült léggömb megint fölemelkedhet!
- Nem, nem, ez szörnyüség lenne!
- A léggömb egyre petyhüdtebb lett. A teteje esőernyőhöz hasonlitott, a gázt a falakhoz szoritotta és ezzel is siettette a gáz elillanását.
- Isten önnel, barátom, szerencsét kivánok! - szólt a doktor és bele akart ugrani a tengerbe. De Blanchard visszatartotta.
- Várjon még! Van még egy kibuvónk! - kiáltott Blanchard. - Levághatjuk a köteleket, amik a csónakot tartják és a hálóba kapaszkodhatunk. Talán igy elég ereje lesz a léggömbnek, hogy felemelkedjék. Készüljön! Ah! A légsulymérő esik! A szél frissebb lesz! Emelkedünk! Segitség! Segitség!
- Az utasok látták feltünni Calaist és örömük az őrülettel volt határos. Pár perc mulva leereszkedtek a földre Guinea közelében az erdőben.
- A leghatározottabban föltételezem, - tette hozzá az ismeretlen, - hogy hasonló körülmények között ön is Jefferies doktor példáját követné.
A felhők vakitó tömegben terültek szét szemeink előtt. A léggömb rájok vetette árnyékát és ugyszólván sugárkoronába burkolózott. Dörgött az ég a csónak alatt, rettentő volt!
- Le kell szállnunk! - kiáltottam.
- Leszállni, mikor ott vár ránk a nap? Le a zsákokkal!
És a léggömb megint könnyebb lett ötven fonttal.
3500 méter magasban megálltunk. Az ismeretlen folyton beszélt és teljesen otthonosan érezte magát, mig én szörnyü izgatott voltam.
- Jó széllel nagyon messzire repülhetnénk! - kiáltotta. - Az Antillákhoz vannak légáramlatok, amelyek óránként száz kilométeres sebességgel haladnak! Napoleon megkoronázásakor Garnerin este tizenegy órakor föleresztett egy kivilágitott, szines üvegekkel ellátott léggömböt. A szél észak-északnyugatról fujt és másnap reggel Róma lakói a Szt. Péter-temploma fölött látták lebegni a léggömböt. Mi még messzebbre el fogunk jutni... és magasabbra!
Alig hallottam, mit mondott. Minden zugott körülöttem! A felhőkben rés támadt.
- Látja azt a várost? - kérdezte az ismeretlen. - Ez Speier!
Kihajoltam a csónakból és egy kis feketés foltot vettem észre. - Speier volt! A széles Rajna-folyam lecsavart pántlikához hasonlitott. Fölöttünk gyönyörü azurkéken ragyogott az égbolt. A madarak régen elmaradtak már tőlünk, mert a ritka levegőben képtelenek lettek volna repülni. Egyedül voltam ezzel az ismeretlennel a világürben!
- Fölösleges tudnia, hová akarok jutni léggömbünkkel, - szólt az idegen és kidobta a delejtüt a felhők közé. - Ah! Pompás dolog lehet lefelé zuhanni! A léghajózás története tudvalevően Pilatre des Rosierstől Gale hadnagyig csak kevés áldozatot mutathat fel és minden szerencsétlenségnek rendszerint vigyázatlanság volt az oka. Pilatre des Roziers 1785 junius 13-án szállt fel Romain-nel Boulogneból. Gázzal töltött gömbjére ráakasztott egy hevitett levegővel töltött Montgolfiéret, Valószinüleg azért, hogy ne veszitsen gázt, illetve hogy ne dobhasson ki ballasztot. Ez a berendezkedés éppen olyan esztelen volt, mintha egy lőporoshordó alá szénserpenyőt helyeznénk el! A könnyelmü utasok négyszáz méternyire emelkedtek, ahol ellenszelek hatalmába kerültek és a nyilt tenger felé sodródtak. Pilatre most, hogy lezuhanjanak, ki akarta nyitni a léggömb szelepjét, de a zsinór bele akadt a léggömbbe és egy-kettőre ugy végighasitotta a burkot, hogy a gömb egy szempillantás alatt kiürült. Rásuhant a Montgolfiére-re, felforditotta és a szerencsétleneket leragadta magával. Pár másodperc mulva szétzuzódtak. Borzasztó, ugy-e?
Én csak ennyit tudtam felelni:
- Az Istenért, szálljunk le!
A felhők mindenfelől összetornyosultak körülöttünk és szörnyü dörgések ropogtak körülöttünk, rémes viszhangot keltve a léggömb domborulatában.
- Ha igy folytatja, el fogy a türelmem! - kiáltott az utitársam; - ezentul nem közlöm többé önnel, esünk-e vagy emelkedünk.
