Gárdonyi Géza

Göre Martsa

lakodalma

MÁS ELMONDÁSOK IS VAGYNAK AZ KÖNYVBE

IRTAM ÉN MAGAM GÖRE GÁBOR

BIRÓ ÚR

EBBÜL A KÖNYVBÜL EZ MÁN A 9-TZEDIK ERESZTÉS

NYOMTATTÁK EBBE A ZESZTENDŐBE

DANTE ÚR

KÖNYVESPÓTZÁRUL KAPKODHATÓ

MÖG MINDEN KÖNYVES BÓTBUL

Eredeti kiadvány: Göre Martsa lakodalma : más elmondások is

vagynak az könyvben / Göre Gábor

[Budapest] : Dante, [1931]

Göre Martsa lakodalma.

1-ső

Levél az paraditsonyi törvényrül

Lyó egésségöt és hasolló lyókat kivánok, továbbá nagy öröm érte a mi házunkat, akit ezönnel mögulyságolok, de hogy ne a közepin kezgyem az szántást, hát úgy történt, hogy amint szent Imre napján Pap Jánosék főggyire indulok, a kisbiróval mög a zesköttekkel, hát látom ám, hogy az kertöm garággya mög van törve egy hejön, mög ott a tsapás az rétön igenyösen be a kertömbe, mondok ki löhet a za gazembör? Mögájjunk embörök!

Hát láttyuk, hogy tsizmás embör járt ott, de nem is egyször, mert szinte kitaposta a zútat.

Mondok mi dóga löhet akárkinek is a zén kertömbe, mer ijenkor mán se gyivó se alma, mégtsak sütni való tök sints, igy tanakottunk ottan de hilyába, nem tanáltunk az végire.

Mondok a kisbirónak akárki, de tudom istenöm elfujatom véle az ebök nótáját. Este aztán kiültem a rosszabbik subámba a kertbe az garád mellé, mög a kisbiró, mög Durbints sógor.

Hát mán majd elnyomott a zálom, mikor hallom, hogy ropog az garád, látom hogy béugrik valaki.

– Mögájj gazembör! mondok, de mán akkor rajta lógott a sógor mög a kisbiró.

– Mögvagy disznó gazembör!

Möggyujtom az masinát, hát a tsizmagyija.

Mondok, nini a majsztör.

– No, igy nyögdétsöl – szépen fogadik itt az vendégöt.

Mondok, hát mi lyáratba van erre majsztör?

Hát aszondi én most mán nem beszélök, kérdözze mög a lyányátul.

Hát akkor tudtam mög, hogy pitvarónyi lyárt Martsáhon, de szömérlötték eddig a zügyet, nem szólottak rúla.

Hát igy aztán kivilágosodott, hogy mijen dörék embör, örülök is neki, hogy uri falamiába lyut az lányom, mög aztán ifju embör, noha mán elhányta a pihéjit 30-intz esztendős de munkás kezü télön ajig győzi a sok tsizmát, a zenyimet is az ősszel talpalta, de még most is ojan vastag a talp, mint a zujjam.

No mondok hát akkor röndbe van az garád ügye, most mán ezöntul igenyösen a zajtónak kerülj filyam. Eddig is ott járhattál vóna be hozzánk.

Mingyán elő is szólitottam vőféjnek Badár Gyurkát, kisvőféjnek mög Sinkó Pistát, oszt magam mögirtam az hivogató szózatot, a ki maguknak is szól, ide ragasztottam a levelem mellé.

Hívogató szózat

Békesség ez háznak, mindön lakójának

Követei vagyunk mink egy virágszálnak

Göre Gábor biró ur hajadonnyának,

Nemkülönben Tsupor Pál tsizmagyiának.

Mert mög vagyon irva az szent biblijába,

Hogy az férfi embör nem élhet magába.

Ádámnak is mögvót a maga Évája

S kinek-kinek mögvan a zódalbordája.

Tsupor Pál mestör is eztet mögértötte

Választása Göre Martsát érdekölte

Göre Martsa szivét szivéhön kötötte

Hogy mögházasodik ezt kijelentötte

Azért vagyunk itten most látogatóba

Szerdán a zuj párnál várjuk a zajtóba

Egypár pohár ital, egypár nyelet étel

Ekkis lábforgatás esik egésséggel.

Möghijjuk ez házat mindön tisztösséggel.

Esztzájgot hozzanak magukkal.

2-sodik

A mönnyegzőre való készülődésök

Lyó egésségöt és hasolló lyókat kivánok, továbbá a nagy örömbe ojan főfordulás van nálunk, hogy alig tanálom hejemet, mert nem gondótunk rá, hogy Martsa ijjen hamar konty alá kerülhet, de lám igaz az mondás, hogy a lány az pad alatt is mögnyől. Mán mögvöttük a zágyat mög a ládát, akkora tulipántok vannak rajta, hogy a kiráj ládáján se löhetnek különbek, én még rá talyték pélpát is vöttem a vejemnek, de útközbe möggondótam, hogy mondok a zén hivatalomba lyobban illik, hát az régi pélpámat attam neki.

Mögbeszéltük aztán, hogy a bárónét is möghijjuk, de mán oda magamnak illik elmönnöm, hát a vejem kifényesitötte a tsizmámat, ojjan fényösre, hogy annál fényösebb a kirájé se löhet.

A kandallós szobába vezettek és vártam is kissé, mivelhogy betegös a báróné no nagy kögyesen leültetött tessék biró uram, de ojjan széköt adott, gebeggyön mög aki kifundálta, hogy amint ráültem, majd kirugtam a báróné fogát. Nézöm hogy miféle szék? hát kerek a zajja.

– Ne féjjön kend, aszondi a báróné, hintázó szék a, nem dül fel.

No mondok az a zasztalos se löhetött józan, aki ezt tsinálta.

Hát aszondi kögyesen, mi lyáratba van kend?

– Köszönöm kérdésit mondok méltóságos asszonyom, nagy öröm ért éngöm, mert valaminthogy Ádám is az paraditsonyba nem élhetött ögyedül, hát Tsupor Pál tsizmadia mestör ur is möggondóta a maga állapottyát, oszt magáhon illőt választott, még pedig a zén házambul.

– No aszondi a báróné okosan tselekötte.

– Hát mondok lögyön szöröntséje hozzánk méltóságos asszony szivesen láttyuk egypár vella káposztára, egypár pohár borotskára, a méltóságos urral együtt, ha mögérközik akkorára, mög ha a báró kisasszony haza tanál vetődni az kalastrombul, hát ütet is tessön elhozni. Én magam forgatom mög, ahogy illik.

– Köszönöm aszondi, ott löszök, hatsak rosszabbra nem fordul a gyöngélködésöm, de biztatnak az orvosok, hogy nemsokára lyobban löszök.

– Ne hallgasson rájuk, méltóságos asszonyom mondok, tsak a tápai tsordást tessön elhivatni Durbints sógornak a zódalát is az lyobbitotta mög, mer az ha paraszti embör is, de tudós embör, a gyesznóm fülibül is az olvasta ki a betegségöt a nyáron.

Hogy aztán elváltunk, hát jól belétsapkodtam a markába oszt ennagy tsókot is littyentöttem az keze felyire.

Mejhöz hasolló lyókat kivánok

Göre Gábor

biró úr.

3-madik

Hogy im ránk virradott az farsang első napja, hát egy kis zavarodás is keletközött, mert haza eresztötték a kaszárnyábul Dabótzi Jóskát, oszt hallom hogy morog, hogy aszondi majd nevetünk még tótul is.

Mondok a lányomnak mi dolog e Martsa? hát könyvbe borul a lány szöme oszt aszondi, hogy ü nem töhet arrul, mert ki gondóta vóna, hogy ijen korán kiszabadul Jóska az kaszárnyábul?

Mondok hát mi dógod vót vele? sömmi aszondi, tsak valami háromszor tanálkoztunk.

Mondok hogyan löhet az, hiszen még gyermök vótál.

Aszondi mégis összve igérköztünk.

Mondok hát nem szeretöd a tsizmagyiát?

De aszondi tsakis.

Hát mondok vagy egyiket vagy a másikat, de mond mög szived szörint.

– Hát aszondi most mán a tsizmagyiát lyobban kedvelöm.

Elhivatom magamhon Jóskát, oszt mondok mit tsahósz te, ötzöribe mögvasaltatlak te, hát mi dógod a lányommal, te tsutora fejü, hogy is merted a szömödet a zén lányomra vetni?

Tsak peslogott mint a béka az halastóba, nem mert vakkantani egy szót se. Mégis hát a szöme állása nem tetszött neköm.

Mondok bé tsukatlak erre a zegy napra a tömlötzbe, mán ez ellen hijába kapálódzol, mer ez igy lösz, ez törvényös itélet.

No minekutána igy elröndöztem az bajt, hozzáláttunk a szent ünnephön.

Hogy a lányom kiőtözködött az fejér ruhába, piros tsizmába, mög a nagy koszoru a fejin, hát ojan vót akárki is mögnézhette vóna, oszt ugy bőgött a zannyával, hogy mondok mit bőgtök ezön a nagy örömünnepön, de majd hogy magam is el nem bődültem az nagy elérzékönyödés mijatt, hogy mondok mire nevelődik az lány!

De oszt hogy gyüleköztek mán a vendégök, hát kivijaszkoltam a bajtzomat oszt ájj elő birói méltóság!

Durbints sógor vót a násznagy Badár Gyurka az öreg vőféj, Sinkó Pista a kis vőféj, az ászlós Katufrék sógor.

Hogy mögindult az ászlóval, rárántotta Kátsa az Rákótzit ötödmagával, no nem hiába nekünk huzta, de oly szépön hozzá rözgette a kezit, hogy soha ojjan muzsikát nem hallott Lepénd.

Lám mondok mindig gazembör e ha szabadon jár, de ha vonyót fog a kezibe, nintsen párja a tzigányok között.

A falu mind ott vót persze a zesküvőn, oszt hogy a vejem bepálinkázott kissé, hát mondok vigyázz hogy el ne vétsed a feleletöt. Hát ugy is lött, hogy mikor a pap azt kérdözi kényszeritött-e tégöd valaki akár szóval akár tseleködettel, hát arra is azt felelte, hogy ügön.

Möglököm, hogy mondok bolondot beszélsz, hát aztán igy igazodott tsáléra.

Bözzög a lányom okosabban felelgetött, ojan hangosan mondta, hogy szereti, hogy mindönki möghallotta, no mondok magamba, mán látom, hogy szive szörint választotta a tsizmagyiát.

Hogy aztán igy átalvergődtünk az szent szörtartáson, mögindultunk nagy zöngezungával hazafelé. A legényök veszöttül lüvődöztek, a két vőféj vigan fitzánkolt a tzigányok előtt. Közbe nagyokat is kurjantottak, hogy aszondi:

Édös kitsi görlitzém

Hóttig tiéd vagyok én!

Mög aztán:

Dörék embör Tsupor Pál,

Tsikó bőrön kalapál!

A másik rá:

Szép állat az potyka, hartsa

Szöbb mönyasszony Göre Martsa!

Mögén rá:

Ríkasd Kátsa a fádat,

Ögyem a szép pofádat!

No ijen vigan érköztünk haza.

A zebédön ott vót az méltóságos asszony is mög az plébános ur, a kántor ur, jedző ur, mindönféle kiválóképpen való bötsületös embör mög mind a falu.

Előáll akkor Badár Gyurka oszt aszondi:

Uraim, a zasztal mög vagyon teritve.

Kés kanál mög vella el vagyon készitve.

Rotyog a sok fazék, piros az petsönye

Most került nyársra egy félöles ketsöge.

Lösz tsikónyerités apró salátával,

Rántott kotsizörgés párolt káposztával,

Vékony tzinögeszó turós derejével,

Matska nyavúkolás tzukrozott gyömbérrel,

Azért hát készüljön kiki nagy munkára,

Kapaszkoggyék bele az ű kanalába,

Én mán most sietök az lovam hátára,

Levesér vágtatok az füstös konyhába.

