# XIII. Szentgotthárd

Gyönyörű nyári alkonyat volt: egy félhold az égen, száz más egyéb félhold szerte a halmokon. A török tábor a Rába-parti hegyek közt tanyázott.

Ezen holdújságról az volt megírva a többek között az azon esztendőbeli kassai igazat jövendölő kalendáriomban, hogy az lészen:

„Németeknek kívánatos,
Törököknek használatos,
Magyaroknak állhatatos,
Aki nem lesz betegségben,
Az marad jó egészségben:
Így végeztetett az égben.”

A jó csillagvizsgáló elfelejtette megtudni az égben, hogy vannak holdfertályok, melyekben az ember betegség nélkül is könnyen meghal.

A Küprili basa, miután Zerinvár romjain kipihente magát, Steyer határán felvonulva, Szentgotthárd alatt találkozék a budai vezér seregeivel.

A Küprili hadai jobbadán lovasságból álltak, mert gyalogságával árkokat temetett be Zerinvár körül, melynek parancsnoka azon felszólítására, hogy adja fel a várat, s ne próbálja azt védeni a maga hatszáz emberével, midőn ellenében harmincezer áll, ily tréfás feleletet adott: „Ha egy magyar forintért tíz török piasztert lehet kapni, akkor egy magyar katona is megér tíz törököt”. Úgy is váltotta fel őket a derék ember, mert mikor összeszámoltak, hatszáz magyarért hatezer ozmán volt lefizetve halál őfelsége kezeibe.

A Küprili innen egyenesen a római császár derékhadait vette űzőbe, de azok sehol sem fogadtak el csatát, s míg elleneik a Rába jobb partján vonultak felfelé, ők a túlparton látszottak odábbhúzódni.

A budai basa sergeinek a császári hadak háta mögé kellett volna kerülni, hogy az érsekújvári basával egyesülten, azok elől minden oldalról elvágják a menekülhetést; de Hasszán mint önálló hadvezér csak azért sem fogadta el az utasítást, mert Küprilitől jött, s ő is egyenesen a Rábához sietett, a diadalt vetélytársa elől elragadni.

Így jött össze a két tábor július 30-ik napján Szentgotthárd regényes hegyei alatt, mindketten tábort ütve a jobb parton, s elfoglalva a dombtetőket, mikről az egész környéket be lehete látni.

Bizonyára nem volt rossz ízlésük a derék uraknak, hogy az országot úgy megszerették. Szerte a sárguló szántóföldek, mikről még a kalászt sem ért rá learatni a megrettent népség, jobbról vidám szőlőhegyek, balról sötét erdők; tejjel-mézzel folyó vidék, melyet a Rába kanyargós szalagja metsz ketté; egy domboldalban a szentgotthárdi apátság roppant oszlopcsarnokos kolostora, tövében mulatóerdővel, távolabb négy-öt falu tornya. A leáldozó nap, mintha még szebbé akarná tenni a vidéket, arany ködfátyollal húzta azt be.

– Te kutya! – kiálta Hasszán basa a parasztra, ki a szerzetesek által elhagyott kolostorban egyedül volt jelen, a félelmes vendégeket elfogadni – nagyon szép nektek ez az ország, hogy benne lakjatok. De nem soká lesztek benne urak, fogadom. Hisz úr itt a paraszt. Kenyeret eszik, és bort iszik, s még két ruhát visel egymás tetejében. No megállj, majd másképp lesz az, csak én beszéljek veletek.

– Adja isten, uram – szóla a jámbor paraszt, levett süveggel –, hogy az én jószágomon lakjatok mentül többen, s én építsem a házaitokat.

Ez az ember volt a sírásó.

Hasszán basa és kísérete elfoglalá a kolostort, melynek előcsarnoka nemsokára megtelt elfogott papokkal és bírákkal, kiknek az ország legtávolabb vidékeiről élelmet és harácsot kelle ideszállítani. És amit hoztak, az sohasem volt elég, emiatt a szegény, áldozatra küldött követeket magukat is ott tarták, gyalog hajtva mindenütt magukkal, amerre jártak; egyik a másikat váltotta ki a rabságból; némelyik ott volt már fél esztendő óta.

A török had száma feljülhaladta a százezeret, s hosszan beülteté becövekelt sátoraival a jobb partot. A kolostor alkotá a tábor közepét, ott tanyáztak Hasszán kedvenc mamelukjai, s a szép hasított orrú szerecsenek, óriásokból válogatott nép, kik félmeztelen szoktak harcolni a csatában, s nem kérnek s nem adnak kegyelmet; mellettök Kucsuk basa lovassága – fegyelemhez szoktatott had –, lova mellett hál mindenki, az előőrsök pontosan felállítva, a szekerek elkülönözve, élelmiszerek kiosztása, paripák abrakolása, estéli imádság, minden trombitaszóra megy, a határvonalon kívül senki sem kószál. E hadosztály sátrai mellett látni egy elárkolt négyszögön az amazondandár telepét, kiknek első gondjuk, ahol megszállnak, magukat rögtön elsáncolni. Ott vannak együtt mind e szép tündéri alakok, kik az örömek kertjéből szöktek meg a csaták mezejére, s ha közelről nézzük őket, látni fogjuk, miszerint Yffim bég aligha figyelmezteté azon török urakat, kik hölgyeket vásároltak Hadzsi Baba hajójáról, hogy őrizzék azokat a, varázsló szemeitől; ím a karcsú liliom, a georgiai bajadér, ki midőn táncolt, úgy hajlott jobbra-balra, mint a bánfa+ virágos ága, most ott térdel a sánc szegletén, s hosszú lőfegyverrel a túlparton álló ellenség őrszemére céloz, ama halvány cserkesz szűz, kit gazdája nem sietett eladni, mert még gyermek, nehéz kétélű harcfejszét forgat kezében, s arca pirosabb, mint azon rózsák, mik oly jó tanítók a szerelemre, óh, a harcmező rózsái még pirosabbak. Az a pajkos kínai delnő, ki oly negédesen hintázta magát a sálon, most délceg paripán hintázza termetét, az északi leányka arany hajfürteit acélsisak rejti, hófehér paripája sörényét fésüli az abisszini leányka, s a barna cigányleány ezüsthangú fuvolája helyett harci kürtöt hord kezében.

