MAGYAR TÖRTÉNETI ÉLETRAJZOK

MAJLÁTH BÉLA

MAYLÁD ISTVÁN

1502-1550

A MAGYAR TUDOMÁNYOS AKADÉMIA
ÉS
MAGYAR TÖRTÉNELMI TÁRSULAT MEGBIZÁSÁBÓL
SZERKESZTI
SZILÁGYI SÁNDOR
BUDAPEST
MÉHNER VILMOS KIADÁSA
1889
BUDAPEST
FRANKLIN-TÁRSULAT KÖNYVNYOMDÁJA
1889

Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsának támogatásával, az Arcanum Kft. CD-ROM kiadványából.

1. CZÍMLAP MERCATOR FÖLDRAJZÁBÓL.[1]

Tartalom

BEVEZETÉS

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

Jegyzetek

BEVEZETÉS

2. MAYLÁD ISTVÁN ÉS NEJE CZÍMEREI.[2]

KORSZAKALKOTÓ eseménye a XVI. századnak a mohácsi vész. Társadalmunk, culturánk, jogi állapotunk állami, nemzeti létünk történetében oly viszonyok kezdetét jelzi, melyek minden egyes vonatkozásaikban a közállapotokra érdekessé teszik a kor szereplő egyéneit, vezérférfiait. S ha szemléljük a catastropha után beálló helyzetet, melynél kétségbeejtőbbet alig egyszer jegyzett föl a történelem: azt bizonyára fölötte megrendítőnek látjuk. Európa vezéreszméivel, társadalmi vallási állapotával ingadozik, s bárha a renaissance mindenütt reformál, a középkorból kibontakozó új-kor még magán viseli foszlányait a megromlott erkölcsiségnek, melyeket a középkorból öröklött át.

A jogczím, melylyel a trónkövetelők II. Lajos halála után igazaikat támogatni vélték, a nemzet zöménél nem sokat nyomott a mérlegen. A magyarságot délről fenyegető veszély elhárítása volt az indító erő, mely a királyválasztási mozgalmakat vezette, s míg I. Ferdinánd párthívei szerződési jogokkal sánczolták körül jelöltjük igényeit, Zápolyai János választói annál szívósabban védelmezték a szabad választás jogát. Bár a pártok mindenikénél közös vala a veszély tudata, nem hatott ama hatalmas párt érvelése, mely Ferdinánd személyében a német birodalom által vélte a hazát megmenthetni; nem ért czélt a nemzeti párt nézete, mely Zápolya Jánossal a korona tekintélyének helyreállításában kereste a menekülést.

S ime! az események színpadára kilépett, feltünt a homályból Maylád István, a politikai pálya eme sphynxe, a ki szereplésével mélyen belemarkol Erdély történetébe, s küzdelmes életén át, ellentétbe helyezvén hazafiságát egyéni aspiratióival, hajthatatlan akaratát ingadozásaival: felidézi a nemzeti élet mozgalmas hullámzását, teremt és rombol. Vezérli a hazafias áramlatot, egy oly életpálya küzdelmei között, melynek rejtélyét az egyén psychologiája, végzetes tragikumát jelleme talányának megfejtése tárja fel; és érdekessé teszi ama drámai összeütközés, melynek a történelem szolgáltat igazságot.

3. LAJOS KIRÁLY ÉRME.

ZRINYI ILONA.
Egykorú olajfestményről, mely Marquis of Bath tulajdona. (Longleat. Wiltshire.)

I.

Maylád István származása, ifjúsága és birtokviszonyai.

4. FOGARAS VÁRA.

HOMÁLYBAN tapogatódzunk, midőn Maylád István eredetét kutatjuk. Homályban, melyen a régen elmúlt századok köde borong, s azon eddig a történelmi buvárlat keresztül nem hatolhatott. S ha mégis föllebbentjük a múltak sűrű fátyolát: csak a hozzávetés kétes világa terjed körülöttünk, mely az idegen származást sejtenünk engedi. A család nevével először a Borich elleni táborozásnál találkozunk.[3] A XIII. században mint birtokos nemzetség áll előttünk; a XV. században pedig a Maylát helynevet okiratok támogatásával lehet kimutatni. Azon telepítési körülmények, melyek között a Mayláthok a krassó- és borzafői kenézségben mint kenézek szerepelnek[4] a XV. században, vallásuk, s az általuk használt keresztnevek oláh eredetre vallanak. A XVI. század első felében Oláhországban is találkozunk velük, kik közül egyik bojár tábornokát Wlad vajda 1533-ban Báthory István erdélyi vajdához követségben küldötte.[5]

Magyarországon lakó birtokos volt még a XV. század második felében Mátyás, Istvánnak atyja, ki azonban 1480-ik év táján már Erdélybe költözött s Fogaras vidékén megfészkelte magát. Előnevét de «Komána» írta, s Erdélyben tekintélyes birtokra tevén szert, nevét ismertté, fia István pedig azt történelmi nevezetességűvé tette.

Istvánnak születési helye, éve épen oly ismeretlen, mint a hogy anyjának nevét sem derítik fel azon okiratok, melyek rendelkezésünkre állottak. Jogosúlt azonban a föltevés, hogy István már Erdélyben, valószínűleg Kománán, legkésőbb 1502-ben született, minthogy atyja Mátyás, mint említők, 1480-ban ott telepedett le.

Az, a mit gyermekéveiről, ifjúkori életéről elmondhatunk, igen kevés; s csak azon föltevésnek ad helyet, hogy nevelésének a kor színvonalán kellett állania, minthogy Lajos király keresztapja volt, Nádasdy Tamást, Oláh Miklóst barátai, Zápolyai Jánost pártfogói közé számítá. Ingeniositása, éles esze, katonai képzettsége kalauzolták őt Lajos király udvarába. Ott találjuk őt atyja, Maylád Mátyás halála után 1520-ban, a hol 1525-ben király főasztalnokmester volt, s 1526-ik évben a szerencsétlen mohácsi ütközet alatt Lajos király közvetlen közelében Schlickkel és Czetriczczel foglalt helyet.

Bomlásnak indúlt a közerkölcs, a törvények tisztelete a mohácsi vész után; a honfi érzületen a nagyravágyás vett erőt, ápolta a haszonlesést, dajkálta a hűtlenséget. De voltak még, kik önzetlen feláldozással szerették a hazát, s azok csekély száma elegendő volt arra, hogy az állam, a nemzeti élet megdermedt testében a lélek erejét fentartsák. Maylád István ifjúságában mind a két légkörnek szívta elemeit. Élt benne a kor jellemző vétke: az önzés, nagyravágyás; ámde a mellett éles észszel tündőkölt, szerette hazáját, szabadságát, mit eléggé bizonyít azon szerepkör, melyet Erdély önállóságának előeseményeiben mint ifjú betöltött.

Vessünk ezek után Maylád István birtokviszonyaira is nehány pillantást, mely a társadalmi és politikai szereplésnek minden időben, a múltban úgy mint a jelenben, egyik fő feltétele volt. Vagyoni állása már atyja halálakor is tekintélyes. Örökség útján birtokába jutott Királyhalmán Barlabássy János birtokrésze, melyet atyja, Mátyás, zálogjogon bírt,[6] a ki ugyanakkor szerezte meg Forray Mihály, Péter és Lászlótól Szunyogszeg fele részét.[7] Mátyás 1511-ben elhagyván görög hitvallását, Királyhalma másik fele részét is adományúl kapja.[8] Megszerzi Pettky Antalnak azon birtokrészét Királyhalmán, mely Eczeli Thobiássy Péteré volt.[9] Istvánt atyja halála után berzenczei jószágán találjuk, s a mohácsi vész után Ferdinándtól Fogaras várát s tartozandóságait felerészben szolgálatai jutalmazására adományúl kapja.[10] 1530-ban Nádasdy Annát, Tamás hugát nőűl vevén, neje hozománya a fogarasi birtoknak másik felét képezte;[11] 1535-ben Thalmácsot, a szebeniek birtokát, zálogjogon megszerzi 2000 frt inscriptio alapján János királytól.[12] Mint vajda tetemesen szaporítja uradalmait; megszerzi Náznánfalvi Thamássy Bernáttól, Szentkirályi Thamássy Lajostól és Ferencztől 4000 aranyforinton a dobokamegyei Harina, Monyoros, Bylak és Neecz nevű jószágokat,[13] a belső-szolnokmegyei Bálványos várát összes tartozandóságaival neje és Demeter testvérével együttesen kapja inscriptio útján János király által.[14] Ezen birtokot azonban Martinuzzi György, – cserébe adván érte Kosár Miklós borbereki és alvinczi birtokát, – visszaszerezte.[15] Adományozás útján ura lett Huszt várának is, melyet Ferdinánd királytól kapott.[16]

5. TÖREDÉK LAJOS KIRÁLY SZÁMADÁSKÖNYVÉBŐL.

E rövid ecsetelése a történelmi alakká vált erdélyi vajda származásának, ifjúságának és birtokviszonyainak, reá vezetnek politikai szereplésének nyitjára, mely nagy vagyon, magas születés hiányában, egyéniségének sajátságaiban, nyilvános életének jellemző hullámzásában, s politikai activitásának rejtélyes ingadozásában sarkallott. A honszeretet és önzés, a politikai ledérség és a makacs ragaszkodás kitűzött irányához, a népszerűség lefelé, a hatalom hajhászása fölfelé, az éles ész és meggondolatlanság ellentétes jelensége megfejthetetlenné tették kortársai s a történelem előtt.

Kísértsük meg rajzolni életét, személyét, tényeit; állítsuk tükör elé a titokzatos jellemet, az Erdély közjogi életében feltünt meteort, a gyorsan lehulló csillagot: hiszen eseményekben gazdag élete egyúttal Erdély történetének egyik legérdekesebb lapját képezi.

II.

A pálya kezdetén. Maylád Ferdinánd udvarában. Az egri táborozás. A földvári csata. Maylád elfogatása.

1526 augustus 29-én, a mohácsi síkon, a Csele patak iszapjában elveszett az ifjú Lajos király.

A vészből menekűlt kevesek között volt Maylád István is, ki Buda felé tartva, hol a király vesztének híre már elterjedt, a baljóslatú hírt mint szemtanú, menekűlt társaival megerősítette.

Röviddel Budára érkezte után, ott találkozott Nádasdy Tamással és Zalay Jánossal, kikhez őt már akkor a benső barátság viszonya kötötte, s kikkel a királyválasztás esélyeit megbeszélve, kivált pedig Nádasdy lángeszének befolyása alatt állva, olyan pártállást foglalt, mely az udvar körében szivott politikai nézetének nemcsak természetes kifolyása vala, de egyszersmind határozott sarkpontja mindazon politikai ledérségnek, mely őt a folytonos ingatagság színvonalán tartotta azon perczig, míg észre nem vette a szerepkört, melyben az ellenkirályok üzelmeinek öntudatlan bábjátékává vált.

Maylád Nádasdy Tamással és Zalay Jánossal Ferdinánd részére állott, tőle reménylette a nagyobb szerencsét, tőle várta hiú és dicsvágyó törekvéseinek kielégítését, s mind a hárman egyező akarattal Budáról Pozsonyba mentek, ott a várat s a Bornemissza János által elrejtett királyi kincseket Ferdinánd kezeibe adták.[17] Lehetővé tették ez által azt, hogy Ferdinánd biztosan átléphette az ország határait, azon belől seregit élelmezhette, az országlást átvehette; s mindezt Maylád Istvánnak, Nádasdy Tamásnak és Zalay Jánosnak köszönheti vala. Nem is maradt ezért nekik Ferdinánd háládatlan, egyenlően ajánlván neki az elismerést az eszélyesség, az érdek s a nymbus, melylyel trónját körül kellett vennie; Maylád Fogaras várának urává lett, Nádasdi a budai kapitányságot, Zalay pedig a pozsonyi főispánságot nyerte.[18]

Megindúlt a királyválasztási mozgalom. A pártok trónjelöltjei lélekvásárra vitték a főurak, a köznemesség, a gazdagok, a szegények hiúságát, pénzszomját, dicsvágyát. A nemzeti érzelem fel-fellobbanó szikrája, a németség iránti gyűlöletből Zápolya Jánost Székesfehérvárra vitte koronázni: de a pártviszály, a meghasonlás Ferdinánd körül gyűlekezett a Báthori István nádor által november 25-ére összehívott országgyűlésre. Mert az ő híveit nem királylyá választatásának jogossága vezette Pozsonyba, hanem a Zápolya személye elleni gyűlölet. Ezek között találjuk ez alkalommal Maylád Istvánt is, ki akkor már Zalay Jánossal együtt pozsonyi várparancsnok volt.[19]

6. ZÁPOLYA JÁNOS ALÁIRÁSA.

Alig hogy lezajlott a gyászos emlékezetű év, megnyílt a tér, melyre Maylád kora ifjúságától fogva, ösztönözve vérmérsékletétől, hajlamaitól lépni óhajtott. A pártok a harczmező küzdőhomokjára sorakoztak egymás ellen, s midőn János király Budát elhagyni kényteleníttetvén, Hatvan felé menekűlt, Maylád az özvegy Mária királyné ajánlólevelével Ferdinánhoz ment. A királyné ezen levelében fölemlítve azon hű szolgálatokat, miket neki s az elhúnyt királynak tett, őt Ferdinánd kegyeibe ajánlja.[20] Maylád a királyi kegynek azon jelét óhajtotta látni, mely őt a hűség próbájára teheti vala, s katonai tehetségének pályatért nyithatott. Ferdinánd engedett kívánságának: őt Bakics Pállal, Paxy Gáspárral, Pekry Lajossal, Török Bálinttal azon sereg élére állította, a melyben Báthory István, Batthyányi Ferencz, Karlovith János és Keglevics Péter Bodó ellen, Eger felé működtek.[21]

7. MÁRIA KIRÁLYNÉ ALÁIRÁSA.[22]

8. FERDINÁND KIRÁLY ALÁIRÁSA.[23]

Maylád szerteszéjjel verte Bodó hadait, s fényes bizonyítékát adta katonai bátorságának és hadvezéri tehetségének. János királyt kevés hadtudománya mellett elhagyta szerencséje s evvel együtt híveinek tetemes része is hátat fordított neki. Hanyatló csillaga hadjárati útjáról a menekülés ösvényére kalauzolta, s Lengyelországba vezette; s habár többen elhagyták hívei közül, épen az, a kinek az első vereséget köszönhette, még mielőtt a Lengyelországba ment volna, Maylád, 1528-ban másfél évi szolgálat után Ferdinándot elhagyta, s a menekülő ellenkirály pártosai közé állott.

Ez volt Mayládnak első, de csakis látszólagos elpártolása Ferdinándtól, a mi egyébiránt eléggé jellemzi politikai akcióját épen az által, hogy ezen hűtlensége csakis látszólagos vala; azaz szolgálatában állott Jánosnak, mind a mellett Erdélyben Ferdinánd ügyeit segítette elő. Az indok, mi őt Ferdinánd elleni hűtlenségre készteté, nem politikai elveinek változásában gyökerezett; de sarkallotta őt erre a vágy: a Ferdinánd királytól adományul nyert Fogaras várának és tartozandóságainak birtokba vétele. Ezt azonban tényleg nem eszközölhette, mivel akkor már Erdélynek azon része János uralma alatt állott; s nem csak Fogarast[24], de Mayládnak többi más birtokait is, mint ellenpártosét, elkoboztatta. János király nagy súlyt fektetett Mayládot párthíve közé számíthatni, s birtokait Fogarassal együtt nem csak visszaadta neki, de ezen felül még az ország tanácsába is fölvette.

Alig hogy János Lengyelországba menekűlt, az 1529-ik év közepe felé a pártját elhagyott Perényi Péter és Török Bálint Erdélyben Ferdinándnak híveket toborzottak; de míg ezeket a seregeivel betört Raresch Péter moldvai vajda a Bárczaságban megverte; s míg azután János király ismét Lippán udvaroltatott magának: az alatt Maylád mint Fogaras várának parancsnoka, Ferdinánd erdélyi vajdája s királyi biztos, szövetkezve Gerendy Miklóssal és Pempflinger Márk nagyszebeni királybíróval, az erdélyi városokat és erősségeket Ferdinánd részére megnyerni iparkodott; kivált pedig Nagy-Szebent kecsegteté 4000 emberből álló segédcsapatokkal, ha Ferdinánd iránti hűségüket megtartandják.[25] Mialatt ezek történnének, Zápolya János pártja Erdélyben hova-tovább nagyobb tért foglalt, s nem volt alaptalan Ferdinánd aggodalma erdélyi híveinek elveszthetése miatt. A mint e komoly veszélyről értesűlt, a Meszesen keresztül Mayládot és Török Bálintot 300 lovassal útnak indítá seregeket gyűjteni. A Ferdinánd ügyében hévvel buzgolkodó Maylád és Török Bálint, az erdélyi nemesség, a szászok és székelyek között szép és tekintélyes sereget gyűjtöttek össze. Alig hogy harczképes állapotba helyezék vitézeiket, futó tűzként terjedt el a hír, hogy Raresch Péter moldvai vajda másod ízben is betört Erdélybe. Maylád István Török Bálinttal e hírek hallatára, Moldva felé sietett, s a Bárczaságban táborba szállott. 1529-dik évi junius 22-dikén Földvár mellett Raresch oly dühhel támadta meg Ferdinánd seregeit, hogy azok szétszórva, teljesen megverettek; Gerendy Miklós Szebenbe futott, Maylád meg az Olt folyó egyik hídja alá menekülve, csak nagy nehezen szabadulhatott meg a moldvai vajda bosszújától,[26] míg végre Fogaras várában talált biztos menedéket.

9. PERÉNYI PÉTER ALÁIRÁSA.[27]

10. PEMPFLINGER MÁRK ALÁIRÁSA.[28]

Raresch Péter földvári győzelmével útját egyengeté János hadainak Erdélybe, mert a mint hírül vivék neki Maylád és Török Bálint futását a moldvai vajda seregei elől, azonnal rendelkezett, hogy Báthori István vajda hadaival Erdélybe menjen. Be is ment oda a vajda s már julius 13-ára Dátosra[29] gyűlést hirdetett. De ez alatt Maylád István sem tétlenkedett Fogaras várában; s neszét véve, hogy Báthori ott táboroz, Török Bálinttal együtt Szebenbe sietnek, s onnan ágyúkat szerezve, szembe száll Báthori Istvánnal, ennek seregeit szétverendő. Az szemben álló két tábor között a Maros folyt, hadaikat csatára rendezik; azonban Báthori eszélyes eljárásával oda vitte a dolgot, hogy Maylád csata nélkül visszavonúlt; Török Bálint pedig Magyarországba vett útját.[30]

János király bizakodva a moldvai vajda segélyében, támaszkodva Báthori István eszélyére, a Ferdinánd-párti Szebenre, – mint a mely Mayládnak és Török Bálintnak ágyúkat szolgáltatott ellene, – 1529-ik év september 9-én a városra üzent, hogy a Ferdinánd érdekeit szolgáló Pempflinger Márk szász comest eltávolítsák, Ferdinánd minden pártosát a városból kiűzzék, s hat nap alatt hódolatukat bemutassák. Izenetének eredménye nem lett; nem pedig ezért, mert Maylád a dátosi kudarcz után csak rövid ideig tartózkodott fogarasi várában; s Pepmflinger értesítései nyomán, Szebenbe vette magát, s ott a szászokat a Ferdinánd melletti hűségre buzdítva, kitartásra ösztönzé őket, a város védelmi helyzetére fordítván minden gondját. Letelvén Szeben meghódolásának János által kitűzött határideje, a szászoktól válasz nem érkezvén: Báthori István, János erdélyi vajdája, Kun Kocsárddal együtt, hadait ellenük táborba szállítá. Segesvárt és Medgyest ostromzárolják, Szelindek várát rövid ostrom után beveszik, a diadal eredményével Szeben alá vonulnak s ott Mayládot kemény ostrom alá fogják.[31] Szeben azonban ellent áll, Maylád dispositiójával az ostromzárolást nemcsak meghiúsítja, de oly védelmi helyzetbe hozza, hogy az Ferdinánd párthíveinek biztos menhelyéűl szolgálhatott.

11. BÁTHORY ISTVÁN ALÁIRÁSA.[32]

FÖLDVÁR ÉS AZ ALSÓ ERŐD.[33]
Cserna Károly eredeti felvétele.

Maylád István Szebennek jó karba való helyezése után, a mint hírül vevé, hogy Mózes oláhországi vajdát hatalmától megfosztották, a nélkül, hogy arra Ferdinándtól megbízást kapott volna, Szebent ott hagyva, hadaival Oláhországba tör, magával viszi az elűzött Mózes vajdát,[34] s megkísérti visszaültetni székébe oly czélzattal, hogy reábírja a tartományt Ferdinánd kezébe szolgáltatni. Péter, a Mózes székébe helyezkedett vajda azonban a törököktől nyert hadak segélyével erősen ellent áll az országba betörő Mayládnak; Mózest visszaveri, Mayládot elfogják, s Péter vajda őt török fogságba juttatja.[35] Elfogatása kedvező alkalmúl kinálkozott Jánosnak Fogaras várát saját kezére keríteni, minthogy a foglyot a törökök visszavitték Moldvából Erdélybe, egyenesen Fogaras vára alá, s megmutatván őt a várőrségnek, felszólították, hogyha urokat fogságából szabadulva óhajtják látni: úgy a várat adják át János királynak. A várőrség azonban erélyesen ellent állt a kísértésnek. Mayládot visszahurczolták Oláhországba, mivel a várbeliek hosszas alkudozás után is, a vár feladását kereken visszautasították. Oláhországból azonban, nehány várbeli hívének közreműködése mellett Maylád megszökött s visszajövén Erdélybe, Fogaras várába ment.[36]

12. SEGESVÁR: AZ OCTOGON TORONY.

Ezen esetre vonatkozólag írja Oláh Miklós Zalay János pozsonyi főispánnak, hogy: könnyei kicsordulnak, ha közös régi jó barátjukra, Maylád Istvánra gondol, ki a királynak híven szolgált, mindenét föláldozva, hogy híven szolgálhasson. Pedig mi lett volna neki könnyebb, – írja tovább, – ha a király ügyét szívén nem viseli, mint Szebenben tartózkodnia, úgy mint többi barátai tették.[37]

13. OLÁH MIKLÓS ALÁIRÁSA.[38]

III.

A történelmi szereplés előkészítése. Házassága Nádasdy Annával. Fogaras. Nádasdy és Maylád viszonya egymáshoz. Párt-cserék. A zákányi összejövetel. A kenesei gyűlés. A Kanisay birtokok. Küzdelmek Szlunyi báróval. Gritti emelkedése. Portai követségek.

Az ifjúkori barátság kötelékeinek folytonos ápolása, mely Mayládot Nádasdy Tamáshoz fűzé, bevezette őt ennek családi szentélyébe is. Az 1530-ik évben[39] Nádasdy Anna, Tamásnak huga, Maylád István nejévé lett, még szerencsétlen oláhországi kalandja előtt, török fogságba jutása előtt. A házassági kötelék, mely őt Nádasdy Tamáshoz még közelebb hozta, végzetes befolyással volt politikai pályájára; mert Nádasdy Tamás szellemi fensősége túlsúllyal nehezedett reá. De mielőtt még Nádasdy Annát nejévé tette volna, határozott befolyása alatt állott Nádasdynak, kit akkor még mint János király hívét, Maylád politikai elveinek álhatatlanságára Zalay János figyelmezetett. Zalay ugyanis értesíté Nádasdyt, hogy Maylád elhagyván Fogarast, ismét Szebenben van, s a szászokat János király ellen, Ferdinánd hűségében igyekszik megtartani. Erre Nádasdy Myaládnak 1530-ik év martius havában Bakó által levelet írat, melyben szemére lobbantja ingadozó magatartását, csodálkozását fejezi ki a fölött, hogy rendelkezései ellen cselekszik, s Fogarast elhagyva, Ferdinánd hívei közé Szebenbe ment János király ellen munkálkodni. Ezen szemrehányás ellenében Maylád nagyon is érezhette a védekezés szükségét, mert Ferdinánd csakugyan legnagyobb részt Mayládnak és Pempflingernek köszönheté, hogy a szebeniek hűségében megmaradtak; s habár Nádasdy tudta, hogy Maylád Ferdinándhoz hajol, ez mint János-párti, kötelességének tartotta tiltakozni sógorának ínsinuatiója ellen s mentegetni magát Zalay vádjaival szemben.

Maylád bizonyítgatja védekezésében Nádasdy előtt, hogy parancsolata ellen semmit sem cselekedett, nem kötelezte le magát senkinek, s bárha tudna is tenni János király ellen, nyugton van. Ő azonban még mindig Szebenben tartózkodott, a hova nem is önszántából, de az ottaniak által hívatva ment; sőt Fogarasba vissza is akart térni; de harmadnapos lázba esvén, Szebent el nem hagyhatá. Tiltakozik Zalay gyanusítása ellen, mintha Nádasdyt nem akarná Fogaras várába beereszteni; kijelenti végűl, hogy ő Fogarast mindig úgy tekinté, mintha az a Nádasdyé volna, s védekezésében mondja, ha egész Erdélyország kezei közt volna is, még akkor is mind Nádasdyénak vallaná. Ismételve hűséget esküszik, vele akarván élni, halni.

Bakót tehát, Nádasdy hozzá küldött szolgáját, azon üzenettel küldte vissza, hogy hűségében ne kételkedjék, s ha kívánja és szükségesnek találja, kész a fogarasi várban levő kapitányokat is megváltoztatni. Kéri, látogasson el Fogaras várába, győződjék meg személyesen arról, a mit szükséges leend a vár jó karban tartására beszerezni.[40]

Nyugtalan vérmérséklete csak rövid ideig engedté őt tétlenségben henyélni. Nem tagadhatta meg természetét. Alig hogy Bakót fentebbi levelében kijelentett biztatásaival Nádasdyhoz küldötte: összeszedte harczosainak egy részét és Prázsmárt egy szép reggel hadaival megtámadván, elfoglalta,[41] s a székelyek között híveket szerezvén, befolyását mindinkább öregbíté.

Ferdinánd félszeg eljárása híveivel szemben, királyi igéreteinek bőséges volta s fukar beváltása, sehogy sem fért össze Maylád várakozásaival, nem párthívei reményével. Mayládnak, ki János fenhatóság alatt, jogara területén, annyi önfeláldozással, az ígéretek alapján, hova-tovább több híveket szerzett Ferdinándnak, míg más párthívei nagy részben léha egykedvűséggel vitték Ferdinánd ügyeit, valójában legtöbb oka volt elégedetlennek lenni. Fogarason meghányta-vetette az 1530-ik év második felében, tisztességes indokok alapján, visszavonulásának vagy elpártolásának lehetőségét, a mihez neki Nádasdyval folytatott levelezése is mind határozottabban kimutatta az útat és módot; bárha ekkor már Nádasdy azon a ponton állott, hogy búcsút mondjon János király udvarának.

Nádasdy János érdekeinek szolgálatában kifejtett buzgóságával Mayládot erősen szorongatá, s mintegy rohamosan kívánta tőle, hogy Ferdinándot elhagyván, csapjon át János királyhoz. 1531-iki martiusban levelet írt sógorának, hogy ugyanazon hó 31-én vele Berethalomnál okvetetlen találkozzék, s a levelet Kun Kocsárdnak egy belső szolgájától küldte Fogarasba. Ezt megelőzően Szebenbe is levelet írt Mayládhoz, melyben ismételve sürgette a találkozást Berethalmon. Maylád még mindig hideglelős lévén, Szebenben tartózkodott, s csak martius vége felé mehetett Fogarasba. Itt találta Kun Kocsárd szolgáját sógora levelével. Nem csak vonakodott a találkozástól Berethalmon, de egyenesen megtagadta azt, s Bakó által megüzente sógorának, hogy tisztességével össze nem férőnek tartana ily közeli helyen a találkozást. Tartott a pletyka nyelvektől, félt a híreszteléstől, hogy átpártolt János királyhoz. Fogarasba hívta tehát Nádasdyt a találkozásra, gondolván, hogy ez feltünést nem kelthet, mert hát Nádasdynak úgy is sok elintézni valója van ott. E mellett azonban, ha sógora oda menni nem akarna, választást hagyott neki a Medgyestől két mérföldnyire fekvő Morgondán, vagy Szent-Ágothán találkozni, a hova elmenni igérkezék; sőt kijelenté, hogy bárhová elmegy, csak Berthalomra nem.

14. NÁDASDY ALÁIRÁSA.[42]

Mind a mellett azt a vallomást teszi Nádasdynak, hogy a miben csak lehet, szivesen szolgál János király ő felségének, ha becsülete megmaradhat. Ezen nyilatkozata abban leli magyarázatát, hogy már elúnta Ferdinándnak három évi igéreteit, mi alatt szép szónál egyebet sem kapott.[43]

A mint Maylád Nádasdy levelét megkapta, azonnal elindúlt Brassó felé sógorával találkozandó; de ekkor már Nádasdy Brassóból eltávozott, s a székely határok felé vette útját, Medgyest elkerülvén. Daczára annak, hogy Maylád saját személyes kíséretét ajánlá fel sógorának, ez nem tartá tanácsosnak Szeben felé az egyenes útat követni. Ezzel a találkozás elmaradt, a mit pedig Maylád annál inkább óhajtott, mert tudomására jutott, hogy János király orátora Konstantinápolyból Erdélybe érkezett, s szeretett volna vele, Nádasdyval és a vajdával értekezni.