88-tzan vótunk éppen a zasztalnál, de két szobába. Mink urak a zelső szobába a méltóságos bárónéval, mög a fő gazdáji a falunak, a többi a hátsó szobába mög a csűrbe a falu többi népe 100-an is. Oszt hogy Dabótzi Jóska ügön dörömbözött, hát kimöntem, mondok kieresztelek, ha mögfogadod, hogy bötsös embör mógygyára viselöd magadat, hát ügön fogadkozott, oszt mondok ebédre szüvesen látlak, a csűrbe öhetsz a kisbiróval, hát azt is köszönte, no igy elsimitottam a bánattyát, mert mondok bolond vónál ha búsulnál, ha a lányom utánad kergült vóna, akkor se adhattam vóna hozzád, mert tsak a testöd, lelköd, mög három szál gatjád, hát magadhon valót keress, inkább násznagyod is löszök, azt is mögigéröm, hát belebékült a gyerök, noha köservesen.

*

Tovább igy vót:

Örült a lelköm is, ahogy végig peslantottam a szép gyüleközetön. Ott ült a sok szép úri vendég, a sok szüzek, mög a szép legényök. Istenöm mondok, itt van a falu szine lyava, de bártsak mindönnap igy löhetne, hogy egy asztalnál vigadna úr, paraszt, apraja, nagygya.

Bégomojodik oszt valahára a két vőféj a levessel, oszt mögharsan Badár Gyurka, hogy aszondi:

Ihol mán az leves, immáron béhoztam

És hogy el ne essek, azon imádkoztam,

Panna szakátsnéval összvebarátkoztam.

Jól mögborsótattam, mögsáfrányoztattam,

Annyi a tyúk ebbe, se szöri, se száma,

Belefőtt zuzzája, veséje, májája,

Rínak a kokasok az ház oldalába,

Node majd tántzónak még azok is máma,

Azér ne sajnájjuk most az kokasokat.

Aki keveset szöd, az is ögyék sokat.

Hát valósággal fáinul remökölt leves vót, ugy mögborsóta a szakátsné, hogy még az én szömöm is szikrát hányt tőle, valamennyi vendég kimelegödött, még az pelébános úr is. Kátsa mög ojan gyönyörüségösen zöngette a nótát, hogy még a zasztal lába is rözgött belé.

De ugy neki vót mán akkor éhözve a vendégség, hogy mög se kottyant a leves, azért hát éntöttem Katufrék sógornak, hogy fordujjon ki az konyhára, oszt noszitson öggyet a szakátsnén.

Hát fordultak is hamar a tállal a vőféjök.

Szavali Sinkó Pista:

Hogy éhön ne hajjunk ezön a szent napon

Egy riska tehénnel birkóztam én nagyon

Ihol van a husa tormával mártással

Jobb ez mint a héring az vörös hagymával

Ábrahám is ijet övött ám Sárával

Azért élt sokáig a hütös társával.

Szétosztották aztán a jóizletü tehénhust, hát néköm egy velős tsont is lyutott, mondok az méltóságos asszonynak, hogy mondok aggya ide az tányérját mer neki vöttem ki, avval belé fujtam az velőt az tányérába.

– Mind kőtse ám el mondok méltóságos asszonyom, mondok, mer ez a lyava.

Akkor aztán előáll Badár Gyurka, mögkotzogtati a fokossal a mestörgöröndát oszt igy szaval:

Tisztőtt vendégsor!

Gondókodik mostan a tehén magába:

Embörbe kerül-e, avagy tsak kutyába?

Ha kutyába került viz lastyog utána,

Ha embörbe került bor tsordul utána.

Azért hát mindönök az borbul igyanak:

Ez lakodalomba vigan mulassanak.

Hej! ha néköm is bor áztati torkomat

Nem mindön szemétön találni páromat!

Nem köllött valami nagyon biztatni a vendégöket, a zigaz, hogy a borom se kotsmai, hanem pogány bor. A harangozó sógor még a szömit is béhunyta mikor ivott. Hát még a mit mink urak ittunk a zasztalfőn. Ojat nem iszik tán a kiráj se.

Mán akkor nagy lélök nyugalommal várhattuk az káposztát.

Be is hozták a vőféjök és arra igy harsogott Badár Gyurka rigmusa:

Ihol az magyarok hirös eledele

Rizskása a zajja, kóbász a teteje.

Aki ebbűl egyször jól békanalozott

Zsákhordó rátzbul is fődhön vághat hatot

Aki a tányérát kétször is tetézi

Magát az hetedik mönyországba érzi.

Ez a köszöntő is tetszött, mert magam tsináltam, oszt hogy a báróné mögkóstolta, hát aszondi jaj de paprikás!

– Ugy jó mondok. De tsak tátogatott mint az partra vetött hartsa, hát hamar ekkis pájinkát lotsogtattam az szályába.

– No aszongya kókadozva, most mán ölég vót, nem jól vagyok, rossz szag is van itt.

Avval hazament.

Hijába marasztaltam, hogy mondok égetök fenyőmagot, nem maradt.

– Hilyába aszondi, nem birom.

Hát sajnáltuk, hogy elmönt, de hát tsakhamar hejre billent a jókedvünk. A káposzta végin fölkelt az pelébános ur és ojan szép éltetést pöndöritett, hogy husvéti perédikátziónak is beillött vóna. Még aki övött is, egyik kezével övött a másikkal sirt. Még magam is könyveztem belé. Oszt hogy elvégeződött a beszéd, nézöm a vejemet hogy visszaköszönti-e, de a tsak a balyuszát huzogatta oszt tsak peslogott ugy a szüvire szállott az beszéd, hát magam állottam föl oszt igy viszonoztam a szózatot:

Tisztőtt vendégség! Én felelök a filyam mög a lányom helyött, mivelhogy ügön a szivükre harmatozott a mi lelki atyánk, de különben is az a természete az boldogságnak, hogy aki boldog mög van butulva, hátpedig ezök hálaistennek ügön boldogok, mejhöz hasolló lyókat kivánok a tisztös vendégöknek, a szép nyoszorú angyaloknak, násznagy uramnak, e vidám gyüleközetnek, mind közönségösen Éjjönek.

Aztán a lyegző ur állott fel. Az is ért a szóhon, de ojan hosszura ereszti, hogy mindönki ollóra gondol.

De nem is ért még közepire se az szónak, bélódul a két vőféj, oszt akkor hirtelen béfenekelte az beszéggyit. Sinkó Pista mondta az ételditsérőt, hogy aszondi:

Ihol az bétisnált szögfüvel babérral

Ebbül szöggyön kiki jó két nagy tányérral.

A minap beszéltem egy nagy gavallérral

A kinek az zsebe tele vót tallérral.

Mögbámulni való vót a kövérsége

Két mázsa vót maga, öggy a felesége,

Kérdöm honnan vagyon ijen egéssége?

Aszondi bétsinált vót a zelesége.

Övés közbe fölkel Durbints sógor násznagy is oszt hogy ű is mond fölköszöntőt.

Éntök, hogy röviden, de mán ebéd kezdete óta lógatta az felyit, láttam ralyta, hogy kotlik, hát nem hallgatott rám, tsak köhentött, vagy kettőt oszt rákezdte.

Tisztőt gyüleközet, szólott itt mán a zörömapa sógor, a pelébános úr, mög a jegyző ur is ö. m. a f. Valamennyien a zuly házaspárt éltették, a mit magam is kivánok ö. m. a f. De valaminthogy a virág is magrul kél, ki ültette mondok ezt a szép virágszálat? ö m. a f. Senki más tsak Göre Gábor biró sógor, mög a felesége ö. m. a f. No hogy így fölnevelték ezt a virágszálat, nem is gondóták kinek nevelték ö. m. a f. tsak nevelték ö. m. a f. oszt, hogy im az öröm poharát tartik a kezükbe, az bánat könyve is beletsöppen ö. m. a f. mert nagy szívbeli bánat az, hogy üres marad a kert ö. m. a f. Hát éltetöm én a zörömapát mög a zörömanyát, engeggyön a zúr Isten sok ilyen szép napot a biró sógornak mög biróné asszonyomnak ö. m. a f. mind közönségösen.

No ijen éltetést tsapott, félszömmel könyveztük, félszömmel nevettük. Akközben bédült a két vőféj az nagy kásás tálakkal, oszt Badár Gyurka igy harsogott:

Köleskását hoztam még pedig tzukrozva

Apró szőllővel van lyól kipallérozva

Mögvan az teteje pörtzözve, zsirozva

Nem is kapta mög ezt a tüznél az kozma.

Fáintos étel ez, akárki möglássa

Álgya mög az Isten aki kitanálta,

Mert nem köll nagy erő az megrágására

Tsak egy kis szellőtske az mögfujására.

Mán este fele lyárt a züdő mikor azt béhozták. Hát ahogy lötöszik a zegyik tálat a mönyasszony elé, béugrik ám nagy tsörgéssel az kutyánk a zablakon igenyöst a tálba, tsak ugy szórta a szömünk közé a kását ahogy a zasztarrul is leugrott a lyedző úr vállán körösztül.

– Tyű a kirelájzumát mondok, ki löhetött az a gazembör?

No nagy zavarodás.

Én persze mingyán tudtam, hogy Dabótzi Jóskának a boszu tseleködete, de nem szóltam, hát lyelönti is az kisbiró, hogy Dabótzi Jóska vót, mondok három erős legény szalaggyon utána, hát utána is rugtattak. A kását pedig a zasztal végire attuk, mögöszik az gyerökök mondok, aminthogy mög is ötték lyó ézüven.

De a legények aligha kergették sokályig Dabótzi Jóskát, azt gondolom jobban igyeköztek visszafelé az tál mellé, hát mondok lyobb is, hogy eleblábolt, mert én ma örömmel foglalatoskodok, nem pedig igasságszörzéssel.

Követközött Sinkó Pista ahogy az petsönyés tálat emelte be a zajtón.

Köszörülje mostan mindönki a kését

Fris petsönyét hoztam még pedig sokfélét

Nints párja étkek közt a lyó petsönyének

Mert ez vidámságot szöröz az elmének.

A mi ősapáink sokáig mér éltek?

Azér mert borral mög petsönyével éltek.

Bökje hát az vellát kiki petsönyébe

Mert a zebédünknek közel mán a vége.

Odasug nekem akkor Kátsa, hogy aszondi biró uram.

– Mi köll? mondok.

– Szödnek-e kása pizt?

– Nem, mondok, uri háznál nem szokás.

– Hát aszondi akkor mögengedhetné nekem, hogy ekkis Kátsa pizt szöggyek.

No ijen szömtelen a tzigány!

– Oh, hogy a légy köpjön mög mondok, hát nem kapsz te itt ölöget, kétször háromszor annyit, mint máshon, tányérozni akarsz te mint a városi tzigányok?

Hát vissza szégyönködött a kutzkóba.

Hogy oszt elfogyott a petsönye is, hát belibög ám Badár Gyurka a süteménynyel oszt így harsog:

Hozom az kalácsot mög a sok piskótát

Nem köll ehön fujni sömmiféle kótát

Mindön kis darabja mög vagyon tzukrozva

Mint a borbéj legény ki pudanérozva

Mazsola szőlővel beteremtöttézve

Szödjék hát a tányért háromszor tetézve.

A kántor ur erre mögfordul fuldokol, mán előbb is gondótam, hogy baj lösz, mivelhogy nagyon silyetött az maradék petsönyével.

– Jézus Mária, mondok, még gyász esik a házamba, avval lenyomom a fejit, oszt mondok a Durbints sógornak hogy bufogtassa kend hátba!

Hát lyól hátba is bufogtatta.

Mondok aztán, kigyütt-e az tsont kántor uram?

De ű tsak tzikákolt, hogy aszondi nem tsont szorult az ű torkába, hanem tsak trüsszenteni akart, hát ahhon hákogott.

No mondok antul lyobb. Akkor aztán béhozták a vőféjek a zutolsó ételt is, és Sinkó Pista igy dítsérte aztat:

Tisztőt vendégség, im túrós lepényt hoztam

Érte a konyhába sokat várakoztam.