Kucsuk tábora mellett székel a moldvai had, kiknek készületeiből az látszik, hogy sokkal jobban félnek körülöttük levő szövetségeseiktől, mint az ellenségtől, aki előttük áll. A kolostoron túl egész a nagyfalvai szőlőkig Izmail basa foglalta el a tért zajló janicsárjaival, kik harci hírükben elbizakodva, sokkal inkább megszokták a vezéreknek parancsokat osztogatni, mint tőlük azokat elfogadni: A szőlőhegyeken túl feküdt Küprili Ahmed lovassága, s szerteszét, a környékben, amerre füstoszlop látszott, s vereslett az ég, gyanítani lehetett, hogy ott a tatár portyázók csapatjai járnak, kiket nem volt mód a főtáborral összefüggésbe hozni. Leghátul végre a hegyi utakon, az erdős szorosok lejtőin lehete látni a prédával terhelt poggyásszekerek hosszú beláthatlan sorát, melyek összekeveredve a hosszú, kerekes vaságyúkkal s az öreg kőmozsarakkal, miket tíz-tizenkét bivaly vontatott előre, nagy üggyel-bajjal bírtak egymástól előrehatolni, ha egy-egy elakadt, vagy feldűlt, kénytelen lévén valamennyi megállni a háta mögött.

Az est már beállott; s egyik hadteleptől a másikig sűrűn kezdtek járni a nyargoncok, a vezérek csak hosszú kézből értekezvén egymással.

A Küprili követe jött Hasszánhoz jelenteni, hogy az ellenséges sereg a túlsó parton két erdő között állomást vett, a francia zsoldosok s a német birodalmi segélyhad megérkezett hozzá, azért jó lenne az éjszaka rárontani, mielőtt rendbe szedi magát.

– Urad bolond – felelt neki Hasszán –, hát repülhetek én a vízen keresztül? Előttünk a Rába folyó, azon hidat kell elébb verni, kettőt, hármat, ami napokig eltart, s azt sem lehet addig elkezdeni, míg az öreg lőszerek meg nem érkeznek. Tehát menj vissza, és mondd meg uradnak, hogy majd ha csatázni kell, megfúvatom a riadót.

A hírnök nagy szemeket meresztett, nem tudva, hogy Hasszán közellát, s ennélfogva csak a földabroszon látva a Rába folyót, nem tudja, hogy ez azon helyen, melyen megállottak, nem szélesebb két bécsi ölnél, amin két óra alatt hidat verhet öreg ágyúk nélkül: s visszament Küprilihez.

Ez alig húzta ki a lábát, jön Kucsuk követje, jelentve ura nevében, hogy a harcot nem lehet halasztani, mert a lovak számára széna nem érkezett.

Hasszán dühösen támadt az elfogott bírákra.

– Miért nem hoztatok szénát?

A legokosabbik közülök, szépen akarván megfelelni a kérdésre, viszonzá:

– Száraz nyár volt, uram. Az Úr visszatartá az egek felhőit.

– Ahol van ni! – monda Hasszán – mondd meg Kucsuk basának, hogy adjon lovainak felhőket, a magyarok szénája ott maradt.

Ez a követ még el sem ment, midőn a janicsároktól egy egész küldöttség érkezett; ezek már egész erőszakkal követelték, hogy vezesse őket rögtön a csatába, mert ők nem akarnak egy percig is az ellenséggel karonfogva sétálni.

– Mit? – kérdé Hasszán gúnyosan – tán nálatok is elfogyott a széna? (A janicsárhad gyalogság volt.)

– Elfogyott a dicsőség! – szólt a küldöttek szónoka merészen. – Meguntuk tétlenül nézni az ellenség szeme közé.

– Hogy tétlenül ne nézzétek őket tovább, húzzátok karóba e lázadó kutyákat! Fel, a legmagasabb dombra velök, hogy az egész tábor láthassa őket.

A testőrök dühös védelem után lefegyverezték a jancsárok küldötteit, s addig is, míg a karókat leássák számukra, bezárták őket a kolostor pincéjébe.

Hasszán basa a legdühösebb kedvében volt, s éppen e szerencsétlen pillanatban érkezik hozzá Balló, Apafi követe.

Hasszán nehezen akart ráismerni, noha sokszor látta már, s különben is dühös lévén, de legfőképp az erdélyiekre, erősen rárivallt:

– Honnét jössz? Ki eresztett ide? Ki hozott ide?

– A Küprilitől jövök, uram – felelt Balló szelíden:

– Micsoda semmirekellő ostoba ember ez a Küprili, hogy ilyen veszett embert, mint te vagy, láncok és békók nélkül mer hozzám ereszteni?