Megindúlt az ár, menten a pártok czélzatos, önző törekvéseitől, függetlenűl a koronás királyok érdekeitől, mert ezek egyikétől sem várták a honmentés munkáját; a török járomtól fel vala szabadítandó.

A szövetségesek főszereplői között találjuk Nádasdy Tamást, Sulyok György pécsi püspököt, Török Bálintot, Zalay Jánost, Bakich Pált és Maylád Istvánt is.[44] E férfiak önhatalmukból, a korona tudtán kívűl, 1531 május 9-kére az országos rendeket Veszprémbe gyűlésre hívták össze; jóllehet annak megtartását mind a két király eltiltotta.[45]

15. ZALAY JÁNOS ALÁIRÁSA.

A kihirdetett tanácskozás eredménytelenűl dugába dőlt. De nem az eszme, mely azt létesíteni óhajtá, mert az elvetett mag lassan-lassan csírázni kezdett s látatlanúl, észrevétlenűl megfogamzott a keblekben.

Mialatt e megindúlt mozgalom nagyobb és nagyobb körben kezdte érdekelni a kedélyeket, azalatt Maylád István sűrű levelezésben érintkezett Nádasdyval, előkészítendő útját azon politikai hitszegésnek, mely őt Ferdinándtól János tábora felé vezette. Kézzel fogható bizonyítékát látta ennek Nádasdy viselkedésében, midőn ez még János pártján 1531. évi február havában Kerecsenyi Zalay Jánossal, a pozsonyi gróffal, és vele Maylád Istvánnal, Ferdinánd erdélyi vajdájával és székely ispánnal egyetemben, Fogaras várat és földét tett szolgálataik jutalmáúl Ferdinánd királytól adományúl kapták;[46] s alig telt el két hónap, Nádasdy Tamás János királytól is, de már csak egy magára, Fogaras várát az összes tartozandóságokkal jutalmi díjúl kapja.[47]

Fogaras várának Maylád nemcsak birtokos ura, hanem egyúttal mint Ferdinánd-párti, parancsnoka is volt; de abban Nádasdy is tartott castellanust. Ez sűrű érintkezésüket igen megkönnyíté, mert a közös birtoklás jogczíme tisztességes palásttal takarta el azt, a mi Nádasdy és Maylád között a politikai szerepcsere iránt készülőben vala. E mellett éber szemekkel őrizte Ferdinánd vajdája a szebeniek hűségét, a mi valóban nehéz feladat volt reá nézve Pempflingerrel együtt, mert Ferdinánd a szebenieknek csak igérni tudott, valójában pedig a János hívei által zaklatott hűséges városnak védelmével igen keveset gondolt. Ily körülmények között Maylád idejének legnagyobb részét Szebenben töltötte, bátorítá, biztatá őket a kitartásra, a várost lehető védelmi állapotba helyezte. Különös világításban tűnnék fel, ha az imént előadottakat nem ismernők, Mayládnak azon tette, hogy ő Szebenből is egy megbízott embere, Puff Péter által, folyton értesíté a János-párti Nádasdyt az állapotokról; s másoknak is egyengeté az útat Szebenből Segesvárra János híveihez. Mind ehhez azonban kellő magyarázatot nyújt egyrészt Ferdinánddal való elégedetlensége, Nádasdy unszolása, s a haza mentésére megindúlt azon mozgalom, mely az erdélyi honfiak előtt Ferdinándot is, Jánost is a haza elvesztője színében láttatá. A veszprémi kudarcz a nagyra törő vágyaknak nem szegte szárnyát, csak percznyire lankasztá el a törekvőket, hogy utóbb annál erélyesebben terjeszszék az eszmét. Mindezekről Maylád Szebenből újabban érintkezett Nádasdy Tamással.

16. PEMPFLINGER ALÁIRÁSA.

17. NAGY-SZEBEN: A HÁROM BÁSTYA.

Berendelte a fogarasi castellánusokat s egyre nógatta Nádasdyt, hogy a vár őrizete iránt, ha már Ferdinándtól van utasítása, véglegesen megegyezzenek; tudatja továbbá, hogy ha a szövetség létesűlhetne köztük, Horváth Gáspár is átpártolna János királyhoz, s vele együtt ő maga is elmenne hozzá. E mellett Maylád Puff Péter bizalmas embere részére menedék-levelet kívánt Nádasdytól, hogy ez szabadon költözködhessék Segesvárra, mert általa kívánta az összeköttetést sógorával fentartani.[48] Maylád politikai actiójának főszínhelye még mindig Szeben vala, annál inkább most, midőn a szebeniek Ferdinánd puszta igéreteivel teljesen elégedetlenek valának, s már alig bírtak János zaklatásainak ellentállani. E miatt nehezebbé vált Maylád feladata, míg végre is csak úgy bírta Ferdinánd hűségén megtartani őket, hogy Gerendy Miklóssal, vingárthi Horváth Gáspárral, Bethlen Elekkel és Apaffy Miklóssal szövetséget kötött a keresztyén vallás, a haza és Szeben városa védelmére.[49]

Ezalatt a veszprémi eredménytelen gyűlés vezéreszméje: a hazát a végromlástól megóvni, Mayládot többi társaival együtt egyre jobban foglalkoztatá. Hévvel folytaták a megkezdett működést, s 1531-ik évi november 1-ére Zákányban találkoztak a vezérférfiak, a hol elhatározták: a jövő év első napjaiban a haza megmentésére, eltekintve a két koronás fő versenygésétől, Kenesén országgyűlést hívni egybe.

A zákányi összejövetel, melyen Nádasdy is részt vett, nem maradhatott sokáig titokban. Nádasdy kétes helyzetbe jutott, kiváltképen pedig tartania kell vala neki a fondorlatokra mindig kész, az ármányos olasz Grittitől, s hogy ez ellen biztonságban érezhesse magát, sietett a Maylád Istvánnal együtt tervezett szövetséget, a melyre Maylád junius 15-én kelt levelében is hivatkozik, megalkotni. A dacz- és védszövetséget a Zápolya-párti Nádasdy, a Ferdinánd-párt híveivel: Maylád Istvánnal, Enyingi Török Bálinttal, Zalay János pozsonyi főispánnal, Bakich Pállal, Sulyok György pécsi püspökkel, Sulyok Istvánnal és Gáspárral 1531-ik évi november 4-én Berzencze várában, Maylád István birtokán, csakugyan meg is kötötte.[50] Ez okirat szerint a fentebb nevezettek fejök és minden jószágaik elvesztése mellett kötelezték magukat, Nádasdy Tamást semmi-féle ügyében el nem hagyni, érette életüket, jószágukat minden veszedelemnek kitenni, s őt mindenki ellenében, bárminő rangú és állású is lett légyen, a lehetőségeig védelmezni.

Ezzel Nádasdy le volt kötelezve Mayládnak; mert az ő közvetítésével, az ő házában vált valósággá Nádasdy kívánsága, magának a Ferdinánd-pártiakkal kötött szövetsége alapján aranyhidat építeni az ellentáborba, s azon Mayládot átvezetni oda, a honnan ő jónak látá eltávozni.

A kenesei gyűlés megtartásának híre mind nagyobb körben terjedett. János király tudta már, hogy Maylád Zákányban részt vett Nádasdyval együtt az előtanácskozmányban; ismerte az ott megállapított terveket, s mert hova-tovább mindég veszélyesebbnek tartá párthíveire nézve Maylád politikai acitóját, s a szebeniek állhatatosságát is Ferdinánd mellett, méltán Mayládnak róván fel: ennek szunyogszeghi birtokait 1531-ik évi november 13-án kelt fejedelmi rendeletével hűtlenségi és felségsértési bűn czímén elkoboztatta és Párvi Lukács brassai királybiró kérelmére a brassaiaknak adományozta. Az elkobzás főindokáúl János király azt említi, hogy Maylád a németekhez szított, s azokat ellene, mint törvényes, koronás királya ellen segítette, neki vajmi sok rosszat cselekedvén.[51]

János ezen edictuma által megbénítá ugyan Maylád tevékenységét, de hogy őt részére hajtsa, azt nem érheté el. Kitartóan folytatá sógora Nádasdy Tamás oldala mellett a zákányi értekezlet határozatainak terjesztését s oda hatott, hogy az 1532-ik évi január 1-ére hirdetett kenesei gyűlés mennél látogatottabb legyen. Minél inkább közeledett a gyűlés megtartásának ideje, annál jobban felismeré János annak veszélyes voltát magára nézve, s tudván, hogy az ott hozandó határozatokban Nádasdynak is részt kellend vennie, tanácsosainak unszolására Nádasdy Tamást, kegye elvesztésének terhe alatt eltiltá a kenesei gyűlésen való megjelenéstől.[52] De sem Ferdinándnak, sem Zápolyának nem állott immár hatalmában a gyűlés megtartását megakadályozni. Az összesereglett rendek 1532-ik évi január 1-én a gyűlést csakugyan megtartották; s hogy az megtartatott, abban Mayládnak főérdeme volt, ki Nádasdy intentióin messzi túllőtt, midőn a határozathozatalára befolyván, már akkor a törökök karjaiba óhajtá dobni az országot; ha sem Ferdinánd, sem Zápolya nem lesz vala képes annak végromlását megakadályozni. A kenesei gyűlés határozata ekképen szólott: «a kik jelen vagyunk, a koronáért versengő fejedelmek közül királyunknak azt fogjuk ismerni, ki az ország oltalmára képesebb, s e végre követeket küldünk mind Ferdinándhoz, mind Jánoshoz, de válaszúl nem szép szavakat, hanem tettet, valóságot várunk, különben készebbek vagyunk magunkat egyenesen a török alá vetni».

A kenesei gyűlés ezen enunciátiójában volt elvetve a mag, s már ott kezdé gyökérszálait hajtani azon esemény, mely nyolcz évvel későbben, mint szövetkezet, frigy, liga és összeesküvés Erdélyben Maylád István neve alatt lázadás alakjában jelentkezett; s habár más formában, más kifejezésekkel, de ugyanazon értelemmel bír az 1539-ik évben Almáson kelt Maylád István-féle frigylevélnek első és második pontja.[53] S vajon a Maylád-féle összeesküvés indoka, lényegének föltétele pusztán csak magában Maylád Istvánban keresendő-e?

A frigykötés, a liga eszméje, a szabadulásnak, a szabad gondolkozásnak szabad akarattal való értékesítése, nem is Mayládban, nem is egyes ember vagy lázadó agyában szülemlett meg. A társadalmi depravatió, az elkorcsosúlt állapotok visszahatása alatt: azt a kor szelleme idézte elő ellenállhatatlanúl.

Daczára azon szoros összeköttetésnek, mely Maylád és Nádasdy Tamás között fennállott, Maylád nem bízott teljesen Nádasdyban, s ez oknál fogva azon volt, hogy Nádasdyt meghitt embereivel vehesse körül, kik értesítsék arról, a mi Nádasdy közelében történik. Ezt pedig könnyen eszközölhette, mert rendelkezett oly egyénekkel, a kiket János pártjának köpenye alatt környezetébe csempészhetett. Ilyen meghitt embere volt neki Thörök Barnabás, Erdődy Péternek udvari szolgája, kit mint vitéz katonát Nádasdy mellett törekedett elhelyezni. E mellett elúnván Ferdinánd tehetetlenségét saját pártja irányában, közben járt Nádasdynál olyanok átpártolása érdekében, kiknek kétes jellemét inkább a János pártján kívánta tudni, és ezáltal János udvarában eddigi pártállásának bekövetkezhető megtagadása esetére már előre is érdemeket kívánt szerezni.

Maylád István ez időtájt Berzenczén egész csendben űzte cselszövényeit, de nem sokáig tűrheté az ottani magányt. Hiúsága, nagyravágyó tervei, nem engedték, hogy az események feje fölött elhaladjanak a nélkül, hogy azokban részt ne vegyen s elhagyta Berenczét.

Maylád Nádasdy Tamáshoz ment megbeszélni vele a közdolgokat, elintézni személyes ügyeit frigy- és dacz-szövetségük kivánalmai szerint s végre Fogaras közös birtoklására nézve megállapodásra jutni. Tudvalevőleg az 1532-ik év elején volt a Soliman és Ferdinánd között kötött rövid fegyverszűnet lejárata, s a törökök újabb haderővel készűltek a csatatérre. A hadjárat tervének megbeszélése miatt Gritti Nádasdyt Tergovistbe hívta tanácskozásra. Maylád Nádasdynak a megjelenést nem ajánlotta, már csak azért sem, mert ekkor már Nádasdy kevesebb tevékenységet fejtett ki János mellett s Gritti álnokságáról híreket kapott. Nádasdy hajlott sógora tanácsára; de Gritti meghívását végképen csak akkor mellőzte, midőn annak ellenére szőtt ármányairól Andronicus Tranquillus útján értesült. Hozzájárúlt ehhez még azon fontos körülmény, is hogy Kanizsai Orsolyával mátkás lévén, házassági gondjai vették igénybe idejét. Nádasdynak már ekkor elhatározott szándéka volt János pártját elhagyni, mert Ferdinánddal teljes megállapodásra jutott átpártolása feltételeire nézve; de ezt ekkor még nyilvánosságra hozni rendezetlen körülményei nem engedték. Maylád épen ez okon időzött Nádasdynál, a ki Bécsben Ferdinándnál kieszközölte azon levelet, mely szerint a fiú-ágon kihalt Kanizsaiak összes birtokait, Kanizsai László leányának, Nádasdy mátkájának, Kanizsai Orsolyának, ajándékozá, és őt fiúsította. Ezen okirat szerint kimondja Ferdinánd, hogy ő Nádasdyt nem kényszeríti János király személye ellen harczba menni, vagy valami megtámadás által ellene hadat viselni, s csak az ő felsége hadjáratainál jelen legyen, de valahányszor János török segéd hadakat visz magával, ez esetben Nádasdy minden mentegetődzés nélkül azt tenni köteleztetik, a mit neki Ferdinánd parancsolni fog.[54]

18. KANIZSAI ORSOLYA ALÁIRÁSA.[55]

Maylád közbenjárására Nádasdy érdekében Ferdinándnál azt eredményezte, hogy Fogarasra való birtokjogairól huga Anna, Maylád Istvánné, részére lemondott, s azt mint nő-hozományt sógorának átadta.

A kölcsönös szolgálat, mit egymásnak tettek, kezünkbe adja megfejtését azon politikai metamorphosisnak, melynek ekkor már Maylád és Nádasdy küszöbén állottak. Maylád útat tört a János-párti Nádasdynak Ferdinánd udvarába, mert mátkájának birtokai Ferdinánd területén valának; Nádasdy megkönnyíté a Ferdinánd-párti Mayládnak átpártolását Jánoshoz, minthogy ennek birtokai és nejének hozománya az ő uralma alatt állott.

Birtoklási viszonyait Fogarasra nézve Nádasdy Tamással elintézvén, visszament Berzenczére, a hol junius elejétől september végeig tartózkodott. Ezen idő alatt főleg Nádasdynak szolgált, kinek erdélyi s szlavoniai jószágait a vén Slúnyi báró dúlta; Maylád pedig a kötött frigy értelmében kötelezve vala társaival együtt Nádasdyt védelmezni. Intézkedéseiről sűrű levelezés útján értesíti sógorát.

Hírét vette ugyanis junius 8-án, hogy a vén Slúnyi összegyűjtvén embereit, a theleki és háromfalvi jószágokat akarja prédálni. Maylád zsoldosai a theleki erdőben lestek reá, de ennek neszét vevén Slúnyi, elkerülte Mayládot és Segesd felé vonúlva, Kéteshegynek indítá zsákmányosait. Maylád minthogy nem tudta biztosan, mit tervez Slúnyi, s hogy arról bizonyosságot szerezzen, nyomába küldötte embereit. Ajkayt hírekkel Nádasdyhoz indította, Balázs nevű szolgáját pedig hadnépével együtt oly üzenettel bocsátotta útra Nádasdy katonáihoz, hogy helyükből meg ne mozdúljanak, s várják meg őt. Balázst Ajkay másnap reggel Csicsón találta, a ki ott az éjet dorbézolás között töltve, ura üzenetéről megfeledkezett.[56]

Míg az öreg Slúnyi báró fenyegetései boszantották Mayládot, komoly intézkedéseket kell vala tennie Stenychnak, Nádasdy szlavoniai várának megvédelmezésére. Nem kevéssé aggasztá lábbaja, mely őt gátolta, hogy Stenychnak oltalmára hadait személyesen vezesse: ugyanis ekkor már Slúnyi báró javában prédálta a stenyichnaki uradalmat. El is indúlt junius közepe felé Berzenczéről, de Kapronczán vissza kellett térnie, egyrészt fájós lába miatt, másrészt pedig azért, mert meghitt barátai és a stenyichnaki várnagy is ellenezték odamenetelét.

Ily körülmények között az öreg Slúnyi báróhoz Welykéről ennek Miklós nevű deákját a maga és Batthyányi Orbán nevében, – a ki ez idő tájban ott tartózkodott – oly üzenettel küldötte, hogy ha Nádasdynak a stenyichnaki uradalomból elharácsolt holmiját vissza nem szolgáltatja, Tahy Jánossal, Gerendy Miklóssal s több barátaival rajta ütnek, s megkárosított jobbágyaikat kárpótolni fogják. Az öreg Slúnyi báró Miklós deák által vissza üzent Mayládnak, hogy ő semmiféle kárt nem tett, nem is akar tenni, a míg Nádasdyval jó egyetértésben maradhat, a mit elfoglalt azt visszatéríti, s nem avatkozik semmibe. Slúnyi hitegetéseinek azonban Maylád nem adott hitelt; mert Miklós deáktól megtudta, hogy Slúnyi hadait ismét felültette. Erre Maylád is felülteté embereit s keményen reá üzent az okozott károk megtérítése ügyében, és üzenetének nyomatékot szerzendő, Szentlászlai Gábort 50 lovassal és gyalogosokkal Stenychnakra küldé.

E közben Tany Jánossal, Pekry Lajossal Korbonakon összejövetelt tartottak, melyen elhatározták Nádasdyt Kapronczára hívni, vele ott az országos ügyekről tanácskozandók.[57]

Nádasdy sehogy sem volt megelégedve sógora intézkedéseivel stenyichnaki birtokainak védelmét illetőleg, s rossz néven vette, hogy oda Maylád személyesen nem ment. Szemére hányta, hogy figyelmen kívül hagyta a szövetségük által magára vállalt kötelezettségeket, s visszavonúlt birtokainak védelmétől. E levélre válaszát Maylád azonnal Berzenczére küldötte maga részéről azt hányva fel sógorának, hogy a vén Slúnyi báró ellen ő sem indúlt el.

Az öreg báró ellenségeskedésétől Maylád is komolyan tartott, s embereivel figyelemmel kisértette mozdúlatait, bárha Slúnyi szép szavakkal folytonosan mentegetődzött Maylád előtt, hogy ő Nádasdynak semmiféle kárt sem csinált. Maylád azonban nem hitt neki, újolag 50 lovast és 411 gyalog katonát küldött Stenyichnakra. Miklós deák által értesűlt Maylád a boszniai szandzsákbég műveleteiről, kitől azt is megtudta, hogy Thury ezt üldözőbe vette. Maylád azonban nem adott teljes hitelt a hírvivőnek s megtette azon intézkedéseket, melyeket szükségeseknek tartott Nádasdy jószágainak védelmére.

Maylád Ferdinándnál ezalatt Bánffy, Pekry, Kazy és Tahy magatartása ügyében dolgozott, de minden ereje és befolyása megtörött a király határozatlanságán. Ezek nagy elkeseredéssel hagyták el Pozsonyt, egyikök sem akarván többé Ferdinándnak szolgálni. Alkalmat adott ez neki sógora figyelmeztetésére, hogy minő könnyű szerrel lehetne most azokat János pártjának megnyerni, mi első sorban is az ő érdeke volt, hogy átpártolásának elkészített útjában régi, meghitt, jó barátjaival találkozzék ott, hová őt állhatatlansága sodorta.

Mentegetődzésre Mayládnak annyival is inkább szüksége volt Nádasdy előtt, mert ekkor már sokkal előbbre haladott volt sógora átpártolási útjának előkészítésében, mintsem hogy a visszavonúlás gyanúját magán hagyhatta volna; s úgy a Slúnyira mint a maga ügyeire és Bánffy, Thahy, Kazy és Pekryre vonatkozó dolgokban sietett sógorát értesíteni.[58]

Mayládot még mindig elfoglalta a Kapronczára kitüzött találkozás ügye, s e czélból Farkasichot is magához rendelé, a ki Péter-Pál napja előtt el is érkezett hozzá Berzenczére. Mayládnak azonban még tartott lábfájása, s e miatt sem mehetett Stenyichnakra, Kerecsenyi Pál által értesítvén Nádasdyt erről s az ügyek állásáról; de egyébként is Nádasdy javainak védelme Slúnyi ellenében azért sem volt kivihető, mert a stenyichnaki katonák megréműlvén, a vén báró pusztításai elől megszöktek, s amint erről Maylád Zunyog által értesűlt, útjáról ismét csak visszatért. Csapatait azonban Pusztanyczáig még is elküldötte, hogy Nádasdy zsoldosaival együttesen működjenek Slúnyi ellen. De Mayládnak ezen rendelkezése is meghiusúlt, mert Nádasdy harczosai sem hallgattak parancs szavára. Megtudván e közben Maylád, hogy a Miklós deák által Slúnyiról híresztelt dolgok felében sem igazak, s Slúnyi is értesítvén őt, hogy a mi károkat emberei okoztak, ha azt lajstromba összeírják, kész azonnal megtéríteni, nem látta szükségét annak, hogy hadait felültesse, daczára hogy Nádasdy elrendelé harczosai készen tartását Slúnyi ellen. Megtudta azt is, hogy Ferdinánd német katonái a környéken áskáltak, de a mint a boszniai szandzsákbég Nándorfejérvár felé tartott, s a Száván átment, Thury csapataival a Csúcsa felé indúlóba levő németeket üldözőbe akarta venni. Mindezen körülményeket fontolóra vevén, Maylád elhatározá Stenyichnak védelmére személyesen nem menni, belátván, hogy ott sokáig úgy sem maradhatna, s vissza térvén, Slúnyi annál nagyobb dühvel pusztítaná Nádasdy jószágait. Ámde, hogy a dacz- és védszövetségi szerződéssel szemben fedve legyen, s mert a németség sok nehéz lovassal rendelkezett, Stenyichnakba még újolag is haderőt vetett, bárha tudta, hogy a vár castellanusai nem is annyira a vár védelmére kérték a segélycsapatokat, mint inkább azért, hogy Slúnyitól az okozott károkat visszazsákmányolják. Utógondolata Mayládnak ezzel mégis a vén Slúnyi tönkretétele volt.

E közben sem hanyagolta el perfid vállalatát: Batthyányi Ferencz, Pekry Lajos, Tahy ügyeit úgy összebonyolította Ferdinándnál, hogy a midőn azok Bánffy Antallal átpártolásuk végett Pozsonyba mentek, bárha hajlandók valának Ferdinándnak szolgálatokat felajánlani, alig hogy szóba álltak velük, miért is ezek nagy haraggal elhagyván Pozsonyt, többé Ferdinánd érdekeiről hallani sem akartak. Ekkor aztán figyelmezteté Nádasdyt, mi könnyű dolog lenne ezeket János király részére megnyerni.

Azon szűk határok közé szorított kör, melyben Maylád tevékenységének ez időben mozognia kellett, a nagyarvágyó szellemet még mindíg Berzenczén tartotta lekötve; s bárha kicsinylé a kölcsönös átpártolás útjának egyengetését; be kellett látnia, hogy Nádasdy sürgetésének daczára, nem volna opportunus szellőztetni a szándékot, mely őt János király, Nádasdyt pedig Ferdinánd tábora felé hajtotta. Úgy látszik, Nádasdy junius vége felé levelet írt sógorának, mikor Ferdinánd udvarlására óhajtott menni Perényi Péter és Maylád kíséretében. Mielőtt azonban Maylád sógora levelét megkapta, már írt Perényi Péternek, hogy ha Sthenychnak várának ostroma nem akadályozza, elmentek volna sógorával Ferdinánd üdvözlésére; Nádasdynak meg értésére adja, hogy mielőtt a személyes találkozás Ferdinándnál megtörténhetnék, levelet kell írnia a királyhoz; de hogy mi legyen a levélben, arra megtanítja az idő. További teendőkről értesíti Nádasdyt, s biztosítja, hogy ő mindenkor kész hozzá menni, a mikor megjelenését kívánni fogja; s végre tudósítja, hogy ő egyenesen Somogyvárra megy pénze beszerzése végett, s kéri, ha Zalayt, Bakith Pált és Török Bálintot János király pártjára akarja segíteni, írjon még egyszer nekik, mert becsületük fentartása mellett, csak így lehet foganatja munkálkodásuknak.[59]

19. BATTHYÁNYI FERENCZ ALÁIRÁSA.[60]

Míg Maylád és Nádasdy között a sűrű levélváltás egymást érte, Sulyok György pécsi püspök julius közepe felé hírűl adta Mayládnak Perényi Péter elfogatását s hogy Siklós és Valpó várát a török császár kézre kívánja keríteni. Tahytól, a ki julius 22-én Berzenczén Mayládnál éjszakázott, arról is értesűlt, hogy a török had Pécs felé törekszik; Gritti Tahyt és még másokat magához hívatott, de nem mernek hozzá menni. Mindezen híreket Nádasdynak már julius 23-án megírja, s tudatja vele, hogy Thúry seregének egy része Labad mellett Kalmanczánál van, s megjegyzi, ha a törökök Pécs felé mennek, s hír szerint őket a Dráván a naszádosok kísérik, akkor nem Bécsnek visz az útjok, de inkább ezen részeket akarják elfoglalni; s tanácsolja Nádasdynak, hogy nagyobb sereget indítson a veszélyeztetett részek irányába.[61] Maylád ezen hírek hallatára kémeket küldött ki szerteszéjjel, úgy a török hadak mozgására mint Perényi Péterre nézve biztos tudósításokat nyerendő.

20. SULYOK GYÖRGY ALÁIRÁSA.[62]

Azon összeköttetés, melyet Maylád berzenczei magányában levelezései által fentartott, tudomására juttatta mindazt, a mi Ferdinánd és János király udvarában történt, s nagyravágyó lelkének épen az fájt, hogy a Nádasdyval való szövetsége kötve tartja őt, mert nyugtalan lelkületének nem felelt meg e tétlenség. Hiába vágyódott ki e tespedésből, Nádasdy folyvást lekötve tartotta Berzenczén, honnan még sept. 8-ról levelet írt hozzá,[63] Batthyányi és Pekry dolgairól értesítvén sógorát. Kevéssel utóbb azonban elhagyta Berzenczét s Nádasdyval együtt eltűntek. Arról vajon hova és merre vették útjokat, még Maylád neje sem tudott.[64]

A személyes indokok, melyek a két frigytársat politikai szereplésük színterét megváltoztatni kényszeríték, világos magyarázatát nyújtják azon magatartásnak, mely Maylád politikai ingatagságának alapja volt. Midőn Nádasdy tapasztalta, hogy János Gritti unszolására az országgyűlést kihirdettette, minden erejét megfeszíté, hogy az meg ne tartassék; ez sikerült is neki. Gritti titkos terveiről értesítvén fejedelmét, az országgyűlés megtartása János által visszaparancsoltatott. Ez azonban csak félsiker vala, s közvetett indoka lett immár végleges elhatározásának Ferdinánd táborába menni, közvetlen pedig az, hogy János ellenzése daczára, de Gritti unszolására, híveinek számos nagyjait, Szolimán fogadására Budára rendelte.[65] Megérlelődött tehát benn a szándék, hogy elhagyja János királyt, elpártolásának útja Maylád által is egyengetve levén. Akkor midőn sógora Berzenczéről sept. közepe felé eltűnt, Nádasdyval végképen lebonyolítá fogarasi birtokügyeit és Somogyvárról Maylád Bécsbe ment Ferdinánd udvarába, hová őt-, mint erdélyi vajdáját, felidéztette. Az alkalom, mely őt Bécsbe szólítá, az 1532-ik év végén lejárandó béke megújítása vala; minthogy Ferdinánd hadjárati műveleteit nem igen folytathatta eredménynyel, mert a Bécsnél összegyűlt német sereg hiányos volt, sőt annak jó nagy része a tábort is oda hagyá, mivel a zsoldot fizetni nem tudták. Jánossal Ferdinánd az év deczember 31-kén négy havi fegyverszünetet kötvén, a béke további tárgyalásaira János király a maga részéről Nádasdy Tamást, Frangepán Ferenczet és Verbőczi Istvánt küldötte ki. Ez alkalommal Maylád sógorával pártállásuk megváltoztatását végképen elhatározták. A béke-egyezmény Ferdinánd és Zápolya követei között részint Báthory nádornak Zápolya elleni gyűlölete miatt, részint azért mert a békekötés Gritti érdekeivel ellenkezett, meghiusúlt. Szerencsésebb volt Ferdinándnak portai követe, Záray Vespázián, ki az 1533-ik év elején hírül vitte a királynak Szolimán békés hajlamait. Ennek legelső érezhető hatása lett a már január végén a törökökkel kötött fegyverszünet, melynek hatálya Jánosra is kiterjesztetett; s midőn Ferdinánd a török orátort, Mehemet csauszt, Bécsben nagy ünnepélyességek között fogadta, a magyar főurak között volt Maylád István is.[66] Szolimán követének fogadása után, királyi tanács tartatott, melyben Maylád is résztvett. De a tanácsurak között azokhoz tartozott, kik habár megköszönték Ferdinándnak a régen óhajtott fegyverszünet megkötését: mind a mellett bírtak annyi bátorsággal, hogy a békepontok egynéhánya fölött kifejezzék aggodalmukat azon veszélyekre nézve, a melyek az országot érhetik.[67]

21. VERBŐCZY ISTVÁN ALÁIRÁSA.[68]

Ezen veszélyek gyászos bekövetkezésének fölismeréséhez nem kellett látnoki ihlettség, nem jós tehetség.