A tepsiből éppen most van kivagdalva

Hogy melegön kapják sijettem nyargalva.

Jelös ez ételnek régi eredete,

Detze Pálnak vót ez kedves eledele,

Mennyegzője napján ebből annyit fala,

Hogy megpukkatt tűle, s kidűlt a zódala.

No majdhogynem münk is úgy lyártunk, mint Detze Pál, mert szörnyesztő lyó vót az lepény, ojan köllemetösen omladozott mindönki szályába, mint az hó tavaszszal az terágyadombon.

Félre is állott sok embörnek a bögye attul. Hát mondok a vőféjöknek, most mán bontsátok széjjel a zasztalt, oszt:

Szót a tántznak legényök,

Amig mög nem vénültök!

Hát széjjel szödték az asztalt, oszt Badár Gyurka elrikkantotta, hogy aszondi:

Nosza Kátsa koma hegedüd zöndüjjön

Ugyhogy a mönyasszony füle mögtsöndüjjön

Huzd el azt a hirös Rákótzi nótáját

Hagy verje mindönki öszve az bokáját.

Kétször se kellett biztatni Kátsát, úgy rárántotta, hogy még a papunk is majdhogynem tántzra kereködött. Mink vagyis a zurak béhuzódtunk a belső szobába, oszt ott iszogattuk az Noé tanálmányát, a fiatalság pedig úgy tántzót csakúgy röngött a ház belé. Néha behallatszott egy-egy kiáttás, hogy aszondi:

Isten hozott kezemre

Mögforgatlak kedvemre!

Sinkó Pista mög gondolom mindig elveszött a sokaságba, mert ögyre azt halytotta, hogy aszondi:

Tágasságot nekünk is:

Ha kitsikék vagyunk is!

Katufrék sógornak a vigadását is löhetött hallani, hogy aszondi:

Hotzi kezed körösztösen:

Tijéd vagyok örökösen!

De még a kisbiró is közibe rugtatott a tántzosoknak és a félszemü Fodor Jultsa előtt ugrándozott.

Járd ki lábam járd ki most,

Nem parantsol sönki most!

Néha kinéztem magam is közibéjük, hogy mondok össze ne hadaroggyanak az legényök. Oszt rá-rá kiáltottam a lassu lábuakra, hogy mondok:

Vess figurát ojan cifrát,

Hogy a patkód hánnyon tzikrát!

Hát Badár Gyurka vetött is ojan figurát, hogy majd kitörött a lába. Sinkó Pista tsak ojan apritósan tántzót, mivelhogy neki rövid két lábat szabott a Zegek Ura. A pap szakátsnéja is ott ült mán szérül az padon, izzatt mint a kövér lud a nyárson, hát mondok Durbints sógornak, nem forgatná-e mög kend? Forgassa a zistennyila feleli a sógor, ekkora masinát.

De mondok mégis mögböttsüjjük az gazdájáér, ugy illik, hát mondok ide Katalin asszony, fordultam vele vagy hatot, oszt odalódítottam Durbints sógornak, mondok kend a hejöttes biró, neköm most kinn a dógom. Hát mögforgatta ő is, de ő mán tsak szőlőt taposott mivelhogy nem is mái legény.

Estefelé aztán a legényök mögröndözték a szerelem tróbáját is, vagyis hogy a vőlegényt leeresztötték vödrön a kútba, oszt bészalattak a menyasszonyhon, hogy ha szereti, hozza ki, hát szalatt is ki esze nélkül, jajgatott, könyörgött, hogy huzzák ki Palit az kútbúl, de mivelhogy mán akkor ittas vót a két vőféj, hát bizony dörékig mögmerült a vőlegény, oszt ugy tátogatott mikor kihozták, mint az hartsa.

A mönyasszonytántz után mondok a zannyukomnak, gyere édös annyukom hagy lötyögtetlek mög, nö mongyák, hogy öregök vagyunk, avval kiállottunk az középre, oszt módosan eljártuk az öregök tántzát. Még mög is bokroztam a tántzot közbe-közbe, mint legény koromba.

Mondok aztán éjfélkor a vőféjöknek, most mán butsuztassuk az lányomat hadd mönjenek haza.

Hát mögveri a fokossal Badár Gyurka a gerendát oszt aszondi:

Kátsa, ájjon mög az hegedüd zöngése.

A sarkantyuknak is szünnyék mög pöngése

Mert butsuzásomnak most lészön kezdése

Lögyünk csöndességben mig lészön végzése.

A zegész világon akik sokan vagyunk

Születésünk után van két jelös napunk

Virágzó éltünkben egyik házasságunk,

A második pedig lészön az halálunk.

Elsőbb is tehozzád nyujtom én szavamat

Kedves édös apám én butsuzásomat,

Mert te Isten után viselted gondomat

S mostan is sajnálom tőled válásomat.

Kedves édös apám, a ki fölneveltél,

Miattam gyakorta tudom hogy szenvettél

Kiskoromtul fogva kedveltél, szerettél,

Jóra tanitottál, a rosztul őriztél.

Isten mögfizesse mindön jóságodat,

Ezért a zegekben aggya lyutalmadat,

Szöröntsésen napod sokszor fölvirraggyon

Életödnek vége messzire maraggyon.

No alig birtam tartani az méltóságomat, majdhogy el nem bődültem mint az borjú. Szöröntse, hogy Badár Gyurka mán a zannyukomhon is fordult, oszt így szavalt:

Kedves édös anyám mán hozzád fordulok

Hogy uj szállásomra tűled elindulok

Tudom nem születött ojan még világra,

Ki annya lyóságát méltán möghálájja

Kedves édös anyám amig véled éltem

Tudom gyarlóságbul, hogy sokat vétöttem

Kögyes tanácsodat sokszor nem hallgattam,

Bocsásd mög hibáim amikbe botlottam.

De mán itt úgy fojtak az könyvek a szömömbül, mint az áporesső, mikor összveölelközött a zannyával, oszt letérgyepőt elejbe oszt átfogta a térgyit. De másnak a szöme se maratt szárazon.

Akkor oszt Kátsa ráhuzta az Rákótzi indulóját, ugy vittük haza a zuly házaspárt virágos négylovas szekérön.

No ijen ügön szép vót.

Levél a zuj esztendürül mög a Rigó tzigányrul.

Lyó egésségöt és hasolló lyókat kivánok, valamint boldog uly esztendőt kivánok ez uly esztendőben mind közönségössen, továbbá az báróné inassa itt lyárt, hogy ne kennyük mög a tsizmánkat halzsirral, mint tavaj ujesztendőkor, mondok a zeskütteknek, karátsonkor kentük mivel löhetne mögsömmisiteni a maradék szagot is, mert lám mijen kényös a zóra, akár a zagár kutyáé hát Durbints azt ajánlotta, hogy küggyünk az patikába rózsavizér, de mondok az tsak húsvétkor divat. Varga sógor sűtt almának a levit ajállotta, de mondok asse tsizmára való. Végtére is ugy öggyeszködtünk mög hogy mögmosattyuk az tsizmánkat oszt mögsubickoltattyuk, röggel pedig foghajmás kóbászt kávédzunk arra oszt a zirigység se mondhati hogy rossz szag.

A méltóságos báró nem vót itthon mőte mögválasztottuk se nem kezel velünk, se nem beszél, hát leraktuk az kalapot, süvegöt mög az botokat kivül a zajtó mellé, oszt békopogatok.

– Szabad aszondi bévülről az méltóságos asszony vékony szép uri szóval.

Hát egyet kettőt köhéntöttem oszt beditsértünk. Ott ült az karos székbe ződ sejöm ruhába, zsebkendő a kezibe, hát oszt hogy szép röndbe a hátam mögé sorakoztak a zesküttek, kifeszitöttem az melyemet oszt igy köszöntöttem a magam versivel:

Fölvérattunk ime ulyév röggelére

Méltóságodnak is az tisztöletére

Aggyon a Jó Isten erőt egésségöt

Bort, buzát, szalonnát, tsöndes békességöt

Távoztasson innen mindön nyavajákat

Huzza le a záldás az gyümölcsfa ágat.

Méltóságos asszony kösségünk áldása

Ne lögyön ez évben semmi tsikarása.[1]

Méltóságos úr is kösségünk nagy ura

Soha ne eressze a fejit nagy búra.

Áldja mög a zisten a zegész tsaládot

Ökrejit, lovajit, mindön majorságot,

Kerüjje ez házat mindön veszödelöm

De legkivált mint vót gyesznó veszödelöm

S ha egykor eljutnak tsöndes kimulásra,

Lögyön az lelküknek mönnybe föl jutása.

Ügön tetszött neki a versöm nagy gyönyörüséggel löngette háromszor is a zsebkendőlyit.

Oszt hogy sorra kezet tsókoltunk neki, hát akkor láttyuk, hogy a nagy örömtül kókadozik.

– Tyű a zirgalmát mondok, hamar vizet ide!

A zegyik eskütt fölkapi a zasztalrul a virágtartó üvegibriket, oszt belédűti a nyakán, hát tsakhamar föl is eszmélködött, a zigaz, hogy a lábaszárán tsorgott ki alól a viz.

– No aszondi a szobajány kisasszony, hogy aszondi mönnyenek most mán, mer a méltóságos asszony mögbetegödött.

De hogy mán Kátsárul is beszéjjek, hát hogy a minap kiásta Vida az tömlötz falát oszt mögszökött, mondok Kátsának, keress egypár vájogot oszt rakd bé ezt a falat. Aszondi erre hogy ne haraguggyak mert ő azt nem töheti.

– Mér nem töhetöd? mondok elbámulva.

– Aszondi nem engedi a biskeségem.

– Mondok, hát mire vagy büszke te rongyos.

– Aszondi a nemzetségömre.

Mögértöttem aztán, hogy a miket a kaszinóban kiolvastam a zulyságbul az esött a fülibe. Mert hogy az Rigó Jantsi tzigány történetit olvastuk, mondok emmégis szörnyűség, hogy egy hitvány muzsikus tzigány elmerte szöktetni a hertzegnét, de hogy tovább olvastam hát kiviláglott, hogy mögszerette Jantsit az hertzegné egy kávés házban.

Gondótam hogy mondok mér nem én vótam akkor ott abba a kávéházba, mer aki biró úr, mégis tsak különb a muzsikus tzigánynál, akár mijen szépön muzsikál is.

Hát mondok Kátsának látod-e ezt a botot? Hát aszondi iszen mögtöszöm én a biró úr kedvéér de most mán biró uram is tögye mög, hogy választasson bé az kaszinyóba a tagsági dijat lemuzsikálom.

Hát fordult is róla szó, de senki se javallotta, magam se erőtettem, mert mondok löhet hogy külső országba más a szokás, de mán minálunk tsak akkor eresztődik be a házba a tzigány, ha muzsikál, akkor is tsak az ajtó mögött a heje a sarokba.

Levél arrul, hogy mér szógáll a filyam továbbra is a katonaságnál.

Lyó egésségöt és hasolló lyókat kivánok, továbbá mögirom, hogyan lyártam, hát úgy lyártam, hogy Buda-Pestre köllött mönnöm az filyam erányába, mivelhogy ű is katona oszt mán a 4-gyedik esztendőt szolgáli, hát mondok nem beszélök én se káplárral, se kapitánynyal, hanem magával a tsászárral. Elmondom neki, hogy én biró úr vagyok és nagy szorgalmatosan szolgálom az közügyet, mint aki a gazdaságot gondozza. Fölvüszöm magammal bizonyságnak Durbints sógort, mögmondom hogy hitös esküt igaz a szava.

Ahogy ott nézögettyük az kirakati ázlogba a szőllőtt, hát kiszól ám egy borbéj bótbul a legény, hogy aszondi:

– Bátsi, akaré ingyen beretválkozni?

– Mondok én ugyan bátsi nem vagyok, de ha ingyen mögborotválnak, nem bánom, mer ugyis 1-gy hetes mán a szakálam, oszt a tsászár elébe köll járulnom.

– No, aszondi, hát tsak gyüjjek ide egy óra mulván a társával, mind a kettőjüket mögborotvájjuk ingyen, meg is nyirlyuk máma ingyen.