És a légsulymérőt több homokzsákkal együtt kidobta a delejtü után. Most 5000 méter magasságban lehettünk. A csónak oldalain jégdarabokat vettem már észre, finom hó hulldogált a fejünk fölé és csontig dideregtem. És alattunk még mindig heves vihar zugott.
- Ne féljen semmitől, - biztatott az ismeretlen. - Csak elővigyázatlan emberek járnak szerencsétlenül légi utakon. Olivari például, aki Orleansban szerencsétlenül járt, az is Montgolfiéreben emelkedett föl. Persze a gondolája, amely a szenesserpenyő alatt lógott és gyulékony anyaggal volt tele, a lángok martaléka lett. Olivari lezuhant és m e g h a l t! Mosment Lilleben szállt föl, még pedig egy könnyü korongon; egy kis félrelebbenés következtében lezuhant a földre és m e g h a l t! Bittorf látta Mannheimban, hogy gyuladt ki a levegőben papirléggömbje; lezuhant és m e g h a l t! Harris egy rossz szerkezetü léggömbben szállt föl; a szelep tulságosan nagy volt, ugy, hogy nem lehetett többé elzárni. Harris lezuhant és m e g h a l t! Sadler nagyon hosszu utja közben kidobta már minden ballasztját; az áramlás Boston fölé ragadta és hozzávágta őt a kéményekhez. Lezuhant ő is és m e g h a l t! Coking esernyőjével akart leereszkedni, a melyet tökéletesitésnek hirdetett. De az esernyő felfordult és Coking m e g h a l t. Mindig érdeklődtem az elővigyázatlanságnak e halottai iránt. Szeretem őket és én is meg akarok halni, ha ők meghaltak! Fölebb! Fölebb!
Ennek a nekrolognak összes rémképei elvonultak a szemem előtt. A levegő ritkulása és a nap sugarai siettették a gáz kiterjedését és a léghajó még egyre emelkedett. Gépiesen megragadtam a zsinórt, hogy kinyissam a szelepet, de az idegen odaugrott a zsinórhoz és egy pár lábnyira a fejem fölött elvágta... Elvesztem!
- Látta, hogyan esett le Blanchardné asszony? - kérdezte most. - Én ott voltam és megfigyeltem mindent a tulajdon két szememmel. Blanchardné 1819 julius 6-án szállt fel Tivoliban, még pedig takarékosságból nagyon kis léggömbbel, a melyet kis terjedelme miatt a tetejéig meg kellett töltenie. A gáz alul ki is ömlött és valóságos hidrogén sávokat hagyott maga után. Blanchardné asszony felvitt magával egy mesterséges sugárkoronát, a mely vas dróton lógott a léggömbje alatt, s a melyet utközben meg akart gyujtani. Ezt a kisérletet már több izben meg is csinálta. Ezenkivül az emlitett napon volt egy kis esernyője is, a melyben volt egy tüzijátékos és ezüst esős golyó. Blanchardné ezt a készüléket egy külön e célra készült tüzes lándzsával fel akarta gyujtani és aztán el akarta hajitani. A hölgy sötét éjszaka szállt föl, de mikor a tüzijátékot meg akarta gyujtani, elkövette azt a vigyázatlanságot, hogy a tüzes lándzsát végighuzta a léggömbből kiáramló hidrogén oszlop alatt. Én merően ránéztem és láttam, hogy egyszerre csak váratlan fényözön világitotta meg a sötétséget. Eleinte azt hittem, hogy az ügyes léghajósnak valami meglepetéséről van szó; a fényesség növekedett, majd eltünt és szörnyüséges, égő gázsugár alakjában jelentkezett még a léghajó csucsán. A baljóslatu láng rávetette fényét a boulevardra és a Montmartre egész város negyedére. Láttam, hogy a boldogtalan nő kétszer felemelkedett és megpróbálta a tüzet eloltani, de hiába. Erre megpróbálta leereszkedését irányitani, mert nem zuhant le; a gázégés több percig eltartott, s e közben a léggömb egyre jobban összezsugorodott és lassan ereszkedett lefelé. A szél északnyugatról fujt és visszasodorta a gömböt Párisba. A Rue de Provenceban, a 16-os számu ház mellett, akkor nagy kertek voltak, ahol Blanchardné baj nélkül leszállhatott volna. De a végzet másképp akarta. A gömb és a gondola a ház tetejére ereszkedett le, még pedig nagyobb zuhanás nélkül. - Segitség! - kiáltott a szerencsétlen. E pillanatban odaértem az utcába, és láttam, hogy a gondola lecsuszott a háztetőn és beleütődött egy vaskampóba. A rázkódás kivetette Blanchardnét a gondolából az utca kövezetére, a hol a szerencsétlen meghalt!