A fényes porta támogatása nem gátolhatá ily viszonyok közt János ügyének hanyatlását sem Magyarországon, sem Erdélyben. Az 1534-ik év végzetessé lőn reá nézve Czibak Imre és Gritti halála által. Mert míg János Czibak Imre legyilkoltatásának megboszúlását maga is elősegíté, útat nyitott Maylád Istvánnak nagyravágyását kielégíteni, s a megsértett nemzeti érzület megtorlása által népszerűségét a legmagasabb fokra emelni, más részről azonban a porta neheztelését magára vonván, állandóvá tett a szultán gyanakodását.

Maylád Istvánnak történeti szereplése sajátképen Czibak Imre halálának megboszúlásával kezdődik.

IV.

Gritti Alajos nemesise. Czibak megöletése. János király magatartása. Maylád a mozgalom élén. Megyes ostroma. Gritti megöletése. Maylád kineveztetése erdélyi vajdává.

Még nem volt kihirdetve a Ferdinánd és a törökök között kötött béke, midőn a király magyar tanácsosaiban nagy aggodalom támadt a béke azon pontja fölött, mely az országot két részre volt osztandó. Az elégületlenség igen érthető nyilatkozatait Ferdinánd német tanácsosai, nehezen bár, de mégis le tudták csillapítani azzal, hogy a fényes portára követséget indítottak, oly megbízással: eszközölnék ki a Grittinek adandó utasításban legalább azt, hogy a Zápolya János által a békealkudozások folyama alatt a Ferdinánd-pártbeliektől elharácsolt jószágokat visszaadja; Ferdinánd János királylyal újabb egyességre lépjen, az ország integritásának fentartása czéljából adja át az egészet Ferdinándnak s azt Szolimán is ratificálja. A legkevesebb pedig, a mivel a magyar tanácsurakat megnyugtatni vélték, ez vala: ha mind ez sikerhez nem vezetne, a porta adjon kezességet arra, hogy János halála után az egész ország Ferdinánd kormánya alá jut, a miért Ferdinánd a császár útján Korfut a törököknek ismét visszajuttatni igérte. Az elégedetlenek közé tartozott Maylád is, kinek birtokai nagyobb része János király hatalma alá tartozott.

Scepper Kornél volt a portára küldendő követül kinevezve; de mert elindulása késedelmet szenvedett, ezt megelőzőleg ismét Záray Vespaziánt indította Ferdinánd Konstantinápolyba, hogy addig is Ibrahim nagyvezérnek köszönetet mondjon, utasításul kapván, Grittit Ferdinándhoz hívni. A békét Ferdinánd octoberben kihirdettetvén, Záray már novemberben a magas portánál volt. Azonban nem talált barátságos fogadtatásra a portánál, nem pedig kivált azért, mert Gritti érdekeinek jobban megfelelt a Ferdinánd és János közötti viszály, mint a béke, s a szultánt nézeteinek meg tudta nyerni. Záray sikertelen eljárását még lehangolóbb válasz kísérte, midőn 1534 tavaszán, a Ferdinánd és Károly császár nevében megjelent Scepper Kornélt a szultán kicsinylőleg fogadta, s kijelenté, hogy ő Magyarországot Jánosnak adta; arról János nem rendelkezhetik. Utóbb mégis megigérte, hogy Grittit az országba küldi s az közben járand a két király közötti egyezetlenség megszüntetésének.[69]

A politikai helyzet így alakulván, a két ellenkirály táborában ismét elkezdődött a lélekvásárlás. János király Grittire támaszkodva toborzotta híveit, Ferdinánd pedig junius 9-én kibocsátott rendelete által tudatta az országgal, hogy a ki János pártjáról hozzá áll, bocsánatot nyer; s megbízó Thurzó Elek helytartót, Szalaházy Tamás cancellárt és Nogarola Lénártot nevében az áttérőknek pártfogást biztosítani, s más egyéb igéreteket is tenni.[70]

Nem sokára ezután Erdődy Simon zágrábi püspök és Bebek Ferencz odahagyván Jánost, Ferdinánd táborában találjuk őket. Most látta elérkezettnek az időt Nádasdy Tamás is szerepet cserélni, annál is inkább, mert már mindenütt híre terjedt Gritti jövetelének, kinek bosszúja elől csak Ferdinánd udvarában érezhetné magát biztosan.[71] Gritti jövetelének híre nagy hullámokat vert mindenütt, kivált Erdélyben, mert a zsarnok tervei Mehemet szendrei szandzsákbég által elárulva[72] közhírré lettek, mi nem állott másból, mint hogy Dóczy János kincstartóból nádort csinál, Batthyányi Orbánt temesi gróffá teszi, a hol pedig Petrovich Péter, János király rokona, volt a gróf; Laszkó Jeromost Erdély valóságos vajdájává emeli. Eme vészes hírek hallatára az erdélyi urak kedélye felháborodott és széltében-hosszában nyilatkozott a hajlam a dölyfös zsarnoknak fegyveres kézzel ellentállani.[73] A förgeteg mind zivatarosabb lett, a mint Gritti közeledett Erdély széleihez. János király megbízott emberei: Batthyányi Orbán, Dóczy János és Perusich Gáspár mintegy 800 lovassal várták Gritti Alajost a határszéleken. Ferdinánd a maga részéről Kun Kocsárdot és Maylád Istvánt küldötte eleibe, ez utóbbi még külön megbízással is ment, feladatává tétetvén Grittit Ferdinándhoz hívni s reá bírni őt a látogatásra. Maylád azonban a közbe jött események miatt eme feladatának nem felelhetett meg. De a ki a Grittit váró főurak között meg nem jelent, az Czibak Imre, erdélyi alvajda volt. Volt is reá oka, hogy megérkeztét távolról nézze, mert míg Gritti Konstantinápolyban volt, Hunyad várát János királytól adományul nyervén, elfoglalta.[74] Ezen tette miatt Ferdinánd panaszt emelt a szultánnál, minthogy a vár a Brandenburgi őrgróf tulajdonát képezé, s Ferdinánd azt az uralma alá tartozó országterülethez sorolta.

22. LASZKÓ JEROMOS ALÁIRÁSA.[75]

23. BATTHYÁNYI ORBÁN ALÁIRÁSA.[76]

24. GRITTI ALAJOS ALÁIRÁSA.[77]

25. GRITTI ALAJOS ARCZKÉPE.[78]

Erdély kormányozója, Gritti, julius vége felé már Oláhországban volt, s augustus 1-én a havasokon átkelve, átlépte az ország határait és Brassó körűl tábort ütött. Batthyányi Orbán 200 lovassal még Oláhországban találkozott vele, s onnan kíséré Erdélybe. Aranytól ragyogó ruhában, drága kövekkel kirakott buzogányt tartva kezében, 900 gyalog, 1000 lovas által kísérve, 98 megterhelt tevével s az oláhországi vajda kiséretével, mintegy 3000 főnyi sereggel, érkezett meg.[79] Vele volt mindkét fia, a 18 éves egri püspök: Antal és a gyermek Péter. Czibak Imre, Paksy Ferencz által figyelmeztetve levén Gritti szándékairól, a Maros jobb partján csekély számú embereivel tábort ütött. Ezalatt Kun Kocsárd és Maylád Gritinnél időzvén, midőn augustus 13-án korán a reggeli órákban a kormányzóval sátorában beszélgettek, Dóczy János berohan és Czibak Imre fejét Gritti lábaihoz dobja.[80] Gritti színből sajnálkozott Czibak Imre megöletésén; Maylád és Kun Kocsárd azonban nyugtalansággal lelkükben, Gritti táborából azonnal távoznak.

Ármány, árulás és gyáva orvtámadás szövetkezett Czibak ellen. Dóczy János volt tervezője. Batthyányi Orbán végrehajtója, Ghiczy István eszköze.[81] Míg Czibak tétovázott, vajjon Gritti hívására megjelenjen-e vagy sem? 200 lovasával Felmérig ment Brassó felé, Horváth Péter házi káplánját előre küldvén ajándékaival Grittihez, s biztonsága miatt menedéklevelet kéretvén tőle. Dóczy, Horváth Pétert megnyervén, ez küldetéséből visszatérve, biztosítá Czibakot Gritti jó indulatáról. A kétely és gyanakodás egyaránt dúlt kebelében: Paksy Ferencz üzenetének, vagy házi káplánja szavainak adjon-e hitelt? Mi alatt Czibak elhatározásában ingadozott, Dóczy reá vette Grittit az elfogatási rendelet kiadására, s Batthyányi Orbánnak, kit serege főkapitányává tett, megparancsolá, hogy Czibakot elfogván a táborba hozza. Batthyányi nem késett a rendeletet rögtön foganatosítani, Dóczy utasítása szerint cselekedvén. Szekerekre rakott jancsáraival és egy lovas csapattal a gyanutlan Czibak sátorát éjnek idején körük kerítve, a mély álomban elszenderűlt Czibakot saját sátorában meglepte, s midőn hosszú tusa után a nagyerejű emberre a sátor ponyváit reá rántották, Ghiczy István, Batthyányi hadnagya, fejét levágta; fegyvereseit elfogták, megsebesítették vagy meggyilkolták

Czibak meggyilkoltatása János királyt megrémítette. Most már tisztán látta Gritti terveit, melyeknek keresztülvitelét ez elhatározta, ha kell vassal, ha kell vérrel. A megütközés kedélyhullámzása közt határozatlanúl állott még egy ideig s nem tudá ily körülmények között mit cselekedjék? Verbőczy Istvánnak sikerűlt csak reá bírnia, hogy szemben azon már előbb hírül hozott tervekkel, melyek Grittiről szárnyra keltek, hogy ez őt is el akarja fogatni, saját személye biztosítása czéljából, ha titokban is, Gritti ellen munkálkodjék. János király, Verbőczy tanácsát követve, Szulejmanhoz levelet írt, s abban Gritti visszahívatását kérte, mert a egész országot felháborítja, s a királyi hatalom után vágyakozik. Zápolya augustus 29-én a török hadat Budán hagyva, mintegy 1000 emberével Váradra ment. Itt értesűlt Statileo püspök és Kun Kocsárad által az erdélyiek nagy ingerűltségéről Gritti és saját személye ellen, őt okozván azért, hogy a kalandor olasz oly nagy hatalomra vergődött.

Patócsy Miklós meghurczoltatta a véres kardot Erdély határai között, s a meztelen szablya delejes erővel villanyozá fel a kart, a főt, a sziveket. Felzúdult méhrajként hullámzott a nép. A boszú, a zsákmány, mely Gritti táborában prédával kecsegtetett, alig 10 nap alatt 15,000 harczost állított fegyverbe.

Maylád István élére állott a mozgalomnak, szítva a lelkesedést, jobbjában meztelen karddal, baljában a harczi kürttel, csakhamar negyvenezerre szaporítá harczosainak számát[82] a hívására hozzá csatlakozott magyarok, székelyek, oláhok és szászok soraiból; s midőn a félelmes had egybegyűlt, a csapatok főemberei, Maylád bajtársai: Patóczy Miklós, Kendy Ferencz, Balassa Imre, Kun Kocsárd, Bethlen Farkas, Losonczy Bánffy Mihály, Bernády Tamás, Kornis Miklós és Andrássy Márton tanácskozást tartván, közös akarattal fővezérré Maylád Istvánt választották.[83] Zápolya a Gritti ellen kitörni készülő forrongást, az erdélyiek megkezdett boszú művét, nemcsak hogy nem akadályozá, mert Czibak Imrében, saját vallomása szerint, a becsületes tevékeny embert, a jó hazafit, és jobb kezét vesztette el, sőt inkább előmozdítá azt, s Mayládhoz és Kun Kocsárdhoz intézett levelében bátorítá ezeket a Gritti Alajos ellen megindított boszú gyors végrehajtására; s ő volt az, a ki kimondá említett levelében: «Ez a gonosz ember haljon meg». A felháborodott nemzeti érzület a fejedelem ösztönzése következtében még nagyobb táplálékot nyert Czibak haláláért az orgyilkosokon boszút állani.[84]

Ez alatt Gritti harmadnapra fölszedte sátorait és táborával Medgyes felé indúlt Czibak táborhelyén keresztül, melyet még harmadnapon is romjaiban füstölögve talált. Augustus 20-án Medgyes alá érkezett hadaival, s a városon kívül a szabadban táborozott, minthogy a medgyesiek a kapukat egynek kivételével mind elzárták, s azokat kívül-belől fegyveres őrökkel megrakták, s mert a városba nem akarták beereszteni, mind sűrűbben kezdett Gritti fülei körül szállingózni az ellene történendők híre; s midőn küldönczei azzal jöttek vissza sátorába, hogy nehányan az erdélyi urak közül hadat indítanak ellene, Dóczy János tanácsára elhatározá Medgyes falai közé vonúlni. Nem volt azonban könnyű dolog a városba juthatni, s ezt csak úgy vihette ki, hogy a város előljáróságát őriztetvén, addig el sem bocsáttatá, míglen a város kapuit előtte meg nem nyitották. Másnap reggel Gritti hadaival bevonúlt a városba. A lakosság üresen hagyva lakóházait, a várba vonúlt.

Érezte Gritti, hogy a vár Damocles kardjaként van feje fölött, s esetleg onnan érheti az első baj; de Dóczy Medgyes falai közé zárkózott, minden fajú fegyveresek tömegei mutatkoztak a város környékén, s tábort ütének a Brassó felé vezető úton mintegy 2000-en. Gritti most már komolyan észlelte az ellene irányzott táborozás mérveit, s bár tudta, hogy a nemezis első sorban is őt fogja sújtani, már nem gondolkozott a Moldván keresztül való menekülésről. Medgyes falai között elsánczolta magát, bevárandó ott a szendrei, budai és nándorfehérvári pasák segélyét.

Maylád mint fővezér társaival Medgyest körülvéve, ostrom alá fogta. Felhivást intézett a benlevők főbbjeihez, hogy a ki négy nap alatt Grittit elhagyja, kegyelmet nyer.[85] Perusich Gáspár az elsők között volt, ki Medgyesből távozván, Maylád táborába jött. Raresch Péter moldvai vajda, bárha Gritti menekülését lehetőleg elősegíteni igérkezett,[86] Mayláddal titkon egyetértett. Az ostromzárolás september 28-ig tartott, mely idő alatt az ostromló sereg 35,000 emberre szaporodott. Szent Mihály nap előestéjén kimozdúlt állásából a had, s a városig előbbre vonúltak, a lőszereket éjjel elhelyezvén, a falak azon oldala felé irányozták, a melyek leggyengébbek voltak. A város bírája s a többiek, kik Gritti mellett maradtak, éjjel a várba húzódtak, s a várbelieket föleskették, hogy soha Gritti és övéi ellen fegyvert nem fognak. Szent Mihály napján kora reggel Maylád a város falait lövetni kezdé. Gritti a falakon járt-kelt, rendelkezéseket tett, de negyednapos láza visszakényszeríté lakásába. Egyszerre a toronyból zászlót lobogtatnak, a harangok zúgnak, a várbeliek lármája megharsan, az ostromlók a városba tódúlnak. Dobó Ferencz Grittivel lábra kelve, intézkednek itt is, amott is, míg végre kimerűlve, a városnak egyik bezúzott kapujáig érnek, s ott szomjúságtól gyötörtetve, Gritti vizet kér. Ekkor érkezett oda Batthyányi Orbán egy török lovon, s kérdé Grittitől, mit tévők legyenek? «Ha kell, halálig harczolni», válaszolt Gritti. Dóczy eltávozott. Ezután Gritti mindkét fiát magához rendelve, Antalnak kézbesíté kincseinek egy részét, Péternek pedig kezébe adta a moldvai vajda levelét, s megparancsolta nekik, hogy a városba betörő moldvaiak közé vegyűljenek. Kiment a város falai közül Gritti is, de egy moldvai által azonnal elfogatott, és Kendy Ferencz alvajda kezébe adatott át.[87] Maylád ostromló seregeivel Medgyest bevette; elfogatott Dóczy János is. A felettök lebegő nemezis leszállott fejökre. Maylád ajkairól várták az ítéletet, mely a nemzet felzaklatott boszújának, Czibak Imre védtelen legyilkolásának volt eleget teendő. S bárha igazságos vala is a kimondott halálos ítélet: annak végrehajtásában[88] nem csak Maylád egyéniségének szenvedélye nyilatkozott, de igen is vele együtt azoké is, kik a bakók kegyetlensége által a nemezist kiengesztelni vélték.

26. MEDGYESI TORONY.

27. RÉSZLET GRITTI LAKHÁZÁBÓL.

Gritti Alajost, Dóczy Jánost kivégezték. Zápolya János mondá: «ez a gonosz ember haljon meg», s az meghalt!

A siker, melylyel Maylád a vérig sértett nemzeti érzületet Medgyes bevétele, Gritti és Dóczy kivégeztetése által megboszúlta, fokozta népszerűségét Erdélyben. Az erdélyiek érdemeinek nem csekély nyomatékáúl tekintették Jánoshoz való hajlamának jeleit, mert ennek folytán az általános közvélemény óhaja lett: őt vajdájokúl tekinthetni. Befolyásolta hiúságát János titkos utasítása Gritti elvesztését illetőleg, s a fejedelemnek azon mindenféle ürügy alatt késlekedő hadmozdulata, melylyel Gritti felszabadítását Medgyesen meghiusítá.

Kölcsönös egyengetése az átpártolás útjának, melyet Maylád és Nádasdy egymás között tervszerűleg űztek, még a medgyesi ostrom után sem ért véget, bárha a leendő vajda már ekkor János hívének mutatkozott. Nem szakított még ekkor Maylád nyilvánosan Ferdinánddal, ki őt Bernát trienti püspökhöz írt levelében még hívének nevezi.[89] Nádasdy is még, – noha már tudta Zápolya, hogy őt el készül hagyni, – a fejedelem hívei sorában időzött, daczára annak, hogy Szalaházy Tamás és Thurzó Elek országbíró Ferdinánd nevében Nádasdyval megkötötték a szerződést átpártolására vonatkozólag.[90] Ez azonban titok maradt a fejedelem előtt, s csak három hó letelte után szállta meg a gyanú, hogy Nádasdy és Ferdinánd között egyezség történhetett. Az 1534-ik évi Márton napján felszólítja, hogy jelenjék meg az udvarában.[91] Nádasdy ezen felszólításra levéllel válaszolt, utasítást kérvén Zápolyától, ha vajjon seregével menjen-e hozzá, vagy csak néhány lovassal? Erre újabb rendeletet ír neki a fejedelem,[92] s a mielőbbi megjelenést parancsolja. Nádasdy azonban most már minden áron szabadúlni akart János királytól, ez ellenben nagy áldozatokkal is kívánta a jeles államférfiút megtartani. De hasztalan, a pártcserének meg kellett történnie, s midőn ez látta, hogy János király elbocsátási kérelmét nem intézi el, maga jelenté ki neki a viszonyt, melybe Ferdinánddal lépett, s többé János király udvarában nem jelent meg. De mielőtt még elhagyta volna Zápolya Jánost Nádasdy Tamás, sógora Maylád István mind több jelét adta szándékának, hogy Ferdinándtól búcsút vegyen, Gritti halála után elérkezvén az alkalom a politikai elvváltoztatást nyiltan is keresztül vinni. Nádasdy adta Zápolyának sógorát Mayládot, ez Ferdinándhoz átvezette Nádasdyt.

A medgyesi katastropha következményeiben nagy változást hozott létre a közügyekben. Változást a politikai irányban, változást a szereplők egyéniségében. Ferdinánd udvarában vérmes reményeket tápláltak. János király felocsúdott tespedéséből; Frater György hatalma tetőpontjához közeledik, Maylád István a nyilvános szereplés terére lép.

Frater György, kit Czibak Imre halála után János kincstartójává tett és váradi püspökké emelt, legfőbb tanácsosává lett. Ismerte Maylád megbízhatatlanságát, szivós kitartását terveinek kivitelében, éles eszét, katonai tehetségét és bátorságát; s nem csak a kettő között már előbb kifejlett személyes gyűlölség, de politikai személyes és állami okoknál fogva is, határozottan s minden módon ellenzé Mayládnak vajdává kineveztetését.[93] Politikai személyes okai azon föltevésben gyökereztek, ha Maylád, ki népszerűségénél fogva Erdélyben már most is főember volt, a hatalmat magához ragadja, a pálos barátot befolyásától fosztja meg a királynál; állami indokai pedig azon alapúltak, hogy Maylád, ki eddig Ferdinánd híve vala, titokban ezentúl is Ferdinánd pártját segítendi, s Erdélyt Jánostól elidegeníti. Zápolya látta ugyan a György barát által eleibe festett sötét képnek megvalósúlhatását; de mert Gritti kivégeztetése miatt egyrészt a szultán haragjától tartott, másrészt pedig Maylád mellőzése által az erdélyiek óhaját sérteni nem merte, s végre minthogy az ő segélye által Erdélyt szorosabban vélte magához fűzni: Frater György előre látó tanácsát nem fogadta el. Mellőzte ezen tanácsot annál is inkább, mert az erdélyiek mindig hangosabban nyilvánuló kívánsága már-már követeléssé vált; míg végre Gritti halála után négy hétre, az october 28-ára Tordára összehívott országgyűlésen Mayládot, Ferdinánd eddigi helytartóját, a medgyesi hőst, Czibak megboszúlóját, Erdély vajdájává nevezte ki.[94]

28. FRATER GYÖRGY ALÁIRÁSA.

V.

A vajdaság első évei. Maylád és a szebeniek. Tunis bég. Fels Leonárd táborozása. Maylád viszonya Frater Györgyhöz. A nagyváradi béke. Raresh Péter moldvai vajda.

Nehéz és ellenséges viszonyok között lépett Maylád az erdélyi vajdaságra. Mert a mint a szállongó hír szárnyra vette János ügyeinek rosszra fordúlt állapotát a fényes kapunál, hívei közül egész sereg főúr készűlt elhagyni táborát. Ferdinánd megmarkolta a kinálkozó helyzetet János pártjának lehető csonkítására. Reichensdorfer titkára e czélból már december havában útra indúlt, hogy Péter moldvai vajdát, s által az erdélyi urakat, de kivált Mayládot czéljainak megnyerje. A moldvai vajda a hűségi nyilatkozatot Reichensdorfernek már 1535. évi január havában kiadta, a miért neki a titkár Ferdinánd nevében Csicsó, Küküllő, Bálványos várak és Besztercze birtokát megígérte. A moldvai vajda nem kevéssé befolyásolta Mayládot, annál is inkább, mert a később kinevezett vajda társa is, Balassa Imre, titokban Ferdinándhoz szított. Maylád csakugyan Ferdinánd híve maradt, s működésével Ferdinánd eleinte meg is volt elégedve, minthogy befolyásával az erdélyi nemesség hűségét János iránt megingatná és Mária királynét egész kérkedve értesíté Mayláddal való megelégedéséről.[95]

29. BALASSA IMRE ALÁIRÁSA.[96]

Ellenséges volt azon körülmény a vajdára nézve, hogy Frater György ellenében, ki János legbensőbb embere volt, védekeznie kellett. Védekeznie az ellen, ki semmiképen sem akarta megengedni kinevezését vajdává. György barátnak Maylád elleni rossz indulata ismeretes vala Oláh Miklós előtt is, ki barátja lévén,[97] Zalay János főispán által 1534-ik évi augustus 11-én kelt levelében óvakodásra inteté s kéreté, őrizkedjék a fehér csuhásoktól.[98]

Gyanakodással kísérte minden léptét János, mert ámbár Frater György ellenzése daczára nevezte ki Erdély vajdájává, de ezt mégis azon kényszerhelyzet következtében tette, melybe őt az ország kívánalma s a tordai gyűlés sodorta. Bizalmatlan vala irányában Ferdinánd is, noha alaptalanúl, mert Maylád daczára annak, hogy mint vajda Jánosnak esküdött hűséget a Bánffyak és Balassákkal együtt,[99] kéz alatt Ferdinándhoz hajlott. Igaz, hogy az erdélyi részeket Szebennel együtt János hűségére bírta,[100] de Ferdinánd félszeg intézkedése, határozatlansága pártja nagyobbodására nézve, a vajda titkos közreműködése nélkül még azon eredményeket sem mutathatta volna fel, melyekkel az 1535-ik év elején Mária királynéhoz írt levelében dicsekedett.[101] Ferdinánd különben már akkor sem hitt Mayládnak, midőn ez Medgyes ostromakor, még mint az ő híve, színleg az ő érdekében harczolt Gritti ellen. Kétszínűnek tartá őt Wese János lundeni érsek is, ki V. Károly császárnak megírá a király abbeli félelmét, hogy Maylád Erdélyt a maga számára akarja megszerezni.[102] Ezen indokból Ferdinánd nem látta szívesen vajdává neveztetését; de a félsikereket mégis csak magának róvhatta fel, mert ha Gritti halála után – írja Oláh Miklós Gerendi Miklós erdélyi püspöknek – Ferdinánd mindjárt csak háromezer harczost küld Erdélybe, meghódíthatta volna ezt, és sem Maylád nem lett volna erdélyi vajdává, sem János Erdélyt meg nem szállhatja vala.[103] Erdély hűsége annál bizonyosabb leendett, mivel kéz alatt Maylád vajdatársával Ferdinánd érdekeit ápolták.[104] Biztos reményt keltettek benne, hogy ha János király Erdélybe jönne, fölkelnek ellene, s ha Ferdinánd sereget küld, Zápolya hívei is hozzá csatlakoznak.[105] Erről a vajda még biztosítékot is szolgáltatott Ferdinándnak.[106] Tetézte mindezt a szultán haragja a vajda ellen, kiben Gritti halálának okozóját látta.[107] János király Szolimán kiengeszteléseűl Laszky Jeromost a Czibak idejében névleges vajdát elfogatá, s magát védelmezendő a szultán előtt, Gritti megöletését egyenesen és egészen Mayládra hárítá; Ferdinánd pedig Zápolyának tulajdonítván Gritti halálát, a vajdát mint eszközt tűntette fel Szolimánnál.[108]

30. OLÁH MIKLÓS ARCZKÉPE.[109]

31. NAGY-SZEBEN: A VÁROSHÁZ UDVARA.

32. GERENDI MIKLÓS ALÁIRÁSA.[110]

Bekövetkezett az 1535-ik év. Alig vette a hír szárnyaira, hogy V. Károly császár a franczia háború miatt Ferdinándot nem segélyezheti, a szultán haragja pedig János ellen lecsillapúlt: Ferdinándot hívei kezdették elhagyogatni, Maylád erélyesebben vitte Zápolya ügyeit, s a szebenieket mind jobban kezdé szorongatni.[111] Nem volt azonban János király sem biztos, tartott úgy párthívei ingatagságától, mint Szulejmánnak bár csillapodó, de Ferdinánd által még mindig felébreszthető haragjától.[112] Ezen helyzetben János király hajlandóságot mutatott Ferdinánddal a békét tárgyalni; a mely ügyben Broderich István püspököt martius havában Bécsbe küldötte, a békealkudozások megkezdésére. A tárgyalás János király részéről csak időnyerés czéljából történt; de nem volt szándéka a békét megkötni, míg a körülmények meg nem változnak. E közben Maylád Szebent folytonosan zaklatá, míg végre a György napja után megkezdett békealkudozásokat megelőzőleg elhatároztatott: hogy a vajda, akár megköttetik a békeszerződés akár nem, Szebent ne vívhassa.[113] A bécsi békealkudozások augustus 21-ig húzódtak, mi közben János Mayládot szorosabban óhajtván magához fűzni, Talmácsot a szászoktól elvette, s azt a vajdának 2000 frtig zálogba adta.[114]

SZOLIMÁN SZULTÁN.[115]
Az országos arczképcsarnokban levő 1535-iki rézmetszet után.

33. NAGYSZEBENI VÁROSHÁZ.

Mialatt a társadalmi, a kormányzati és politikai ziláltság rohanva haladt a sülyedés örvénye felé, a két ellenkirály nem szűnt meg kölcsönös vádaskodással a portánál egymás romlására, a haza vesztére Szulejmán kegyeit hajhászván. Zápolya csakugyan nem csalódott, ha Gritti halála miatt a szultán haragjától még mindig tartott. Mert habár kiváló gondja volt arra, hogy György barát tanácsára Mayládot állítsa bűnbakúl előtérbe, s a szultán csakugyan a vajdát tekinté főbűnösűl: de ez mégis hogy Gritti kivégeztetésének körülményeit megtudja, annak bűnrészeseit kikutassa, Junis béget Magyarországba küldötte.