Mondok a sógornak:

– Gyanus e neköm.

A sógor is a felyit rázi.

– Valami huntzutság löhet ebbe aszondi, mer a zingyen mindig sokba kerül itt ö. m. a f.

Beszólok mégis a bótba, hogy mondok:

– Tisztőtt fijatal úr, nem értyük a zingyent?

Mögmagyarázza osztán, hogy borbéj versöngés lösz, oszt keresve keresik a zojjan embört, akinek erős a sörtéje.

– No mondok a sógornak gyesznó szöröntsével virratt ránk ez a mái nap, mingyán a borotválás után fölsietünk a királyhon, mert ritkán található Buda-Pestön. Kend is jön velem, mer ez mán igazán ótsó ingyen.

Hát a borbéj fölültetött bennünket a villámos kotsiba, oszt azon hamar eltsösszentünk az Lövöldöző térre.

Akkor mán sokan vótak ott borbéjok mög sörtés képü embörök is. De ahogy körülnéztem, hát nagy büszkén láttam, hogy ojan a különbség köztünk és köztük, mint az sárkefe mög az ruhakefe között.

Ott mindgyán kétfelé osztanak bennünket, hogy aszondi a versönybiró úr:

– Egyik tsoport borotválkozásra való, ammásik nyirni való.

Éngöm a borotva alá osztottak, a sógort a zolló alá, mivelhogy úgy állott az haja, mint az pemet.

Hogy im a zúr kezdődőt kajátt, éngöm tsak odaragad egy legény az székbe, sebtibe fölkendőz, csapi keni az habot az képemre, de még a számba is.

– Lassabban mondok, sörön se szeretöm.

De az tsak előkapi az beretvát, oszt ojan sebösen sarlóz a képemön, hogy a borotva is tzikrázott, mög a szömöm világa.

– Lassabban mondok, ráérök.

– Ne járjon a szája aszondi mer mögmetződik.

De mán akkor három hejön is beleszalatt az borotva az képembe.

– A zárgyélusát mondok.

De az tsak tovább is ugy kapkodott, mintha tüzes tapló vóna az keze szárán.

Én tsak hüledöztem, hogy mondok:

– Nem a Lipótmezőn vót-e maga borbéj azelőtt.

– Ne lyárlyon a szája, aszondi dühösen.

De mán akkor hogy a zóromba is bele botlott a borotvája, fölkelök, oszt mondok, ölég vót, inkább igy állok odább habosan de neköm ölég vót.

De hijába keltem föl, mert az borbéj ugy mög vót vadulva, hogy álltomba is borotvált, möntömbe is borotvált.

Mikorra a zajtóhon értem, nagyot kurjant, hogy aszondi:

– Kész!

No mondok hálistennek, mert mán ügön forgott feléje az tenyerem.

Avval mögmostak, oszt ugy teli raggattak fekete falastrommal, hogy a tulajdon édös anyám fényös nappal se ösmert vóna mög.

Nézöm nagykeserüen, hogy hun a sógor, hát ha bekets nem vót vóna rajta, mög nem ösmertem vóna, mert ojan vót a feje, mint a kopott meszelő, a bajusza mög úgy föl vót kunkoritva, hogy karikára állott.

– No mondok, hogy kutzoroggyon össze a keze mindön borbéjlegénynek, hogy mönnyünk most a kiráj elejbe?

A sógor is tsak 1-gyször nézött az tükörbe, oszt röttentő mérges vót.

– No aszondi ezt kendnek köszönhetöm ö. m. a f.

Hát nem hogy a tsászár elejbe mertem vóna mönni, de még az filyam elejbe is átallottam és hát emmijatt nem szabadulhat ki az fijam a kaszárnyábul.

Mejhöz hasolló lyókat kivánok.

Göre Gábor

biró úr.

Levél a gyesznó ölésrül.

Lyó egésségöt és hasolló lyókat kivánok az farsangra, továbbá kitsibe mult, hogy véres szöröncsétlenség nem történt nálunk, mert hogy im rám izen a főszógabiró úr, hogy aszondi tsináltassam mög az hidat, mert erre lösz a zutja háromkirájok napján, mondok a zirnok urnak nem löhet.

– Mér? aszondi.

– Azér mondok, mer télön nem tsinál hidat a zokos embör.

– Mér? aszondi.

– Azért mondok, mer mellette is járhat az jégön.

– No aszondi tuggya-e kend, hogy nagy úr a főszolgabiró úr.

– Tudom, de a nem löhet még az főszógabirónál is nagyobb úr.

– Mér? aszondi.

– Azér mondok, mer a kösség ládája üres.

Igy mögfelelgettem.

Mondok aztán Bunkótzi sógornak hónap hajnalba itt lögyék kend az nagy késsel mer hónapután nagy kanállal öszünk.

Hát el is gyött még sötétessel. Durbints sógort is elhittam, mivelhogy a nagy fene gyesznót ketten a kisbiróval lö nem birtuk vóna. De hiába tsalogattuk a gyesznót a kukoritzával mögselytette, hogy nem lyó sor készül rá, nem akart előgyönni.

Mondok a sógornak:

– Ez a gyesznó aligha mög nem neszelte a dógot.

Aszondi a sógor:

– Ennek is van magához való esze ö. m. a f. De maj kizavarom én mingyán.

Avval kiforditi a beketsit, oszt bébujik a zólba. De hogy im szél is fujt, elaludt az gyertya, oszt a nagy korom sitétségbe kirobog az gyesznó a zólbul, Durbints sógor mög utána.

Elbotlott-e vagy mi történt véle, de a nagy rijadalomba, kijabálásba ütet teperte le Bunkótzi sógor, oszt mán a torkát is vakarta, mivelhogy szőrös a sógor torka is, hát ezör szöröntse, hogy nagyot kurjantott a sógor, különben űtet öltük vóna le a gyesznó hejött.

No ijen ijettség!

De tsaptunk is aztán ojan tort, hogy lakodalomnak is ölég lött vóna. A torra möghittam az méltóságos Bárónét is, de maga hejött valami főzeléköt küldött. Mondok a zinasnak mi ez? aszondi rá vagyon irva.

Kibontom, hát az van rá irva, hogy Thee, mondok mijazisten tsudája löhet ez a tehe ez valami fájin uri eledel főzzed mög annyjuk, hanem süss rája ekkis tzigány petsönyét is, hát mög is főzte, de szakasztott ójan lött az mint az bagó, hát neki attam Kátsának ne mondok bagózd el, hogy kárba ne vesszön.

Másnap oszt, hogy a főszógabiró úr az paphon szállt, hát átalküttem a legszöbb kóbászt, legszöbb hurkát, hát nemhogy az hidrul szólt vóna de még ugy mosojgott mög a létányián is mintha tsupa uj hid vóna az kerületibe.

Mejhöz hasolló lyókat kivánok.

Göre Gábor

biró úr.

A paksió játék.

Lyó egésségöt és hasolló lyókat kivánok, továbbá béhivat éngöm vasárnap a papunk mög a zeskütteket, oszt aszondi, hogy ő valami nagy dógot tróbál itt a faluba, a mijen még nem vót a zországba sehol.

– Mi löhet a? mondok.

Hát röndre előbeszéli hogy ű a mult nyáron külső országba járt, oszt többek között mögfordult egy némöt faluba is valami Odalmorgó vagy mi a fránya. Ott a szent paksijót nem énekölték hanem egyik fővót őtözve Krisztus Jézusnak, a másik szent Pétörnek, a harmagyik szent János apostolnak oszt úgy mozogtak, beszéltek amint a szentirásba van mögirva. Hát ügön ügön szép vót, möglágyult ottan még az pogány szive is, mer ojan vót, mintha valósággal a Jézus Urunk szenvedéseit nézték vóna végig.

Hát aszondi a mi papunk nem löhetne-e ezt nálunk is megtoróbálni. A zuraság pajtája akkora, hogy három falu belefér, ű majd mögmondi ki hogyan mozogjon, mit tögyön tsak az a baly, hogy egy kis kőtséggel lyár, de mögtérül az belépő dijakbúl.

– Hát mennyi az a kőtség?

– Ötszáz forintba is belekerül. Ruha köll sok, római mög zsidó ruha, fegyverök is, de tsak dárda mög alabárd.

Hát mondok van az kösség ládájába annyi. Ha kezesködik érte pelébános főtisztelendő uram, hogy mögtérül, Szent György napig kiadhatom.

– No aszondi ez dörék, hát kezesködök, hogy mögtérül.

Kiadom a pézt, hozati a sok mindönféle ruhát mit Pestrül. Mögen összeülünk, tanátskozunk. Mögen elmondi mi lösz, hogy lösz.

– Hát mondok ez tsakugyan röttentő nagy szép kitanálás, de ki lösz a Jézus.

– Hát aszondi a pap azt nem tudom még. Mondok szép méltósággal való annak az eljátszása.

– Lyól beszél kend, feleli örömmel, hát én azt gondolnám legalkalmasabb erre Tsorba János, ha mögnöveszti a szakálát, lyó képü embör.

– No mondok azt nem engedhetöm mivelhogy eddig is én vótam a Jézus a paksióba és immáron 20-sz esztendeje, hogy sönkinek eszibe nem lyutott, hogy más lögyön.

Háborog a pap hogy aszondi kigyelmed koros is, kövér is nem löhet.

– Mondok ha koros vagyok, antul okosabb vagyok, ha kövér vagyok, illik az méltóságomhoz, de a Jézusból nem engedhetök. A pézt is én attam a kösség ládájábul, mind a falu tuggya.

Aszondi inkább Pilátus löhetne kend.

– Lögyön a fene mondok, én bizony Pilátus nem löszök.

Ügön vakaródzik ezön a pap, tróbálgat mindönféle képpen, hogy mögmásitsam a zakaratomat, de mondok ebbül nem engedök. Ebbe a faluba más embör nem löhet a Jézus.

– Hát aszondi, első tróbának nem bánom, de vékonyan éjjön kend addig, hogy valamennyire lefogyjon.

– Mondok azt mögtöhetöm.

– Szakált aszondi ragasztunk, de ha mán hire száll a paksió játéknak, hát átengedi kend a hejit alkalmatosabb embörnek.

– Azt nem bánom mondok, de először éngöm illet ez a méltóság.

A többi szöméjt oszt hamar össze löhetött szödni. Szent János lött a vejem, a Pali, szent Péter a zöreg Túrus János harangozó, tsak a Pilátusságot mög a Dudásságot nem akarta vállalni sönki a faluba.

Mondok oszt a sok tanakodás után mán nem marad más hátra, mint hogy Katufrék sógort kirendölöm Dudásnak. Pilátus mög Durbints sógor lösz a kedvemér, de sehogyse akarták. Mondok ne haragitsatok se engöm, se a pelébános urat. Ha a falu ezt kivánja, hát mög köll tselekönni.

No mikor ez is mögvót, aszondi a pap, hát ki lösz a két lator?

Mondok azon ne főjjön a fejünk, majd bérendölöm én latornak Kátsát mög Vida Pistát, azoknál nagyobb akasztófára való ugysincs a zegész határba, hanem a za kérdés ki lögyön a szüz Mária mög a Magdolna.

Szerettem vóna a zannyukomat, de mivelhogy immár a 8-tzadik hónapba vagyon nem löhetött, hát igy a Durbints sógor kisebbik huga a Mária a zén Mariska jányom mög a Magdolna.

Mondok oszt a papnak hát a fölfeszités hogy lösz, mert azt tsak mérsékölten löhet, szögek nélkül.

– Hát aszondi tsak nem gondoli tán kend, hogy valóság szörint tselekösszük hátul lösznek alkalmatos kaptsok, oszt azokkal akasztjuk kendöt a körösztfára.

Ez nem tetszött neköm sehogyse, de mivelhogy a falu hirét vertem másoknak a fejihön, attul tartottam, hogy ha én ellenközök, a többi is. A pap mög biztatott, hogy aszondi:

– Nagyon szép lösz, mert piros föstékkel vért föstünk kendnek kezire lábára, oszt kendnek a zortzáját is be köll valamennyire fösteni, hogy fiatalnak lássék, mög szakált is ragasztunk.