Ezek a történetek megfagyasztották bennem a vért. Az ismeretlen födetlen fővel állt előttem, a haja égnek meredt és a szeme zavarosan bámult rám.
Tévedésről szó sem lehetett többé: az utitársam  ő r ü l t  v o l t!
Kidobta most még a többi ballasztot is, ugy, hogy legalább 9000 méternyire emelkedtünk fel. Szájamból és orromból eleredt a vérem!
- Van-e dicsőbb dolog, mint a tudomány vértanui sorába tartozni? - kiáltott az őrült. - Az utókor szentté fogja avatni őket!
Nem láttam, nem hallottam már semmit; de az ismeretlen letérdelt mellém és tovább beszélt a fülembe:
- Ismeri Zambecarri katasztrófáját? Jól ide figyeljen! Október 7-én mintha valamivel jobb idő lett volna, mig az előtte való napokon olyan vihar és eső volt állandóan, hogy Zambecarri a meghirdetett felszállást nem tarthatta meg. De most már nem halaszthatta tovább a dolgot. Ellenségei kezdték már csufolni és most már kénytelen volt saját magát és a tudományt akarva-nemakarva megmenteni a nevetségesség átkától. Bolognában volt. Senkisem segitett neki a léggömböt megtölteni.
- Éjjel tájban Andreolival és Grossettival együtt felszállt; a léggömb lassan emelkedett, mert át volt ázva és meg volt sérülve és a gáz máris kezdett belőle elillanni. A három merész utas csak tolvajlámpa segitségével figyelhette meg a légsulymérőt Zambecarri huszonnégy óra óta nem evett semmit és éhomra volt Grossetti is.
- Ráz a hideg, - mondta Zambecarri, - ki vagyok merülve és meg fogok halni!
- Eszméletlenül leroskadt és igy járt Grossetti is. Egyedül Andreoli maradt ébren. Hosszas fáradozás után sikerült neki Zambecarrit kábultságából felráznia.
- Mi az? Hová megyünk? Honnan fuj a szél? Hány óra?
- Kettő.
- Hol a delejtü?
- Kiesett.
- Szent Isten! A lámpás fénye kialszik!
- Ebben a ritka levegőben nem éghet már semmi, - magyarázta Zambecarri.
- A hold nem kelt föl és áthatatlan sötétség volt.
- Fázom, fázom! Andreoli, mit csináljunk?
- A szerencsétlenek lassan áthaladtak egy fehéres felhőrétegen.
- Csend! - szólt Andreoli. - Nem hallasz semmit? - Mintha valami különös zugást hallanék.
- Tévedsz!
- Nem!
- Képzelje el az utasokat éjszaka, a mint figyelnek az érthetetlen zugásra és nem tudják a következő pillanatban nem vágódik-e hozzá valami toronyhoz, vagy nem zuhannak-e le a háztetőkre!
- Hallod most? Mintha tengerzugás lenne!
- Lehetetlen!
- És mégis! Habok zugnak!
- Igazad van!
- Világosságot! Világosságot!
- Öt sikertelen kisérlet után végül sikerült Andreolinak világot gyujtani. Három óra lehetett. A habok zugása egyre közelebbről hallatszott, egyre erősebben. A léghajó csaknem surolta utja közben a tenger tükrét.
- Elvesztünk! - kiáltott Zambecarri és egy nehéz homokzsák után kapott.
- Segitség! - kiáltott Andreoli.
- A gondola a vizet érte és a hullámok az utasok melléig csaptak.
- Be a vizbe a müszerekkel! Tengerbe a pénzzel, a ruhával!
- A léghajósok teljesen levetkőztek és a léggömb most őrült gyorsasággal emelkedett. Zambecarri hányni kezdett, Grossetti pedig hevesen vérzett. Szólni nem tudtak a boldogtalanok, alig lihegtek. Fagyott és pár perc mulva jégkéreg boritotta a szerencsétleneket. A hold vörösen fénylett, mint a vér.
- A gép, miután egy fél óra hosszáig ilyen magasan kóválygott, reggel négy óra tájban visszaesett megint a tengerbe. A hajótöröttek féltestükkel vizben álltak és a léghajó, a tenger tükrén uszva, több órahosszáig magával sodorta őket.
- Mikor megvirradt, Pezaróval szemközt voltak, négy kilométernyire a parttól és ki akartak már kötni, mikor egy szélroham megragadta és visszasodorta őket a nyilt tengerre.