Junis bég Grittinek nem volt nagy barátja és Scepper Kornél előtt Konstantinápolyban csodálkozását fejezte ki a fölött, hogy még nem találkozott magyar ember, a ki e gaz szajhafit megölje,[116] tehát a lanyha vizsgálat megnyugtató lehetett Zápolyára nézve. De Junis bég, hivatalos működésében, nem feladatának igazságos megoldását tekinté czélúl, hanem az önhaszon lebegett szemei előtt, Scepper Kornél Ferdinánd nevében ezer arany évdíjat ajánlott fel neki, mit Nagyváradon fel is említett.[117] János és Frater György nem legyezgetvén a bég haszonlesését, gyűlölettel viseltetett irántuk és sehogy sem bírták őt kiengesztelni. Ebből veszedelem származhatott Zápolyára nézve, mert Junis bég a Ferdinánd által hozzá kűldött Nogarola gróffal szemben igen közlékeny volt,[118] János király iránti gyűlöletének szabad folyást engedett, nyiltan hirdetvén, hogy a szultán megvonta tőle barátságát, és támogatni nem fogja többé.[119] Szulejmán Gritti megöletésével csakugyan Mayládot gyanusította.[120]

Ferdinánd ekkor már végképp elveszté bizalmát Mayládban, mert habár Szeben ostromával fel kellett hagynia, mégis annak környékén tartózkodott, zaklatá a szebenieket, s nem sokat törődött a Bécsben kötött előzményes pontokkal. Megnehezíté Frater György feladatát is, ki János nevében a békealkudozásokba befolyván, Ferdinándnak a béke helyreállítására nézve kész közreműködését megígéré. Erre Ferdinánd válaszolva János király kincstárnokának, kéri: vigyáztasson Mayládra, hogy a szebenieket ne zaklassa, s a béke tekintetéből zavargások ne történjenek.[121]

I. FERDINÁND.[122]
Az országos arczképcsarnokban levő egykorú rézmetszet után.

Maylád hiú nagyravágyásának áldozott, midőn 1536-ik évi junius 24-én Székelyvásárhelytt, a moldvai vajda ellen teljes népfölkelést indítva, attól Bálványos várát elfoglalta,[123] s Lázár Ferencz előkelő székelyt lefejeztette.[124]

E közben nagyot változtak a viszonyok a két ellenkirály ügyeiben. Mert míg Junis bég magyarországi küldetéséből Konstantinápolyba vissza nem tért, János Frater György véleményére hajolva, a békealkudozásokat csak szóval tartotta, most azonban midőn Frater György belátta, hogy Junis bég Zápolya ellen a szultánt még jobban fellovalhatja, s midőn tapasztalá, hogy Erdélyben őt magát sem fogadnák rokonszenvesen, sőt be sem akarják bocsátani, s végre mert kivihetetlennek tartá az ország egyesülését János koronája alatt: hajlandó volt Brodarics és Frangepán nézeteihez hajolva, a békét Ferdinánddal megkötni. Ámde Ferdinánd német tanácsosai javaslatára és császári bátyja V. Károly óvó intései daczára, a békekísérletek meddősége közben, azon föltevésből indúlva ki, hogy a harcz szerencséje kedvezend neki, és ez által Zápolyát előnyös békefeltételekre kényszerítheti: a háborúskodás megkezdését elhatározá. Nem kevésbbé hízelgett magának azzal, hogy míg János királyt Felső-Magyarországban foglalkoztatja, az alatt Erdélyt is megtámadva, kierőszakolja tőle mindazt, mit a lundeni érsek eddigelé békealkudozási kísérleteivel el nem érhetett.

Ferdinánd számításain azonban sajátságos optimismusa, félszeg intézkedései, párthíveinek megbízhatatlansága keresztvonást húzott. Mert habár a fegyverszünetet a béke eredménye nélkül a lundeni érsek, mielőtt Nagyváradról eltávozott, János királylyal meghosszabbította; időközben a szultán haragja Zápolya ellen lecsillapúlván, ez Szebent Maylád által ismét szorongatni kezdé. Mire csakhamar elpártoltak Ferdinándtól Török Bálint, Bebek Ferencz és többen. De a mit leginkább fájlalhatott, az a hű Kassa elvesztése vala, mely János király iránt rokonszenvet nem táplált. Zápolya december 4-én Serédy Gáspár főkapitány távol létében,[125] tisztei árulása folytán,[126] Csécsey Lénárt tályai kapitány és Kállay János által a fegyverszünet daczára csellel megvétette.[127]

Minthogy Kassa, a felső-magyarországi hadállás kulcsa és góczpontja bukása által Lőcse, Bártfa, Eperjes és Kis-Szeben is veszélynek valának kitéve, e városok Ferdinándtól segélyt sürgettek, s ő 1537-ben elhatározá e városokat megvédni s a hadjáratot Ebensdorf és Serédy vezérlete alatt megindítá. Veszélyeztetve lett volna azonban annak eredménye seregének elégtelensége miatt, de azért is, mert Perényi Péter és Bebek Ferencz János mellett foglaltak pártállást. Megszaporította tehát Ferdinánd harczosai számát, s tízezerre növelvén azt, Fels Lénárdot is Ebensdorf táborába küldötte. Ennek következtében János kénytelen volt, hogy Ferdinándnak ellentállhasson, s főkép hogy Perényi Pétert és Bebek Ferenczet sikeresen megvédhesse, hadait megerősíteni. Amint azonban Fels Lénárd a táborba szállt s vele egyesűlt Pekry Lajos, Nyáry Ferencz, Bánffy Boldizsár és Bakics Pál, seregeikkel Sárost, Perényi várát a nyár folytán megszállották, és hosszabb ostrom után be is vették. Ezen közelség Kassához veszélyes vala, pedig Kassát Zápolyának minden áron meg kellett tartania. Ezen okból és Csécsey kassai főkapitány sürgetéseire Erdélyből tizennyolczezer embert rendelt ki Maylád Istvánnal, kivel maga Frater György is táborba szállott.[128] Seregével oly czélból közeledett Tokaj felé, hogy ott Perényi és Bebek hadaival egyesűljön. Először lépett föl ekkor a pálos barát hadvezéri szerepben, de most sem katonai bátorságában, sem hadvezéri tehetségében nem bíztak, rendelkezéseit nem teljesíték sem Perényi sem Bebek, s Frater György kudarczot vallott Fels Lénárd hadmíveletei ellenében. Ekkor Kassa alá vonúlt, hol közte és Maylád között az ellenségeskedés nyiltan kitört. A vajda ugyanis e gúnyos szavakat intézte hozzá: «nem illik te neked itt velünk hadakozni, mert kezedet papi fogadalmad lekötve tartja, nehogy kezed emberi vértől ázzék, s inkább ártatlan maradjon.» [129]

Mayládnak katonai és hadi tekintélye kortársai között jó hírben állott. Ferdinánd ismerte tehetségeit. Tudta, hogy Erdélyben a vajda népszerűsége uralkodik a politikai viszonyok felett, s midőn ez Erdélyt seregével elhagyva, Kassa körül táborozott, Ferdinánd a lundeni érsek által, ki a moldvai vajdával barátságos viszonyban állott, igyekezett a moldvait reá bírni, hogy azalatt, míg Mayládot Felső-Magyarországon hadműveleteivel lekötve tartja, seregeivel Erdélybe törjön.[130] E czélból Laszky megbízást kapott a moldvai vajdának Krakkóban levő követével alkudozásokba bocsátkozni, s ennek Laszky által igéretet tétetett, ha keresztűl viszi a moldvainál Erdélybe való betörését, az erdélyi javak nagy részét neki adományozandja.[131] A moldvai Ferdinándnak e terv keresztűl vitelére igéreteket tett, s a szép szavakba burkolt ámítás elkábítá a lundeni érseket is, Ferdinándot is: Péter vajda már ekkor ténylegesen segíti Zápolyát, midőn ez az erdélyi vajdát Eperjes felé küldötte Kassa alól, s a moldvai Maylád hadait 500 oláh lovassal növelte.[132]

Az erdélyi vajda csakugyan fölötte megnehezíté Ferdinándnak felső-magyarországi hadviselését. Fels Lénárdot Eperjes vidékén már annyira szorongatá, hogy ez egészen reménytelenül ír a lundeni érseknek kétséges helyzetéről. Értesiti őt ugyanis arról, hogy nyílt csatát seregének elégtelensége miatt elfogadni nem bátorkodik, s kémei által megtudta, hogy Maylád Kassáról Eperjes felé viszi hadait, Kis-Szebent ostromolja. Erre azonban egy nehány nap múlva, a megkönnyebbűlés érzetével tudósítja a lundeni érseket a vajda visszavonúlásáról, s elhatározásáról Erdélybe menni.[133]

János táborában a hadvezérlet miatti egyenetlenség, s a moldvai vajdának mozgolódásáról érkezett hírek bomlást idéztek elő. Maylád egyrészt Frater Györgygyel történt perpatvarkodása, másrészt a moldvai betörés hírének következtében hadaival csakugyan Erdélybe készűlt. Erről ad értesítést a lundeni érseknek Ferdinánd, írván: «hogy már lóháton volt az egész had, midőn egyszerre Frater György bőbeszéddel megindítá Maylád Istvánt, rávette hogy a lóról leszálljon, s a többinek is ugyan azt parancsolta.[134]

Hogy ez idő szerint Maylád Zápolya tanácsában és sugalmazásában minő szerepet vitt, ennek magyarázatát adja versengése Frater Gyögygyel. Politikai szempontból is befolyásolta Zápolyát, és minden valószínűség szerint akadályozta is a béke megkötését a két ellenkirály között. Ez világosan kiderül Ferdinándnak a lundeni érsekhez írott leveléből, melyben azon reményének ad kifejezést, hogy ha Maylád csakugyan távozik Kassáról, és Erdélybe veszi útját, akkor Zápolya talán elfogadhatóbb föltételekre lesz bírható.[135] Erre mutat Laszkynak és Serédynak levelezése is a vajdával.[136] Kellő jelentőségre emeli Mayládnak társadalmi állását, Zápolyára való befolyását, katonai ügyességét és hadi képzettségét azon körülmény, hogy tőle minden áron szabadúlni, óhajtottak. E bűnös szándék kivitelére Balassa Imre és Keserű Mihály vállalkoztak. A lundeni érsek megbízta őket, hogy a vajdát fogják el; de ez nem sikerülhetett, mert már ekkor Maylád Zápolya hadainak fővezére volt; s ezen körűlményről a poroszló szerepre vállalkozók a lundeni érseket nagy szomorúan értesítik.[137]

Mialatt a polgárháború, a koronáért versenyző felek véres harczai Felső-Magyarországgal érezteték a dúló pusztítások borzalmait, hírek kezdének szállingózni a moldvai vajdának Erdélybe töréséről. Ez reménységet keltett Ferdinándban és Fels Lénárdban Felső-Magyarországon Mayládtól szabadúlhatni.[138] S ha súlyt fektetett Ferdinánd a vajda ártalmatlanná tételére, nem kevésbbé érdekében állónak látta az ingadozó Perényi Péter megnyerését. De ekkor már elhiresztelték, hogy Zápolya örökös nélküli halála esetére a magyar korona igéretével részére hódította volna a gazdag felvidéki oligarchát,[139] s hogy erre Perényinek Frater György és Maylád István meg is esküvének.[140]

A mohácsi vész után bekövetkezett pártvillongások meglazíták az erkölcsöket. A többi közt Petky Antal köznemes birtokos a nyilvános lopás bűntényét követte el, melynek következtében birtokaitól a vajda megfosztotta s azokat testvérének, Maylád Demeternek, ajándékozta.[141]

Közmorál szempontjából azon tényét a vajdának, hogy az elkobzott birtokkal saját nemzetségét gazdagítá, hatalommal való visszaélésnek bélyegezheté a közvélemény; de akkor a jogos vagy jogtalan vagyonszerzés, a birtoklás, az országnak zilált belviszonyai között, a nyilvános szereplés főfeltétele volt. S ha tekintjük a főurak magánérdekeit, haszonlesését, a versengő ellenkirályok rendszeres vesztegetését, midőn egy Thurzó, Szalaházy, Nogarola bizottságilag működtek a lélekvásár útján: Mayládnak azon birtok viszonya, mit Veráncz az erdélyieknek szemére vetett hozzájuk intézett levelében,[142] hogy tudnak oly vezéreket követni, a kik sajátjukból még csak 200 lovast sem bírnak tartani: inkább dicséretnek illik, mint az akkori megromlott viszonyok között egy vezér szerepet játszott férfiú hibájának, vagy szereplési elégtelenségnek.

A Bálványoshoz tartozó javadalmak inscriptióját a vajda részére, Frater György bitorlásnak tekintette, s két okból botránkozott meg azon. Az egyik ok személyes hiúságát sértette a váradi püspöknek, a mindenható kincstárnoknak, mert az inscriptio által Maylád befolyása öregbedett Zápolyára, s ez nem lehetett kedvére György barátnak. De Zápolyának ekkor már nagyon is érdekében feküdt a vajdát föltétlen híveül megnyerni, mert a porta készülődése a moldvai vajda ellen fölötte nyugtalanítá, s félt attól, hogy Moldvából Erdélybe betörhet, s megtámadtatás esetén egészen magáénak akarta tudni Mayládot. Ez elég indok volt a vajda hűségét a bálványosi uradalommal biztosítani. Frater Györgynek második és nyomós oka: a nagyváradi püspökség javadalmainak megcsappanása volt, minthogy Bálványosvára a hozzátartozó uradalmakkal a váradi püspökséget illette.

Ezen körűlmény élesebbé tette az ellenséges viszonyt a vajda és Frater György között.

Maylád mint erdélyi vajda, Zápolya felső-magyarországi hadainak vezére, népszerűségében öregbedve tért vissza a felső-magyarországi hadjáratból Erdély bérczei közé, s 1537-ik évi november 27-én már Bálványos várában volt.[143]

A Ferdinánd és Zápolya közötti versenygés a magyar koronáért, mely tíz év óta annyi vészt, inséget, annyi nyomort, polgárháborút szűlt e hazában, végéhez közeledett. A felvidéken viselt háborúja az ellen királyoknak a béke alkudozások gyorsabb haladását akadályozta ugyan, de azt végképen még sem szakította meg; s most be lévén fejezve a hadviselés, az alkudozás fonalszálait a siker kilátásaival újból kezükbe vették, János király részéről Frangepán és Brodarich, Ferdinánd részéről a lundeni érsek és Fels Lénárd. Ferdinándot Katzianer veresége engedékenyebbé tette követeléseiben, Zápolya pedig Frater György tanácsára túlságos kívánalmait szállította le. Ehhez még azon körűlmény is járúlt, hogy Zápolya Zsigmond lengyel király leányát Izabellát nőűl óhajtván venni, kezét csak oly föltétel alatt igéré meg Zsigmond, ha Zápolya a császár és római király által is elismertetik magyar királynak. Ezen körűlmények indokolták a béke alkudozások gyorsítását, és keresztülvitelét, a mely kilencz havi alkudozás után 1538-ik évi február 24-én Nagy-Váradon megköttetett.

A békekötés első eredménye súlyosan nehezedett Zápolyára, s indokolt aggodalmat keltett benne a szultán haragja miatt, a mitől méltán kellett tartania, minthogy a fényes porta a czivakodó királyok kibékűlését már csak azért sem nézhette jó szemmel, mert a törökök elleni kölcsönös működését és egymásnak viszonylagos támogatását a békeokirat pontjai közé foglalták. S ha mindjárt a béke megkötésének egyideig titokbantartása stipuláltatott is: valószínűvé vált minden palástolás daczára, hogy az egyezkedés a szultán tudomására juthat a meghatározott időpont letelte előtt, s ez hadaival ismét Erdélybe törhet, bárha ez esetben most Zápolya a keresztyén fejedelmek támogatására számot tarthatott. S csakugyan röviddel a nagyváradi béke megkötése után, a török hadak mozdúlatairól hírek szállingóztak, hogy a szultán nagy sereggel készűl az aldunai tartományokba Raresch Péter moldvai vajda ellen. Zápolya is hírül vette, hogy a szultán minden leplezgetés daczára megtudta a nagyváradi békekötést s haragjában könnyen megeshetik, hogy hadaival Moldvából Erdélybe fog törni. Ezen aggodalom általánosan elterjedt. Veranchich levelet ír Mayládnak,[144] melyben ettől egy jó lovat kér, hogy az ilyen vészterhes időben a törökök netaláni becsapása esetén életét megmenthesse. Fölötte érdekes e levélnek azon része, melyből kitűnik az általános aggodalom, mert mindenki saját menekűlésére gondolván, Veráncznak ugyanezen kérését barátai mind megtagadták. Panaszképen mondja ezt el Mayládnak, s azon reményének ad kifejezést, hogy Maylád kérelmét teljesíteni fogja.

A szultán Raresch Péter moldvai vajda ellen, kit Gritti legyilkolásának egyik okozójának tartott, s ki a dunai török kalmárokat folyton zaklatá, háborgatá, s ki ellen Zsigmond lengyel király is hadat viselt: a készülődéseket megindította. A moldvai vajda kevéssel előbb, hogy a szultán ellene a hadjáratot megkezdé, Perényi Pétertől s Maylád Istvántól álútakon ágyukat s hadiszereket kerített kezére.[145]

A mint az 1538-ik év tavaszán Szulejmán hadkészületeinek hírét a tények igazolták, Zápolya, hivatkozva a nagyváradi béke pontjaira, felmutatta a veszélyt, mely Erdélyt érheti vala. Ez okból Ferdinándnál a segélycsapatok kiállítását sürgeté, s a nyár szakán személyesen Erdélybe menvén, Kolosvárra gyűlést hirdetett, a melyre mint legelőkelőbbeket meghivá Perényi Pétert, Török Bálintot, Bebek Ferenczet, Eszéki Jánost, Statilius Jánost, Verancsich Antalt, Maylád Istvánt, Balassa Imrét és Kendy Ferenczet,[146] kiknek tanácsaival ez idő szerint Zápolya leginkább élt vala.[147] Gyors intézkedés tétetett a várak kiigazítására, s azok eleséggel, lőszerekkel, őrséggel kellő védelmi állapotba helyeztettek. Maylád nemrégen kinevezett vajda társával, Balassa Imrével, intézkedett Zápolya rendelkezéseinek keresztűlviteléről, a nemességet fegyverbe szólították, a szászok megbízhatatlansága miatt Brassóba és Szebenbe magyar őrséget vetettek.

Zápolya eme nagymérvű hadkészületei folytán Maylád tevékenységének nagyobb szerepkör jutott, s még az országgyűlés tartama alatt kiküldetett Balassa Imre vajda társával Moldva és Havasalföld felől az ojtozi szorosokat megerősíteni, és a betörés elleni védelem szempontjából serege egy részével szállani.[148] A vajda a határszéli hágókat, átjárókat s szorosokat kellő védelmi állapotba helyezé. Az ojtozi szorosok őrizetére kirendelt hadsereg élelmezése iránt rendelkezvén, meghagyta a brassaiaknak, hogy a táborba szállt sereg számára a bort és élelmi szereket Kézdi-Vásárhelyre küldjék.[149]

Ezalatt Szulejmán Péter moldvai vajda székhelye Szucsava felé irányozta hadseregét. Péter, a ki nem igen bízott bojárjai hűségében, s saját erejét sem tartotta elégségesnek: jónak tartotta a szultán haragja elől futásban keresni menekvést, kincseit zsákmányúl hagyva a török hadaknak; sietve sietett Erdélybe, hogy a birtokában levő Csicsó várát elérhesse, hol már előbb nejét és gyermekeit kellő biztosságba helyezte.

Maylád moldvai kémeitől és az ojtozi szoros megerősítésén dolgozó munkásaitól megtudta, hogy Raresch Péter a vajdaságból kiűzetvén, Moldvát elhagyva az erdélyi határszéleken ődöng, kóborol. A két vajda közötti viszony már előbbeni időktől fogva szivélyes épen nem volt, s a személyes ellenségeskedés határozott jeleit tanúsíták egymás iránt, midőn amaz Mayládot többféle katonai vállalatában, emez pedig Péter moldvai vajdát Erdély elleni műveleteiben föltartóztatván, betöréseit meghiúsította. Az egymás elleni ellenséges érzület tápot keresett és talált. Mayládnak legfőbb kívánsága volt őt élve kezei közzé keríteni, s a mint bizonyossá lett a felől, hogy trónjáról elűzetve, hazátlanúl bolyong, mindenfelé kiadta parancsait elfogatására, szigorúan elrendelvén őt élve elébe hozni. Röviddel a parancs kiadása után egy székely a határszéli erdőkben talált egy embert fedetlen fővel, elnyúzott sarukban, roskadozó lábakkal, a ki négy napi éhség miatt, a kimerüléstől aléltan már-már elveszendő vala.

A székely Mayládhoz akarta vezetni emberét, de Péter vajda, mert ő volt az, félvén a boszútól, esdve kérte, hogy a vajdához ne vezesse, de inkább Csicsó várába kísérje. A nagy és gazdag ajándékok igéretének a székely ellenállani nem bírván, a moldvai vajdát Csicsó várába kalauzolta.[150]

DÉVA VÁRA ROMJAI.
Cserna Károly eredeti felvétele.

Zápolya hadi készületei, védelmi előintézkedései fölöslegessé váltak, minthogy a török szultán megelégedve azzal, hogy a megfutamodott Péter helyett annak István testvérét ültette a moldvai vajdák székébe, hadseregét bár nem minden neheztelés nélkül visszafordította. Zápolya, hogy a szultán haragját némileg csillapítsa, Frater György által Csicsó várát ostromoltatá, Péter vajdát foglyúl tartván meg.

VI.

A pártütés. Fráter György a szultán nevében levelet gyárt Maylád ellen. Zápolya készülődése. Zápolya házassága. Az 1539-iki liga. Maylád és Balassa. A marosvásárhelyi országgyűlés. Maylád Fogarasban.

A Ferdinánd és Zápolya által aláírt nagyváradi béke, mely azonban az egyik fél részéről sem volt őszinte, a szultán előtt félelemből még mindig titokban tartatott. A szerződő felek folytonosan áskálódtak egymás ellen a szultánnál. Szulejmántól bántatlanúl hagyva, beköszöntött az 1539-ik év, mely ha külellenségtől meg is kimélte Zápolyát, ki ez év elején a házas élet mézes heteit élvezé: az elégedetlen honfiak forrongásai[151] elég zavart támasztottak.

A vihart megelőző szélcsend baljóslatú jelenségei között figyelte meg Maylád és Frater György az idők, a körűlmények, a korszellem mozzanatait. S míg Maylád elkapatva nagyravágyásától, számba nem véve híveinek vele együtt közös hibáját: a hűtlenséget, állhatatlanságot, oly mozgalom élére állíttatá magát, a mely – bár igaztalanúl – nevétől kölcsönzé lételét, az alatt Frater György fondorkodó, éles eszű, ármányos hajlamaival a vajda megbuktatásán munkálva, legveszélyesebb versenytársától megszabadúlt, s magáról az ellene fölmerűlt hűtlen kezelés gyanúját ura Zápolya János előtt elhárítani törekedett.

Frater György ugyanis mint János király kincstartója, a korona-javadalmakról hat évi számadással tartozott, s midőn György, nagysúri plébános, Zápolyának hírűl adta, hogy Frater György a korona-jószágokat hűtlenűl kezeli, váradi püspökségét királyi jobbágyokkal gazdagítja: Zápolya Márkay Pétert megbízta az ügy megvizsgálásával s jelentéstétellel.[152]

A kincstartó úgy a vádaskodás forrását, mint a hat évi kincstári jövedelmek számon kérését a vajda ármánykodásának tulajdonította. A korona javadalmak tiszta kezelését és Zápolya iránti hűségét a kincstartó a vajda hűtlenségével igyekezett bizonyítani. A vád, melylyel Maylád ellen előállott, annak gyanúját annyira fel tudta izgatni, hogy Zápolya beleegyezett a barát tervébe: a fényes portára követeket küldött, megtudandó Maylád hűtlenségét. Ezzel a kincstárnok ura haragját a vajda ellen fordította, maga pedig a kincstári számadásoktól könnyű szerrel menekűlt.

A követséggel a barát Horváth Györgyöt bízta meg, s általa megszerezte a kézzelfogható bizonyítékot Maylád ellen oly útakon és módokon, melyeket a furfang ajánlhatott ugyan, de a becsületesség legközönségesebb fogalma sem hagyhatott jóvá. Nincs okunk hitelt nem adni Szerémynek, Zápolya házi káplánjának, ki napló jegyzeteiben Frater György eme cselekményét meggyőző közvetlenséggel írja le.[153] Frater György ugyanis Horváth Györgyöt küldetése iránt kellő utasítással ellátván, ez mihamarabb útra kelt, s a kincstartó még Budán maradt Zápolya udvarában. Mielőtt onnét Váradra távozott volna, megtudta, hogy ura és a szultán titkos levelezéseinek hitelességeűl, egymás között kölcsönösen gyűrűt cseréltek, evvel pecsételvén meg az egymáshoz intézett iratokat. Frater György a szultánnak Zápolyánál levő gyűrű pecsétjéről, komornyikja Boza Bencze által hű lenyomatot kapott, s azt Balázs budai aranymívessel tiszta aranyban oly híven utánoztatá, hogy a két pecsét között a legkisebb különbséget sem lehetett észrevenni. Megszerezvén tehát álútakon elkövetendő csínjának legszükségesebb eszközét, visszasietett Nagy-Váradra. Itt hírűl hozták neki, hogy Horváth György Szegeden tartózkodik, ezt útjából leterelve, nem engedé, hogy János királyhoz menjen, s magához Váradra hívatta. Váradon egy oláh deák által, kit Szerémy a király udvarában Budán személyesen ismert, a szultán nevében Zápolyához intézet levelet íratott, melyben csodálkozását fejezi ki a fölött, hogy nem őrködik eléggé a reá bízott nyájra s nem tudja mikor falják fel őt magát. Tudatja vele, hogy Maylád ígért neki Erdélyből évenként háromszáz ifjút és tízezer markát, s végre felhívja János királyt, hogy rögtön készűljön, s hadaival Erdélybe menjen.

Környezetéből sokan nem hitték, ha jól hallanak-e? s kétkedtek a levél valódiságában, sőt maga Zápolya is csodálkozással kiáltott fel, hogy kereszt fia ellene ily ármányon törhetné fejét, nem akarván hinni saját szemeinek. De mikor a gyűrűpecsét lenyomatát meglátta a levélen, ez eloszlatá kétségeit, és iszonyú haragra lobbant. Felindúlásában rögtön magához hívatá Váradról Frater Györgyöt Budára, kivel, midőn udvarában megjelent, felolvastatá a szultán levelét, mire a ravasz kincstárnok röviden csak ennyit válaszolt: «Ime felséged nem hitt nekem». A kihallgatás tartama alatt reá vette urát, hogy a szultán rendeletének eleget tegyen, s hadaival indúljon meg a vajda ellen.

Csakhamar eljutott Zápolya készülődésének híre Mayládhoz is, s midőn értesült Szulejmán levelének tartalmáról, a megütközés ily fájdalmas szavakban tört ki kebeléből: «Istenem, én istenem, ez méltatlanság, ez ármánykodás! Legyen isten akarata szerint, legyen törvény szerint, ha bűnös vagyok, ő fölsége keze öljön meg, minden ostromlás nélkül».[154]

Frater Györgynek azonban épen nem volt szándéka törvényes eljárás útján végezni a vajdával, abba bele nem egyezett, s rávette János királyt, hogy ostromot rendeljen. A vajda látván, hogy a gyanúsítást törvényes úton el nem háríthatja: augustus 15-én vissza vonult Fogaras várába és elzárkózott. Erre János király az ostromot megkezdeté.[155]

A közben míg Erdélyt két főemberének egymás elleni torzsalkodása, gyűlölete küzdtérre vezette az ész, az ármány, a találékonyság minden fegyverét, hogy egymástól a hatalmat elragadják, egymást megbuktassák: Laszky, Ferdinánd követe, Konstantinápolyból nem igen kedvező sikerekkel tért vissza, s nem volt képes Szulejmannál Ferdinánd mellett rokonszenvet ébreszteni, bár ha János királyt is még mindig fenyegeté a szultán haragja, mert sem a Csicsó várában fogva tartott Péter moldvai vajdát ki nem adta még, sem pedig az adót a fényes portára meg nem küldötte. Hogy tehát a szultán boszankodását Zápolya lecsillapítsa, elhatároztatott a moldvai vajda kiadása, és egy 200,000 arany értékű ajándék elküldése, mit maga Frater György vala a portára viendő. Gyakran sürgeté János király kincstartóját megbízását végre hajtani, de hiába, ez mindannyiszor elhalasztá elutazását, s noha akkor még az erdélyi lázadás csak a liga-kötések első fokán állott, a követséget magától folyton elodázta, majd betegség, majd más egyéb ürügyek palástja alatt.[156] Frater György vonakodásának, működési színterét el nem hagyni, három főoka volt. Hatalmát, állását féltette, ha távolléte alatt János király az élők sorából kidőlne, mert tudta, hogy az erdélyi előkelők nem szívelhetik. Másik oka a halasztgatásnak a Szulejmán nevében koholt levél, a szultán pecsétjének hamisítása volt.[157] A harmadik igen nyomós, személyes ok abban sarkallott, hogy attól tartott, hogy távozása esetén Maylád fölül kerekedik. Sejté, hogy János király a konstantinápolyi követséggel azért bízta meg, hogy távolléte alatt tőle szabadúljon és vagyonát lefoglaltassa. Az iránta való idegenkedésnek eléggé érthető jelét is adta Zápolya, midőn beteg ágyánál meglátogatván, őt ingerűlten elutasítá magától.[158]

Frater György rábeszélése után Zápolyának nem állott többé hatalmában szándékát a vajda elleni hadjáratra nézve megváltoztatni, s bárha betegeskedett, elhagyta nejét, s Budáról hadaival Erdélybe indúlt. Itt az 1540-ik év elején a lázongás elemeit olyan hullámzásban találta: melynek nemzeti iránya, a villongó királyok mellőzésével, a török uralomtól való szabadulási vágyban, a haza végromlásának megelőzésében, de kivált Erdély separatiójának előkészítésében nyilvánult. Végre is e nemes czél, az egyéni nagyravágyás, a hatalom-hajhászás hazafiatlan kicsinyes indokából, személyes pártütéssé fajúlt, s jellegénél fogva, a mozgalom élére állott vajda neve után Maylád-féle összeesküvésnek kereszteltetett már akkor is, midőn az általános mozgalom, a két haza határa között ez elnevezésre jogosúltsággal nem bírt. Nem bírt pedig azzal, sem az abban résztvett egyéniségek révén, sem pedig irányánál fogva, mely mint országos mozgalom, a hatalmaskodás, a polgári jogok eltiprása, a jogtalanságok megszüntetése, a török járomnak széttörése ellen, a belső állapotok javítása czéljából indúlt meg, terjedett Ferdinánd és Zápolya hívei között, Magyar- és Erdélyországban egyaránt.