– Mondok a zortzámat tán hagyjuk ki az szent játékbul, mert hátha eltsufitanak.

– Dehogy is, aszondi a pap, tsak ojan az a fösték, mint a liszt, majd a báróné komornájára bizzuk az tsak érti.

Hát ebbe is mögnyugodtam, mert valamennyit be köll föstenünk, kit rómajinak, kit ózsidónak.

Azt elfelejtöttem mondani, hogy közbe én akaratlanul is lesoványottam mert rutul kilelt az hideg, hát a pap nem panaszkodhatott aztán hogy kövér vagyok.

Mig én feküttem a zasszonyok mögvarrták a bibliai köntösöket vászonybúl mög papirosból. Aztán tovább tanultunk.

A szögény pap sokat veszkelődött velünk még a haját is tépte, hogy aszondi tsúfot vallunk, mert mindönuntalan belé hibázunk az biblijai beszédbe, de mondok ne búsujjon, ha parasztikusan ejtyük is a szót, parasztok hallgatják, oszt azoknak ugy akkurátus a beszéd, a hogyan mink mongyuk. Mer nem vót a lyátéknak sömmi kihirdetése, ugy vélte a pap, hogy tsak magunk löszünk kösségbeliek, oszt majd a második játékra Tsorba János lösz a Jézus, eresztötte is mán üdő közbe a szakálát.

De mikor elérközött a nap, bizony vót ott ur is, de nem kevés, begyüttek a szomszéd kösségökbül, tsakugy nyüzsögtek a pajta körül.

– No aszondi a pap, borzasztó tsufság kereködik ebbül. Bár soha ne gondótam vóna erre az játékra!

– Mondok hát mi baj!

– Aszondi részög mindön apostol, de még a Pilátus is, kend is alig áll a lábán.

– No mondok ez nem igaz, mer én szin józan vagyok.

– De aszondi kend is ivott.

– Inni ittam mondok a zigaz és nem is keveset, de nem is sokat, éppeg most vagyok legjaván.

A zuraság pajtája mán akkor el vót készitve jeruzsálemi módra, vászon tornyok a zelejin, mög a kapu föstött papirosbul, a kántor a pappal asztalossal hetekig művelte. A pajta is mög vót meszelve, birka se fért vóna több bele, mint a mennyi embör vót ott, három falu mög a sok úr.

A papunk röndözött mindönt nagy aggodalommal, még a pofánkat is ű kente ki, kinek pirosra, kinek sárgára, ugy hogy a tulajdon édös anyánk se vállalt vóna benünket. Neköm szakálat is ragasztott, oszt aszondi, vesse le kend a tsizmáját.

Mondok tán addig ellöhetne a lábamon, mig főfeszitenek.

De nem löhetött.

A sugó a kántor úr lött vóna, de tsak sápogott a nagy rökettség mián, alig löhetöt kikapdosni a szavát. A szomszéd falubeli kántor muzsikált a zajtó fölött emelvényön lábitós hermonikán gyönyörűségösen.

A szent játék pedig avval kezdődött, hogy én szamárháton béballagok Jeruzsálembe vagyishogy a zuraság méhesébül a pajtába. A gyermökök mög a zasszonyok ki vótak röndölve, hogy barkát mög füvet szórjanak a zutamra oszt hogy igy kajabáljanak:

– Hozsánna Dávid fijának!

Hát mikor a pap a kezibe vötte az kolompot oszt kolompolt, hogy most kezdődik, én tsak fölkaptam a szamárra, de nem akart indulni.

Nagyot kurjantok mérgesen:

– Czoki füles a zapád ragyogóját!

– Jaj jaj jaj, aszondi a pelébános úr, möghajják!

– Mondok hagy hajják, tsak igy hajtották a baromállatot Jeruzsálembe is.

Avval mögindultunk, én elől, utánam a zapostolok.

A zasszonyok mög a gyermökök nagy kajabálással mondták a hozsánnát oszt ugyancsak terigették a szamár elé a zsákokat mög osztán szórták a barkákat mög a lapulevelet.

Darabig tsak möntünk szépön méltóságosan, a zurak is bámultak, hanem hogy a szamár mögérözte a lapút, mögállott a zut közepin oszt legelésbe fogott.

Tsak biztatom a sarkammal a hasa ajján, hogy czo tovább mondok, de a szamár nem mönt tsak övött.

Aggyatok mán egy fütyköst mondok, oszt ráütök a szamárra röndösen, majd mögy e mingyán.

A bakter idenyuti a fütyköst én is rányútok hátrul a szamárra, hát mögfordul a tzudar arra amörül indultunk.

Ütöm akkor fejbe, hát egydarabig kapkotta a fejit, azután mög ojat rugott a zég felé, hogy én a fejem tetején állottam, majd kifitzemödött a kezem.

No evvel vége vót a szamárháton való bevonulásnak én pélpára gyujtottam, oszt gyalog tértünk vissza a pajtába.

A papot ötte a mérög, hogy jaj jaj aszondi, ha ezt a püspököm möghajja, de mondok oda se neki pelébános uram, majd a többi röndösebben fojik.

Hát jól is indult.

Mikor fölhuzták a ponyvát ott ültem én a tizönkét apostollal, vagyis a zesküttekkel oszt sült bárányt öttünk, igaz, hogy éhösek is vótunk, a papunk mérgesen suhotolt ránk a ponyva mögül, hogy aszondi az isten szerelmére ne fajjanak úgy, kezgyék mán. Hát avval elkezdöm, hogy mondok:

– No mán én nem öszök többet veletök, se nem öszök, se nem iszok. Hanem egy gazembör van köztetök, aki elárul engöm.

Erre Katufrék sógor ügön mögröstelködött, oszt hogy kérdözgették ki az, oda sugom Badár Gyurkának vagyis a János apostolnak, hogy mondok hallodé, Katufrék sógor lösz az.

Mondok aztán:

– Mög is botránkoznak én bennem sokan.

Aszondi rá a zöreg Túrus János harangozó

– Én nem.

– No mondok, tsak hallgassék kend, mert minekelőtte a kokas háromszor kukorikolna, letagaggya kend még a tsillagot is a zégrül.

Intök az kántornak, hogy hangosabban sugjon, de attsak hákogott mint a tömött liba.

Hát mondok gyerünk akkor a Götzömányi kertbe.

Avval főszödelötzködtünk, oszt kiballagtunk hátul a pajtábul.

Rám esik akkor a pap, hogy aszondi bolondul beszél kend, mért nem hallgat kend a sugóra?

Mondok ne mongyon ijenöket a zárgyélusát, mert ugy itt hagyom a zegész kinszenvedést mintha itt se löttem vóna.

Aszondi, hogy ű eztet nem nézi tovább, mert ütet mögüti az guta. Avval haza lohajtott, mérgibe löfekütt.

Mondok nem baj, legalább nem zakatol itten, avval béraktuk a bukrokat öt bukor lejányder mög a zuraság filyának az karátsonyi fálya, az vót a götzömányi kert.

Lefektettem a zapostolokat, magam pedig mondok iszok öggyet minek előtte fölhuznák az ponyvát, oszt elővöszöm a kulatsot a lepedő alul oszt jót huzok belüle, hát lám a fénadrag Sinkó Pista hamarább főhuzta a ponyvát, mint küllött vóna oszt igy történt, hogy mikor löemelöm az kulatsot a szályamrul, hát ott látom a tengör népet, a mint tsudálják a zén nagy ivásomat.

Elrejtöm hamar a kulatsot a bukor alá, oszt létérgyepölök, oszt mögén fölkelök, oszt mondom a zeskütteknek:

– De nagyon alusztok. Kejjetök föl mert ihol Katufrék sógor, vagyis Judás apostol.

Aminthogy gyött is a katonákkal. A katonák pedig valamint münk is biblijai módon vótunk őtözködve, vagyis a zasszonyok üngibe, én is a zannyukom üngibe, oszt se alul se föjül ögyébb, tsak egy lepödő. De a katonáknak azonkivül tzukorsüveg papiros tsákó vót a felyükön, a kezükbe pedig kinek bot, kinek balta, tsak a vezérnek vót puskája, mivelhogy ű a szőlőtsősz.

Hogy im az pelébános úr nem vót mán ott mondok nem engedöm magam egy két szólás után, avval hogy mögfogtak, akkorát rántottam Judás apostolon, hogy három leányder bukor fölfordult dézsástul de ő is a dézsák közé. Ezön oszt vérszömet kaptak a zapostolok is, oszt úgy kituszkótuk a zegész katonaságot a götzömányi kertbül, hogy még a deszkaódal is kitörött.

Főkapi ekkor az tsősz a puskályát, oszt rám ripakodik, hogy aszondi:

– Aggya mög kend magát vagy lüvök.

– Hát mondok ne lüjj, mivelhogy igy van ez mögirva.

Avval mögadtam magamat.

No aztán hogy a köröszt löszakadt alattam, hát mondok az is bolond vót, aki kitanálta, mert nem magyarnak való az, oszt nemhogy szomorkottak vóna, hanem még aszondi egy úr:

– Ennyit nem nevettem mőte élök.

– Hát mondok akkor a zúr bizonyosan leformátus hitü mer ezön sömmi nevetni való nintsen.

Tetszött is mindönkinek, tsak a pap betegödött mög tüle, mert valami irigye rosszat irt az játékrul az püspöknek, oszt eltötték a mi papunkat más pelébániába. Föl is akartunk mönni defetátzijóba az püspökhön, de aszondi az papunk, ne bojgassuk a zügyet, mer a püspök még kentöket is lesziggya, hát igy osztán nem ismétöltük mög a paksijót.

Levél a szent böjtölésről.

Lyó egésségöt és hasolló lyókat kivánok a husvéti szent ünnepökre mind közönségösen, továbbá hogy számot vetöttem a lelkömmel mondok a zigaz is 7-tször botlik de néköm is ölég löhet a rovásomon, hát mondok nagypéntökön a zannyukomnak ez mái szent napon kanál nem fordul mög a zén markomba, no aszondi tudom nem állja mög kend, tavaj is tsak délig állotta, no mondok möglátod, hogy mijen a zigazi körösztény embör.

Elmöntem az templomba, oszt ott hallgattam, hogyan siratozza Jeremiás próféta az jeruzsálemi város pusztulását. Hogy aztán kigyüvök az templombúl aszondom Durbintsnak:

– Böjtöl-e kend?

– Aszondi böjtölök.

– Kinyérig-e vagy vizig is?

– Aszondi egy befaló falás se mögyön ma belém.

Oszt aszondi.

– Tuggya kend biró sógor az a jeruzsálemi szent lyáték nagyon nyomi a lelkömet.

Mondok a zenyimet is. Hanem hogy közel se lögyünk a konyháhon, gyerünk ki sógor a szőlőbe.

Avval béfordulunk az tarisznyáér oszt ki a szőllőbe. De a tarisznyába nem vót sömmi, tsak úgy szokásbul vetöttük az vállunkra.

Mán délfelé lyárt a züdő mikor kiérköztünk, oszt hogy ekkis szél is löngedözött, hát ügön rágondótam arra, hogy péntökön bableves nálunk a zebéd, oszt hogy a világon sints annál lelkösebb eledel, kivált ha két-három darabka füstőtt kóbász is úszkál benne.

De mondok távozz tűlem bableves!

A sógorral körüljárogattuk a szőlőt, oszt hogy elfáradtunk, lötelepöttünk a borotzfa alá, virágzik mán szépön a zis.

Aszondi a sógor mennyire járhat a züdő?

– Mondok ahogy a nap állásárúl vélekszök, löhet mán két óra is.

– No aszondi a sógor magam is igy gondolom ö. m. a f.

– Mér mondok, tán kend is az kanálra gondót?

– Arra aszondi, de ezt a zegy napot tsak mögállom ö. m. a f.

De tsak kedvetlenök vótunk oszt mondok a sógornak gyerünk be a pintzébe, igyunk egy ital bort, inni löhet.

