# Nyolcadik fejezet

### (Mellben elevfordolx egi madaarieztev, ees bezeelgetees leezen az dinnieecrevl ees egieeb cvcvrbitaceacrol)

Leányfalvy János úr egészen magának való ember volt. Ő vitte a szent-endrei póstahivatalt. Azzal őneki csak délelőtt volt dolga, délután pedig történhetett a világban, ami akart, az őrá nézve nem volt sürgetős. Ő sem járt sehová, őhozzá sem járt senki. Nem szeretett semmi mulatságot. Csak egy szenvedélye volt: a kertészet; azt azután egész hollandi nekiadással űzte. Voltak olyan virágai, aminőknek soha senki hírét sem hallotta: külföldi ritkaságok; aztán meg kiveszőben levő fajok, amiknek az utolsó sarjadékát az ő kőfallal körülkerített kertje tartogatta még. És azokra ő féltékenyebb volt, mint egy arabsa háremére. Dehogy engedte volna másnak azt az örömöt, hogy az ő virágaiból szaporítson! Ha kértek tőle magot, azt ugyan nem tagadta meg a „jó embereitől”, hanem a jó embereknél sohase kelt ki abból egy szem se. Alapos a gyanú, hogy az elajándékozandó magot előbb leforrázta valami lúggal.

A dinnyéi kivált kitűnőek voltak. Ő azokból soha egy szeletet maga meg nem evett. Igaz kertész szokásaként, nem volt gyümölcsevő. Csak elajándékozásra termelt. De amit elajándékozott, azt előbb hétfelé vágta, s az utolsó magot is kiszedte belőle.

A dinnyeérés idején két nagy sinkorán* őrizte a kertjét, s az ő saját hálószobájának az ablaka is a kertre szolgált. Akit tolvajlási szándék vezetett volna a kőfalon keresztül, azt srétek és cerberusok tették volna tönkre.

Hanem a sárgarigókkal volt nagyon megakadva. Azok a szomszéd kertekből minduntalan átlátogattak az ő dinnyeágyaiba, s a legszebb gerezdes gömböket kikezdték.

Ezek ellen mindenféle madárijesztőket kigondolt. De azok az udvari színeket viselő madarak szörnyű arisztokraták, mindenféle plebejus váztul meg nem ijednek; ami ott holmi rongyos kalapban, szakadozott szűrrel, fancsali feszületként áll a dinnyeágyak között: tudják, hogy az csak paraszt, akivel packázni lehet.

Egyszer aztán azt mondá a póstamester úr: „No, megálljatok, rigók, majd csinálok én nektek ide egy olyan madárijesztőt, amitől tudom, hogy mind a Szigetségbe* repültök át.”

Nem restellt Pestre felmenni, ott a Zsidó utcában összevásárolni holmi zsibvásárra jutott módi viseltet, lebernyeges frakkot, csókaorrú kalapot, pulidert, kenderből készült parókát. Azzal aztán szépen kistaffirozta a kitömött bábot, aki kétlábú karóra volt felállítva, kobakfejjel, tászlis ujjú kezekkel: s még azt sem restellte, hogy annak az egyik kezébe egy fakardot adjon, ami olyan elmésen volt formálva, hogy mikor a szél fújt, a fakard elkezdett hadakozni, mintha valami igazi gavallér csinálná vele a hatvágást.

No, ettül csak elijed a határbul minden becsületes madár!

Az öregúr nagy gyönyörűséggel nézegeté csodalatra méltó alkotását, úgyhogy észre sem vette, hogy a láncra kötött kutyák milyen bomlottul ugatnak valakire, aki a kertajtón át közeledik felé.

Csak akkor vette észre, mikor az „szerencsés jó napot kívánt neki. – Visszatekintett. – Hát azt látta, hogy a háta mögött is ott áll az a madárijesztő, – eleven alakban.

Tulajdon az a madárijesztő, akit ő recentissime* componált, csakhogy selyem kiadásban.

Az öregúr először megijedt, azután elnevette magát, azután megharagudott, végtére pedig örvendett, – egy rövid pillanat alatt mindx. Megijedt azért, mert azt hitte, hogy a megelevenedett homunculus állt eléje (mint aminőt a bűvész Hatvani professzor*, a magyar Faust, csinált egyszer), de elnevette magát, mert csakugyan nagyon hasonlított a divatos gavallér kosztümje az ő madárijesztőjéhez, bosszankodott pedig azon, hogy ebben az idegen stutzerben* a saját kedves Matyi öccsét ismerte fel; de elvégre is örült neki, hogy láthatja; mert nagyon szerette.