Nem volt az Maylád István pártütése Zápolya ellen a kitörés elején, nem a magán ambitiónak kielégítése, hiszen be voltak abba avatva, részt vettek abban a magyarországi urak közül pártkülönbség nélkül számosan, titkos egyetértésben állottak a vajdával Thurzó Elek, Laszky Jeromos, Hoffmann János, Fels Lénárd és mások.[159] De a ligák keletkezésének végczélját sem a Ferdinánd- sem a János-pártiak fel nem ismerték. Ferdinánd szította a lázadást,[160] mert abból Zápolya ellen hasznot húzni vélt; Zápolya elfojtani igyekezett, mert azt Ferdinánd ügyében keletkezettnek hitte.[161] Nem az ellenkirályok egyikének a másik javára való megbuktatása volt a czél, mely a mozgalom eszméjét táplálta, s melynél fogva az viszhangra talált; hanem azon törekvés, melylyel Ferdinándtól és Zápolyától is szabadúlni kívántak. Csak a helyzet sajátsága idézte elő, hogy a liga élére a vajda állíttatott, mint Erdély leghatalmasabb embere, eszközűl Ferdinánd által Zápolya ellen, s Erdély szemeltetett ki küzdteréül a separatió előjátékának. De midőn az önálló fejedelemség eszméje a liga által idő előtt elárúltatott, lett hűtelen a vajda az országos czélzatokhoz, a szövetkezést pártütéssé bélyegezte, s megkisértette azt állása, hatalma, népszerűsége segélyével személyes hiúságának ápolására kiaknázni, mit a siker reményével még akkor sem tehet vala, ha terve kivitelében Zápolya halála előtt és után, a nemesség és a székelyek bátorítják és segélyüket megígérik.[162]

Még alig hangzottak el Zápolya János nászünnepélyének zenehangjai: az elégedetlenség, a forrongás elemei lassanként alakot kezdének ölteni. Maylád István az elégedetlenek élére állván,[163] a szövetkezést gyors elszántsággal, s a vérében pezsgő erélylyel szervezé. Ismervén a társadalom tényező egyéneinek gyengéit, jellemét, azokhoz alkalmazá eszközeit is, hogy a liga részére megnyerje és biztosítsa tevékenységüket. Így Harinay Farkasnak visszaadá doboka- és kolozsmegyei birtokait, s ezen fölül meg Idát is átengedé neki.[164] Másokban ismét az elviselhetetlen adó zsarolása miatt elégedetlenséget szította, megfoghatóvá tette előttük az előnyöket, ha a vajdák által a törökkel szerződnek, így a békét olcsóbban vásárolhatván meg, mint idáig. Frater György nagyszámú elleneinél aristocratikus eszmékkel hatott; ismét másoknál félelmet gerjesztett Ferdinánd törekvései ellen, ki Zápolya halála esetén az országot elfoglalandó vala; s nemzeti kormánynyal biztatá híveit, ha szövetkeznek vele.

A szövetségesek száma egyre szaporodott, az elégületlenség nőttön nőtt, s a kitörendő lázadás az 1539-iki december 21-én szilárd alakot és alapot nyert a kötelező oklevelek aláirása által Almáson,[165] Görgényben[166] és Szent-Gálon[167] Ezen szövetségleveleket, az akkorbeli sokfelé szerkesztett frigy, dacz és védszövetségi iratoktól lényegesen csak a második pont különbözteti meg, mint a melynek politikai iránya félreismerhetetlenűl leköti az aláírók a fejedelem halála esetén csak közös akarattal választani uralkodót.

A liga főemberei az összeesküvés vezetői, mint a kik az ismert kötleveleket aláírták: Maylád István, Balassi Imre, Kendy Ferencz, Kornis Miklós, Andrássy Márton, Geréb Péter, Sándor Mihály, Lázár Imre, Nyujthódy Gergely, Bánffy László, Miklós Gáspár, Kendy Mihály és Antal, Wárfalwy Jakab és János, Almádi Bálint, Kozárwáry László, Bánffy Bernáld, Lázár János, Mihályffy Tamás, Bernáld Balázs, Potak Boldizsár, Janthaffy Lázár és Miklós voltak. A titokban keletkezett, és titokban tartandó szövetkezet, a miről annyi embernek tudomása volt, csakhamar a nyílt titkok sorsára kerűlt, s alakúlásának első kezdetén a liga egyik tagja, Andrássy Menyhért[168] által elárúltatott. Midőn a szövetkezet elárúlását, mely akkor még nem bírt lázadás jellegével,[169] a hír gyors szárnyakon röpítette az ország minden tája felé, az összeesküvők egyrésze megfélemlett, a vajdát társai közűl sokan elhagyták; s a mint a széthuzó elemek kiváltak a ligából: a mozgalom országos jellegét veszíteni kezdé, pártütéssé fajúlt. A vajdának nem volt már visszavonulási hídja, a Ferdinándhoz való szegődéssel nem leplezhette tervét, a forrongást saját ambitiójának eszközévé aljasítá.

34. KENDE FERENCZ ALÁIRÁSA.[170]

Ily körűlmények között Maylád István, most már saját ügyének apostola azon ösvényre lépett, melyről letérni véralkata, hiúsága s a Ferdinánd által egyre szított reménység, és ellenségeinek gúnyja nem engedte; s a mely út egy jobb sorsra érdemes hős tragédiáját írta elő számára.

A pártütés első jelensége a vajdánál a fejedelmi jog bitorlásában nyilatkozott. Számba véve az elárúlás körülményeit, Konstantinápolyba saját maga nevében követeket küldött oly utasítással, hogy ígérjenek Szulejmánnak 12,000 darab arany évi adót hűbér fejében, ha Zápolya János helyett őt támogatván, Erdély fejedelemévé teszi.[171] Demeter testvérét pedig ugyanakkor a szomszéd oláh vajdához küldé az általa nyujtandó katonai segély iránt alkudozni.[172] A messzeható terv: Erdélyt Zápolya kezéről elütni, magát a fejedelmi székbe ültetni, teljes kudarczot vallott a portán. Szulejmán visszautasítá ajánlatát[173] s Lufti bég nagyvezér által a fejedelem iránt alattvalói kötelességére figyelmeztetvén, tudtára adta: hogy a vajdák királyuknak engedelmességgel tartoznak, s a porta kívánalmainak János király is eleget tehet. Az oláhországi vajda pedig a katonai segély iránti alkudozásokban követűl küldött bátyját, Demetert, foglyul visszatartotta.[174]

A vallott kudarcz csak fokozta a vajda tevékenységét. A politikai cselszövények hinárjában még csak egy szál volt, melyhez elárúlt terveit kötözheté, hogy annak segélyével kibontakozva a viszás helyzetből, önző terveit keresztűl vihesse. Ezen szál ismét Ferdinánd felé vezette őt, melynek követésében nem csekély befolyással volt reá sógora Nádasdy Tamás, a ki különben is nagy érdemeket szerzett Ferdinándnál az által, hogy daczára a nagyváradi békekötésnek, Zápolya híveit folyton Ferdinánd részére édesgeté. Nádasdy Tamás nemcsak a vajda személyét befolyásolta kényes helyzetében Ferdinándhoz hajlítván; de azon is működött, hogy Maylád István alattomban az erdélyieket Ferdinánd pártjára vezesse.[175] Ilyen befolyás alatt állva a vajda 1540-ben, felajánlotta Ferdinándnak Zápolya ellenében teendő szolgálatait követei által, ígérvén, hogy ha neki János napig 13,000 harczost küld: Erdélyt kezére keríti, s egyszersmind biztos kilátásba helyezi egész Magyarország meghódolását.[176] Az ajánlat nem volt megvetendő Ferdinándra nézve, de sőt kívánatosnak mutatkozott, mert Nádasdy reményt táplált, hogy a vajda befolyása által a szász székeket megnyerheti.[177] Nem is mulasztá el Ferdinánd az ajánlatot elfogadni, s Mayládot a kívánt katonai segély felől biztosítani,[178] bár ígéreteinél nyomatékosabb biztosíték volt főembereinek titkos támogatása, melylyel a vajdák czélzatait elősegítették.

Maylád István és gyenge vajda társa, Balassa Imre, kitűzték a zendülés zászlaját. Ekkor már annak nem volt egyedüli czélja Zápolyát megbuktatni, Erdélynek Ferdinándhoz hajlításával, hanem a frigylevelek értelmében előtérbe lépett a vajda személyes ambitiójának esetleges megvalósítása: fejedelemmé választatni magát mint olyat, a ki arra legtöbb kilátással bírt, s azt vagy a törökök segélyével, vagy pedig a nélkül is keresztűl vinni. Maylád Zápolya irányában még akkor is az ártatlan szerepét játszotta, s fondorlatai élét Frater György ellen irányzottnak tűnteté fel.[179]

Ama jogos bizalmatlanságot, melylyel Zápolya a vajda iránt viseltetett, mindamellett hogy a vajda terveit a fejedelem tudtára hozták, élénken szítani kellett, s ezt a kincstartó nem is mulasztá el, míg végre elhatározá a fejedelem a pártütés leverése czéljából hadait személyesen Erdélybe vinni a vajdák factiója ellen.[180] Mielőtt azonban Maylád vajda hírűl vette volna tervei elárúlását, s még mielőtt a fejedelem ellene indúlt volna, tekintélye, befolyása és népszerűsége által Erdély nagy részét magához hajlította, s tömegesen követték zászlaját. Látva ez irányban kifejtett tevékenységének sikereit, látva a Frater György ellen felzaklatott lázadók tömege mennyire növeli táborát, elbizakodottá tette a liga czéljainak elérhetésében, s mintegy biztosítottnak hitte a várt eredményt, mit a portával és Ferdinánddal megkezdett alkudozásokhoz fűzött. Tervei keresztűl vitelére az erdélyi három nemzetnek 1540 martius 9-dikén Marosvásárhelyre országos gyűlést hirdetett.[181] Párthíveinek véleményét, kedélyét a gyűlés leendő irányára nézve kitartó szorgalommal előkészíté s már-már azon a ponton állott, hogy az országgyűlésen megjelenendő rendek által államcsíny útján magát fejedelemmé választassa: mikor Bethlen Farkas, erdélyi főkapitány, a gyűlés czélját elárúlta.[182] Terve nem sikerűlt, mert a Marosvásárhelyen nagy számban összegyűlt rendek hangulatát Bethlen Farkas leleplezései megváltoztatták, s ez a körűlmény természetesen visszatetszést szűlt. Látva tehát, hogy szándékát az országgyűlésen keresztűl nem viheti, hogy a kudarczot elkerülje, a gyűlésen nem jelent meg;[183] a gyűlésnek bizalmas emberei által egészen más irányt adott s a tanácskozást a sérelmek orvoslására terelte, hogy ez által a fejedelmet czélzatai iránt tévedésbe ejtse. A gyűlés gyorsan végzett, eredménye az lett, hogy a három nemzet a fejedelemhez követeket küldött sérelmei tárgyában, s avval a tanácskozás egész csendben feloszlott.

Nem volt oly kinálkozó alkalom, melyet a vajda és a kincstartó meg ne ragadtak volna, hogy egymás iránti ellenséges indulatuknak kifejezést ne adjanak: az egyik párthíveinél, a másik a fejedelemnél. Ez úttal is a marosvásárhelyi gyűlésből Zápolya Jánoshoz menesztett küldöttségnek Maylád István adta meg az utasítást, legalább az ő czélzataira kell ismernünk ama határozott kijelentésben, hogy Frater György Erdélyből eltávolíttassék;[184] míg ellenben a betegeskedő Zápolyának azon elhatározása, hogy fiatal nejét Budán hagyva, hadaival Erdélybe indúl a vajdákat megfenyíteni, s a követségnek adott azon üzenete, hogy a választ majd maga viszi el: a kincstartó bosszújának műve vala. Frater György ekkor már nagyon felingerlé a fejedelem kedélyét a vajda ellen, s midőn útra készülne, haragra gyuladva mondá környezetének «vajda uramék szablyával várnak reánk, azért mü is üres oldallal neki nem indúlhatunk; de kössétek te kegyelmetek azon szablyámat fel, kivel paraszt Dózsa ellen hajdan hadakoztunk, mert nem érdemel ennél többet Maylád uram hitván feje.[185]

Zápolya János készülődése, s a marosvásárhelyi gyűlés által kiküldött követség előtt tett nyilatkozata a vajdát most már nyílt ellenszegülésre bírta. A fejedelem ugyan is az erdélyi rendeknek ápril 14-én Tordára gyűlést hirdetett, s arra Maylád István és Balassa Imre vajdákat megidézteté. Maylád a megidézésben személyes szabadságának veszélyeztetését látván, az engedelmességet megtagadta, a fejedelem idéző parancsát figyelmen kívül hagyván, a gyűlésen nem jelent meg.[186] Számot vetve a beállott körűlményekkel, s az eshetőségekkel, melyek a fejedelem rendeletének sértő megvetéséből eredhettek: családjával Erdélynek ez időben legerősebb várába,[187] Fogarasba sietett. Balassa Imre vajda társát megszállta a bűnbánat, könnyezve Zápolya lábaihoz borúlván, bocsánatáért esdeklett. Elhagyták a vajdát többi társai is; de ő cserben hagyatva környezői által, daczára tervei elárúlásának, még mindig bízott magyarországi barátaiban, bízott önmagában, népszerűsége hatalmában. Követve harczias lelkületének sugalmait, a daczolás bizonytalan sikerében találta vígaszát, s mintsem hogy a megadás kétes eredménye által koczkáztassa életét a fejedelem felbőszült haragjával szemben: a rendelkezésére állott eszközökkel jól fölszerelt Fogaras várában elsánczolta magát. Míg Maylád Fogarasban védelméről gondoskodott, ez alatt a fejedelem Tordára érkezvén, a gyűlésen földerítette az ő és társai összeesküvésének czéljait. A fejedelem ezen beszédének minden sorából kitünt hatalmas ministerének, Frater Györgynek, gyűlölete a vajda ellen. Kendy Ferencz és Balassa Imre gyáva mentegetődzéssel tisztára mosandók magokat, a pártütés főben járó bűnét teljesen Mayládra hárították.[188] Zápolya Jánosnak a tordai gyűlésen tartott beszéde a Frater György által kívánt eredményt szűlte: a pártütő vajdát főbenjáró bűnben elmarasztalva, javait elkobozni rendelte, őt magát halálra ítélték, s elvégeztetett, hogy a Fogaras várába elzárkózott pártütő ostrom alá vétessék. Az ostromlással Török Bálint bízatott meg. Fogarasnak természetes és mesterségesen készült erőssége, védelmi fölszerelése, bástyafalainak szilárdsága sejteni engedé a vívás sikertelenségét; de máskülönben is Török Bálint, az ostrom vezére, régi fegyvertársa levén a vajdának, nehéz szívvel látott Fogaras ostromához, lanyhán vitte dolgait, s mindenképen azon igyekezett, hogy kedvező körűlmények között megadásra bírja. A fejedelem nevében teljes bántatlanságot igért neki és cserébe Fogarasért Galád várát is felajánlotta. Maylád azonban nem hajlott meg Török Bálint ajánlatára, az ostrom ellen hősies elszántsággal védelmezte Fogarast, s a békéltető kísérleteket túlkövetelésekkel akadályozá. Kívánta Becsét és Becskereket, Balassa- és Gerendy Mártontól elfoglalt jószágok visszaadását,[189] s evvel Török Bálint törekvéseit meghiúsítá, a ki különben is csak kénytelen fogott az ostromzároláshoz, s a vett fejedelmi parancs után, a mint Fogaras előtt megjelent, kinyilatkoztatá a fejedelemnek, hogy ő régi barátja ellen nem harczolhat.[190]

35. GERENDY MÁRTON ALÁIRÁSA.[191]

A mint ellent állott a vajda Zápolya idéző parancsának, s daczára a három napra kiállított mentelmi levélnek nem ment Tordára,[192] úgy ellentállott az ostromnak is, a kibékítési kísérleteknek is: mert bízott Fogaras erős falaiban, hajthatatlansága a megalázást kizárta, és kiváltképen azért volt kitartó védelmében, mert még mindig remélhette magyarországi barátaitól és Ferdinándtól a segélyt, hogy az ostromzár alól fölmentsék.

VII.

A lázadás fejleményei. János király halála. Fráter György működése Maylád megbuktatásán. János Zsigmond. Erdély separatiójának előjátéka. Szinán csausz Erdélyben. A berethalmi gyűlés. Verancsics. A nagysinki gyűlés. A tordai gyűlés.

Budáról János király már betegen indúlt hadaival Erdélybe a vajdák megfenyítésére. A tordai gyűlésről Gyulafejérvárra ment udvarával, hol junius elején betegsége mindig nagyobb súlylyal nehezedett vállaira. A szélhűdés, mely őt még májusban érte, aggasztó jelenségeket tüntetett föl a király lankadó erejében, s rosszabbra fordúlván baja, orvosai tanácsára julius 10-én átköltözött Szászsebesre; de az utazás fáradalma még inkább növelte beteges állapotát. Zápolya János megbarátkozott a halál gondolatával, s midőn hű emberei körében végintézkedéseiről tanácskoznék, az elalvó életláng benne még egyszer örömfényre lobbant, a mint hírűl hozták neki Budáról, hogy neje egy fiúgyermeknek adott életet; de már csak nehány rövid napig élvezheté az apai örömöket. Fiának és nejének gyámjául Frater Györgyöt és Petrovich Pétert kinevezvén, kilencz napi haláltusa után, julius 22-én az örök létbe átszenderűlt.

Frater György hatalma és befolyása a közügyek vezetésére, az elhalt János király rendelkezése által még inkább növekedvén, a vajdára nézve veszélyesebbé vált, mit rövid időn éreznie kellett ugyan, de az már csak nehezíté, s nem változtathatá meg Maylád fondorlatai további menetét.

A kincstartó tapasztalván ugyan is Török Bálint erélytelenségét Fogaras ostromzárolásánál, ezt a vár nyomatékosabb vívására utasította. Intézkedett egyszersmind, hogy Maylád István Fogaras várából kint levő többi társaival ne közlekedhessék, de mindenek fölött úgy rendelkezett, hogy Zápolya halálát legalább egyhamar a vajda meg ne tudja. A mindenható minister ezen szigorú rendszabályok alkalmazásával már elkésett: Török Bálintnak elébbeni hiányos zárolása alkalmat nyujtott a vajdának, barátaival az érintkezést fentartani, s az összeköttetést Ferdinánddal és magyarországi barátaival ápolni.

Minő terjedelemmel bírt a neve alatt szított pártütés, s mik voltak a vajda nagyralátó czéljai, ezt kezdetben saját érdektársai sem tudták. Szétágazott az a Királyhágón innen és túl az ország minden részében, s kiváltképen nyilvánúlt azon méltatlankodásban, melylyel a vajdának Fogarasban lett ostromzárolását fogadták, s őt még Zápolya János életében az alól fölmenteni iparkodtak. Ezen körűlménye utalta Mayládot az ostrom ellen való kitartásra; ezen felül jogosan táplálhatta reményét Ferdinánd segélyezésében, minthogy erre nézve Nádasdy Tamás által néki határozott ígéretet tett.[193] Magyarországi barátai Ferdinándot folytonosan nógatták az ígért segély elküldésére; ígéreteit újabbi igéretekkel megtoldotta ugyan, de semmiben sem foganatosítá biztató szavait. S midőn az országtól távol tartózkodott, a vajda társai Anna királynéhoz is fordúltak,[194] s ez, Mayládnak azon jelentése után, melyet a marosvásárhelyi és tordai gyűlésről írt,[195] Erdődy Mihályt János királyhoz küldé levelével, melyben felszólítja a fejedelmet, hogy a vajdákat hagyja nyugton; mert ő – írja a királyné – Mayládnak magyarországi barátait, kik segélycsapatokkal az ostrom alól fölmenteni akarják, nem lesz képes szándékaiktól visszatartani. Scepper, a ki ugyanakkor Erdélyben volt, Erdődy Mihálytól csakugyan megtudta, hogy a mozgalom a Királyhágón innen nagy hullámokat ver; Perényi s mások zokon veszik Zápolyától Fogaras vívatását, s ez nagy elégedetlenséget szülvén, elhatározták, az ostromlást tovább közönyösen nem nézni. Széltében, hosszában elterjedt a hír Erdélyben Balassa Zsigmond készülődéseiről is, ki összes birtokait eladta volna, hogy a vajda felszabadítására hadakat gyűjthessen.[196] Ezen állapotok Frater Györgyöt és kormánytársait János király halála után oda terelték, hogy Mayládot a cselekvés színteréről lehetőleg leszorítsák; vagy pedig a legszélsőbb engedmények árán Izabella, az özvegy királyné, és fia János Zsigmond részére megnyerjék. A vajda megnyerésének indoka nem abban sarkallott a csecsemő János Zsigmond gyámjánál, hogy benne talán támaszt nyerjen a kisded igényeinek érvényesítésében, mert ez esetben a vajdának ismét oly szerepkört kell vala betöltenie, a mely a kincstartónak sok tekintetben kényelmetlen leendett, s a kormányzás hatalmát meg kellett volna osztania esküdt ellenségével; hanem azon vezérelvet követte, hogy a vajda lekenyerezésével meggátolja Ferdinánd törekvéseit, s megfoszsza őt legerősebb támaszától.

36. NÁDASDY TAMÁS ALÁIRÁSA.[197]

A kincstartó ez alkalommal is össze tudta kötni az állami kormányzás és János Zsigmond érdekeit a magánérdekeinek hozandó áldozattal, midőn egy csapással Mayládot kiegyeztetni, de egyúttal sújtani is megkisérlette. Kiküldötte Telegdy Mihályt Mayláddal alkudozni, de a megbízatás vajmi balúl ütött ki, mert Telegdy alig hogy a vajdával érintkezésbe lépett, végképen átpártolt hozzá; Frater Györgynek tehát nem maradt más hátra, mint Fogarast tovább is ostromzár alatt tartani. Volt azonban még egy más módja is a ministernek Maylád ellentállását megtörni. Ez abban állott, hogy társait és barátait tőle elidegenítse, és befolyása alól lehetőleg kivonja. Tudta pedig Frater György, hogy Maylád Radul havas alföldi vajdában igen bízik, s barátságban élnek egymással, legelsőben is ezen viszony megszakításán dolgozott, s ígéretet tétetett Radulnak, ha a vajda ellen őt kellően segélyezi, és János Zsigmond érdekeit védelmezendi, Borbereket és Vinczet neki visszaadja.[198] E mellett a minister elhatározta Szulejmántól segédcsapatokat kérni.[199]

Mindez azonban, nem vezetett czélhoz. A mint sikertelen maradt az alkudozás,[200] úgy hiúsúlt meg Fogaras ostromlása is. Mert míg a vajda az ostromzár alatt párthíveket szerzett Ferdinándnak, azon közben a magyarországi urak egri tanácskozásukban, a többek között Perényi, Frangepán, Bebek Ferencz, Balassa Zsigmond és Menyhért határozottan kívánták Fogaras ostromának azonnali beszüntetését,[201] ehhez járúlván még Perényi hadkészűlete a vajda felszabadítására.[202] Aztán midőn Frater György tanácsosai látván a vészes felhőt, mely Erdély felé vonúlt, oda nyilatkoztak, hogy a további ostrommal föl kell hagyni,[203] nem maradt egyéb választás, mint a hadművelet beszűntetése. Fogaras elől az ostromló sereget a kincstartó elparancsolta.[204] Maylád ismét szabaddá lett. Frater György János király holt tetemeivel Magyarországba jövén, az erdélyi ügyek vezetését Bornemissza Boldizsár főkapitányra bízta.[205]

37. BALASSA MENYHÉRT ALÁIRÁSA.[206]

A vajda kitartó daczolása, a magyar urak hangulata Maylád mellett, Ferdinánd párthíveinek növekedő tevékenysége veszélyeztetni kezdé az özvegy Izabella és fia érdekeit. Ezen körűlmény a kormányzót és társait azon határozott lépésre sarkalta, hogy a fényes portára menendő követség minden halogatás nélkül azonnal útra keljen. Verbőczy István és Eszéki János pécsi püspök el is indulának a kincstartó azon külön utasításával, hogy a porta iránti elhanyagolt kötelességek késedelmes teljesítését a szultán előtt Maylád Istvánra hárítsák, kinek pártütő lázadása miatt János királynak minden más gondját félre kellett tennie.[207] Mintegy ösztönszerűleg érezé a vajda, hogy Frater György most sem szalasztja el az alkalmat a fényes portán ellene vádaskodni, okulva tehát terveinek annyiszor történt meghiúsulásán, titokban szintén követeket küldött Szulejmánhoz, a kincstartó ármányát és működését szemmel tartandók. Követei által Szulejmánnál kétségbe vonta, hogy János király özvegyének törvényes szülött fiúgyermeke volna. Előadatá a nagyúrnak, a végtelen üldöztetést, mit a kincstartótól szenvednie kell azért, mert Erdélyt a szultán hűségében megtartani igyekezik, kéri végre, adná neki az országot, biztosítván, hogy kevés vártatva egész Magyarországot hatalma alá vezetendi.[208]

Az ostromló hadak alig távoznának Fogaras alól, a fellélekzett vajda kettőzött tevékenységgel lépett a küzdhomokra, s nem adta fel a reményt, hogy a diadal koszorúját homloka köré fűzi. De ezt csak egy úton, a Ferdinándhoz való pártolás útján érhette el. Ennek indító oka ha egyrészt abban állott is, hogy az özvegy Izabella és János Zsigmond körében ambitiójának megfelelő szerepkörre nem találhatott, s arra már múltja sem jogosíthatá fel; másrészt és kiváltképen az indította, hogy Frater György és ő egymás mellett sehogy sem férhetének meg. Erre utalta őt különben az is, hogy sajátképen Zápolyának híve soha sem volt. Izabella körében a lehetőség látszata is hiányzott tervei kivihetőségének; míg ellenben Ferdinándhoz való hajlamai feljogosíthatták szilárdabb talajt keresni czélzatainak. Ehhez járúlt még Nádasdy Tamáshoz való viszonya, amely összeköttetéssel kétszínű politikáját eddig is takargatta.

A mély gondolkozás, az érett fontolgatás higgadtságával ismeré fel Maylád a helyzet nyújtotta viszonyokat. Ő mindig befolyásolta az erdélyi három nemzetet, népszerűségével, ékesszólási tehetségével bele vonta azokat működése hálójába, s e czélból saját érdekeit a közérdekkel összekötve, actióját az országgyűlés színterére tette át. Ez azonban nem csekély feladat volt, mert habár az akkori állami és társadalmi viszonyok között a pártszerzésre az önző czélok kivitelében a legsikeresebb eszköz az országos vagy a részgyűlés volt, ott az actiónak csak a formája adatott meg, lényegét azonban az országgyűlésen kívűl kellett mintegy előteremteni, a mit pedig csak határozott tehetséggel, befolyásos állással, népszerűséggel és gazdagsággal volt elérhető. Maylád e tekintetben bírt személyes tulajdonságokkal, ezenfölül tudta Frater György iránt az ellenséges indúlatot szitani, Balassa Imre vajda társában pedig oly bábbal rendelkezett, kivel nem volt nehéz országgyűléseket tartani, ott a hol, s akkor, a mikor neki tetszett, mert az országgyűlés összehívási jogát immár a vajdák gyakorolták. Az országgyűlések jogos hatásköre Erdélyben nem vala nagy, de a leírt politikai viszonyok között azok souverain jogokat kezdének gyakorolni, kiterjesztetvén hatáskörüket az adó- s katona-kivetésre, s a törvényhozásra.[209]

38. BRANYICSKA, MARTINUZZI LAKHELYE.

Maylád István előkészítve a talajt, a kedélyeket, az erdélyieknek az 1540-ik évi augustus 29-ére Segesvárra országgyűlést hirdetett.[210] Óvatos föllépésével az országgyűlésen számosan megjelentek nagy részét megnyerte,[211] s jövő működésének szilárdabb alapot óhajtván szerezni, a rendek végzéseit négy irányba terelte: a vajda hatalmi körét tágította, saját állásának törvényes alakot adott, Frater Györgynek és kormánytársának intézkedéseit megsemmisítette, s végre János Zsigmondhoz való hűségének látszatát fentartotta. A segesvári gyűlés intézkedései kedvezők valának a vajda terveinek, mert a többi végzések között a gyűlés Maylád Istvánt és Balassa Imrét országos főkapitányokká választotta,[212] szemben Báthory Boldizsárral, kit Frater György és kormánytársai mindjárt Zápolya János halála után tettek azzá.