– Aszondi ű megfogadta, hogy se nem öszik, se nem iszik az mái szent napon.

– Mondok a szent apostolok is ittak a zutósó vatsorán.

– Igaz aszondi.

– Hát mondok a szent misébe nem iszik-e a pap?

– De aszondi iszik.

– No mondok hát egy kis ivás szent tseleködet, ha kögyes gondolattal iszunk, nem vétközünk.

Hát ittunk kögyes gondolattal, de lám a zéhösség meginkább markolászta az bögyünket.

– Sógor mondok van-e valami a kend tarisznyájába?

– Nincs aszondi ö. m. a f.

– No mondok a zenyimbe sintsen.

Avval tovább iszunk.

De hogy im a bor nagyon kivántatott mán valami harapni valót, mondok nem löhet az vétök, ha egy falatot öszik a körösztény lélök.

Aszondi a sógor mán az tsakugyan nem löhet vétök, mivelhogy maga Jézus urunk is azt mondotta a zutolsó vatsorán, hogy aszondi ögyetök.

De hiába forgattuk össze a pintzét, semmit se tanáltunk.

Mondok rakjunk legalább ekkis tüzet, mingyán nem ojan szomoru a zélet mihent ekkis tüzet lát a szöm.

Akkor lyutott eszömbe, hogy a zannyukom ekkis kolompért ültetött a szőlő végibe. Mondok egy kolompér nem a világ. A sógor is. Beleraktuk a tüzbe a kolompért, hát ahogy fölnézök a göröndára ott látom, hogy egy papirosba szalonna van, még gyesznóöléskor tőtettem oda az Kátsával ajtó kenőnek.

– Mondok a sógornak szalonna van itt, de ne ögyünk.

– Ne ögyünk aszondi, pedig lyó lönne sütni a kolompérhon.

– Lyó mondok, mer só is van itt.

– Aszondi ha egy kicsit mögzsiroznánk ezt a kolompért, mögverne-e az Isten bennünköt?

– Nem gondolom mondok mivelhogy nem a lyavábul való ez a kolompér.

Hát hogy a bor is biztatott bennünköt, bizony elzsiroztuk a szalonnát, oszt hogy kárba ne vesszön a töpörtyüje, hát azt is béfalogattuk.

Bözzög tsudálkozik majd a zannyuk, hogy mér kel ojan ritkásan a zű kolompérja a szőlő végibe, hát anná különben se történt velem, hogy előbb öttem vóna az kolompért mint ahogy teröm.

De ezt a levelemet ki ne szörkesszék a zulyságba mivelhogy másnap ugyan háborgatott az lélekösméret, de mondok a sógornak, ne búsujjon kend, mer ha a szalonna nem tanálkozott vóna a pintzébe, mög ojan nagyon éhösek nem vótunk vóna mégis tsak mögállottuk vóna a nagy böjtött.

Mejhöz hasolló lyókat kivánok

Göre Gábor

biró úr.

A főszóga biró mög a sejöm pete.

Lyó egésségöt és hasolló lyókat kivánok továbbá a főszógabiró sorra járta a télön a kösségöket, oszt aszondi hát itt van-e valami baj?

– Nints mondok, tsak a zadó nagy.

– Hát aszondi a köz egésség hogy áll?

– Mondok aki egésségös, egésségös, aki pedig beteg, hát fekszik. Máskor is tsak úgy vót.

– Hát aszondi a himlő lyár-e erre?

– Nem igen mondok.

– Aszondi elröndölte-e kend, hogy a zablakokat mindön nap kétször kinyissák?

– Nem én mondok.

– Hát aszondi nem olvasta kend a röndöletömet?

– Olvastam mondok.

– Hát aszondi akkor mér nem nyittat ablakot?

Azért mondok mer nem löhet.

– Aszondi mér nem löhet?

– Azért mondok mer bé vannak szögelve.

– Aszondi mér vannak beszögelve?

– Azért mondok, hogy a hideg be ne eresztőggyék a szobába.

– Hát aszondi havat se söpret kend. Nem elröndöltem-e hogy mindön ház elől söpresse el kend a havat?

– Mondok minek a? Ha elsöpretöm is, mögen esik.

– Aszondi akkor mögen el köll söpreni.

– No mondok akkor agyon is vernének engömet, ha ijen hijába való dologgal terhelném az kösséget. A hó ugyis elóvad magátúl, ameddig mög tart, taposunk benne útat röndösen.

– Hát aszondi a tavaszon küdtem kendnek egypár 100 ezör sejöm petét, hát avval mi lött?

– Nem kelt ki mondok egy se.

– Hogy löhet az? Tán hideg hejön tartották.

– Dehogy is mondok, elvetöttük mink azt Szent György nap után röndösen, jó fődbe.

– No aszondi itt a szamárság, mert nem növény az, hanem hernyó.

– No mondok, ha hernyó, akkor jobb is ha nem kelt ki. A zidevaló hernyót se győzzük pusztitani.

Ötte a szógabiró urat a mérög, de hogy osztán jó malatz petsönyével vendégöltem mög, eltsöndesödött. Magyarázta is osztán, hogy hogyan köll az sejöm petét kikőttetni, fölnevelni, de mondok magamba nem természete az magyarnak, hogy hernyót abrakojjon.

Mejhöz hasolló lyókat kivánok

Göre Gábor

biró úr.

Levél az nagy szöröntsérül.

Lyó egésségöt és hasolló lyókat kivánok, nem ojat mint neköm van, mert hogy im a nyájas tavaszi üdő lömelegitötte rúlam a szürt, én bizony a zalsó dűlőre is annélkül möntem ki, fődet mértünk a zalsó dülőn, oszt azután mikor béborult, akkor lyutott a zeszömbe a régi mondás, hogy mig a kendörmag a zsákba, a zembör is a ködmenbe maraggyon, igy esött rám a baj.

Valami három napig tsak elnyögdétsöltem magamba, oszt magam szabtam mög a zorvosságot is, hogy mondok a zannyukomnak valami könnyü ételt főzz néköm, tőtött káposztát mög fokhagymás rostéjost, vörös bort kéress a komátul, hát a koma adott is, oszt ivott velem a betegágyam mellett röggelig, verrasztott valameddig birta, aztán mög a ládára feküdt, de mán akkor féllábbal kifelé állt a lélök belülem ojan kutyávul vótam.

Akkor a zasszony futtat a doktorér hát az mög is érközik délbe, összevissza tapogat, mög a nyelvem nézi oszt aszondi no gyesznó nagy baj, nem tudom főkel-e ez még valaha.

Avval neki ül oszt iri a retzeföt tsakugy sörtzög a tolla.

A zannyuk bőg mint az bornyu, a Kátsa könyvezik mint a párás ablak, de még a kutyám is vonyitott odaki.

Aszondi Durbints sógor a doktornak, hogy tekintse mög a zű lovát is ha mán itt van, mivelhogy az is dögrováson van mán három nap óta.

A doktor körül szemléli a lovat, oszt annak is mögiri a retzeföt.

– No aszondi két nap mulva mögen ide nézök, addig mögválik, hogy használ-e a zorvosság vagy sem?

Avval elhajtat.

A sógor a tarisznyába töszi mind a két retzeföt, külön a ló retzeföt külön a zembör retzeföt oszt elnosziti Kátsát a városba. A Kátsa mög is tér estére oszt hozi a két üveg orvosságot.

– Mejik a zenyim? mondom.

– Nem tudom, aszondi, tessék kiválasztani.

– Hát mondok bizonyosan e za nagyobbik, mer ezön pötsét van.

No keserű vót mint a zátok, verje mög a Krisztus, de mán ahogy lötsuszott, mingyán észrevöttem, hogy hasznosan tsikari a belső részemet.

Harmannapra éppen föl akarok kelni, mikor bétoppan a doktor oszt összetsapi az kezit.

– Aszondi hogy mitsoda üveg ez itten?

– Mondok hát a zorvosság.

– Ezt itta kend? igy ordit.

– Hát persze hogy ezt.

Tsak leroskad a székbe oszt összetsapi a kezit, aszondi ezt én a lónak irtam.

Épp ekkor lép be Durbints sógor is, ráront a doktor, oszt aszondi:

– Hová tötte kend a másik orvosságot?

– Aszondi a sógor, béadtam a lovamnak ö. m. a f. mög is döglött tüle.

– No mondok hát mögen neköm vót igazam ebbe is hogy a két orvosság közül ki tuttam választani a neköm valót.

Mejhöz hasolló lyókat kivánok

Göre Gábor

biró úr.

A gyesznóm füle.

Lyó egésségöt és hasolló lyókat kivánok, továbbá hogy a gyesznóm filibe beleesött a baj, hát elhivatom a nyuládi csordás sógort, hogy mondok tögyé rúla ha tudsz, hát aszondi legjobb ha kigyelmed maga jár el benne igy és igy.

No jól van, fölkőttetöm magam jó korán hajnalba oszt hamarosan őtözködök, hát mán ott elkezdődött a mérög, mer a zannyuk ögyre fartatott, hogy aszondi hová mönök, oszt hogy nem feleltem aszondi tán haragszik kend rám? mit vétöttem? oszt hogy erre se szótam, hát elkámpitsorodott, hogy aszondi ű mán egy szót se érdemöl.

De nem szólhattam neki, mivelhogy nem szabad addig szólani senkinek, mig a dógot el nem végzi a zembör.

Fogom a zásót, oszt elkerülöm a kisbirót, mert mondok még az is kérdezősködik, hogy hova mönök? mit akarok? avval ki a zerdő szélibe. Amint a zelső födi borzát mögtanálom, gödröt ások a tüvibe, oszt belé hajlitom a borza fejit. Akközbe pedig mondogatom:

– Én tégöd borza addig föl nem botsátalak, mig a gyesznóm filibül a baj el nem múlik.

Avval mögen szó nélkül visszaballagok.

Várom, hogy elmulik az baj, de nem mult az. Elhivatom mögen a tsordás sógort, hogy mitsoda bolond tanátsot adott, hát aszondi hogy ű nem adott bolond tanátsot, hanem gyerünk nézzük mög a borzát.

Hát ugy föl vót ott áskálva az főd, hogy még a borza is ki vót ott fordítva gyökerestül.

– Ki töhette ezt mondok?

– Aszondi a tsordás vaj boszorkányok, vaj valami ellensége van kendnek biró uram.

Másnap mögen mögtöszöm a dógot de délután kinézök oda mögen, hogy nem szabaditotta-e fel valaki a borzát?

Hát mögén ott az nagy gödör a borza hejin.

– Ki löhet az a gazembör mondok.

Harmannap mögén tsak kiballagok oszt eltemetök egy borzát, de a feleútrul visszafordulok, hát a kisbiró áskál ottan tsakugy izzad belé.

No neköm se köll több, marokra fogom a birói pátzámat, oszt a háta mögé, ütök az file közé.

– Ne gazembör mondok, hát te vagy zén ellenségöm?

Oszt akkor vallotta mög, hogy aszondi, azt gondóta, hogy én kéntsöt ástam el.

No majd hogy a guta fő nem forditott.

Mejhöz hasolló lyókat kivánok

Göre Gábor

biró úr.

Vígszínházrul való szomorú tapasztalat.[2]

– Levél az kösségnek –

Tisztőtt kösség, lyó egésségöt és hasolló lyókat kivánok, továbbá elmondom röngyibe hogy mitsoda bajokba kerültünk.

Hát ahogy a Duna mellékin lyárunk egy ügön szép kastéjon állott mög a szömünk. Kié löhet ez? mondok vagy a kirájé vagy másé, oszt akkor látom, hogy rá va irva Vigszinház.

Mondok a sógornak, ha szinház, akkor belemöhetünk, ha pedig vig szinház, akkor vigadhatunk is benne hát vigaggyunk öggyet sógor mondok.

Rágyökkent a sógor:

– Vigaggyunk ö. m. a f.

Mondok ezt bizonyosan azért tsinálták mivelhogy bús az magyarnak élete de tsakis a zadó miatt, hát beváltakoztunk felyenként 30-intz karajtzáron, no ijen dörága.