– Ő bizonyosan jól tudja, hogy én Erdélyország követe vagyok, s a fejedelem képében jövök.

– A fejedelem képében? Talán éppen a fejedelem csizmájában? Hoztál katonát?

– Kegyelmes uram …

– No – nem hoztál? Ne is beszélj. Hoztál pénzt?

– Kegyelmes uram …

– Azt sem hoztál. Hát miért jöttél? Kifizettétek már az adót?

– Kegyelmes uram…

– Ne kegyelmesuramozz, hanem felelj: igen vagy nem?

– Még ugyan nem, de …

– Hát miért nem?

– Szegény az ország, uram. Isten csapásai voltak rajta:

– Azt végezzétek el istennel, s imádkozzatok, hogy az én csapásaim ne legyenek rajta. Hát miért jöttél?

Balló elszánta magát a keserű falatra.

– Éppen azért könyörögni, ha leengednétek ez évi adóból.

Hasszán eleinte nem tudott mit felelni.

– Hát meg vagy te bolondulva, egész nemzeteddel együtt? Hát mi jogotok van tinektek azt kérni, hogy engedjünk le az adóból?

– Kegyelmes uram, az adó ötször meghaladja azt, amit Bethlen Gábor fizetett.

– Bethlen Gábor derék ember volt, amit le nem fizetett ezüstben, lefizette vasban; ha ő fizetett tizennégyezer tallért azért, hogy velünk egy sorban harcolt: ti fizethettek nyolcvan ezerét azért, hogy otthon sütitek a makkot. Nyolcvanezer tallér egy oly országra, mint Erdély, amit felvet az arany és ezüst! Holott a thesszalóniai basának egy szandzsáksága+ kétszer annyit fizet.

Ballóban felébredt e szóra a nemzeti büszkeség.

– Uram! Thesszalónia meghódított tartomány, s annak basája korlátlan hatalmú szandzsák, de Erdély szabad státus …

– S ki mondta neked, hogy nem fog szandzsákság lenni, mint a többi? – kiálta agyarkodó képpel Hasszán. – Mielőtt kétszer megtelnék a hold, fogadom teneked a prófétára, hogy Erdély fejedelmi székén török basa fog ülni! Hallottad? A prófétára esküvém.

– A nagyúr is a prófétára esküvék, hogy Erdélyt ősi jogaiban háborítni soha nem fogja. A prófétára és az alkoránra.

A méltóságteljes hang, melyen az ellenvetést elmondá a követ, egészen magánkívül hozta a vezért.

– A nagyúr, a mostani szultán – kiálta –, nem érdemes arra, hogy azon esküvésre emlékezzék, melyet a nagy Szulejmán tett; és nem az fog megtörténni, amit ő mond, hanem amit vezérei akarnak. És hiába bízzátok fejeiteket az ő kezére, míg a pallos a mi kezünkben van, ti kemény nemzet! legmakacsabb mindazok között, akiket valaha ismerék; ti csupa urakból álló fajzat, melynek még parasztja is különb embernek tartja magát a föld egyéb népeinél; ti háborgó hadak, kiket ha a német megharagít, jöttök hozzánk, s ha nálunk nem tetszik a szegődés, mentek a némethez, ha velünk harcoltok, ölitek a németet, ha a némettel harcoltok, ölitek a törököt, de ha magatok fajával találkoztok, kikerülitek egymást. De én megalázlak benneteket! Hogy nem lesztek különbek a boszniai rájánál,+ ki maga húzza az ekét, s ha Bécsben azt a nótát danolják, hogy bogláros mentéiteket, paszomántos köntöseiteket le fogják rólatok húzni, s ólompitykés dolmányt, cseh nadrágot adnak helyette, én úgy húzom azt le, hogy mást nem adok fel rátok; s ha a német azzal fenyeget, hogy jezsuitákat visz templomaitokba, én lovakat fogok beléjök vinni!

Balló keserű tekintettel emelé fel fejét a dühöngő vezér előtt.

– Akkor gondoskodjál, uram, új népességről Erdély számára, mert ott emberre nem fogsz találni. Megölt magyart láthatál eleget, de megalázott magyart soha.

Hasszán e szavakra kardot kapott, s saját kezével akarta lenyakazni a vakmerő követet, de mamelukjai elragadták azt előle, azzal vigasztalva, hogy a janicsárokkal együtt ezt is karóba fogják húzni.

– Ide állítsátok azt a karót ablakom elé. Hogy beszélhessek a vakmerő farkassal, mikor a nyársban fog ülni.

A fegyveresek Ballót is a pincébe veték a janicsárok közé, s egy hosszú, hegyes nyársban végződő fenyőszálat éppen a vezér ablaka alá kezdtek leplántálni, midőn hátuk mögött egyszerre iszonyú ordítozás támad; a janicsárok, megtudva társaik szándékolt kivégeztetését s kérelmük megtagadását, tömegestül fellázadtak. Ellenállani készülő tisztjeiket egy perc alatt lekoncolák, s míg egy része a kolostor fele rohant, a lármadobokat verve s lázadási kürtjeiket harsogtatva, mások azalatt a dombtetőre felállított karókat őrző szerecsen óriásokat rohanák meg, s néhány pillanat múlva magukat a hóhérokat lehete látni a karóba húzva.