De ezt a sok indulatkifejezést mind nem lehetett rajta észrevenni attól a nagy bajusztól. Olyan volt az, mintha egy bajuszhoz ragasztottak volna hozzá egy embert; úgyhogy a vele találkozónak kedve lett volna rákiáltani: „Ajh, te bajusz, hová viszed azt az embert?” A fején volt egy báránybőr sipka, a vállára vetve pongyolára pedig egy „kirilájzum”* (Kyrie eleison) szürke moldonbul,* ahogy azt a rácos szabású dakut* nevezték abban az időben.

– Nézd csak, nézd, hisz ez az én Matyi öcsém Bécsből! Majd alig ismertelek meg ebben a módi hábitusban. Hozott Isten öcsécském!

Azzal nyalábra fogva a fiatal embert, odaszorító annak az orcáját a két nagy bajusz közé. „Ejh, de megemberesedtél amióta nem láttalak! De csak már legalább kölcsönadhatnék neked ebbül az én bajuszomból. – Csiba te, ne! (Ez már a komondoroknak szólt.) Ne nézd azt, hogy ő német: azért az én öcsém az; s ne ugass rá, mert megütlek! No, de most már csak nem eresztelek egyhamar vissza abba a csirkefogyasztó Bécsbe.”

– Dejsz, ha kergetne urambátyám, akkor se mennék el egyhamar. Itt telelek az idén.

– No, de a kutyámat tedd bolonddá, édes öcsém. Ne biztass engem ilyen szóval. Tudom én, hogy van, aki tenekedx parancsoljon.

– No hát most az éppenx azt parancsolta, hogy itt maradjak; mégpedig nagyon sokáig.

A nagy bajusz kegyetlen fintorgást követett el jobbra-balra.

– Te! Talán csak nem az adórectificaló-commissióba* vagy kinevezve?

Ez volt az a cím abban az időben, ami a magyar ember előtt egyenlő értelmű volt „Caraffával”* meg a „kutyafejű tatárral”.

– Nagyobb ez annál – szólt mosolyogva az ifjú, s odasúgó az öreg fülébe a választ, amit nem volt tanácsos fennhangon elmondani.

Az öregúr erre nagyon felderült, a nagy bajusz felszaladt kidomborodó arca közepéig.

– Ez már derék! Ez már capitalis dolog! Most már azt mondom, hogy ember lesz belőled. Csak erősen fogd a dolgot.

– Azt fogom tenni.

– Aztán ne alul kezd, a hiblihubli embereknél, hanem a nagyját fogd nyakon. Egyenesen a praefectus torkának eredj; mert az a nagy calefactor*x! Hej, ha én beszélni akarnék! De hát „audi, vide, tace, si vis manere in pace!”+* De te csak nyaggasd, ahogy Isten tudnod engedte.

– Már hisz akárki legyen, akit hibában találok, azt nem fogom kímélni.

– Meglátod, öcsém – szólt az öreg, kezeit dörzsölve – hogy ha jól megszorongatod a nyakát a praefectusnak, hát esztendő ilyenkorra visegrádi tiszttartó vagy. – Szépen a vállára veregetett az öccsének.

Az meg bámultában majd belelépett a sarkával a legszebb dinnyeágyba.

– Micsoda tiszttartó? Visegrádon?

– Hát, öcsém, az a legjobb hivatal ezen a vidéken: többet ér száz vicispánságnál; aztán most üres.

– De hát hogy keveredem én abba belé?

– Ejnye be durae capacitatis homo+x lett belőled abban a Bécsben. Hogyhogy nem keveredel te abba belé? Hát csak nem számítod tán magadat azok közé az incifinci emberek közé, akiket ide küldöznek investigálni, computisálni*, aztán négy szép lóval vagy egypár körmöci hengerkével ki hagyják szúrni a szemeiket: az ilyen embernél, mint te, uraim őkegyelmeknek valami igazi derék dologgal kell kirukkolni.

A fiatalember céklavörös lett.

– De urambátyám, én nem azért jövök ide, hogy engem akár paripákkal, akár aranyokkalx, akár tiszttartósággal lekenyerezzenek ezek az urak; hanem hogy az elnyomott népnek a panaszait megorvosoltassam, s kiderítsem a visszaéléseket, akárkik legyenek is azok az urak, akiket bennük találok.