– De mondok ott ögye a fene azt a 30-intz karajtzárt ezt is mögtapasztallyuk.

Ügön jó hejre ültettek bennünket, ippeg a padlás alá, onnan mindönt láttunk, tsak éppen pökni nem löhetött se előre se hátra se ódalaslag, de nem is köllött, mer a pélpázás tilalmas ottan. Mégis ahogy hátra pillantok látom, hogy ott áll Kátsa is.

– Hát te hogy kerülsz ide mondok. Ne is felejj mer ugy se hiszöm el amit felelsz.

A szinház teli vót szép uri röndökkel, még oldalt is ültek a falakba, mert ojan ház a szinház, hogy egymás högyin hátán ülnek a zurak asszonyságok szép röndös röndbe.

Öggyet pörtzentenek az tsöngővel, hát főszalad a szinháznak a fala, vót nints, oszt ott áll a hejin valami város, ippeg árviz van benne.

– Hajajaj! – bámul el Kátsa.

De magam is elbámultam, hogy mondok ebbe a nagy szárazságba vajjon mitsoda város?

Két idegen katona áll ott a kövön, oszt nagyba beszélnek valamit, mondok a sógornak érti-e kend sógor?

Aszondi érti a fene.

Mondok Kátsának te talán értöd? mert hátha tzigányul beszélnek.

Aszondi hallani jól hallom, de érteni nem értöm.

Tovább nézzük, hogy mi kereködik ki a beszédbül? Mán bánni kezdtem a pizömet, mert sehogyse tuttak dűlőre verődni mikor belép egy szép kisasszony is no mondok, legalább mutatkozik mán valami érdemös is, de utzu neki mögzúdul mind a szinház, oszt ojan lárma keletkezik, mint a vásáron mikor tolvajt fognak.

– Valami baj van mondok, de mitsoda baj?

Aszondi a sógor bizonyosan belefullatt valaki a vizbe.

– Vagy loptak mondok.

A nagy zajgásba mögtsapi a zóromat valami szag, mondok emmán mégis különös ijjen uri hejön. Te vótál Kátsa?

Esküdözik Kátsa, hogy ütet az Isten akar hova tögye, hát gondótam a sógor feledközött mög magárul. Neki mán nem szólhattam.

A falat is löeresztötték.

Mondok a zúrnak, aki mellettünk ült, mi baj történhetött? hát aszondi elhamiskodná a nimöt a szinházat az magyartúl, az a szándéka.

Mondok hát hol a nimöt? Aszondi össze vannak most keverödve.

– No mondok hát, akkor azoknak a szaga tsapott mög engöm.

Avval hogy főbuzdult bennem is a mérög, leharsogtam hogy mondok tzoki nimöt!

Hát nem hogy a nimötököt vezették vóna ki a szinházbul, hanem még engöm fogtak mög a röndérök.

– Mit akarnak? mondok.

Aszondi a röndér fogja bé a száját mer úgy vágom pofon, hogy körképet lát tűle. Hogy im igy rám bődült, a sógor is fölfruttzant, hogy aszondi tuggya-e maga kivel beszél?

– Haggya kend abba mondok, majd elfujja ű az ebek nótáját, tsak kerüjjek én az főkapitány elé, avval mögindultunk mind a hárman.

De nem a főkapitányhoz vezettek, hanem a tömlötzbe, utánam Durbints sógor mög Kátsa is.

– Ne búsujjatok mondok, többet is szenvedött mán az magyar a nimöt miatt.

Aszondi a röndér a tömlötz ajtónál Durbintsnak mög Kátsának:

– Kentök most mán mönnyenek vissza.

– Aszondi Durbints ojan nints, én nem hagyom el a sógoromat ö. m. a f.

– De aszondi a röndér, ide pedig be nem töszi kend a lábát.

– Mér?

– Hát aszondi a röndér azér mer kend nem szógát rá.

– Nem?

Avval mögpöki a markát a sógor oszt ugy leüti az fejérül az kalapot, hogy ütet még hamarabb belökték, mint engömet. Kátsa kivül maradt.

Mán akkor mindönféle uri népség ült ott a tömlötzbe, aszondi a zegyik hát kend mi okbul került ide?

– Mondok ammiatt, hogy letzokiztam a nimötöt.

– No aszondi dörék embör kend ne féjjön.

– Fél a kutya mondok.

Avval löteritöttük a szürünket az padra, oszt lefeküdtünk. De hazudnék, ha aszondanám, hogy aluttunk is mer nem aluttunk tsak vakaróztunk.

Röggel bévezetnek az főbiróhon, oszt aszondi mér van kend itt?

– Mondok azér mert idevezettek.

Kérdi aztán a nevemet, mögmondom, én is kérdöm a züvét.

De ű süketségre vette a zén kérdésömet, tsak tovább fartatott, hogy hány esztendős vagyok, mitsoda hütü?

– Tisztőtt ur mondok a hitöm ellen nem vétköztem beszéjjünk arrul, hogy mér fogtak be engöm?

– Ne zavaroggyon aszondi, hanem mongya mög iszik-e alkoholt.

– Mi az mondok.

– Bort iszik-e?

– Ha hozat mondok.

No gondutam dörék embör, nem hijába biró. De nem hozatott.

– Hát aszondi azér került kend ide, mer botránykoztatón viselködött, oszt aszondi fizet-e kend tizenöt pöngőt? vagy inkább ül kend három napot?

– Mondok se nem fizetök se nem ülök. Oszt nem tudom mit tseleköttem vóna mérgembe, de szöröntsére mögfogtak oszt kituszkoltak.

Durbints sógort szint azonképpen háromnapra marasztották be, Kátsa is bekerült tepsi lopás miatt estére. Hát igy istennek lögyön hála mögen összetanálkoztunk valamennyien.

Mejhöz hasolló lyókat kivánok

Göre Gábor

biró úr.

A péz erányába szörzött tapasztalatok.

Tisztőtt kösség!

Lyó egésségöt és hasolló lyókat kivánok, továbbá hogy az három kokas nevezetű kotsmába vatsoráztunk valami 8-otz más embör is ült ottan, urfélék oszt föláll a ragyás, aszondi mögnyitom az tanácskozást, fölkel a legfiatalabb oszt olvas valami papirost, fölkel a fekete képü, oszt aszondi maguk is idefülelhetnek parasztok, mondok én nem vagyok paraszt, aszondi azért kend is idefülelhet, mert amiket itt beszélünk hirit köll terjeszteni, hogy okosoggyék mind a világ. Avval odaülünk mink is az nagy asztalhon. Mögen főkel a hizottszömű fekete embör, oszt aszondi tisztőtt gyüleközet nem lyól forog az világ kereke mivelhogy sok a szögény embör.

– Emmán igaz mondok.

– Aszondi nagy a zadó, oszt könnyű a zúrnak, de nehéz a szögény embörnek.

– No mondok ez is igaz.

– Hát aszondi mi ennek az oka?

– Tuggya fene mondok, sokféle.

– Aszondi ne beszéjjön kend bele nem kendöt kérdözöm.

– Mondok hát akkor minek pislog rám mikor kérdöz.

– Aszondi tisztőtt gyüleközet a piz ennek a zoka, de nem is lösz addig boldogság a világon amig a pizt mög nem szüntetik. Az köll hogy ne lögyön piz a világon.

– No mondok eddig hallgattam a zurat, de most mán nem hallgatom tovább.

– Mér aszondi?

– Azér mondok mer nints abba okosság amiket a zúr beszél, mert a pizt nem hogy mög köllene sömmisiteni, hanem inkább szaporitani köllene, hogy mindönkinek lyusson bőségösen.

– No aszondi tsak hallgasson kend, mert nem érti.

Gondótam magamba akármit beszélök űk 8-tzan vannak, mink mög tsak ketten, mert a tzigányunk nem embör a veszödelömbe hát tsak hallgattam.

Avval tovább szaval a pizrül, hogy aszondi ha piz nem vóna, mindön embör mögélne mer mindönki dógozna.

Mondok be is tsukná a zsidó a bótot.

– Aszondi hallgasson kend, oszt aszondi ha tőke nem vóna a világon, mindön jó vóna.

Mondok Durbintsnak hogy mondok mitsoda tőkét emlöget tán bizony szőlőtőkét. Aszondi a sógor ne árgoválóggyék kend ö. m. a f. pesti beszédök ezök.

A fekete akközbe végire ér a beszédnek, oszt aszondi kinek van rá szava?

Hát arra fölkeltem.

– Tisztőtt gyüleközet mondok hadd szólok én is öggyet. Hát mondok ha többen is vónának, akiknek nem köll a piz, gondójjanak Lepénd kösségre ahun én biró vagyok, mert ott mig a világ áll, mindig köll a piz.

Hát lám mijen gorombák a zurak, aszonták hogy kivül tágasabb!

Az tsudálatos álom elmondása.

Lyó egésségöt és hasolló lyókat kivánok, továbbá mögirom ezt a különös álmomat a kit a zéjjel láttam, mert ennél különbet nálunk még tán a báró ur se álmodott.

Avval kezdődött a zálom, hogy ahogy röggel kinézök a zablakomon, hogy mijen a züdő hát az Dunát látom alattam mög azontul az fő várost, mondok hogyan löhet ez?

Hun vagyok?

Mert ammég eszömbe vót, hogy éjjel keveröttünk haza az pintzébül Durbints sógorral mög Kátsával.

Bévonom az felyemet oszt körültekintök a szobába, hát látok egy röttentő szép szobát, de ojan szépet, hogy káprázott belé mind a két szömöm, ojjan szörnyűségön szép gyönyörű vót az a szoba.

A falon lógott az Mátyás kiráj képe talpig szöméjös nagyságba ügön szépön leábrázolva, még a tsizmája is a lábán, mellette mög szent Istvánt kiráj, ahogy nyuti az koronát az Szüzanyának, mög ott álltak szép röngyibe sorjába az többi kirájok is, kiképelve röndösen, mög még Mária Terézia kirájasszony is.

A zegyik kép alatt pedig ott ragyogott egy nagy aranylábu ágy tsupa sejöm párna, sejöm paklany, még a szómazsákbul is sejöm lógott kifelé, vagy árvalányhaj, nem tapéntottam, de mégis inkább sejöm vót, vagy árvalányhaj.

Én vagyok-e én? mondok, vagy nem én vagyok én? A magam ágya-e e tsakugyan? vagy idegöny ágy?

Nézök a zágy alá ott van-e a fél zsák dohány amit az este Kátsa halyitott be oda, hát ott a félzsák dohány azonképpen ahogy odatevődött. No mondok itthon vagyok, tsakugyan itthon vagyok. De sehogyse értöm.

A zágy alatt mög egypár szép tsizma, mög a korona a székön, ammellett mög a pélpám, a zarany szögön mög a zajtó mellett az tsutorám.

Hogyan kerültem én ide? mondok, mer akármi lögyek, ha nem a kiráj szobájába vagyok én most.

Kinyitom a zajtót, hát ott áll egy magyar huszár oszt ojan haptákba rántakozik, hogy még a piz is mögzörren a zsebibe.

– Ki vagy te? mondok.

– Aszondi én tsak Kószó Andris vónék szolgálatjára fölségödnek.

Körülnézök, hogy kinek beszél? De a hátam mögött sints sönki, hát neköm beszél. Béhuzom a zajtót, eszmélköggyünk mondok.

Mer hogy én vónék a kiráj sehogyse hittem, de mondok tróbájjuk mög a tsizmát. Ha ráillik az lábamra akkor talán mégis én vagyok.

Mögnézöm az tsizmát, hát a zén tsizmám, de látom, hogy aranypatkó van ralyta oszt gyémánt szögekkel van kiteremtöttézve.

Mondok ez vagy boszorkányság, vagy hogy én vagyok mégis a kiráj, csakhogy a pintzézés után össze van forgatva a zembör elméje, mint a mérges asszony ládája mindön tsak ugy elmuló módon jut a zeszibe.

Kinyitom a másik ajtót, hát ott áll tizönkét inas sorjába. Hajladoznak ott előttem mint a buzaszálak.