Hasszán mamelukjai ezalatt, kik a lázadóknak ellenállani készültek, a dühödt janicsárság által összegázolva, hanyatt-homlok rohantak a kolostor udvarára s annak kőfallal kerített kertjébe, s ott a bejárásokat eltorlaszolva, nagy nehezen sikerült nekik a nehéz vaskapukat betehetni a lázadók elől, s védelemre készülni ellenök.

A zendülők körülfogták a kolostort, s puskákkal, nyilakkal lövöldözve be annak ablakain, elkezdék azt ostromolni lőtávolságból.

Hasszán düh és félelem közt futott fel a zárda tornyába, meghagyva testőreinek, hogy addig védjék a kapukat, míg a többi hadtestek a zendülők leverésére előjönnek. De azok meg sem mozdultak. Hasszán kétségbeesve látta a toronyból, hogy Küprili hadaiból egy ember sem mozdul az ő segélyére, bár a veszélyt, melyben forog, elég jól láthatják; a zaj és lövöldözés messzire elhallik. Túlnan a moldovánok felálltak a halmokra, de eszökben sem volt közelebb jönni, inkább nagy gyönyörűséggel látszottak szemlélni, mint eszi meg a török a törököt. Izmail basa megmaradt hadosztályaival inkább hátrálni látszott, mint közeledni, s Kucsuktól és fiától remélni sem merte a segélyt, azoknak személyes ellensége levén.

E pillanatban meglátták a zendülők az ablak elé leásott karót, s hangosan felordítottak rá.

– Ah, ezt maga számára állíttatá ide. Hasszán! Fel reá Hasszánnal!

A vezér elborzadva gondolt a különbségre, mely az erdélyi trónba és e karóba ülés között lehet, s átkozódva mormogá magában:

– Ez a gaz keresztyén imádkozhatott ellenem istenéhez, hogy így megcsúfoljon – s irtózatában fogá az egyik harang kötelét, s azt nyakára hurkolva, odaállt az ablakhoz, hogy ha a lázadók be találnak törni a kapukon, onnan leugorva megfojtsa magát, mielőtt azok borzasztó fenyegetésüket végrehajthatnák rajta.

Az éjszaka már tökéletesen beállt, az ostromlók néhány eleven fenyőt gyújtva meg, annak szikrázó világánál özönlék körül a zárdát, a puskák egyre ropogtak, a dob pörgött, s a lázadási tülkök rémületes bőgése hangzott szakadatlan.

A veszély zászlaja ki volt tűzve a torony tetejébe, de segély sehonnan sem érkezék, olykor belekondult a zajba egy-egy harang, ha egy eltévedt golyó beleütődött.

Hasszán remegve vonta meg magát az ablakredőnyök mögött. Egyszerre az eddigi ordítozásnál iszonyatosb rivallás üti meg füleit, minőt csak a fanatizált jancsártól lehet hallani a halálos diadal percében, midőn többé nem lát halált maga előtt, s nem hagy élőt maga után. – Az ostromlók felfedezték a pincét, melyben társaik zárva voltak, s kifeszítve annak ajtaját, megszabadíták azokat, s velök együtt az erdélyi követet is, ki menten sietett elhagyni a baj színhelyét.

A jancsárok szívében megkötözött, összevérzett társaik látása tízszerezé a dühöt, a megszabadult foglyok korifeusa lázító kiabálás között fejszét ragadott kezébe, s legelöl rohanva, egyenesen a vaskapunak futott, olyat ütve rajta, mint ágyúdörgés: a többiek, kik addig csak messziről lövöldöztek az ablakokra, most visszatarthatlan dühvel, támadtak a bejárásokra, sűrű csapásokkal döngetve azoknak kapuit.

De a kapuk mind erős vaslemezből voltak, s belül eltorlaszolva négyszegű kövekkel; az ostromlók karja kifáradt, míg a háztetőkön levő mamelukok+ köveket, gerendákat hajigálva alá, irtó pusztítást műveltek tömött soraik közt, néha egy-egy mameluk maga is leesett a tetőről, messziről lelőve puskával: azt ízekre tépték az ostromlók, s fejét visszahajíták az ablakon.

– Vonuljatok vissza! – kiálta az előcsahos, ki vakmerően állt a golyó- és gerendahullás közepett legelöl. – Fussatok ágyúkért! A domb alatt láttam két csatakígyót megfenekleni, vontassátok elő, le kell ágyúzni a falakat!

A jancsárság egy perc alatt elvonult a kolostor alól, s minden hang, minden nesz elcsendesült. A néma hallgatás még fenyegetőbb, még iszonyúbb volt, mint az előbbi zaj. Nemsokára lehete valami tompa döbörgést hallani, mely mindig közelebb jött, a hengereken tolt ágyúk gördülése volt az. Százan kapaszkodtak egybe, s sebesen látszottak előrerohanni e nehézkes, idomtalan lőszerekkel. Végre a kolostor elé vontattak egyet; nehéz, huszonnégy fontos vas csatakígyó volt az, melynek hangja négy mérföldnyire szokott elhangzani. Azt felállíták alig ötven lépésnyire a zárdától, s a kapunak irányzák.

– Nincs segedelem, egyedül az istennél! – kiálta Hasszán kétségbeesetten, s leoldá turbánját, hogy rá ne ismerjenek róla holttestére.

E pillanatban trombitahang szólalt meg, s rendben sorakozva tűnt elő Kucsuk basa lovassága, zárt tömegben léptetve a lázadók közé, míg Feriz bég a szpáhikat+ vezetve, egy sebes kanyarulattal körülfogá őket.