Erdély separatiójának előjátéka ezzel be volt fejezve. A segesvári gyűlés oly souverain jogokat gyakorolt, melyek nem alapúltak törvényen, melyek a törvényes állapotokat ignorálták. S habár a vajda a gyűlés intézkedéseit saját czéljai érdekében terelte ezen irányba, mégis csak ő volt az, ki a későbbi különválás útjait egyengetve, annak első lökést adott.

A vajda felruházva az országos főkapitányi tiszttel, megjöttnek hitte az időt, hogy Izabella iránt játszott szerepét a maga valóságában mutathassa fölt. Társaival és pártjával együtt a segesvári végzéseket csak annyiban tisztelték, a mennyiben az saját személyüket érinté, és tervük kivitelének hatályos nyomatékot adhatott. A mint tehát a segesvári gyűlés eloszlott, legelsőben is a megszavazott hadi erőt követelték be,[213] s míg társa, Vécset, Almást, Diódot zárolta körül, ő maga Görgényt fogta ostrom alá;[214] János Zsigmond híveit üldözték, a hadképeseket magukhoz toborzották Tomory jószágait harácsra bocsátva, hozzáfogtak Erdély meghódoltatásához. A pártütésnek valódi jellege, az előidézett fejetlenség, a törvénytelen állapotok jelenségeiben kezdett kidomborodni, s beállottak a vajda konstantinápolyi követküldésének eredményei, mit Kucsug Bali bég Maylád iránti barátságos hajlamainál fogva nagyban elősegített. Sikerűlt ugyanis a vajdának követei által Szulejmánnál kétséget ébresztenie az iránt, ha vajjon csakugyan van-e az elhalt Zápolya Jánosnak fiú-örököse?[215] A fényes portán nem adtak ugyan hitelt a vajda szavainak, de a gyanú, melyet támasztott elég volt arra, hogy terveinek előnyöket nyújtson, s bárha ezen előnyöket teljesen nem aknázhatta ki, minthogy pártjának főbb emberei, váraikat elvesztvén,[216] erőben megfogytak; de gyanút keltvén a portán, s ez által időt nyervén, olyan engedményeket biztosított magának, a melyek nagyravágyó terveinek kivitelét a siker reményével kecsegtethették.

39. AZ ISPOTÁLY TEMPLOM SEGESVÁROTT.

Szulejmán ugyanis meggyőződést szerzendő arról, ha vajon az elhalt János király után maradt-e fiú-gyermek? Szinán csauzt Erdélybe küldötte, egy másikat pedig Budára az özvegy királynéhoz menesztett.[217] A mint Szinán megérkezett, Maylád azonnal érintkezésbe lépett vele, s megtudván tőle küldetésének czélját, a rendeket nagy sebbel-lobbal 1540-ik évi september 21-én Berethalomra gyűlésre hívta, a porta követét meghallgatandók.[218] Szinán az összegyűlt rendek előtt kijelenté: hogy miután Szulejmán Erdélyt fegyveres erővel meghódítá, az erdélyiek az ő rabszolgái, s nagyúri jogánál fogva az ország kormányzását Maylád Istvánnak adományozza, s esküszik az élő istenre, őseire, utódaira, a kardra, kenyérre és sóra, hogy az erdélyiek jogait, szabadságait fentartandja. Megparancsolja továbbá az erdélyieknek Maylád István vajdájuknak engedelmeskedni; Maylád Istvánnak pedig meghagyja, hogy a ki a szultán, és az ő parancsait nem fogadná, azt tűzzel-vassal pusztítsa el, s ily esetekben a két oláh vajda és a ruméliai szandzsákbégek segélyére leendenek.[219]

40. IZABELLA KIRÁLYNÉ ALÁIRÁSA.[220]

Vajon Szinánnak eme kijelentésére minő indító okai voltak? ezen igen érdekes történeti kérdés nincsen megoldva. A portától kapott megbízásának felelt-e meg? vagy nem ismerve nyilatkozatainak horderejét, a vajda által vezetetett félre, s meghatalmazásán túlterjeszkedve a lázadókat támogatta; vagy pedig öntudatosan idézett elő olyan állapotokat, a melyek mind Ferdinándra mind Izabellára nézve nyomasztók valának? Az események egybevetése a történetírót a combinátiók tág mezejére vezeti, de a positivitás minden irányban hiányzik. Mi azt hiszszük, hogy Szinán csauz berethalmi nyilatkozata a vajda mesterkedésének, a csauz lekenyerezésének, félrevezetésének következtében történt. Mert Szinán eljárása homlokegyenest ellenkezik az Izabellához Budára küldött csauz nyilatkozatával, a ki a csecsemő János Zsigmond fejére tevén kezét, Szulejmán nevében esküdött, hogy a gyermek lesz Magyarország uralkodója.[221] Nem lehetetlen azonban, hogy ezen eljárása a portának diplomacziai fogás volt, melylyel Ferdinánd, Izabella és Maylád reményeit féken tarthatá.

De bármi okból indúlt ki Szinán, Mayládot a szultán nevében Erdély vajdájává, kormányzójává nyilvánítani, a berethalmi gyűlésen jelent volt rendek bámuló meglepetéssel hallgatták; s daczára annak, hogy Kendy Ferencz, Mikola László, Gergely Márton hévvel sürgették a rendeket Mayládnak fejedelemmé választását azonnal foganatosítani:[222] a különválás eszméje még nem érett meg annyira, hogy azt a rögtönzés percznyi munkájával keresztül lehetett volna vinni. A rendek nem ismervén Izabella ügyeinek állását Magyarországon, alkudozásokba bocsátkoztak a csauzzal és Mayláddal. Ennek eredménye azon megállapodás, hogy a fejedelem választására nézve csak öt hónap múlva adnak választ a fényes portának.[223] Elhatároztatott továbbá, hogy ezen rendelkezés bejelentésére a csauzzal Vessződy Lázárt küldik a fényes portára, a ki gazdag ajándékokkal volt egyúttal fölszerelendő.[224] A követség megválasztásának czéljából a rendek 1540-ik évi october 18-ik napjára Székelyvásárhelyre kitűzték az országgyűlés megtartását.[225]

A berethalmi gyűlés ezen végzése Mayládra nézve kudarcz volt, s nem sok reménynyel kecsegtette őt a fejedelmi szék elfoglalására. Ezen körűlmény oly térre terelte, melyen czéljának elérését könnyebben vélte kivihetőnek, mint az eddig követett úton. A szalmaszál, melyhez reményét kötötte, a Ferdinánd és Zápolya János között kötött békeszerződés volt. De Maylád hígvelejű vajda társára Balassa Imrére támaszkodva s vele egyetértve, közösen a berethalmi gyűlés után Ferdinándhoz követeket indítottak, attól sereget és ágyúkat kérve, hűséget fogadának neki. Ezen tervnek megnyerék még Gerendy Miklóst, a Ferdinánd által kinevezett erdélyi püspököt, Szalay Jánost és Nádasdy Tamást.[226]

Rosszúl számított Maylád István, midőn Balassa Imrében bízott, mert az, a ki János király ostroma által elveszté Almást, Létát, Diódot, s míg Maylád Fogarastt ellentállt Török Bálint hadainak, meghunyászkodva, Zápolyától kegyelmet kért, a ki csak imént ajánlotta hűségét Ferdinándnak: most, míg mindkettejök követsége a királynál járt, cserben hagyta Ferdinándot és vajda társát is, és János Zsigmond pártjára tért. Ezt még azzal is tetézte, hogy Fels Lénárd és Ferdinánd előtt folyton gyanúsítá Mayládot,[227] s végre egy Bornemissza Boldizsárral Ofenbányán kötött alku szerint kötelezte magát, ha vajda társa netalán Szász-Sebest ostromolná, azt haddal megtámadni.[228]

Az indok, mely Balassát ezen perfid eljárásra bírta nem azon meghasonlás volt, mi kettejök között Frater György idézett elő, nem is azon tudat, hogy őt Maylád eszközűl használja, hanem birtokainak elvesztése fölötti kesergése, minthogy azt Zápolya a tordai gyűlés végzése alapján lefoglaltatá. Világosan kiderűl ez abból, hogy Bornemissza jószágainak visszaadását ígérte neki, ha Maylád István ellen fegyveres haddal lép fel.[229]

Hogy a viszály Maylád és Balassa között beállott, abban nem csekély része volt Veráncznak is.[230]

Maylád István separatistikus intenitóinak keresztűlvitelén Balassa elpártolása valóban nagy csorbát ütött, s ez kivált két irányban lett nagyon érezhetővé a vajdára nézve, az egyik irányban csonkítá hatalmát, mert a kettejök között megosztott hivatalos hatáskör kormányzati szempontból egymás intézkedéseit ellensúlyozhatta, az egyiknek foganatba vett intézkedéseit a másik teljesen leronthatá; a másik irányban befolyását szűkebb határokra szabta, mert Balassa, a Maylád személye köré gyűlt három nemzetnek nagyrészét magával húzta, a főurak közül többen, és a székelyek egy része is elpártolt tőle.[231]

41. VERANCHICH ANTAL.[232]

Ezen változott viszonyok között a vajda fontolóra vette ügyének állását, mérlegelte befolyását, s midőn látta, hogy a mérleg serpenyője Balassa felé billen, terveit keresztűl nem viheti: a Székelyvásárhelyre octóber 18-ára hirdetett gyűlést elhalasztotta addig, míg követei Ferdinándtól visszatérnek.[233] E közben a két vajda követei nem jártak eredménytelenűl Ferdinándnál. A hűségi ajánlat kedvező időpontban tétetett, minthogy Ferdinánd Izabella ellen hadjáratra készülvén, nyomatékos súlylyal bírt reá nézve, Erdélyben a zavarokat növelni. A király alig indítá meg hadjáratát Nádasdy Tamást, Horváth Gáspárt és Balassa Zsigmondot oly üzenettel küldé Mayládhoz és Balassához, hogy ha biztosítást nyer hűségükről, még az általok kért segélynél is többet adand nekik.[234]

41. NAGY-SZEBEN: HALLER BÁSTYA.

Mialatt a király üzenetét küldöttei meghozták, a mint már előbb említettük, Balassa Imre titokban átpártolt Izabellához, a szebeniek pedig értesítették Ferdinándot Maylád separatistikus törekvéséről, s különösen hangsúlyozták azon fondorlatait, melyekkel magát a porta támogatásával Erdély fejedelmévé akarta választani. Ferdinánd bízva küldötteinek sikeres eljárásában, a szebenieknek egész nyugodtsággal válaszolá, hogy Mayládot párthívei közé számítja, s kételyének adott kifejezést azon hírek fölött, melyek a fejedelemség után való kapkodását jeleznék.[235]

Erre a vajda cselekvésének megszokott erélyével mozgásba hozta tevékenységét Ferdinánd párthíveinek szaporításában, s a látszat szemfényvesztő mesterségével áltatta Ferdinándot és sógorát Nádasdy Tamást, a kivel ismét gyakori érintkezésbe lépett, s Ferdinánd küldötteinek meghallgatása czéljából az erdélyi rendeket a november 1-én Nagy-Sinken tartandó gyűlésre meghívta.[236]

Balassa Imre a nagy-sinki gyűlésre vajda társát már csak színleg követte, titkos működését Ferdinánd ügyében elárulta a szebeniek előtt,[237] s míg maga a szászokat a király hűségében erősítgeté nyilvánosan, alattomban Izabella pártján dolgozott, s nehány nappal a nagy-sinki gyűlés után nov. 8-án Gyulafejérvárott gyűlést tartott, s onnan a szebenieket követségileg nyíltan felszólítá, János Zsigmond részére állani.[238] Balassának ezen dolgát, Maylád tudomására hozták Gerendy, Apafy, Kálnay és Nyujthódy, értesítvén őt arról is, hogy a nemesek, a székelyek és szebeniek hívek maradnak Ferdinándhoz.[239] A vajda azt hitte, hogy ura a helyzetnek, mert még ekkor népszerűségével, befolyásával magához fűzte a szászokat, a székelyek egy részét, s a várak kivételével a déli megyéket is. Bebek megkísérlé a Szebenbe összehívott szászokat Ferdinándtól eltántorítani,[240] de ez nem sikerűlt neki; sőt Bebek iparkodott még magát Mayládot is megnyerni Izabella pártjának, s e czélból a vajdához intézett levelében meglehetősen sarcasmussal jelezi Ferdinánd vereségét Budánál.[241] Ezen kísérlete Bebeknek meddő maradt, a vajda visszautasítá, bízván még halványodó szerencse csillagában, Nádasdy Tamás ígéreteiben, és ennélfogva erélyesebb ellentállást fejtett ki, sereget toborzott, s makacsabb harczra készűlt tervei keresztűlvitelére. Nem volt hatása Varancsics működésének még akkor sem, midőn az erdélyiekhez levelet intéz és szemökre hányja, hogy Segesvárott két proscribált egyént: Mayládot és Balassát választották főkapitányúl, kik a jelen sérelmes állapotokat előidézték, és csodálkozását fejezi ki, hogy Maylád zászlaját követik, a ki sajátjából még csak kétszáz lovast sem bír tartani.[242]

Kedvezőtlen jelenségek voltak a vajda separatistikus terveinek kivitelére az egymást gyorsan követő részgyűlések; kedvezőtlenűl hatottak Balassának saját kezére folytatott féktelenségei. Mayládnak meg kellett alkudni a körűlményekkel; nem zárhatta le szemeit, látnia kellett a visszás helyzetet, melybe őt Balasssa elidegenedése sodorta. Nádasdy Tamásnak azonban sikerűlt őt reá bírni, hogy Balassával kibéküljön. Ezen kibékülés pedig különösen Ferdinándnak állott érdekében, mert a két vajda kiegyezése által Erdélyben az ő hatalma erősödött. Ezért Ferdinánd levelében a két vajda megbékülése fölött örömének ad kifejezést.[243] Nádasdy Tamás és Harinay Farkas folytonos unszolására,[244] a most ecsetelt körűlmények között Maylád végre színt vallott Ferdinánd mellett; de mert ismerte Ferdinánd igéreteinek természetét, a ki vajmi ritkán váltotta be szavát, a hűségi oklevelet visszatartotta mindaddig, míg a Ferdinánd által ígért segély megérkezik.[245]

Minő fontos tényezője volt az eseményeknek még akkor is Maylád, a kit János Zsigmond főemberei gyűlöltek, de a kitől féltek is, s a kinek jól ismerték ingadozó politikai jellemét, megvilágítja ama versenygés, melylyel Izabella is, Ferdinánd is egymás elől elhalászni igyekeztek e kitünő eszű, tetterős férfiut, Nem is késett Ferdinánd Nádasdy Tamást és Zalay Jánost munkálkodásokért Maylád megnyerésében jutalmazni, a vajdát pedig újabb adományozásokkal lekenyerezni.[246] Így vélte Ferdinánd biztosítani magának, hogy nagyratörő czélzataival szakított.[247]

Balassa fosztogatásai, rablásai nehéz állapotokat teremtettek Erdélyben, a török hadak betöréséről szállongó hírek pedig szükségessé tették a pártharczok lecsendesítését. E czélból a vajdát pártja főbb emberei felszólították, hogy béküljön Bornemisszával ki, s tartson gyűlést. Pártja óhaját Maylád nem utasíthatá vissza, a rendeket 1541-ik évi jan. 1-re Fogarasba összehívta. E gyűlésnek főfeladata lett volna a vajda és Bornemissza között egyezséget létesíteni.[248] Meg is kísértettek mindent az egyezkedés létrehozásában. A Maylád pártja belátta a dúló polgárháború következményeit, érezte a szerencsétlenséget, mely a török és az oláh hadak betörése által Erdélyre nehezedni készűlt; de a kiegyezés még sem sikerűlt. Az eredménytelenűl eloszlott gyűlés után, a párttusák vészes harcza, a dulakodás, a fejetlenség ismét napirendre kerűltek. Mayládnak ezen makacs elfogúltsága, daczolása párthíveinek megcsappanását eredményezte. Számosan valának azok, kikben fölébredt a honszeretet, s útját akarván állani a további polgárháborúnak, elhatározták, a vajda ellenére, az ő befolyása nélkül Izabellával s Bornemisszával egyezkedni. A vajdák jogát tehát figyelmen kívül hagyva, Sombor melletti táborukban elhatározták, hogy Tordán január 22-én gyűlést fognak tartani.[249]

Mi sem volt természetesebb, mint a vajda felindúlása, midőn látnia kellett, hogy párthívei tudtán kívül elhatározták a gyűlés összehívását.

A hatáskörébe tartozó ezen joggyakorlatot saját tekintélyének sérelme nélkül senkinek sem engedheté át, annál kevésbbé most, midőn az ő intelmei daczára, érdekeivel ellenkező irányban, oly országgyűlés összehívását akarták foganatosítani, melyet ő sem elő nem készített, sem annak irányt nem adhatott. Nem engedte meg az országgyűlés összehívását.[250] Ámde kifeledé számításai sorából a legnagyobb, a legfontosabb tényezőt: a közvéleményt, mely nyilvánulásában ellene már is meghűltnek mutatkozott, s míg Balassa Imre portyázó szágúldozásai tekintélyét csorbíták, azalatt a főurak csoportosúlása híveinek számát alább szállította. A Sombor melletti táborban összegyűlteket a vajda tiltakozása el nem riasztá, s csak annál erélyesebben ragaszkodtak határozatukhoz, s táborukból küldöttséget menesztettek hozzá, inkább követelni, mint kérni a gyűlés egybehívását. Ezen kényszerítő körűlmények között meg kell gondolnia a daczolásából származható következményeket. Végre is kénytelen volt a nyomásnak engedni, s a gyűlés megtartatott.[251] Tordán február 12-én létesűlt kiegyezés Maylád István országos főkapitány, a gyűlés rendei: Bornemissza Boldizsár, Horváth Ferencz, Horváth Mihály, Literati Péter, Szalánczy János mint Bálványos, Diód, Déva s Küküllő várak kapitányai között; s fegyverszünet köttetvén, elhatároztatott Izabellához követek küldése.[252]

Daczára annak, hogy a vajda az egyezkedő gyűlést Tordán nem akará megtartani, a tárgyalásokat ott mégis olyképen tudta vezetni, hogy az végeredményében reá nézve előnyöket nyújtott, s Bornemissza kénytelen vala engedményeket tenni, melyek a vajda hatalmi állását megerősítették. Bornemisszát azonban nemcsak a vajda befolyása bírta engedékenységre, ehhez járúltak még Ferdinánd hadkészületeinek szállingozó híre s a török-oláh betörésnek rémes képei. Ez utóbbitól maga Ferdinánd is nem ok nélkül tartott, mert István és Sándor moldvai vajdák megöletése után a vajdaságba ületett Pétert megnyerni Ferdinánd alig reménylette, és sürgetve kéri Mayládot hozzá intézett két levelében: értesítené őt Péter vajda dolgairól, s azon kérdéssel fordúl hozzá: vajjon bízhatik-e a moldvaiban, vagy sem?[253] A két oldalról készülő támadás előjelei Bornemisszát áldozatokra késztették, míg ellenben Maylád István csak túlköveteléseiből engedett, s Erdély népei sem könnyebbséget, sem törvényes jogállapotot nem nyertek az egyezkedés által, minthogy a békülő felek, a hányan voltak, annyifelé osztották az országot, s az ilynemű egyezkedés által törvényes formába foglalták az erre beállott zsarolást, elnyomást és dulakodást. Ennek alapján a vajda ura lett a tordai és dézsaknai bányáknak egészen, a kolozsi felében maradt kezénél, a szászok és székelyek s egynéhány megye adóját egészen ő szedte, a görgényi adót és bírságokat felében; s végre az egyezkedés értelmében a híveitől elfoglalt jószágok tulajdonosainak újra visszaadandók valának.[254]

Ezzel az erélyes cselekvés eszközei ismét a vajda kezeibe kerűltek. Nem is késett az egyezkedés előnyeit felhasználni szemben a kötött béke azon pontjaival, melyek hiúságát és boszúvágyát ki nem elégítették. A pontozatok közé foglalták Tomory Ferencz jószágainak visszaadását is; az azonban terveivel sehogy sem egyezett meg, hogy Tomory, – a kit árulása miatt halálosan gyűlölt, – tordai birtokán bántatlanúl ülhessen, s elhatározá Tordát, a hol épen az Izabella-pártiak táboroztak, hadaival megtámadni. A gyors meggondolást gyors tett is követte, a megfélemlett táborozók elhagyván a várost, azt Maylád István zsoldosaival elfoglalta.[255]

E katonai csíny elkövetésével ismét az események fölé helyezkedett, s látván azt, hogy tavasz kezdetén a harczi szerencse Ferdinándnak kedvez, s Izabella aggódni kezd ügyének szerencsés kimenetel fölött: a székelyeket és szászokat újolag befolyásolni kezdte, s habár Frater György és Petrovich óvatosságra intették az erdélyieket, felhíván őket a török berohanás elhárítása végett Izabella pártjával tartani:[256] a felszólítás eredménytelen maradt, mert Maylád István Torda megszállásával a helyzet urává lett; s a mint látta Ferdinánd komoly hadkészületeit Izabella ellen, ő maga is zsoldos csapatokat kezdett toborzani a székelyek között.[257]

Frater György figyelemmel kísérve az erdélyi ügyek irányát, Ferdinánd készülődéseit, a vajda toborzásának czélját, tapasztalá, hogy mind ez János Zsigmond ügyét döntő csapással fenyegeti. Gondot fordított tehát kiváltképen a vajda törekvéseinek élét venni, s orátora által a fényes portának oly értesítéseket adatott, melyek alkalmasak valának Maylád aspiratióit lelohasztani és működését megzavarni. Frater György törekvéseinek jelenségei nem sokáig várattak magukra; mert míg a vajda hadait szaporította, a portától a szultán fermánjával egy csauz érkezett Erdélybe, kinek feladata volt János Zsigmondnak már-már felbillenő mérlegét egyensúlyba hozni. A mint Maylád István hírűl vette a csauz megérkeztét, majus 25-ére Nagy-Selykre gyűlést hirdetett a rendeknek, hol a szultán üzenetét és fermánját a rendek meghallgatandók valának.[258] A szultán üzenetének fősúlya, a csauz szavainak éle a vajda ellen intéztetett,[259] az összegyűlt rendeket a János Zsigmondhoz való hűségre intette.

A gyűlésen felolvasott fermán csak az első perczben lepte meg a vajdát. Rögtön felismerte benne Frater György kezét, s gyors elhatározással oly irányt adott a tanácskozásnak, hogy kész bizonyos föltételek alatt János Zsigmondnak hűséget fogadni.[260] A két párt tehát megegyezett abban, hogy a három nemzet Tordán országgyűlést tartson, s bizottság küldetett ki a békepontok elkészítésére.

VIII.

A végzet tragédiája. Péter vajda betörése. Fogaras ostroma. Maylád elfogatása. Konstantinápolyba hurczoltatása. Eredménytelen törekvések kiszabadításán. Halála.

Maylád István politikai elvének sarkpontja nagyravágyó önzése volt, eszköze a pártok áltatása. Ezen eszköz, bárha őt ügyessége, éles esze, katonai készűltsége, személyes bátorsága, majdnem egy évtizeden át kora eseményeinek felszínén tartá, végre is el kezdé homályosítani szerencsecsillagát.[261] Nem állíthatá meg befolyása, sem népszerűsége a sors kerekét, mely az 1541-ik év elejétől kezdve mind inkább lefelé fordúlt. Gyakran elveszté működésének szilárd talaját, noha azt merész elhatározásával ismételve visszanyeré, de már állandóan uralkodni a helyzeten többé nem volt képes. A tordai, a nagyselyki gyűlés vívmányaitól elüté azon bizottság compositiója,[262] a mely junius elején Gyulafejérvárott dolgozta ki a pontozatokat, melyek alapján a János Zsigmond pártjával való kiegyezésnek meg kellett volna történnie; ugyanis megállapíttatott abban: hogy Maylád az ország jövedelmeiről számolni tartozik, köteleztetik a béke föntartására, utasíttatik hadait Deésből és Tordából kivinni, s végre eltiltatik a királyné híveinek zaklatásától.[263]

Alig hogy a fejérvári béke pontjai megállapíttattak, a vajda Fogarasban hírt vett a brassaiaktól, hogy a havasalföldi és moldvai vajdák hadaikkal Erdélybe készűlnek törni.[264] A jogos gyanú, mely politikai ténykedéséhez férkőzött, a pártokkal szemben kétes helyzetbe hozta őt a betörés czélja fölött. A Nagy-Selyken tartott gyűlésen az ott megjelent csauz kijelentése, s a felolvasott fermán tartalma világosan János Zsigmondot vette pártolásába ugyan, de azon körűlmény, hogy ez idő szerint Péter moldvai vajdával barátságos viszonyban állott;[265] azt következtette, hogy a betörés éle Izabella ellen van irányozva. Saját állhatatlansága azonban bizodalmatlanná tette őt másokkal szemben, a kétkedés, a gyanúsítás elnyomták Péter vajda irányában baráti érzelmeit, s mert bizonytalanságban volt, az elővigyázat útjára lépett, s oly intézkedések foganatosítása iránt rendelkezett, melyek megakadályozandók valának a szándékolt berohanást.

Mint országos főkapitány rendeletet bocsátott ki a szászokhoz, hogy zászló alá gyűljenek.[266] A szászok készsége a vajda parancsával szemben fölött meglanyhúlt, kifogásolták intézkedéseinek jogérvényét, s az országgyűlésre fellebezvén, készeknek nyilatkoztak annak határozatait teljesíteni, de a vajda rendeletét, hogy táborba szálljanak, nem foganatosíták. Nőttön nőtt a fegyveres betörés veszélye, de Maylád István még ekkor is bízott terveinek sikerűlésében; s Statileóval együtt színleg Izabella királyné pártfeleihez csatlakozott. Országgyűlési határozatok hiányában, utalva a közeli veszélyre, felszólítá az erdélyi főurakat, a székelyeket és nemeseket a tábora szállásra; meghurczoltatá a véreskardot, s junius 18-án Fogarasból elrendelé a határszélek biztosítását, az útak elzárását, s eltiltá az élelmiszerek kivitelét.[267]

A talizmán, mely a vajda rendelkezéseinek gyors foganatot biztosított, már elveszett. Nem ült fel a hadsereg, nem gyűlt a tábor; Maylád István szava nyomtalanúl hangzott el, s a «majd, majd» ígéretek magára hagyták a vajdát a haza határainak védelmében.[268] Ferdinánd a tőle szorgalmazott s annyiszor ígért hadsereg helyett Erdély határait a török betörés ellen csak a vajdához írt levéllel védelmezte, s abban egyelőre a segélycsapatok küldését megtagadja, bőséges ígéreteket tévén ugyan, hogy Pest védelme és Buda ostroma után szállítani fog hadsereget.[269]

Maylád István rendelkezései nem foganatosíttatván, őrizetlenűl maradtak a határszélek, a havasi átjárók, s nem levén a ki ellent álljon az ellenséges hadak betörésének, az oláh és moldva seregek förgetegként zúdultak a határszélekre. Fogaras vidékén, az Olt folyó mentében felvonták Kucsuk Bali bég és Péter vajda sátorait.[270] S míg az oláh és moldva hadak a Bárczaságot, Sepsi-, Kézdi- és Csíkszéket harácsolták, pusztították: Maylád István mint országos főkapitány, Statileo püspökkel Fogaras várából keltezett rendeletével az országgyűlést julius 8-ára Küküllőbe összehívta.[271] Erdély separatiójának előjátéka végéhez közeledett. A végjelenet drámai kifejlése, melyen Frater György ügyessége, politikai éles esze, diplomacziai messzelátása és bosszújának kielégítése dolgozott: megmenté őt örökre Maylád Istvántól. A kivitel azonban megbélyegző volt az intézőkre nézve.