János úr erre a szóra a bal vállárul a jobb vállára rázta át a kirilájzumot.

– De hát édes öcsémx, a szegény népnek mindig tele van panasszal a szája; Isten aki segíthet rajta; jön jégeső, jön sáska, jön fagy, jön árvíz: hát ki tehet az Isten csapása ellen? Köd megüti a szőlőt virágzáskor, mind lehull. Ki tehet róla? Hát az elöljáróság is csak ilyen elementáris csapás rajta. Ki segíthet azon? Hörcsököt, seregélyt ki tud a vetésből kipusztítani? Ráolvasással talán? Az ember is csak olyan hörcsök. Pusztítsd el a mostani elöljáróit, tégy helyükbe újakat, akkor azok fognak lopni. Amíg okos paraszt meg ostoba paraszt van a világon, addig az egyik a másikat mindig meg fogja lopni.

– Már ha urambátyám az elöljárói visszaéléseket is az Isten csapásai közé számítja, akkor én azon kezdem, hogy erős akarattal magát az elemi vészt is meg lehet győzni. S ez az akarat nálam megvan.

– De hát tehetség van-e hozzá? Vana sine viribus ira+*. Ki van a hátad mögött, akire támaszkodol?

– Maga a császár.

– Hát még?

– Hát még? Nem elég ez?

– De gutát elég! Patrónusod-e a második vicispán? vagy a judex curiae*? a camarae praeses*? az udvari kancellár*? vagy legalább a districtualis commissarius*? Ha valaki azt mondhatja, nekem barátom Eszterházy*, vagy Niczky*, vagy Orczy*! Az már valami. De ha csak annyit tud mondani, hogy nekem barátom József császár! Azzal se kinn, se benn. Mit adjanak az olyan császárra, aki mindennap engedi magát kipasquilizáltatni. Mindennap megfordul a kezem alatt egy-egy paksaméta Bécsbűl, amit Wucherer* küldöz széjjel a mi urainknak. (Hiszen te magad jobban fogod tudni, hogy ki az a Wucherer?) Tele van az mind ocsmánynál ocsmányabb pasquilusokkal a császár személye ellen.

– Ő a teljes véleményszabadság barátja.

– De lánchordtát. Ha énellenem nyomtatnának ki olyan dolgokat, én nem vagyok császár, de régen kaptam volna a fokost, s olyan sort vertem volna Wucherer uramnak a hátán végig, hogy nem kívánt volna belőle második kiadást. Aztán mikor azt látja a magyar, hogy a császárt még a németnek is szabad szidni, akinek nincs egyéb constitutiója egy rongyos paraplénál, hát neki hogyne volna szabad, akinek van primae nonussa+?

– Igenis. Ellene röffennek mindazok, akik megrettennek az ő újításaitól. Szidják azért, mert a szabadságot, ami eddig csak egy osztálynak, egy hitfelekezetnek volt szabadsága, ki akarja terjeszteni országainak minden lakóira. Szidják, mert jót akar a néppel.

– Kedves öcsémx, beszéljünk most a dinnyékről. Nézd azt a szép kantalupot, azzal a márványos héjával, azokkal a mély vágányú gerezdekkel. Valóságos versailles-i fajta. Mikor megérik, olyan illata van, hogy betölti az egész házat; s olyan az íze, mint a nádméz. Ha egy egészet megeszel magad, az sem árt meg. De próbálj belőle csak egy falatot lenyelni, mikor még éretlen, hát nemcsak az, hogy keserű lesz tőle a szád, de olyan nyavalyássá leszesz tőle, hogy megihatod utána az egész „diákkonyhát”*. Látod, ilyen a szabadság is. Ha megérik egyszer, maga a termesztő, a kertész fogja azt felszeldelni, s cintányéron kínálja meg vele a népet: itt van, tessék, neked termesztettem;-de amíg éretlen, ne lékeljétek meg, mert a dinnye is elromlik, meg az is megromlik, aki megkóstolja. Tudom, tudom, hogy mit akarsz erre mondani: hogy de bizony lehet a dinnyét is kényszeríteni hogy korábban érjék, mint az Isten elhozza lá a maga Lőrinc-napját*; van melegágy meg üvegharang. No, hát ilyen melegágyban, üvegharangban érett dinnyéi vagytok ti a mai kornak, te meg a többi filozóf, filantróp kozmopolita barátaid. De hát ugyan ki győzne az egész ország alá melegágyat rakni, s üvegharangot borítani rá? Várjátok meg, míg elhozza az úr a kánikulát. Akkor magátul megjönx az ígért idő, hogy minden ember egyforma igazságot kap.