Kucsuk basa kivont karddal kezében a kiszegezett ágyúig jött, s egyenesen annak torkolatával szemben megállt.

– A próféta hívei vagytok-e ti, vagy tűzimádók, gyaurok, fétisbálványozók, hogy az igazhivők ellen támadtatok? – kérdé a lázadóktól.

E szóra előlépett a kolompos.

– Mi jancsárok vagyunk, a próféta kertének virágai, kik ha gyomot találunk közöttünk, azt ki szoktuk tépni.

– Ismerlek benneteket, de ti is ismertek engem, ti jó katonák vagytok, de én is az vagyok. Hát azért adott-e kezeinkbe kardot Allah, hogy a jó katonák azzal egymást gyilkolják? Ti megsiratnátok engem, ha én elesném tiáltalatok, én megsiratnálak benneteket, ha ti elesnétek énáltalam: hát dicsőség volna-e az? Itt az ellenség szemei előtt harcot kezdjünk-e magunk között, csúfjára, örömére az idegennek? Nincs-e megátkozva a kard, mely nem ellenségre van kihúzva?

– De meg van átkozva a kard is, mely bevérezetlen megy hüvelyébe vissza.

– Mit akartok?

– Harcot akarunk!

– S nem találtok ellenséget másutt, mint magatok között?

– Első ellenségünk a gyávaság, s az itt székel a vezérnél; az egész tábor harcot óhajt, egyedül ő fél. Mi meg akarjuk ölni a félelmet, azután majd megöljük az ellenséget.

– Miért nem előbb azt?

– Mehetünk-e magunk az ellenség egész táborára, ha a többiek vesztegelnek?

– Jó, tehát megyek én is veletek.

– Jössz?

– Én és fiam egész dandárunkkal.

A lázadók a legmélyebb dühből a legmagasabb örömre változtak e szóra: csatába menni! Kucsuk is jő! Feriz bég segít! E kiáltások terjedtek el szájról szájra. A dombok más riadót vertek rögtön, a kürtök másként kezdtek szólni, az ágyúkat megfordíták, s levontatták a partra, s gerendákat, kompokat hurcolva elő, rögtön elkezdtek hidat építeni a Rábán:

Az ellentábor mintegy negyedórányira feküdt a túlparton két erdő között, s megfoghatlan vigyázatlanságból azon részét a partnak egészen őrök nélkül hagyá.

A jancsárok átúszva a vízen, kötelekkel megerősíték átvontatott kompjaikat, s mire szürkülni kezdett az éj, mintegy három óra tájon, már az első hevenyészett híd készen volt a Rábán keresztül, s azon hirtelen át kezde nyomulni a gyalog jancsárság.

A német-magyar tábor csak ekkor vevé észre ellenfelei szándékát, s hirtelen három ezred muskétást lerendelve a jancsárok ellen, azok bátran megütközének a törökökkel, s őket egész a hídig visszaverve, ott dühös tusába keveredtek velök, majd visszanyomva elleneiket, majd új csapatok ellen védve magukat.

Ezalatt elkészült a másik híd, melyen Kucsuk basa lovassága keresztülnyomulva, egyszerre a muskétások háta mögött terme.

A meglepett harcolók, meglátva a túlnyomó erőt, mely ellen segélyükre a főtáborból senki sem érkezett, hirtelen elhajigálták fegyvereiket, s hanyatt-homlok rohantak vissza sáncaik közé.

A következő pillanatban egy zavart tömkeleggé vált a két csapat. A keresztyén gyalogság útját elvágták a sáncoktól Kucsuk basa gyors szpáhijai, nehány percig tartott csak a küzdés, még a zászlók körül volt keményebb tusa, végre azok is ingani kezdtek, egyik a másik után elesett, a háromezer keresztyén lelke együtt szállt fel a magasba, üldöztetve még ott is a muzulmán had diadalittas ordításától, kik elfoglalva az elősáncokat, feltűzték azokra félholdas lobogóikat, s prédát tőnek a sátorokban, mik védtelenül maradtak előttük.

A keresztyén sereg e pillanatban közel volt a végpusztuláshoz, s ha a Küprili átkel a vízen, s Hasszán basa megosztja a Kucsuk által kezdett harcot, hírmondó sem marad belőle.

De a két fővezér még ekkor is makacsul a túlparton tanyázott. A Küprili, ki tegnap este maga akarta kezdeni a harcot, hogy akkor visszautasító választ nyert, ma még csak föl sem nyergeltetett, hanem nézte agyafúrt hidegséggel, mint verekedik a tábor túlsó szárnya. Hasszán pedig sokkal inkább szerette volna, ha a jancsárok s az őket segítő Kucsuk ott vesznek a parancsa ellen kezdett harcban, mint hogy segélyükre sietett volna, s tornya magasában ülve, bár semmit sem látott a harcból, de hallá a kiáltást, s azt hivén, hogy az a jancsárok halálordítása, vevé olvasóját övéről, s elkezde buzgón imádkozni, hogy a próféta tartsa számukra nyitva a paradicsom kapuját.

– Uram! uram! – kiáltoz fel rá Yffim bég. – Köss kardot, és ülj lovadra!

A basa nem hallott semmit. Yffim bég elvégre kétségbeestében megragadá a harangkötelet, s meghúzta az öreg harangot Hasszán feje fölött, mire az ijedtében majd kiugrott az ablakon.

– Ki az? Mit akarsz?