Frater György a portával folytonos érintkezésben levén, nem szűnt meg Szulejmán haragját a vajda ellen szítani.[272] Felsorolta előtte mind azt, a mit Gritti legyilkoltatása óta Zápolya János, János Zsigmond és a szultán ellen elkövetett. Sugalmazásai nyílt fülekre találtak a portán, s Péter moldvai vajda kegyelmet nyert a szultánnál azon ajánlatával, hogy Maylád Istvánt élve vagy halva, de kezei közé szolgáltatja.[273] Ilyen körűlmények között elhagyatva társaitól, s láva a beözönlő oláh és moldva hadakat, védelmére gondolt és Fogaras erős várába vonúlt vissza.[274]

Achmet, Kucsuk Bali bég és Péter vajda, előbb barátai, most ellenségei, Fogaras várát körűlzárolták.[275] Frater Györgynek a vajda elleni terveiben Bornemissza Boldizsár a kivitel eszközévé aljasítá magát, s az ostromló sereg táborában tartózkodott.[276] Fogaras várának erődítési művei, fölszerelése és a vajda védelmi kényszerűsége az ostromló sereg vezéreivel beláttatá a megvívás nehéz, fáradalmas munkáját, s Frater György elhatározá, hogy más úton segít a dolgon. Az általa Achmettel megbeszélt tanácsban[277] megállapíttatott a terv, mely szerint a vajda kézrekerítendő vala. Kucsuk Bali bég és Péter vajda a fejedelemség reményével áltatván Mayládot,[278] julius 19-én Bornemissza Boldizsárral két logofet és egy főúri török Fogarasban követségképen megjelentek, s felszólíták őt, hogy jőjjön a táborba a császár akaratát megtudandó.[279] Bornemissza szerepe a vajdához ment követségben ravaszság és álnokság vala, öntudatos közbenjárás a kiszemelt áldozat megejtésére, mert Bornemissza a vajdának soha bartája nem volt, sőt mint politikai ellenese, mint Frater György által behelyezett országos főkapitány, kinek ellenében a rendek Mayládot választák főkapitányúl, s a ki ellen a vajda a tordai egyezséget is megszegé, folyton szemközt állottak egymással. Frater György lélektani szempontból választá ki épen Bornemisszát a követségbe, ismervén a vajda lelkületét, tudta, hogy ha őt Bornemissza óvatosságra inti, megszállja a gyanú lelkét, hogy ismét el akarják terveitől ütni,[280] és kelepczébe esik. Bornemisszát Frater György csak azért küldé a táborba, hogy utasítása szerint az oláh és moldvai vajdáknak kezére járjon.[281]

A mint tehát a követség Fogarasban előadta küldetése czélját, Bornemissza ezen szavakkal fordúlt Mayládhoz, jóakarólag intve őt óvatosságra a vajdák irányában, mondván neki: «Uram, mindétig eszes ember voltál, de most főképen élj vele, ne menj el közikbe, mert megcsalatol, jól ismersz oláhokat, törököket».[282] A terv finomúl szőtt hálózatának szálai csak oly éleseszű ember kezében összpontosúlhattak, mint Frater György volt, a ki Péter vajdát is meg tudta nyerni. Kucsuk bég is mint színlelt barátja a vajdának, alkalmas eszköznek mutatkozott a terv kivitelére. Az ő utasítása volt elhitetni vele, hogy az erdélyi fejedelemség reá száll, s jóhiszeműségét ébren tartották még azzal is, hogy a portáról Bali bég követe által terveinek kedvező híreket kapott, s közöttük mind sűrűbbé vált a közlekedés.[283] Reményét megerősíté a Bali bég által adott csalárd értesítés a szultán szándékáról Bornemisszát megöletni.[284]

Nagyravágyó lelkületének természetes folyománya volt, hogy Bornemisszának óvatosságra intő szavaiban ármányosságot tételezett föl, s azokban terveinek egyenes megrontását látta, s a mesterileg kigondolt ármány lépre vitte. Hiába volt a nő rimánkodó hangja, hiába gyermekeinek könnyező siralma, társainak kérő szózata, melylyel a táborba menéstől óhajtották visszatartani,[285] elhangzott az esdeklő szó, feltartóztathatatlanúl ment sorsa elé. Bornemissza elvégezé álnok szavait, s midőn előadták neki azon előnyöket, melyek jövőre a vár feladásából reá háramlanak: késznek nyilatkozott a táborba menni, ha sértetlen szabadságának kellő biztosítékot nyújtanak, mentelmi levéllel ellátják, s túszokúl Achumet fiait a várba szállíttatják. Achumet a vajda föltételeinek utolsó pontját azzal ütötte el, hogy annak lehetetlen eleget tennie, mert fiait már Szulejmánnak adta,[286] de helyettük hat más főembert küld túszokúl. Maylád semmi rosszat nem sejtve, beleegyezett a föltételekbe; a hat török főurat, kik azonban csak ragyogó ruhákba öltöztetett közharczosok: két török, két oláh és két moldvai voltak,[287] a táborból fölküldötték Fogaras várába; s a hitlevelet julius 19-én kezeihez vette. Legszebb díszruháját öltvén magára, hatvanad magával a fogarasi síkon táborozó moldvai vajdához leszállott,[288] saját fegyvereseivel ott sátorát felhúzatta,[289] s víg mulatás közben töltötték el a napot. Mi alatt Péter vajda táborában volt, ez tízezer lovast Fogaras felé küldött, s a várat szorosabban körűlvéteté.[290] Másnap estve felé Maylád a moldvai vajda táborába menvén, kísérete lefegyvereztetett, s moldvai fegyveresek állíttattak közibük; e miatt heves szóváltást idézett elő, midőn is Péter vajda reá tevén kezét, ezen szavakat intézte hozzá: «eb, török császár foglya vagy» [291] s megfogatá, megkötözteté, ékszereitől megfosztván, Bali béghez, ez pedig Konstantinápolyba küldötte.[292] Szulejmán Maylád elfogatásának hírét Belgrádban hallotta meg.[293] Maylád Konstantinápolyban a Jedikulában lánczra verve bebörtönöztetett.[294]

Gyalázatos árulással történt elfogatása és bebörtönözése Maylád Istvánnak, fájdalmas érzületet keltett számos barátai körében, felháborodást szűlt az országos rendek között is, s az folytonos érdeklődéssel nyilvánult ama törekvésekben, melyek kiszabadítását czélozták. Az 1542-ik márczius 2-án Beszterczebányán összegyűlt rendek levelet intéztek Ferdinánd királyhoz, melyben kérik, hogy tekintetbe véve a neki tett hűséges szolgálatokat, kiszabadítására tenne hatásos lépéseket Izabellánál, a váradi püspöknél, Szulejmannál, a pasáknál és a franczia orátornál mindent elkövetvén, hogy Maylád fogságából elbocsátassék.[295] Ferdinánd maga részéről csakugyan komolyan és őszintén munkálkodott ezen; Frater György Nádasdyhoz és Zalayhoz intézett levelében írja, hogy kívánatosnak tartotta volna, ha úgy mint óhajtá, saját emberüket küldik hozzá, a ki vele együtt járt volna el ez ügyben. Írja továbbá, hogy gonddal és szorgalommal fog működni kiszabadításán; értesíti őket a franczia orátor üzenetéről, miszerint nehéz a tenger fenekén a drága követ megtalálni, a pasák nem reménylenek, mert a szultán haragja nagy, miután Maylád rabságából szökéssel akart menekülni.[296] Frater György leveléből az őszinteség teljesen hiányzott; most is üldözvén őt, mindent elkövetett, hogy rabságában senyvedjen el. Kiviláglik ez a Maylád Istvánnénak Frater Györgyhöz intézett levelére adott válaszból, ki testvérbátyja, Nádasdy Tamás tanácsára megkereste Frater Györgyöt könyörgő levéllel, hogy működjék közre férje elbocsátásában. Ezen levelében felajánlja neki Fogaras várát is, ha annak meg kell lennie a szabadulás fejében, s a Fogaras várában elő török foglyok elbocsátását is ígéri, s kéri továbbá, hogy a királyné adjon neki ajánló levelet férje kiszabadítása érdekében. Ezen levélre Frater György Gyulafejérvárról válaszol,[297] s megtagadja kérelmét; sem Fogaras várát nem óhajtja, úgy mond, mert hiszen van neki elég vára; s azt semmiképen sem akarja, hogy a királyné neki levelet adjon, lássa ő maga, mit míveljen, mit cselekedjék, őt magát is kiszabadítá az Isten, talán az rajta is segít. De a ki leginkább szívén hordozá Maylád szabadulását, az Nádasdy Tamás volt. Azonban ő is csak rideg visszautasításra talált Frater Györgynél. Nádasdy folytonos unszolására Máté mester erdélyi protonotárius egyik levelében[298] egyenesen kimondja, hogy Maylád ki nem szabadúlását egyenesen azon barátai okozzák, a kik leginkább óhajtják rabságát megszüntetni, de nem lesz szabaddá, mert perfidiájától félnek. Máskülönben – írja – Frater György hajlandó dolgozni mellette, ha hűségéről Nádasdy biztosítja, s bárki mit ígérjen is ügyében elkövetni, csak Frater György képes tenni, ki nem vadember, nem a sziklák emlőit szopta, az emberek között ő is ember, de a vadak között ő is vad. Megemlíti végre, hogy ha Fogaras várát addig lekötné, míg Frater György hűségének jeleit látná, megnyerhető volna működésre, s mondja, hogy az erdélyiek kiváltására nagy summa pénzt ígértek.

43. A JEDIKULA KONSTANTINÁPOLYBAN.

NÁDASDY TAMÁS LEVELE NEJÉHEZ.[299]
A Mayláth Béla birtokában levő eredeti után.

44. NÁDASDY ANNA ALÁIRÁSA.[300]

45. MAYLÁD UTOLSÓ LEVELÉNEK VÉGSORAI.[301]

Nádasdy nem bízott a váradi püspök föltételes működésében sem, mindazonáltal még is kívánt reá folytonosan hatni, hol személyesen, hol mások által, s ez irányban az 1547-dik évi gyűlésen Báthory András országos főkapitánynyal értekezett a módozatokról Frater Györgyöt megnyerni sógora kiszabadítási ügyének. Báthory el is küldötte Frater Györgyhöz Nagyváradra Chitov nevű szolgáját, a ki hírűl hozá neki a készséges jóakaratot. Ezen igéretet levelei által ébren tartá benne, és személyesen is szorgalmazta, a miről levélben értesíti Nádasdyt.[302]

46. MARTINUZZI PECSÉTJE.

E közben Mayládné azon törekedett, hogy Izabella királynétól a kívánt ajánló levelet megkapja, mit ez végre neki meg is adott. Ezt azonban a királyné Frater György tudtán kívűl cselekedte, s azt Ali csauz által küldte meg. Reménységét ezen levélbe helyezte Mayládné, s a portára el is küldte azt, de a főtényező mindig csak Frater György maradt, kit megnyerniök semmiképen sem sikerűlt. Írja is ezt Nádasdynak Mayládné: «megfogyván benne minden reménységem, mert hogy ne állana az eleven emberen bosszút, ha még az holt emberen is bosszút áll, mint szegény Batthyányi Orbánon, a kit a királyné nagy tisztességgel eltemettetett Fehérvárott az monostorban, Frater György kiásatta, s az ganéjban temettette».[303]

Meghiusult szökési kísérlete óta Maylád szigorúbb felügyelet alá helyeztetett a hét torony börtöneiben, s ezt leginkább azért tették, mert szabadúlásának egyetlen föltételét, a mohamedánismus elfogadását, visszautasította.[304] Daczára ennek, rokonaival és barátaival levelezésben állott. Így ír Gábor fiának is, melyben reményét fejezi ki, hogy nemsokára isten kegyelme őt neki visszaadja.[305] Ezen reménységének volt is alapja. Feljogosítá őt erre kivált Mircse oláh vajdának készsége, melylyel kiszabadúlását előbbre vinni igérkezett. Értesíti is erről Mayládnét Bukarestből kelt levelében[306] írván: hogy embereit beküldé a portára, s a pasák igyekeznek a szultán kegyelmét megnyerni Maylád számára; biztosították, hogy a mint a szultán visszaérkezik, haza küldi férjét. Ehhez járúlt még Malvezzi János, Ferdinánd konstantinápolyi internunciusának közreműködése is, ki felajánlá Nádasdynak a portán kész szolgálatait, azon jó viszonynál fogva, mely őt Mayláddal összeköté.[307]

47. MARTINUZZI ALÁIRÁSA.

48. MAYLÁD GÁBOR ALÁIRÁSA.[308]

Frater Györgynek Báthory András útján tett ígérete üres, félrevezetésre számított ígéret vala, ő nem mozdúlt s midőn nyilatkozataiban segélyét ajánlotta, ezzel csak újabb hálót szőtt Maylád kiszabadulása ellen. Kendy Ferencz, egykori liga-társa, Nádasdyt felszólítja ez ügyben a találkozásra Frater Györgygyel, s az összejövetelt Deézsen vagy Ujvárban ajánlja megtartani.[309] Ezen terv nem a Kendy Ferenczé volt, hanem a váradi püspöké, mert erre négy nappal maga Frater György levélileg felszólítá Nádasdyt.[310]

49. BÁTHORY ANDRÁS ALÁIRÁSA.[311]

Dőre hiúság, meddő kísérlet volt Maylád kiszabadításán dolgozni; Frater lerontotta az egyengetett útat, meghiúsítá Mircse havasalföldi vajda közreműködését, ellensúlyozta Malvezzi lépéseit. S most is, míg Nádasdyt találkozóra Erdélybe hívta a kiszabadítás ügyét megbeszélendők, azalatt elkövetett mindent, hogy rablánczait amaz tovább is csörgesse; azért hívta magához Nádasdyt is, hogy kivegye tőle miképen s ki által gondolja sógora megszabadítását eszközölni, hogy annál biztosabban megronthassa terveit, a mint már két ízben majdnem biztos szabadúlását meggátolta. Frater György ezen ellenséges indulatát Nádasdy Egerben kelt levele által Ferdinánd királynak tudtára is adta.[312] Még csak a franczia királyba, annak követébe, Iwybe, és Mircse havasalföldi vajdába vetette reménységét, minthogy Iwy csakugyan magával hozta Konstantinápolyba a szultánhoz intézett pártoló levelet, Mircse pedig ajánlatot tett Mayládért, ha rabságából elbocsátják, kezességet vállalni, s ez ügyben Szabó Pétert Mircséhez küldötte, hogy a kezeslevelet tőle megkapván, azt a portán benyujthassa.[313] A franczia udvar közbenjárását Nádasdy Tamás folyton ébren tartá, s onnét kedvező ígéretet kapott. A közbenjárás valóban meg is történt, minthogy Maylád sógorát arról értesíti, hogy sikerűlni fog kiszabadítása, s a Literáti János által hozzá intézett leveleket megkapta, s azokat a franczia orátor helytartójának kezeihez juttatta, a ki, a mint elolvasá azokat, nagyon megörűlt, mondván, ha a franczia király az ügyet magáévá tette, közbenjárását kétségtelenűl érvényesíteni is fogja.[314] A konstantinápolyi pasa és Junus dragomán voltak a portán kiszabadításának főintézői, kik azon dolgoztak, hogy ideiglenesen a franczia orátor helytartójának kezébe adassék, míg végképen megszabadulna, megrongált egészségét orvosi szerekkel kényelmesebben helyreállítandó.[315]

A rabság nyomorában elcsenevészett Maylád szervezete ekkor már hanyatlásnak indúlt. A küzdelem, melylyel betegségét le akarta győzni, a váltakozó remény és aggodalom szabadsága elérésében, kedélyét, lelkületét folytonos hullámzásban tartották, s csak súlyosbíták szenvedéseit. Az idő kereke forgott, s Maylád István rablánczaitól nem szabadúlhatott. Nem szabadúlhatott, mert a boszú kielégítésének édes érzete gondoskodott róla, hogy börtöne zárva maradjon.

Nehéz beteggé vált, súlyos baj törte meg testét, olyannyira, hogy már családját sem értesítheté állapotáról; s csak Mikulich Miklós váradi jegyző írta meg Nádasdynak egészsége aggasztó hanyatlását.[316] Tíz évi rabság, aggodalom, hányattatás, remény, csüggedés, rohamos pusztítással dúlták föl szervezetét, s november közepe felé szélhűdés érte a szenvedőt.[317] Neje kapta az első hírt férje haláláról,[318] de Nádasdy már előbb megtudta Somlyai Báthory Andrástól, a ki február 26-ról Váradon kelt levelében értesíté, hogy az nap hozták Drinápolyból a franczia király orátorának káplányától, Ferencz paptól, a levelet, melyben tudatja vele, hogy Maylád István a karácsony előtt való héten 1550-ben elhalálozott.

A tragédia befejezést nyert.

Egy kis hant eltakarta szenvedélyeit, hiúságát, nagyravágyását. Míg Erdélynek egy eszmét teremtett, s azért vérezett, csörgeté tíz éven át rablánczait sötét börtönök bűzhödt levegőjében: kiszenvedett teste nem vegyűlhetett a haza porával. Idegen föld ismeretlen zugában alussza örök álmait.

* * *

Maylád István kiolthatatlan nagyravágyása mindinkább előre hajtá végzetéhez; sem a tapasztalt gyakori csalódás, sem terveinek sikertelensége útjáról el nem tántoríthatták. A hányszor földre sujtá sorsa, megújult erővel Anteusként ismét fölemelkedett, hogy folytatva cselszövényeit, diadalra jusson, s bármi áron a helyzet urává legyen.

De ha tekintjük a tényezőket, melyek szereplésének rúgói valának, föltaláljuk benne mindazon tulajdonokat, melyek által hívatott vala korának egyik vezérférfiává lenni. Éles esze, vitéz bátorsága, katonai tehetsége, társadalmi állása, népszerűsége, családi összeköttetése eléggé indokolják, mint kiváló jelenségnek politikai szereplését. Azonban elveinek ingadozása, politikai kétszínűsége egyéni ambitiójának oly lökést adott, mely mostoha sorsának fatumává lőn, s a történelem sötét foltként ütötte homlokára a honárulás bélyegét. Míg ha a törvények keretén belül fejti ki tetterejét s az országos mozgalomnak reformtörekvéseit a haza megmentésére összpontosítja; s a török és német igából való szabadulás eszméjét, Erdély elválásának kérdését nem alacsonyítja le nagysága hiúságáig, nem süti reá a személyes pártütés bélyegét, hosszasan szolgálhatta volna hazáját. Maylád István kortársai között a politikai történelmi szereplés minden föltételével bírt, korának legnagyobb embereit, politikai, katonai, egyházi, államférfiait látjuk mellette barátokul, ellene ellenségekül sorakozni. De Maylád István sem tapasztalatainál, sem a beállott helyzetnél fogva nem lehetett más, mint a minővé vált szerepkörének végszakában: ingatag politikai jellem, és pártütő. Arra növelte őt a korszellem, arra a saját és kortársainak kislelkű felfogása a közérdeknek, azzá az önzés óriássá növelése, a párttusák lelket jellemet elölő harcza.