Aszondi a zegyik fölségös kirájom ha szómmal nem vétenék, tán nem lyó az tsizma, hogy meztélláb méltóztati magát.

– Gyere tsak be mondok.

Begyün a zinas mondok neki, ki vagyok én?

– Hát aszondi első Ferenc Józsep fölségös kirájom.

Leülök a zágyra, mondok most mán minek tagadom magamnak, mer az pélpám is itt van, dohányom se hibázik kulatsom is itt lóg.

– Hát látod mondok mijen bolondot álmottam.

– Mit aszondi.

– Azt mondok, hogy én falusi biró vagyok, oszt Göre Gábor a nevem.

Nevetött a zinas hogy a döröka is tekergött belé.

– Biz eb bolond álom követöm alásan, feleli tögye mög fölségöd az rutliba.

– Jól beszélsz mondok, tsak az a feneség, hogy számot nem álmottam vele, hanem hozz most ekkis szalonnát, mög aztán akazd le a falról a kulatsomat.

– Aszondi mán készül az konyhán lyavába a röggeli, kár vóna szalonnával elrontani az fölségös étvágyát.

– Hun is a konyha? mondok.

– Aszondi errül nyilik.

Főrántom a tsizmát, a koronát az felyembe, a pélpát a szályamba oszt kisétálok az konyhába.

Hát ott koppaszti mán a szakáts az kétfejü sast.

Mondok ezt ödd mög magad neköm inkább ekkis borlevest habarints mög utána hájas piritóst.

Avval belépök a zezüst szobába, hát ott vár mán Vekerle, Szilágyi mög a minisztörök, ország esküttjei nagy fő fő méltóságok. Hogy im egésségömre kivánták a zétzakai nyugodalmat hát ittam az kulatsból, oszt azután valamennyit mögkináltam.

Ki is izentem mingyán az szakátsnak, hogy az piritósbul sokat tsinájjon oszt mondok tisztőtt tanács előbb harapjunk valamitskét, azután szöggyük elő a zország dógait, mert az kerék is akkor forog lyól, ha mögkenik az tengöjt.

Hát öttünk ittunk, azután hogy a zinas lesöpörte a morzsát a zasztarul, mondok hát most mán belefoghatunk.

Fölkel erre Vekerle, oszt aszondi fölségös uram sok az adó, nyög az magyar.

Mondok, tudom én ezt szógám, dehát mi vóna a segitség? aszondi főjebb köllene emelni talán a zebadót.

– A zebadót mondok haggyuk, mer ugatás köll a zországba, de a többi adó is minek terhejje az magyart, hagy lögyön etzör mán boldog világ is ezön a szép földkerekségön, elengedöm a zországnak a zadólyát három esztendőre.

Fölugrik erre Vekerle, oszt aszondi nem löhet a fölséges uram.

– Lassabban mondok, nem beszélök én bolond módra, mert mire való az bankó tsináló masina? dógozzanak éjjel nappal, e zaz okosság, tsuda hogy eddig nem lyutott eszömbe.

A zurak nagy éjjönzést tsaptak, de én intöttem, hogy gyerünk tovább, mondok a katona minyisztörnek beszéjje a maga sorát.

– Hát aszondi fölséges uram a honvétség nadrággya ügön mögviselődött egypár ezör uj nadrág köllene, uj szijj is bele.

– Hát mondok azt mögengedöm, mer a katona ugy szép ha honvéd, mög huszár, másféle nem is köll neköm.

– De aszondi alázatosan javallanám, hogy a pirosnadrágot szürkére váltsuk, mer a piros szin igön előütközik a háboruba.

Hát mondok ezt hejöslöm ezt a tanácsot. Tsak a zelviselt pirosnadrágok erányába röndölközök szét köll osztani a tzigányok között, addig pedig a mig a zuly nadrágok varródnak haza köll ereszteni mindön katonát. Igy parantsolom.

Mögen nagy éjjönzés.

– Hajjuk mondok a zországbiróját.

– Aszondi fölséges uram Patyi Mihálynak az malatza kidütötte Tsegeiéknek a keritését, oszt a kertöt is össze forgatta. A malatzot maguknak fogták Tsegeiék, oszt aszondik, hogy addig vissza nem adik, mig a kárt mög nem téritik Patyiék.

– Hát azok mit mondanak? mondok.

– Azt, hogy ők bizony nem fizetik a kárt a szentnek se mert a malatz a hibás, hát afizessön. Hát ebbe nem tudok én itéletöt tönni.

Lyó van szógám mondok nem is tsudálom mer a zilyen pör mögtróbáli a zembör eszit. Hát mondok az itt a zigasság, hogy Patyiék mögfizetik a kárt, mert a malatznak nints magáhon való esze, a malatz pedig adóggyék föl a kiráji konyhára pör árába.

Ezt is mögéjjönözték.

De im hogy sok vót a zország ügye baja, egyször tsak azt hajjuk, hogy ránk harangozzák a delet.

– Urak mondok most mán maragygyanak itt ebédre, mög egy pohár borra szivesen látom.

Hát a nagy ebéd estélig tartott, a sok leves a sok tőtött káposzta, pampuska háromszor is. Ebéd után rágyujtanék, látom fogytán a dohányom, mondok a zinasnak aprits szógám egy atskóra valót, látom hogy vonakodik, de azér tsak behozza a zaranynyelü dohányvágót, hajlik a zágy alá, akkor rözzen mög Szilágyi minisztör aki a zigasság ügyeket kezeli.

– Fölség, aszondi halkan, mögláti Vekerle.

Magam is mögszöppenök. Igazis mondok, ő a főfinántz. De mingyán hejre is igazodik a bátorságom. Mondok röviden:

– Mátul fogva szabad a dohány, igy röndölöm.

Vekerle mukkanni se mert, tsak peslogott mérgesen.

Este mikor behozták a zinasok a zarany gyertyatartókat, oszt ott gyujtogatták a száz szál faggyugyertyát, eszömbe lyut a falu.

Mondok magamba ha mán kiráj vagyok, möggazdagitom azt a zegy falut akár ébren vótam birája, hogy most álmodok, akár álmomba vótam birája, hogy most meg ébren vagyok, de möggazdagitom. Éntök a kiráji kéntstartónak, hogy mondok gyerünk tsak a kútssal.

Kihuzi a nagy arany kútsot a tsizmája szárábul, átlépünk vagy 7-t szobán át a kéntsös kamrába, hát ott lóg a sok kolbász vagy 100-áz füzérbe, a sok ódalszalonna, sonka is vagy 100-áz.

– Mondok hát a pénzbeli kéntsök?

– Itt alul vannak aszondi a zsákokba.

– No mondok hát tizenkét zsák aranyat még ma elvigyön 12-t katona Lepéndre, oszt mindön lakójának osszanak egy kalappal, a birónak hárommal.

Avval bele is markolok egy zsákba, hogy nem esött-e bele a zsizsik? Hát abba a szömpillantásba mögébrettem.

Röktön futtattam a zesküttekér oszt tanátsot ültünk, hogy mit lyelönt e za zálom? Mert ez nagy jelöntőségű nagy álom mint a zegyiptomi fáralyóé, hát ügön elszomorottak. Oszt aszondi Durbints sógor:

– Bizony sógor halált jelönt ez ö. m. a f.

– No mondok nagymérgösen ökör vót kend, ökör is marad, mert okos embör nem hisz a zálomba.

A falu számadása.

Mán sokan kérdöznek, hogy aszondi mér hagyta abba biró uram a zirást, tán mögsántult kend vagy mitsoda? hát nem hagytam én egészen abba a zirást, hanem más dógom is vót, vagyis közel jártam az mögbolonduláshon.

Eppedig igy esött.

A jedző mögbetegödött, vagyis fölfordult az kotsija oszt mögütötte a girintzit, emmiat nem gyöhetött át hozzánk, hát rám izen, hogy aszondi a számadást irjam öszve röndössen.

Össze hivom a zeskütteket, oszt mondok segitsetök, mert nagy munka szakatt az nyakamba. Be is gyültek röggel, oszt minekutána mögpájinkáztunk, kinyitottam az kösség ládáját oszt előszöttem az nyuktákat mög más efféle számolásbeli iratokat.

– No mondok Battancs sógornak, majd én diktálom te mög irjad. A mult esztendőbül maratt a kösségi dohányatskóba 90-ven pöngő és 25 grajzár. Ehhön kaptunk kotsmabért 18-tz pöngőt, fődbért 150-n pöngőt, legelőbért 31-gy pöngőt.

Irta a sógor röndösen tsakugy pörtzögött az tolla.

– Na mondok most követközik az kiadás.

Kösségi biró fizetése

100-áz

forint

100

jedző fizetés

300-áz

"

300

bakter fizetése

30-intz

"

30

oskola javitás

5-t

forint

5

szög a kösség ajtajába

27-t

grajtzár

27

papiros és ténta

1

forint

1

kéményseprő

40-en

grajtzár

40

Összesen

1970

Összve számiti a sógor oszt aszondi 1970-ven forint.

– Nem löhet mondok.

Összve számiti mögen, aszt aszondi annyi amennyit montam.

– No mondok nem löhet, mert én annyi pizt nem vöhettem ki. Számitsd összve mondok a jövedelmet is abbul mögláthatod.

Összve pörtzögeti azt is, oszt aszondi a jövedelem 1 ezer 7 száz 90-ven forint.

– Mondok nem löhet, nem jól számitottál. Mögen számit, mögen tsak annyit mond.

– No mondok mutasd.

Mutati, hát olvasom:

Az kösségi atskóba van

90 forint

és van

25 grajtzár

Az kotsma bér

18-tz forint

Az fődbér

150 forint

Az legelőbér

81 forint

Összvesen

1790

Nézöm röndrül röndre a beirást, hát röndbe van. Összveadom, hát annyi gyön ki, amennyit mondott.

Itt éngöm is kiver az meleg, hogy mondok teremtő szent Isten, mögbolondultak-e ezök a számok? bizony még tsufság esik rajtam!

Mögen összeszámolom hangosan, hogy mondok sömmi magába sömmi avagy nulla igaz-e?

Mongyák a zesküttek nints különben. Tovább számitok, hogy 1-gy mög öt az hat oszt tovább is igy, de tsak annyi kereködött ki mint előbb.

– No mondok aggyatok egy pohár vizet, mert nem löhetök józan, vagy hogy tik vagyttok részögök.

Avval kikiáttok, hogy mondok:

– Kisbiró! hozz be egy szakajtó kukoritzát.

Behozi a kisbiró a kukoritzát, kimarkolok két marokkal a zasztara, avval számitunk osztán, hát nem hogy ezör 790-ven forint lett vóna, hanem még 3-m száz se.

Számittyuk a másikat is, hát az se vót ojjan szörnyű sok, tsakugy mint röndössen.

De hogy mán nagyon ránk sitétödött, mondok ölég mára a zírás, majd átviszöm én hónap magam a papirosokat is, mög a kukoritzát is.

Hát ugy is lött. De ha kukoritzát nem teremtött vóna az jó Isten, hát bizony mögzavaradott vóna mind a falu.

Mejhöz hasolló lyókat kivánok

Göre Gábor

biró úr.

Itt a vége.

[1] Mer hogy tavaly abba nyavalygott.

[2] Göre Gábor bíró ur ezt a cikket akkor írta, mikor a német társulat ellen tüntettek a Vígszínházban.

Table of Contents

Címlap

Göre Martsa lakodalma.

1-ső Levél az paraditsonyi törvényrül

2-sodik A mönnyegzőre való készülődésök

3-madik

Tovább igy vót:

Levél a zuj esztendürül mög a Rigó tzigányrul.

Levél arrul, hogy mér szógáll a filyam továbbra is a katonaságnál.

Levél a gyesznó ölésrül.

A paksió játék.

Levél a szent böjtölésről.

A főszóga biró mög a sejöm pete.

Levél az nagy szöröntsérül.

A gyesznóm füle.

Vígszínházrul való szomorú tapasztalat.

A péz erányába szörzött tapasztalatok.

Az tsudálatos álom elmondása.

A falu számadása.

Jegyzetek