– Siess, uram! – ordíta Yffim bég: – Kucsuk basa veri az ellenséget, már sáncaikat is elfoglalá, s sátoraikat felprédálta. Ne engedd, hogy övé legyen egyedül a dicsőség, s egymaga verje szét a keresztyéneket!

Hasszán felugrott helyéből. Ha azt hallotta volna, hogy Kucsuk embereit leaprítják, tovább imádkozott volna, de Kucsuk győz! Győz egyedül; egymagában! Ez éles sarkantyú volt lelkének. Föl mindenki, aki mozog Elő szpáhik, szarácsiak!+ A harcba minden igazhivő! A dervisek menjenek fel a tornyokba, s énekeljék a csatában meghalók énekét. Villogjanak a muzulmán szablyák! Reszkessen a föld az ágyúk gördülése alatt! Hirdessék a kürtök, hogy ma a dicsőség napja van!

Egyszerre megelevenült a tábor, a harckaréjok vágtatva rohantak a híd felé. Ember ember hátán gázolt, akit letaszítottak a vízbe, úszva iparkodott áthatolni, egész csapatok úsztattak lóháton keresztül, s a nehéz vaságyúk oly sebesen haladtak előre, mintha szárnyaik volnának: Keresztülterelték a moldovánok hatezer emberét is, s felállíták egy emelkedettebb helyre népet ijeszteni. Most tűnt még csak ki az ozmán hadsereg roppant mennyisége, mintha mindenünnen a földből támadnának elő e szokatlan fegyverzetű hadak; a kisded, összetömött keresztyén tábor úgy látszott ellenükben, mint sziget az árvízhez.

A hadsorok legeslegközepén lehete látni Hasszán basát fényes kíséretével, húsz lófarkos lobogó vette körül, páncélos hadsorok, a sereg legjobbjaiból válogatva. Balról állt Izmail basa hadserege, jobbról a moldvai hadak. A legszélső helyen, a már elfoglalt sáncokban Kucsuk basa.

A táborhomlok előtt látjuk e percben keresztülnyargalni Yffim béget, a vezér parancsával Kucsuk basához.

– Ti maradjatok azon helyen, melyen most álltok, és tovább ne nyomuljatok, míg erre új parancs nem jő. Feriz bég és dandárja a túlsó szárnyra vonuljanak.

Hasszán nem tűrhette, hogy két ily hős a csatában egymás segélyére legyen, s elválasztá az apát a fiútól. Azok engedelmeskedtek. Kucsuk takarodót fúvatott, Feriz bég átvonult a bal oldalra, ott is a tartalékot képezve.

Ekkor megszólalt a riadó; éktelen ordítás tölté el a levegőt, a muzulmán had vérszomjú dühvel rohant a keresztyén tábor homlokának. Nincs hatalom, mely megmenthesse őket! … Mi ez? … Egyszerre megáll az ostromlók rohama. A keresztyén tábor gyalogsági homlokzata előtt csillag alakú árkok vannak vonva, miket egy éjszaka készítének, tele verve hegyes karókkal. Az ostromlók legelső sorai rémülten állanak meg az árok előtt, s egy percre feltartóztatják a rohamot. De a perc rövid. A hátul jövők erőszakos tódulása beletaszítja őket a halálos árokba, egyik a másik után hull a hegyes sánckarókba, a harckiáltás túldörgi a halálsikolyt, percek múlva a csillagsánc holttestekkel van betemetve, s a rohanó tömeg társai holttestén keresztül gázol a túlpartra. Most megdördülnek az ágyúk. E pillanatig tétlenül vesztegeltek a keresztyének ágyúi, elrejtve sánckosaraik mögé. Most éppen torkaik előtt áll az ostromló had. Egyetlen jelszóra nyolcvan érctorok bömbölése hallik, irtó tekék, láncos golyók süvöltenek a tömött sorok közé, másutt makkokkal tölt zsákot röpít a tömegekre az eldurranó tarack, míg a tűzokádó granát a legtávolabbi sorokat ijeszti.

A muzulmán . had rémülten rohan vissza, holtakat és futni akaró sebesülteket hagyva maga után. Undorító látvány. Az iménti fényes hadsorok helyett nyavalgó, véres tetemekkel van a föld behintve, mik úgy vonaglanak, mint a férgek a porban. Másik pillanatban újra fényes hadak lepték el a tért, s holtakat nem látni: rajtok állanak. A vert csapatok hátraküldettek, s pihentek jöttek helyökbe; a roham ismételtetik. Most már az ágyútűz sem tartja vissza őket: Szemeiket behunyják. Allaht kiáltanak, és rohannak előre. Itt egy földrendítő pukkanás hangzik, a küzdők lábai alatt rejtett tűzakna vetteték föl; az égnek lövellő füstfelhők közt széttépett, emberi tetemek, viharragadta zászlók repülnek szanaszét. A második roham is vissza van verve, s ezalatt sikerül a keresztyén tábornak szekérsáncot vonni maga előtt. Most egy harmadik, majd egy negyedik roham következik, és ismét új, és mindig dühösebb, a keresztyének kétségbeesve küzdenek már: a török tábor minden csapatja harcba keveredett velök, csak Kucsuknak nem adatott parancs előnyomulásra: Nála nélkül akarja Hasszán az ütközetet megnyerni.