- Elvesztek! Minden bárka rémülten menekült előlök, mikor közeledtek!... Szerencsére találkoztak végül egy képzett hajóssal, aki fölvette őket a hajójára és Ferradában partra tette őket.
- Szörnyü utazás volt, ugyebár? De Zambecarri derék, energikus embernek bizonyult. Alig épült fel, megint folytatta felszállásait. Egy izben nekiütődött egy fának; égő spirituszlámpája ráömlött a ruhájára, ugy, hogy valósággal lángba boritotta őt. Kigyuladt már a gépe is, mikor végül, félig megégve, megint földet ért.
- Végül szeptember 21-én is felszállt még Bolognában. A léggömbje bele akadt egy fába, a spirituszlámpa ujra felgyujtotta a merész léghajóst, Zambecarri lezuhant és m e g h a l t!
- És minde ténynyel szemben még ingadozhatnánk? Nem! Mennél magasabbra szállunk, annál dicsőségesebb lesz a halálunk!
Mikor a léggömb szabadult minden benne lévő tehertől, olyan magasságba lebbentünk, a melyet már megbecsülni sem lehetett. A léggömb rezgett a légkörben. A legkisebb zörejre viszhangzott az égbolt. Hajónk, az egyetlen tárgy, a melyet a mérhetetlen térben láttam, mintha már az enyészet áldozatává lett volna. Fölöttünk az ég magassága mély sötétségbe borult.
Láttam, mikor utitársam fölegyenesedett.
- Ütött az óra! Meg kell halnunk! - igy szólt hozzám. - Az emberek elüztek és megvetettek bennünket. Most bosszut állunk rajtuk és szétzuzzuk őket!
- Irgalom! - könyörögtem.
- Vágjuk el a köteleket! - kiáltott. - A gondolát kiküldjük a világürbe! A vonzóerő meg fogja változtatni az irányát, ugy, hogy még ma kiköthetünk a napban!
A kétségbeesés uj erőt öntött belém. Rárohantam az őrültre, megragadtam és szörnyü viaskodásba kezdtem vele. De letepert és mialatt rámtérdelve lenyomott, elvágta a gondola köteleit.
- Egy!... számolta.
- Istenem!...
- Kettő!... Három!
Emberfölötti erőfeszitéssel felugrottam és visszalöktem az őrültet.
- Négy! - kiáltott ez most.
A gondola lezuhant, de én ösztönszerüen belekapaszkodtam a kötélzetbe és beleburkolóztam a háló szemeibe.
Az őrjöngő eltünt a térben, mialatt a léggömb mérhetetlen magasságba emelkedett!
Egyszerre csak kábitó recscsenés hallatszott!... A tulságosan kiterjedt gáz szétrepesztette a burkot. Behunytam a szememet...
Néhány másodperc mulva valami meleg nedvesség megint eszméletre ébresztett. Ott lebegtem a tüzesfelhők között. A léggömb szédületes gyorsasággal forgott és a szél szárnyán száz kilométert is megtett óránként vizszintes utjában. Körülötte villámok cikkáztak.
A zuhanásom azonban nem volt nagyon gyors; mikor végre megint kinyitottam a szememet, földet pillantottam meg. De azért a legnagyobb veszedelemben forogtam, mert vagy két kilométernyi távolságban megpillantottam a tengert és az orkán egyenesen a tengerfelé sodort. Egyszerre csak olyan hatalmas rázkódást éreztem, hogy önkénytelenül elvesztettem a köteleket. A kezeim elernyedtek; az egyik kötél végighorzsolta az ujjaimat és én szilárd földet értem!
A léggömb horgonykötele surolta a föld felszinét, beleakadt egy szirthasadékba és én lecsusztam rajta. A léggömb, a mely eképpen megint jelentékenyen megkönnyebbült, csakhamar eltünt a tenger szemhatárán.
Mikor megint föleszméltem, egy parasztkunyhóban voltam és megtudtam, hogy Harderwickben, egy kis Geldern városban vagyok, a mely körülbelül tizenöt francia mérföldre van Amsterdamtól, a Zuydertó partján.
Életemet valóságos csoda megmentette. És a mikor mégegyszer végiggondoltam az utamat, meg kellett vallanom, hogy elejétől végig csupa vigyázatlanságból állt, a melyet egy őrült követett el, a nélkül, hogy én megakadályozhattam volna benne.
Bárha ez a kis elbeszélés kettős célt szolgálna! Az olvasókat oktassa és érdekelje, a lég merész hajósait pedig ne rettentse vissza kutató utjaiktól!

VÉGE.