– Jól van, urambátyám, én elfogadom a dinnye-allegóriát, s a saját kertésznyelvén felelek rá vissza. Ha valaki dinnyét akar növelni, annak előbb magot kell vetni. Fele kikel, fele bennfullad, azután nekijön a lóféreg: kirágja; vakandokx: kitúrja; mézharmat, ragya, késő fagy: megrontja; sok eső: meddővé teszi; szomszéd uborkája: elkorcsosítja; de azért a hű kertész mégiscsak türelemmel ápolja azt elejitőlx végig. – No, hát ilyen magvető vagyok én is. Elültetem, amit rámx bíztak, a késő ivadék szedje le a gyümölcsét, ha megérett.

Az öregúrnak megtetszett a folytatott allegória: kétfelé törülte a bajuszát.

– Ember vagy öcsém! Hát ha érzed magadban az erőt, birkózzál meg vele. De félek, hogy beletörik a késed. Experto credex Ruperto*. Szeretném hallani, hogyan kezdesz hozzá. Mert talán csak nem a „crabronesx irritare”+* jöttél ide. Bejelented a császár parancsolatját a districtualis commissariusnak, hogy utasítsa Pest vármegyét, hogy vizsgáltassa meg a szentendrei cameralis uradalom jobbágyainak a panaszait. Arra Pest vármegye kiküldi a maga asszesszorát mint commissariust. Az három nap itt fog együtt tractálózni az elöljáró urakkal, délutánonkint együtt kuglizik velük garasban, harmadnap azt sem tudja már, hogy fiú-e vagy leány! Akkor felteszik a hintajába, hazaküldik, mikor aztán. kialussza a crapuláját*, akkor azt mondja a patvaristának: „Audiát, írja meg a relatiót*. A szent-endrei cameralis dominiumban* minden rendben találtatott”, s a patvaristának is ád egy aranyat abból, amit a dolmánjax zsebében talált, maga sem tudja, hogy került oda. – A relátiót aztán elküldik a districtualis commissariusnak, a commissarius elküldi neked; te meg hazamehetsz vele Bécsbe.

– Nem úgy kezdek hozzá, urambátyám. Előbb a valóságos dátumokat szerzem meg, s addig senkinek sem szólok, amígx azok a kezemben nincsenek.

– Ez már okos beszéd. De hogyan jutsz azokhoz a dátumokhoz? Mint az én vendégemet, szívesen látnak mindenütt a városban; – de a belső ügyeikbe bele nem hagynak kotnyeleskedni. Arra azt mondják, hogy „orrod tőle fokhagymás!”

– Erre is gondoltam: házat, telket, szőlőt veszek, itt letelepülök, mint itteni lakosnak jogom lesz a község ügyeivel megismerkednem.

– Ez tehát egészen serio* megy. No, ha azt akarod, akkor mindjárt tudok neked egy arravaló házat is kommendálni. Itt van a nótárius öccsének a háza. Csinos lokalitás, szép kerttel, szőlővel, szántóföldekkel. Korhely, iszákos ember a gazda; tele van adóssággal. De a legnagyobb baja az, hogy éppen a bátyjának adós, s az könnyen elbánik vele. Az adósságban elveszi tőle az egész telkét, s egy garast se ád neki belőle vissza. Ettül kéz alatt meg lehetne szerezni a telket, még valami ráfizetéssel, úgy, hogy neki is maradjon, s a contractuscsinálásnálx majd gondoskodunk róla, hogy a praeemptiónak+ útját vágjuk. Bízd azt egészen énrám.

– Jól van, urambátyám, a pénz nem jön kérdésbe.

Annyival rendelkezem, amennyi szükséges.

– Idáig hát csak meglennénk? De hát aztán, ha kezedben lesznek a dátumok, mit kezdesz velük? Van valakid, aki föllép, mint „accusator”?

– Én magam …

Az öregúr a két nagy bajuszt egészen lehúzta a markával az álláig.

– Hjú! Öcsém. Ez veszedelmes dolog! Ehhez az embernek a más bőrét kell kölcsönkérni, ha a magáét nem szereti kicserzetnix. Tudod-e: hogy törvényeink szerint név nélkül nem szabad vádolni, hanem az accusatornak a vád mellett a bíró előtt saját neve alatt evictiót* kell vállalni, hogy a bíró ismerje azt, aki vádol.