Ott áll ő maga kíséretével együtt, s rendezi fonákul a csatát, rohamokat küldve megmászhatlan sziklák ellen, lovassággal ostromoltatva árkolt helyeket, elállt csalitokat, majd parancsokat osztva oly ezredeknek, melyek már el vannak pusztulva, s rendelkezve hadvezérekkel, kik szemei előtt hullottak el. Környezői bámulva hallják szavait, s egy sincs, ki meg merné neki mondani: szállj le lovadról, hiszen te tíz lépésnyire sem látsz. A megújuló rohamok zaja mind megannyi diadalkiáltás az ő füleiben: „Nézzétek, mint bomlanak a keresztyének hadsorai, zászlóik a porba hullanak! Lőjétek, lőjétek őket!” és senki sincs, ki meg merné neki mondani: „Azok saját seregeid, melyeknek halálordítását hallod, s a lövések a keresztyének ágyúiból jönnek, s soronként seprik tönnön hadaidat!”

Már a tizedik rohamra indul az ozmán tábor, ekkor egy hírnököt küld Hasszán a túlparton veszteglő Küprilihez ezen izenettel:

„Visszamehetsz már Paphlagoniába! Kivívtuk nálad nélkül a diadalt. Beszéld el otthon, hogy mit láttál!”

A Küprili komolyan megijedve, hogy a harc dicsőségéből kimarad, rögtön felülteté egész lovasságát, s hidat veretve maga előtt, az átkeléshez készült:

Ez történt ugyanazon pillanatban, midőn Izmail basa a tizedik rohamra vezette az ozmánokat.

A keresztyén sereg vezére, Montecuculi,* észrevéve a Küprili mozdulatát, rögtön összehívá vezéreit, s tudtokra adá, hogy ha a Küprili megérkeztét bevárják, akkor menthetlenül veszve vannak.

Az ágyúkba akkor tömték az utolsó töltést. Csak egy lövés volt még védelmükre.

Több arc elsápadt e hírre, s Montecuculi szavait mélységes csend követé. De hiszen szava csak a bátorságnak van. Három hőse volt a hadseregnek, egy közülök, a frank vezér, marquis de Briançon, már a csatatéren hevert, csak kettő volt még jelen: Toggendorf, a német vértesek vezére, s Petneházy, a magyar lovasságé.

A felszólításra e kettőnek arca maradt szilárd. Toggendorf hidegvérrel lépett elé:

– Ha két halál közt kell választanunk, miért ne választanók inkább a halált előretörve, mint a halált futás közben?

– Nem úgy, pajtás – szólt Petneházy, lelkesülten ragadva meg társa jobbját. – Halál és dicsőség között választunk, s ki a dicsőséget keresi, megtalálhatja a diadalt is.

– Ti mondátok – szólt hideg nyugalommal Montecuculi, s zsebébe dugva perspektíváját,+ kihúzta vékony kardját, s míg a két vitézt a két szárnyra küldé, maga a sereg élére állt, s parancsot adott, hogy egy pillanatban hárítsák félre a szekérsáncokat.

Az utolsó lövés eldördült, a szétvonuló füstfellegből két tömött hadoszlop látszott sebesen előrohanni: Toggendorf vértesei s Petneházy huszárjai.

Petneházy egyenesen a még pihenő moldvai seregnek vágtatott, mely Ghyka herceggel élén, ez ideig részt nem vett a harcban. Ez ötlet Istentől adatott neki: A moldvai herceg régóta csak arra várt, hogy valaki által megtámadtassék, hogy elhagyja a csatát, melybe keresztyéni érzelmei ellen kényszeríttetett jőni, s amint Petneházy ötven lépésnyire ért csapatjaihoz, azok mintegy jeladásra egyszerre visszafordultak, s kardjaikat sem mérve össze ellenfeleikkel, vágtattak végig a Rába bal partján, odahagyva a csatatért.

E futás a török had egész csatarendjét zavarba hozta. Még ugyan ügyesebb vezér visszahúzhatta volna az egész sereget, de Hasszán nem látta rossz szemei miatt, hogy a moldovánok megfutottak, s hírül adni senki sem meré azt neki.

Izmail basa rögtön sietett a támadt hézagot betölteni, de mielőtt odaérhetett volna, megrohanák Toggendorf vértesei, s egy pillanat alatt két tűz közé lett szorítva. A vértesek és huszárok kardjai közrekapták a janicsárokat, s a legelső összecsapásban maga Izmail basa lebukott lováról. Egy huszár odaugrott hozzá, s nagyszakállú fejét leszelve, feltűzé kopjája hegyére, ijesztő jelképpen emelve azt fel a rémült törökök előtt. A janicsárok nem bírták többé erejöket kifejteni, mindenütt keresztültörve, csak a kétségbeesés adott még erőt felbomlott harcsoraiknak. A futó gyalogok elzárták az utat saját, segítségökre siető lovasságuk elől.

Mindez Hasszán basától alig kétszáz lépésnyi távolban történt, de ki mindebből semmit sem látott.

– Dicsőség Allahnak! – kiálta, kezeit égre emelve. – A diadal miénk! Fut a keresztyén, és elhajigálja zászlóit. Legjobb vitézei omlanak a porba. A többi fut fegyver nélkül és sápadtan …

Akik körüle álltak, borzadva hallák szavait. A keresztyén sereg már ekkor levágta táboruk virágát, a janicsárokat.

– Énekeljetek Allahnak dicsőítő dalt! Szóljanak a dobok és trombiták. Bocsássátok a pihent tatárokat a futók után. Gyújtsátok fel falvaikat, verjétek le a keresztet templomaikról, vágjatok le mindent, aki a férfikort elérte. Allahé a diadal!