50. JÁNOS KIRÁLY ÉRME.[319]

Jegyzetek

1. korrektúrázott szöveg[VISSZA]
2. A czímlap Mercator. «Tabul Geographic Belgii inferioris» czímű 1578-ban megjelent kiadásának czímképe.[VISSZA]
3. A két fejrajzot: Maylád és neje czimereit s Fogaras várát, a két záró képet Lajos és János királyok érmeit (a muzeumban levő eredetiekről) Cserna Károly rajzolta. Ugyan ő vette fel az összes e fűzetben levő tájképet is: Segesvár octogon-tornyát s az ispotály-templomot, melyben a szövegben említett országgyűlést tartották, a nagyszebeni három bástyát, a városházát, a Haller-bástyát, mely ebben az időben készült, Branyicskát a Fráter György várát. A jedikulát konstantinápolyi fénykép után közöljük.[VISSZA]
4. BONFIN. Hist. R. Hung. Dec. II. libr. VI. pag. 283, 1586-iki kiadás.[VISSZA]
5. Eredeti okirat 1415. évből Majláth György gróf zavari levélt.[VISSZA]
6. Magy. nem. Muzeum könyvtára. Bővebben lásd Turul VI. köt. 1. füz. Századok 1889. füzet.[VISSZA]
7. Alsó-Fehérmegye lev. lit. m. nro. 10. Anno 1509. Gyulafejérv. kápt. levélt. CC. nro. 79.[VISSZA]
8. Alsó-Fehérm. lev. lit. m. nro. 20.[VISSZA]
9. Ugyan ott nro. 19.[VISSZA]
10. Gyulafejérvári kápt. levélt. cista I. Alb. fasc. 2., nor. 42., anno 1519.[VISSZA]
11. Ungar. Magazin III. köt. 176. lap. Forgácz Comment. 302. lap.[VISSZA]
12. EDER: Simigianus 16. lap; ENGEL: IV. köt. 38. lap.[VISSZA]
13. U. a. u. o. I. könyv. I. fejezet 13 lapon a 14. jegyzet.[VISSZA]
14. Gyulafejérvári kápt. 60; Cottus Doboka lit. T. nro. 2. 1537. évből.[VISSZA]
15. U. o. Cent. a. nro. 84. 1537. évből.[VISSZA]
16. U. o. Neoregestr. lit. N. nro. 18. 1538. évből.[VISSZA]
17. SZILÁGYI SÁNDOR: Nádasdy Tamás első követsége, 48. lapon XVIII. okirat.[VISSZA]
18. KATONA, u. o. XX. köt. 12. l.; BETHLEN FARKAS: Histor. de rebus Transylv. I. köt. I. könyv 172. lap: FORGÁCH: Comment. 302. l.; Ungar. Magazin, III. köt. 176. lap.[VISSZA]
19. FORGÁCH: u. o. 302. l.; Ungar. Magaz. III. köt. 176. l.[VISSZA]
20. ENGEL: i. m. IV. köt. 3. l.[VISSZA]
21. Cs. és kir. állami levélt.[VISSZA]
22. BETHLEN FARKAS: i. m. I. könyv, 105.l.; URSINUS VELIUS: De bello Pannonico. 1772. III. könyv, 45. l.; FESSLER: i. m. VI. köt. 397. l.[VISSZA]
23. M. N. Muzeum. Mária királyné. Linz, 1529. szept. 20.[VISSZA]
24. Ferdinánd király és Oláh Miklós. Bécs, 1549. jan. 3.[VISSZA]
25. Brassó városi levélt.[VISSZA]
26. KŐVÁRY: Erd. tört. III. köt. 25. lap; SCHLÖZER: 92.l.; EDER: Simigianus, 70. l.[VISSZA]
27. BETHLEN FARKAS: i. m. I. köt., I. könyv, 150. l.; FESSLER: i. m. VI. köt., 435. l.[VISSZA]
28. Országos levéltár. Perényi Péter Nyitra. 1540. szept. 8. (Patens alakban írt térítvény arról, hogy Ferdinándot királyának ismeri el.) Historiai osztály.[VISSZA]
29. Pempflinger Márk Pozsony, 1532. jul. 9. Mayládhoz.[VISSZA]
30. KŐVÁRY: i. m. III. köt. 27. l.[VISSZA]
31. KEMÉNY: Deutsche Fundgruben: I. köt. 14-15. l.[VISSZA]
32. KŐVÁRY: i. m. III. köt. 28. l.[VISSZA]
33. Báthory István nyugtatvány, Buda, 1528. márcz. 10. Zalay János. Páka, 1532 jul. 29. Nádasdy Tamáshoz. Pempflinger Márk, Pempflinger Istvánnak, 1536 febr. 14.[VISSZA]
34. Földvárt és Déva várát Cserna Károly a helyszínén rajzolta le.[VISSZA]
35. MILES: Siebenbürgens Würgengel, 21. l.; KULCSÁR: Krónika, 21. l.[VISSZA]
36. BETHLEN: i. m. I. köt. II. könyv, 222. l.; KEMÉNY: u. o. I. köt. 17. l.[VISSZA]
37. BETHLEN: i. m. I. köt. I. könyv 222. l., Siebenbürgische Quartalschrift, III. 101. l.[VISSZA]
38. Magyar tört. emlékek: I. osztály, XXV. köt. 116. l.[VISSZA]
39. Ferdinánd király és Oláh Miklós. Bécs, 1549. jan. 3.[VISSZA]
40. BUDAI FERENCZ: Magy. orsz. polgári históriájára való lexicon II. dar. 678. l.[VISSZA]
41. Ezen érdekes levél 1530-ik évi gyümölcsoltó boldogasszony napján kelt; eredetije az Országos Levéltárban van.[VISSZA]
42. KEMÉNY: Deutsche Fundgrüben. 18. l.[VISSZA]
43. Nádasdy Tamás. Buda, 1531. aug. 3.[VISSZA]
44. 1531-ik évi virágvasárnapja előtti csütörtökön írt erre vonatkozó levele az Orsz. Levéltban.[VISSZA]
45. BUCHHOLZ: IV. köt. 552. l.; FESSLER: i. m. VI. köt. 459. l.; SZALAY LÁSZLÓ: Magy. orsz. tört. IV. k. 113. l.[VISSZA]
46. KOVACHICH: Supplement. ad vestigia Comitiorum tom. III. pag. 144.[VISSZA]
47. Tudományos Gyűjtemény: VII. köt. 44. l.[VISSZA]
48. U. o. VII. köt. 39-40. l.[VISSZA]
49. Mayládnak erre vonatkozó levele kelt 1531-ben, eredetije az Orsz. Ltárban.[VISSZA]
50. EDER: Simigianus, I. köt. XI. fejezet. 98-99. ll.[VISSZA]
51. BATTHYÁNYI: Leges Eccles. Reg. Hung. I. köt. 565. l. d) jegyzék.[VISSZA]
52. Brassó városi levéltár.[VISSZA]
53. KOVACHICH: u. o. tom. III. pag. 144.[VISSZA]
54. BUCHHOLZ: IV. köt. 552. l.; GÉVAY: I. köt. 5. füz. 69. l.; FESSLER: i. m. VI. köt. 462. l.[VISSZA]
55. Tudományos Gyűjtemény. 1834. évf. VII. köt. 41. l.[VISSZA]
56. Kanizsay Orsolya. Keresztur, 1568. szept. 21.[VISSZA]
57. Orsz. Levélt. 1532. jun. 8-án kelt ered. okirat.[VISSZA]
58. Eredetije Orsz. Levélt.[VISSZA]
59. Eredetije Orsz. Levélt. kelt 1532. junius 29.[VISSZA]
60. Országos Levéltár.[VISSZA]
61. Batthyány Ferencz, Németujvár. 1552. april 8.[VISSZA]
62. Országos Levéltár.[VISSZA]
63. Sulyok György. Zygeth. 1532. aug. 26. Nádasdy Tamáshoz.[VISSZA]
64. U. o.[VISSZA]
65. Hasságh Dénes kanizsai præfectushoz levelet intéz, melyben kéri, értesítené őt: férje és Nádasdy hová lettek. PRAY: Epist. Proc. II. köt. 29. l.[VISSZA]
66. PRAY: i. m. II. köt. 15. l.[VISSZA]
67. Magy. Tört. Eml. XXV. köt. 336. l.[VISSZA]
68. SZALAY LÁSZLÓ: i. m. IV. köt. 135.l.[VISSZA]
69. Werbőczy István. Nyék, 1526. oct. 3. (Városi Iratok, Selmeczbánya.)[VISSZA]
70. GÉVAY: II. 31, 37. ll.[VISSZA]
71. PRAY: Epist. Porc. pars. II. pag. 48.[VISSZA]
72. PRAY: Epist. Proc. II. köt, 54. l.; KOVACHICH: Script. minor. I. köt. 133. l.[VISSZA]
73. HORVÁTH MIH.: Magy. orsz. tört. III. köt. 91. l.[VISSZA]
74. PRAY: u. o. II. köt. 47. l.[VISSZA]
75. SZERÉMY: 323. l.[VISSZA]
76. Lasko Jeromos. Linz, 1541. oct. 27.[VISSZA]
77. Batthyány Orbán. Athyna, 1532. jul. 15. Nádasdy Tamáshoz.[VISSZA]
78. Gritti Lajos. Thorgovista, 1532. ápr. 16. Nádasdy Tamáshoz.[VISSZA]
79. Gritti Alajos arczképét egykorú fametszet után adjuk, mely Bubics Zsigmond tulajdona.[VISSZA]
80. Magy. Tört. Tár. III. köt. 66. l.[VISSZA]
81. KATONA: i. m. IX. köt. 922. l.; BETHLEN FARKAS: i. m. I. köt. II. könyv, 211. l.; SZALAY: i. m. IV. köt. 154. l.; FESSLER: i. m. VI. köt. 494. l.; HORVÁTH MIH.: i. m. III. köt. 93. l.; Magy. Tört. Tár. III. köt. 67. l.[VISSZA]
82. Magy. Tört. Tár. III. köt. 37. s köv. l.; SZERÉMY: 327. s köv. l.; SCHWANDTNER: tom. II. pag. 403.; ISTVÁNFFY: lib. XII. 196.l.[VISSZA]
83. VERANCHICH ANTAL: Történt. dolgoz. II. köt. 36. l.; BETHLEN FARKAS: i. m. I. köt. II. könyv, 213. l.; PAULUS JOVIUS: Opera omnia histor.; Liber XXXII. pag. 241.; ORTELIUS HYERON.: Cronologie. 1615. pag. 63.; ISTVÁNFFY: i. m. XII. könyv, 131. l.; ENGEL: i. m. III. köt. IV. rész 43. l.; FESSLER: i. m. VI. köt. 495. l.; SZALAY LÁSZLÓ: i. m. IV. köt. 155. l.[VISSZA]
84. BETHLEN FARKAS: i. m. I. köt. II. könyv 213. l; FESSLER: i. m. VI. köt. 495. l; KATONA: i. m. XX. köt. 923. l.[VISSZA]
85. VERANCHICH: i. m. III. köt. 37. l.[VISSZA]
86. FESSLER: i. m. VI. köt. 496. l.; ISTVÁNFFY: i. m. XII. könyv 196. l.; SZALAY: i. m. IV. köt. 155. l.[VISSZA]
87. RÉVAY PÉTER: De monarchia et sacra corona. 75. l.; KATONA: i. m. XX. köt. 924. l.[VISSZA]
88. PAULUS JOVIUS: i. m. lib. XXXII. pag. 241.; ENGEL: i. m. IV. köt. 43. l.[VISSZA]
89. VERANCHICH: i. m. II. köt. 36. l.; ENGEL: i. m. IV. köt. 43. l.; BETHLEN FARKAS: i. m. I. köt. 213. l.; RÉVAY: i. m. 76. l.; ISTVÁNFFY: i. m. XII. könyv 132. l.; KATONA: i. m. XX. köt. 926. l.; SCHWANDTNER: i. m. III. köt. 379. l.; EDER: Simigianus, XXII. fej. 127. l.[VISSZA]
90. VERANCHICH: i. m. II. köt. 37. l.[VISSZA]
91. WAGNER: Collect. Genealog. Dac. I. pag. III.[VISSZA]
92. HORVÁTH MIH.: Nádasdy Tamás élete. 63. l.[VISSZA]
93. Tudományos Gyűjtemény 1834. év folyam, VIII. köt. 42. l.[VISSZA]
94. HORVÁTH MIH.: Nádasdy Tamás élete. 63. l.[VISSZA]
95. BETHLEN FARKAS: i. m. I. köt. 221. l.; BRUTUS J. MIH.: Magy. Hist. II. köt. IX. könyv 29. l.; SZERÉMY: i. m. I. köt. pag. 339.[VISSZA]
96. BUCHHOLZ: Gesch. Ferd. I. IV. köt. 142. l.[VISSZA]
97. Balassa Imre Nádasdy Tamáshoz. 1540, nov. 14.[VISSZA]
98. SCHMIDT: Episc. Agrien. III. köt. 5. l.; KATONA: i. m. XX. köt. 1037. l.[VISSZA]
99. Oláh Miklós levelezései. 530. l.[VISSZA]
100. SZERÉMY: i. m. 279. l.[VISSZA]
101. VERANCHICH: i. m. I. köt. 61. l.[VISSZA]
102. BUCHHOLZ: i. m. IV. köt. 142. l.[VISSZA]
103. HATVANI MIHÁLY: i. m. I. köt. 228. l.[VISSZA]
104. Oláh Miklós levelezései, 539. l.[VISSZA]
105. ISTVÁNFFY: i. m. XII. könyv, 134. l.[VISSZA]
106. GÉVAY: i. m. II. köt. 154. l.[VISSZA]
107. HATVANI: Brüsseli Okmánytár. 103. okirat.[VISSZA]
108. BRUTUS MIH.: i. m. III. köt. 99. l.; HATVANI: i. m. I. köt. 310. l.[VISSZA]
109. HORVÁTH MIH.: i. m. III. köt. 99. l.; HATVANI: i. m. I. köt. 310. l.[VISSZA]
110. Oláh Miklós arczképét Rugendas metszette, megjelent Péterffy Concilia-iban.[VISSZA]
111. Gherendy Miklós. Pozsony, 1538. maj. 10. Nádasdy Tamáshoz.[VISSZA]
112. SZERÉMY: i. m. I. köt. 350. l.[VISSZA]
113. HORVÁTH MIH.: i. m. III. köt. 107. l.[VISSZA]
114. MILES: Siebenbürgens Würgengel, pag. 25.; EDER: Simigianus, I. köt. 137. l.; PRAY: Annales Reg. Hung. V. köt. 279. l.; KATONA: i. m. XX. köt. 934. l.[VISSZA]
115. EDER: Simigianus, I. könyv, 13. l. 14. jegyzet.[VISSZA]
116. Szolimán szultán egykorú rézmetszet az orsz. képtárban. Egy nagy lap, melyet úgy látszik ily alakban árusítottak. Készítette Agostoni de Musi az úgynevezett Agostino Venezian nagyhirű metsző a XVI-ik század első feléből, kinek e munka utolsó művei közé tartozik.[VISSZA]
117. HORVÁTH: i. m. III. köt. 100. l.[VISSZA]
118. HATVANI: i. m. I. köt. 280. l.[VISSZA]
119. U. o. 298. l.[VISSZA]
120. GÉVAY: i. m. II. köt. 3, 69. ll.[VISSZA]
121. Kitetszik ez azon tudósításból, melyet Nogarola Junis béggel 1535. oct. 13-iki Esztergomban történt beszélgetéséről írt, kiderül továbbá a bajor herczeg által Zápolya udvarába küldött ügynökének Eckhel Márknak – ki Roggendorf és Hoffmann, Ferdinánd miniszterei által elfogadtatott – kihallgatása alkalmával tett vallomásából. HATVANI: i. m. I. köt. 293. l. 123. okm.[VISSZA]
122. Történ. Tár. 1878. évf. II. füz. 210. l.[VISSZA]
123. I. Ferdinánd egykorú rézmetszet az orsz. képtárban. Rajz. Fontona, metsz. Dominicus Custos. Kiadta Jacobus Schenkius a Notzingen 1608.[VISSZA]
124. BETHLEN FARKAS: i. m. I. köt. 234. l.[VISSZA]
125. U. o.[VISSZA]
126. ISTVÁNFFY: i. m. 133. l.[VISSZA]
127. WAGNER: Analecta Scepusii, II. köt. 184. l.; FESSLER: i. m. VI. köt. 511. l.; SCHANDTNER: i. m. II. köt. 407. l.; KOVACHICH: Script. min. II. köt. pag. 50.; ENGEL: i. m. IV. köt. 50. l.; SZALAY: i. m. IV. köt. 167.[VISSZA]
128. HORVÁTH MIHÁLY: Frater György élete, 144. l.; KÁROLYI ÁRPÁD: A nagyváradi béke tört., Századokban 1878. évfolyam 615. l.[VISSZA]
129. VERANCHICH: i. m. II. köt. 39. l.; ISTVÁNFFY: i. m. 134. l.; FESSLER: i. m. VI. köt. 514. l.; ENGEL: i. m. IV. köt. 171. l.[VISSZA]
130. SZERÉMY: im. m. IV. köt. 171. l.[VISSZA]
131. KÁROLYI ÁRPÁD: Századok, 1878. évf. 694. l.[VISSZA]
132. U. a. u. o.[VISSZA]
133. VERANCHICH: i. m. II. köt. [VISSZA]
134. KÁROLYI ÁRPÁD: i. m. 800. l.[VISSZA]
135. U. a. u. o.[VISSZA]
136. Történ. Tár, 1878. évf. 754. l.[VISSZA]
137. Századok, 1878. évf. 816. l.[VISSZA]
138. U. a. u. o.[VISSZA]
139. U. o. 803. l.[VISSZA]
140. U. o. 807. l.[VISSZA]
141. U. o. 810. l.[VISSZA]
142. Orsz. Levéltár Gyulafejérvári osztály. Miscell. Cista I. fasc. 5. nro. 17.[VISSZA]
143. VERANCHICH: i. m. VI. köt. 166. l.[VISSZA]
144. Minthogy onnét keletkezve adta ki azon oklevelet, melylyel Prépostfalvi Györgynek Királyhalma birtokát, törvénytelen gyermekének legyilkolása miatt, elkobozta, s azt testvére Maylad Demeternek adományozta. Orsz. Levtár Gyulafejérvári osztály. Centur. A. nro. 47.[VISSZA]
145. VERANCHICH: i. m. VI. köt. 9. l.; KATONA: i. m. XX. köt. 1140. l.[VISSZA]
146. ISTVÁNFFY: i. m. 145. l.[VISSZA]
147. FRAKNÓI VILMOS: Magy. országgyűlési emlékek, II. köt. 143. l.[VISSZA]
148. VERANCHICH: i. m. II. köt. 106. l.[VISSZA]
149. U. a. u. o. VI. köt. 23. l.; ENGEL: i. m. IV. köt. 57. l.; VERANCHICH: i. m. II. köt. 95. l.; KATONA: i. m. XX. köt. 1143. l.; SZALAY: i. m. IV. köt. 181. l.[VISSZA]
150. Székely oklevéltár, II. köt. 51. l. CCXXII. okirat.[VISSZA]
151. VERANCHICH: i. m. 95, 96. ll.[VISSZA]
152. VERANCHICH: i. m. 95, 96. ll.[VISSZA]
153. SZERÉMY GYÖRGY: i. m. 346. l.[VISSZA]
154. SZERÉMY: i. m. 349. l.[VISSZA]
155. SZERÉMY: i. m. 350. l.[VISSZA]
156. SZERÉMY: u. o. 351. l.; SEVERINY: Conspectus hist. Hungar. 1778. kiadás, II. rész, 189. l.[VISSZA]
157. FESSLER: i. m. VI. köt. 546. l.; ENGEL: i. m. IV. köt. 66. l.; HORVÁTH MIH.: i. m. III. köt. 118. l.; SZALAY : i. m. IV. köt. 191. l.; FRAKNÓI VILMOS: Magy. orsz. gyűlési emlékek, II. köt. 149. l.[VISSZA]
158. SZERÉMY: i. m. 351. l.[VISSZA]
159. KATONA: i. m. XX. köt. 1364. l.; SZALAY: Adalékok a magy. nemzet történetéhez. 166-167, 186. ll.[VISSZA]
160. HORVÁTH MIH.: i. m. III. k. 123. l. [VISSZA]
161. Mindszenti Gábor naplója, 7. l.; ENGEL: i. m. IV. köt. 66. l.; HORVÁTH MIH.: i. m. III. k. 123. l.[VISSZA]
162. PAULUS JOVIUS; i. m. 428. l.; BRUTUS MIH.: i. m. 29. l.; ISTVÁNFFY. i. m. 147. l.; KATONA: id. munka XX. köt. 1225. l.[VISSZA]
163. EDER: Simigianus, I. köt. 208. l. 7. jegyz.[VISSZA]
164. TOPPELTINUS: Origines et occasus Trans. 183. l.[VISSZA]
165. Orsz. Ltár. Gyulafejérvári osztály. Div. Cott. cista 2. Fasc. 2. nro. 46.[VISSZA]
166. Nemzeti Társalkodó, 1836. II. köt. 299. l.[VISSZA]
167. Történelmi Tár, 1878. 184. l.[VISSZA]
168. Gyulafejérvári levéltár. Extraordin. CC. rno. 9.[VISSZA]
169. Mindszenti Gábor naplója, 9. l., Gyulafejérvári ltár cista I. fasc. V. nro. 38.[VISSZA]
170. SZILÁGYI SÁNDOR: Erdélyi országgyűlési eml. I. köt. 2. l.[VISSZA]
171. Kende Ferencz. Medgyes, 1541. szept. 15. Nádasdy Tamáshoz.[VISSZA]
172. JOVIUS PAULUS: i. m. 427. l.; BRUTUS MIH.: i. m. IX. könyv, 28. l.[VISSZA]
173. HORVÁTH MIH.: i. m. III. k. 124. l.[VISSZA]
174. JOVIUS PAULUS: i. m. u. o. EDER: Simigianus, i. m. 177. l. [VISSZA]
175. HATVANI MIH.: i. m. II. köt. 84. l.[VISSZA]
176. EDER: Simigianus, i. m. 177. l.[VISSZA]
177. HORVÁTH MIH. i. m. III. köt. 124. l.[VISSZA]
178. EDER: Simigianus, 177. l.[VISSZA]
179. HORVÁTH MIH. u. o.[VISSZA]
180. SZILÁGYI S. i. m. 4. l.[VISSZA]
181. PAULUS JOVIUS: i. m. XXXIX. könyv 427. l.; EDER: i. m. I. köt. 177. l.[VISSZA]
182. VERANCHICH: i. m. VI. köt. 75. l.; FESSLER: i. m. VI: köt. 578. l.; KATONA: i. m. XX. köt. 1338. l.[VISSZA]
183. Mindszenti Gábor naplója, 13. l.; PRAY: Hist. R. Hung. III. köt. 59. l.[VISSZA]
184. Gerendy Miklós levele Ferdinándhoz, a bécsi cs. és kir. államlevélt.[VISSZA]
185. Bécsi cs. és kir. államlevélt. egykorú másolat.[VISSZA]
186. Erdélyorsz. történelmi tára, I. köt. 10. l.[VISSZA]
187. Mindszenti Gábor i. m. 14. l.[VISSZA]
188. U. a. u. o. PAULUS JOVIUS, i. m. 428. l.; VERANCHICH: i. m. VI. köt. 105. l.; TOPPELTINUS: i. m. III. köt. 183. l.; BRUTUS J. MIH.: i. m. III. köt. 31. l. KATONA: i. m. XX. köt. 1356. l.[VISSZA]
189. BRUTUS J. MIH. i. m. III. köt. 32.[VISSZA]
190. KATONA: i. m. XX. köt. 1362. l.; VERANCHICH: i. m. VI. köt. 106. l.[VISSZA]
191. SZALAY: i. m. IV. köt. 192. l.[VISSZA]
192. Gherendy Márton. Gyulafehérvár, 1542. jul. 7. Nádasdy Tamáshoz.[VISSZA]
193. FRAKNÓI: i. m. II. köt. 156. l.[VISSZA]
194. TOPPELTINUS: i. m. 183. l.[VISSZA]
195. VERANCHICH: i. m. VI. köt. 140. l. HATVANI M.: i. m. II. köt. 82. l.[VISSZA]
196. FRAKNÓI VILM.: i. m. II. köt. 156. l.[VISSZA]
197. VERANCHICH: i. m. VI. köt. 159. l.; KATONA: i. m. XX. köt. 1418. l.; SZILÁGYI SÁNDOR: i. m. I. köt. 4. l.[VISSZA]
198. Nádasdy Tamás. Nyitra, 1543. apr. 22. (Soós család levéltára.)[VISSZA]
199. KOVACHICH: Script. min. I. köt. 59. l.; HORVÁTH MIH.: i. m. III. köt. 131. l.[VISSZA]
200. KOVACHICH: i. m. I. köt. 55. l.; VERANCHICH: i. m. VI. köt. 118. l.[VISSZA]
201. VERANCHICH: u. o. 135. l.[VISSZA]
202. KATONA: i. m. XX. köt. 1401. l.[VISSZA]
203. HORVÁTH M.: u. o.; VERANCHICH: u.o. 140. l.[VISSZA]
204. U. a. u. o.[VISSZA]
205. U. a. u. o. 138. l.; SZILÁGYI SÁNDOR: i. m. I. köt. 8. l.[VISSZA]
206. VERANCHICH: i. m. VI. köt. 123. l.; HORVÁTH MIH.: i. m. III. köt. 132. l.[VISSZA]
207. Balassa Menyhért. 1553. (Balassa család lvt.)[VISSZA]
208. KOVACHICH: i. m. I. köt. 54. l.[VISSZA]
209. BETHLEN FARKAS: i. m. III. köt. 188. l.; VERANCHICH: i. m. VI. köt. 151. és 156. ll.[VISSZA]
210. SZILÁGYI SÁNDOR: i. m. I. köt. 7. l.[VISSZA]
211. BETHLEN FARKAS: i. m. III. köt. 346. l.; VERANCHICH: i. m. VI. köt. 144. l.; FESSLER: i. m. VI. köt. 560. l.; ENGEL: i. m. IV. köt. 70. l.; SZALAY: i. m. IV. köt. 201. l.[VISSZA]
212. VERANCHICH: i. m. VI. köt. 144. l.[VISSZA]
213. BETHLEN FARKAS: i. m. I. köt. 346. l.[VISSZA]
214. SZILÁGYI SÁNDOR: i. m. I. köt. 10. és 42. l. II. okm.[VISSZA]
215. VERANCHICH: i. m. VI. köt. 147. l.;[VISSZA]
216. VERANCHICH: u. o. 151. l.; HORVÁTH MIH.: i. m. III. köt. 134. l.; SZALAY LÁSZLÓ: i. m. IV. köt. 301. l.[VISSZA]
217. SZILÁGYI S.: u. o. 7. l.[VISSZA]
218. VERANCHICH: i. m. VI. köt. 151. l.; FESSLER: i. m. VI. köt. 561. l.; SZILÁGYI S.: i. m. I. köt. II. l.[VISSZA]
219. VERANCHICH: i. m. VI. köt. 153. l.; ENGEL: i. m. IV. köt. 70. l.; FESSLER: i. m. VI. köt. 561. l.; SZILÁGYI S.: i. m. I. köt. 12. l.[VISSZA]
220. VERANCHICH: i. m. VI. köt. 153. l.; ENGEL: IV. köt. 70. l.; FESSLER: i. m. VI. köt. 562. l.[VISSZA]
221. Izabella királyné, Fejérvár. 1542. aug. 4.[VISSZA]
222. FESSLER u. o. 563. l.; SZALAY: i. m. IV. köt. 301. l.[VISSZA]
223. SZILÁGYI S.: i. m. I. köt. 12. l.; FESSLER: i. m. VI. köt. 562. l.[VISSZA]
224. ENGEL: i. m. u. o. 70. l.; SZILÁGYI S.: u. o. 13. l.; FESSLER: u. o. 562. l.[VISSZA]
225. SZILÁGYI S.: u. o. FESSLER: u. o. 562. l.[VISSZA]
226. SZILÁGYI S.: u. o. 14. és 16. lapon VI. sz. okm.[VISSZA]
227. SZILÁGYI S.: u. o. 14. és 48. l. VIII. okm.[VISSZA]
228. SZILÁGYI S.: Nádasdy Tamás első követsége Erdélyben 25, 28 és 32. l.[VISSZA]
229. VERANCHICH: i. m. VI. köt. 163. l.; FESSLER: i. m. VI. k. 564. l.; ENGEL: i. m. IV. köt. 70. l.[VISSZA]
230. VERANCHICH: u. o. 162.[VISSZA]
231. U. a. u. o. 162. l. Hogy arra minő nagy súlyt fektettek, ezt maga Vernácz is jelzi a testvéréhez írott levelében, melyben nagy megelégedéssel tudatja vele, hogy Bornemisszának sikerűlt Mayládtól Balassát elidegeníteni.[VISSZA]
232. SZILÁGYI S.: Erdélyi orsz. emlék. I. köt. 14. és 53. ll. IX. okm.[VISSZA]
233. Verancsics Antalt a Martinus Rota által készített rézmetszet után adjuk, mely az orsz. képtár tulajdona.[VISSZA]
234. FESSLER: i. m. VI. köt. 564. l.; SZILÁGYI S.: i. m. I. köt. 15. l. és I) megjegyzés és 47. l. VI. okm.[VISSZA]
235. SZILÁGYI S.: u. o. I. köt. 15. és 48. l. VIII. okm.; FESSLER: i. m. VI. köt. 568. l.[VISSZA]
236. BETHLEN FARKAS: i. m. II. köt. 338. l.; EDER: Simigianus, I. köt. 211. l. 7. jegyzet.[VISSZA]
237. SZILÁGYI S.: i. m. I. köt. 16. l. és 54. l. X. okm.[VISSZA]
238. PRAY: Epistol. Proc. II. köt. 88. l.[VISSZA]
239. SZILÁGYI S.: u. m. I. köt. 17. l. és 56. l. XI. okm.[VISSZA]
240. Székely oklvtár, II. köt. 65. l.[VISSZA]
241. SZILÁGYI S.: i. m. I. köt. 17. l. és 54. l. XI. okm.[VISSZA]
242. PRAY: i. m. 93. l.[VISSZA]
243. VERANCHICH: i. m. VI. köt. 163. s követk. lapok.[VISSZA]
244. SZILÁGYI S.: Nádasdy első követsége Erdélyben, 42-46. l.[VISSZA]
245. U. a. u. o. 8. és 9. ll.[VISSZA]
246. BUCHHOLZ: Ferd. der I. V. köt. 146. l. EDER: Script. Transyl. II. köt. 241. l.; FESSLER: i. m. VI. köt. 573. l.; SZALAY: i. m. IV. köt. 206. l.; SZILÁGYI S.: Erd. orsz. gyűl. eml. I. k. 19. l.[VISSZA]
247. U. a. u. o. 48. l. XVIII. okm.[VISSZA]
248. U. a. u. o. 17. l.[VISSZA]
249. SZILÁGYI S.: Erd. orsz. eml. I. köt. 20. l. és I. számú jegyzet.[VISSZA]
250. SZILÁGYI S.: Erd. orsz. gyűl. eml. I. köt. 20. és 61. l. XIV. okm.[VISSZA]
251. U. a. u. o. 63. l. XV. okm.[VISSZA]
252. U. a. u. o. 20. l. és 4. jegyzet[VISSZA]
253. U. a. u. o. 21. l.[VISSZA]
254. SZILÁGYI S.: Nádasdy első követsége Erdélyben, 50. 51. ll. XX. XXI. okm.[VISSZA]
255. SZILÁGYI S.: Erd. orsz. gyűl. eml. I. köt. 21. l.[VISSZA]
256. U. a. u. o. 22. l.[VISSZA]
257. EDER: Simigianus. I. köt. 288. l. 6. jegyzet.[VISSZA]
258. Székely Krónika, 12. l.; SZILÁGI SÁNDOR: i. m. I. köt. 23. l.[VISSZA]
259. REUSSNER: Epistola Turcica, IX. könyv, 13. l.; Székely krónika, 12. l.[VISSZA]
260. SZALAY LÁSZLÓ: Adalékok, 194. l.; REUSSNER: i. m. 13. l.[VISSZA]
261. SZILÁGYI S.: Erd. orsz. gyűl. eml. I. köt. 24. l.[VISSZA]
262. SZILÁGYI S.: Erd. orsz. gyűl. eml. I. köt. 24. l. és 2. jegyzet, 68. l. 18. sz. okm.[VISSZA]
263. Székely Krónika, 12. l.[VISSZA]
264. SZILÁGYI S.: i. m. I. köt. 26. l. és 68. l. XVIII. sz. okm.[VISSZA]
265. U. a. u. o. 27. l. és 1. jegyzet.[VISSZA]
266. PRAY: Epist. Proc. II. köt. 108. l. EDER: Script. Transyl. II. köt. 287. l.; KATONA: i. m. XXI. köt. 97. l.; SZALAY: i. m. IV. köt. 218. l.[VISSZA]
267. EDER: Simigianus, I. köt. 285. l.[VISSZA]
268. EDER: Simigianus, I. köt. 285. l.; SZILÁGYI S.: i. m. I. k. 27. l.[VISSZA]
269. VERANCHICH: i. m. II. köt. 71. l.[VISSZA]
270. SZILÁGYI S.: Nádasdy első követs. Erd. 52, 53. ll., XXII. okm.[VISSZA]
271. KOVACHICH: Script. min. I. rész, 21. l.; VERANCHICH: u. o. 73. l.; EDER: Schæseus tom. I. vol. 1. pag. 34.; HORVÁTH MIH.: i. m. III. köt. 144. l.; FESSLER: i. m. VI. köt. 583. l.[VISSZA]
272. SZILÁGYI S.: u. o. 28, 72. l. XIX. okmány.[VISSZA]
273. BRUTUS J: MIH.: i. m. IX. könyv, 187. l.; BETHLEN FARKAS: i. m. I. köt. 290. l.[VISSZA]
274. VERANCHICH: i. m. II. köt. 73. l.[VISSZA]
275. ORTELIUS HYERONIMUS, 69. l.; KOVACHICH: i. m. I. rész, 21. l.; EDER: Simigianus, I. köt. 266. l.; BETHLEN i. m. tom I. pag. 315.; PAULUS JOVIUS i. m. 463. l.[VISSZA]
276. SZALAY: i. m. IV. köt. 218. l.; ENGEL: i. m. IV. köt. 76. l.[VISSZA]
277. VERANCHICH: i. m. II. köt. 74. l.[VISSZA]
278. PAULUS JOVIUS: i. m. 463. l.[VISSZA]
279. EDER: Simigianus, I. köt. 266. l.[VISSZA]
280. ISTVÁNFFY: i. m. 159. l.[VISSZA]
281. VERANCHICH: i. m. II. köt. 74. l.[VISSZA]
282. U. a. u. o.[VISSZA]
283. VERANCHICH: i. m. II. köt. 74. l.[VISSZA]
284. PAULUS JOVIUS: i. m. 463. l.[VISSZA]
285. U. a. u. o. 73. l.[VISSZA]
286. VERANCHICH: i. m. 74. l.; FESSLER: i. m. VI. köt. 584. l.[VISSZA]
287. ISTVÁNFFY: i. m. 159. l.; ÉDER: Simigianus, I. köt. 267. l.[VISSZA]
288. VERANCHICH: i. m. II. köt. 75. l.; ENGEL: i. m. IV. 76. l.; ÉDER: Schæseus, tom I. pag. 35.[VISSZA]
289. SZALAY: i. m. IV. köt. 218. l.[VISSZA]
290. VERANCHICH: i. m. II. köt. 75. l.[VISSZA]
291. U. a. u. o.[VISSZA]
292. VERANCHICH: i. m. II. köt. 75. l.[VISSZA]
293. BETHLEN FARKAS: i. m. I. köt. 407. l.; EDER: Schaeseus, tom. I. vol. I. pag. 35.; ENGEL: i. m. IV. köt. 76. l.; SZALAY: i. m. IV. köt. 218. l.[VISSZA]
294. ÉDER: Simigianus, I. köt. 262, 263. ll.[VISSZA]
295. ISTVÁNFFY: i. m. 168. l.; FESSLER: i. m. VI. k. 589. l.[VISSZA]
296. PRAY: Epist. Proc. II. köt. 115. l.[VISSZA]
297. ENGEL: i. m. IV. köt. 76. l.; PRAY: i. m. II. köt. 117. l.[VISSZA]
298. Lásd Függelék 2. sz.[VISSZA]
299. PRAY: i. m. II. köt. 143. l.[VISSZA]

300. NÁDASDY LEVELÉNEK SZÖVEGE.

     Szerelmes orsikam, en męg azon napon | hog kuehalmonn el valam to(led) nap vila-
     Szerelmes Orsikám, én még azon napon, hogy Kűhalmon el válmá tő(led) nap világ-

     gal beczbe ïutottam vo(lt) | de az nap kiral’ ue foelsegheuel szembe nem ïuthatek, |
     gal Bécsce jutottam vo(lt), de az nap király ű fölségével szembe nem juthaték,

     mert | ęrsek vramnal addig ńoitok az | vaczorat, hog el estueledęk | tennap reguel
     mert Érsek urammal addig nyójtok az vacsorát, hogy elestveledék. Tegnap reggel

     lek szembe (eo) fölseghevel, ighen jó kedvel l(ata) | kęrlek külg Barazkot ha | megeret,
     lék szembe (ő) fölségével, igen jó kedvvel l(áta) Kérlek küldj baraczkot, ha megérett,

     de ne menn temmagad | se nadasdra, se egyebue mig hozzad | nem megek ki hamar
     de ne menj tenmagad se Nádasdra, se egyebű, míg hozzád nem megyek, ki hamar

     lesz (az) okat tuelem meg erted, ottan közel az maïorokba kue meh… | az kit nadasdra
     lesz (az) okát tűlem megérted. Ottan közel az majorokba kü me… az kit Nádasdra

     küldesz az barazkert, ol ember legen | ki bę tuga czinalni, czoepuebe valami aszont
     küldesz az baraczkért, oly ember legyen, ki be tudja csinálni csöpűbe; valami asszonyt

     ęs leant | kll’ene kueldened, ki lata | volna tueled mint czinalod bę effele | guemoelczoet,
     és leányt kellene küldened, ki látta volna tűled, mint csinálod be efféle gyümölcsöt.

     mert ha meg toeroed | bę nem mutatom. Aztis ïol meg | lassak hog eretlen le ne sza-
     Mert ha megtöröd… be nem mutatom. Azt is jól meglássák, hogy éretlen le ne szag-

     gassak, | mert ha eretlen kueldoed ide ug | sem mutatom bę ird meg mint | vag
     gassák, mert ha éretlen küldőd ide, úgy sem mutatom be. Ird meg, mint vagy)

     Nyugodalom, heghedes. Munka | fáradsagnal, ęs Vereteknelkuel, | ęs etelbe, ęs italba
     Nyugodalom, hegedés, munka fáradságnál és veréték nélkül és ételbe és italba

     magad | tartasa, etc. ezeket el | ne feled ha ïol meg akarsz | gogulni. Isten tartczon
     magad-tartása, etc. ezeket el ne feledd, ha jól meg akarsz gyógyulni. Isten tartson

     bekeu(el) |
     békév(el)

     Datum Becbe 23 | Augusti 1544.
     Datum Bécsbe 23. Augusti 1544.

     Th. Nadasdy m. p.

     Egueld el feletted az mit ezent(em) | vala tueled az udvarbironak | az toeroekoekel vala
     Egyült el feletted, azt mit ezen(tem) vala tüled az udvarbirónak az törökkel vala

     mieltetésruel
     mieltetésrűl.

     [VISSZA]
301. Nádasdy Anna Husztban, 1542. decz. 26. Zalay és Nádasdyhoz.[VISSZA]
302. Maylád utolsó levelének utolsó sorai: Deus dominationem vestram reverendissimam (deus) conservet per multos annos nobis omnibus, cui me et mea perpetua servitia iterum commendo; dominis Ladislaum et Valentinum nomine dominationis vestrae reverendissimae salutavi, qui commendant eorum servitia d. v. r.-mae Constantinopoli, 7. Octobris, 1549.
     servitor senex Maylat m. pr.[VISSZA]
303. PRAY: i. m. II. köt. 160. l.[VISSZA]
304. KÁROLYI ÁRPÁD és SZALAY JÓZSEF: Nádasdy Tamás családi levelezése, 128. l.[VISSZA]
305. PAULUS JOVIUS: i. m. 524. l.[VISSZA]
306. PRAY: i. m. II. köt. 171. l.[VISSZA]
307. PRAY: u. o. 172. l.[VISSZA]
308. PRAY: u. o. 173. l.[VISSZA]
309. Maylád Gábor Augusta 1555. jul 31. Nádasdy Annához. – (Mindezek orsz. levt. Nádasdy levt.)[VISSZA]
310. PRAY: i. m. II. köt. 182. l.[VISSZA]
311. U. a. u. o. 183. l.[VISSZA]
312. Báthory András. 1548. máj. 3. (Forgács cs. lvt.)[VISSZA]
313. U. a. u. o. 185. l.[VISSZA]
314. U. a. u. o. 208. l.[VISSZA]
315. Maylád 1549. apr. 26-iki levele.[VISSZA]
316. U. a. u. o. 187. l.[VISSZA]
317. U. a. u. o.[VISSZA]
318. U. a. u. o. 251. l. *) jegyzet[VISSZA]
319. KÁROLYI ÁRPÁD és SZALAY JÓZSEF: i. m. 149. l.[VISSZA]
320. János király. Segesvár, 1538. jul. 23[VISSZA]