– Őrjöngsz, uram! – kiálta Yffim bég, Hasszán lovának zabláját megragadva. – Fuss innen, és mentsd meg magad. Sereged java elveszett, a janicsárok elhullottak, a moldvai had fut: Izmail basa feje dárdára szúrva!

– Nem, nem lehet! – ordíta magánkívül Hasszán. – Jöjjetek velem. Előre rohanjunk. A diadal mienk.

Vezérei azonban megragadták, s erővel kitekerve kardját kezéből, lova kantárát megfogák kétfelől, s visszafordítva azt, ragadták magukkal a híd felé, mely már akkor tömve volt futókkal.

– Zászlóim! Zászlóim! – hörgé kétségbeesetten a vezér.

Hajh a zászlók! a szép félholdas lobogók, a hármas lófarkak, azok egyenként vesztek el vívóik kezéből, a szép válogatott vitézek ezüstpáncélokban, napos kolcsagos turbánokkal, gyémántmarkolatú kardokkal, egyenként hullottak el a zászlók védelmében. Nem jutott azokból vissza több hétnél. Ott veszett tizenhárom.

A kocka fordult. Az üldözők futókká lettek. Egy óra előtt a keresztyén tábor sorsa volt semmivé lenni, most a töröké lesz az.

A Küprili, látva a veszteségét, ismét felszedette hídait, s a túlparton maradt.

A végveszély e pillanataiban két csapat áll még a győzelmes üldözőknek ellen, társaik futását védve. Kucsuk és daliás fia.

A tábor két ellenkező szárnyán állva, a felbomlás pillanatában, nem várva új parancsot, egyszerre a csatatéren termett mindkét bajnok, s míg Kucsuk Petneházynak állta útját, addig Feriz bég Toggendorfot kereste fel magának.

Ah; ott küzdenek az amazonok kedvencük oldala mellett. Az ifjú szemei megnemesíték keblökben a szívet, s megerősíték karjaik idegét. Úgy harcolnak, mint a nőoroszlán hímje mellett … „Milyen fiatal gyermek”, szól magában Toggendorf, midőn egy-egy nehéz kardcsapása alatt lehull: nem is gyanítja, hogy az női szív volt, mely az érc páncél alatt vezéreért oly hőn tudott dobogni, és tudott elvérzeni.

Elvérzenek egyenként. Lehajtja szép szőke fejét a csatatér párnáira az északi szigetek virága, aranyhajával beterítve kemény ágyát, megtörik a karcsú termet, a szép kínai leányé, mint a megroppant liliom, ajkát összezárva hal meg a néger gyermek, s arcánál sötétebb éj száll le szomorú vonásira.

– Ne bántsd őket! Velem harcolj! –, kiált kétségbeesett haraggal Feriz ellenére. – Nők ezek!

Toggendorf megrettenve rántotta vissza kardját e szóra, s elfeledi kikerülni a csapást, mely e percben ellene mérve van: a cserkesz lyánka két-kézzel felemelve harcbárdját, lesújt reá, s a rosszul irányzott csapás a lovag paripáját éri, mely kettéhasadt fővel rogy össze alatta.

Feriz bég dühösen veti magát a vértesek tömegébe; mely vezérét bukni látva, ismét hátrálni kezd. A zavart viadalban egyszerre sebet kap jobb kezén Feriz. Hirtelen bal kézbe kapja kardját, s nehány lépést hátrál visszafelé. Toggendorf is újra lóra kapott, s új összecsapáshoz készül mind a kettő, midőn egyszerre mind a két táborból megszólal a takarodó szava.

A szomorú kürthangok lassankint szétválasztják a küzdőket. Csatasorba válnak a végső csapatok, csak egyes csoportok harcolnak még, végre csak egyes emberek, azok is elhagyják egymást kifáradtan, s visszavonul csendesen táborhelyére a két ellenséges sereg. Mindkettő érzi, hogy ereje kimerült. Négyezer halottat veszte a keresztyén, tizenhatezeret a török, és legjobb vezéreit, nehéz ágyúit, zászlóit és harci hírét; de senki sem veszte annyit, mint Feriz bég. Elhullt az amazondandár. Az ő önfeláldozásuk menté meg a török hadat a teljes szétveréstől.

Magára maradt már a tér, – viadal mezeje elébb, sóhajtások mezeje most. Haldoklók, kínzott tetemek forognak a gázolt fűben. Egy-egy meglőtt paripa emeli még végerővel fejét a búcsúzó alkonyfény felé, egy-egy elesett szpáhi keresi szemeivel az ég kapuit, miken át a paradicsom mosolyg felé, s búcsúzik a szép tájaktól, hol ős sátrait, nejét, gyermekét hagyta, kiket nem fog látni többet. Az éj elfedi őket lassan. A csillagok mosolyognak e föld borzalmain. Ha minden halottért lehullana egy csillag, most sötéten maradna az ég. A sóhajok is elnémulnak. – Csendes a táj; – Csak egyes merész martalócok száguldoznak a holtak mezején, meglopva az elestek köntöseit.

Hát az kicsoda, ki felkötött karral késő éjszakán sorba járja a vérmezőt, itt és ott keresve halottait, s ahol egyre rátalált, lehajol hozzá, s megcsókolja halavány arcát? – A bánatos Hariri az, kinek ajkán megfagyott a dal örökre, azon jéghideg csókoktól, melyeket holtak ajkaira hinte.