– Nyíltan fogok vádolni: hogy a bűnösük is megismerjenek.

– Hisz akkor elölnek!

– Katonadolog!

A nagy bajusz elkezdett kétfelé széthúzódni. Az öreg ravaszul mosolygott.

– De most jut eszembe valami. Hiszen te nem is lehetsz vádló.

– Miért nem?

– Ej, hogy kitanultál ott Bécsben a magyar Corpus Jurisból! Hát nem ismered már Szt. István király II-ik R. 3. c. decretumát: „Accusator debet esse uxoratus”. A vádlónak* feleséges embernek kell lenni. Ha feleséged nincs, végig sem olvassák a feljelentésedet: hiányzik a qualificatio.

– Jó. Hát akkor megházasodom.

Már erre a két bajusz igazán elkezdett táncolni: olyan nevetésnek eredt.

– No már, öcsém, sok mindenféle motívumait hallottam a szent házasság copulájába való belépésnek; s azt hittem eddig, hogy valamennyi között legoriginálisabb a palóc legényé, aki azért házasodott meg, mert az édesanyja mindennap „nyögvenyelőt”+ főzött neki ebédre. De a te praetextusod elüti tőle a pálmát. Megházasodol, azért – hogy a misera plebs contribuens elnyomott sorsán segíts általa. Hej, pedig csak igaz az a jezsuita proverbium: „Qui capit uxorem, litem capit atque dolorem”+. Hogy ő azt csak olyan flegmával ejti ki, mint mikor az ember ki akar menni az utcára, s aztán mondják, hogy „Esik az eső” – „No hát akkor köpönyeget veszek.” Könnyen segít magán. A törvény követeli a feleséget. Mindjárt vesz egyet. Hej, pedig csak igaz az a kálvinista felkiáltás, hogy „Sunt tria damna domus: imber, mala femina, fumus.”+

– De már, urambátyám, mi baja van magának a házassággal, aki sohasex próbálta, hogy most minden jezsuita, kálvinista adagiumot* előcitál a diffamálására, s más embernek a disgustálására?

– Jaj, de szeretem, hogy már egyszer magyarul kezdesz el beszélni. Úgy ki nem állhatom azokat a neologizálókat. No, hát nekem bizony semmi – egy csepp – kifogásom sincs az ellen, hogy megházasodjál. Itt is az ideje. Embernyi ember vagy. Bízd rám azt is. Ha már házat kerestem a számodra, még asszonyt is szerzek bele.

– Jó lesz, urambátyám.

– No, hát ha nem tréfa a dolog, akkor egyet mondok: kettő lesz belőle. Tudok én egy jó, neked való kisleányt! Hiszen mit mutassak én farkasnak berket? Magad is jól ismered. Mikor patvarista voltál a háznál, de sok cifra iskátulát csináltál neki! Minden accidentiádat cifra papirosra költötted. A szép kis Mariska, a hajdani principálisod leánya. Ugyan derék leány lett ám belőle. Amióta megboldogult anyját eltemettük, ő maga viszi az egész háztartást, de nincs olyan rend sehol a világon, mint a Tárhalmyéknál. A minap is, hogy ott voltam a protonotáriusnál ebéden, maga fonta abroszt terített fel a Mariska. A császárnál sincs annál különb. S nem megy ott ki a házbul egyéb pénz, mint amit a koldusnak adnak; mégis úri módon élnek; mert van, aki takarékoskodni tud. Nem látsz azon módi ruhát, pufándlit,* bóbitás frizurátx, rikikit, kalamajkát,* hanem tiszta fehér kötényt, szép fűzött derekat, gyöngyös pártát a simára fésült haján, s meg nem mondod, ha vele beszélsz, hogy milyen színű volt a szeme (azazhogy te már tudod; de más meg nem látja azt, mert nem emeli fel a szempilláit). Aztán nem olyan leány ám az, mint a mai módi kisasszonyok, akiknél azon kell kezdeni, hogy „kisztihand” : már előre nyújtják a kezeiketx a kézcsókolásra. Ez még a régi becsületet tudja. Ha úri vendég vagy tisztes atyafi lép be a szobába: ő siet neki kezet csókolni. Aztán nem kotyog bele minden beszédbe; hanem ha kérdik, megfelel okosan; s szépen elpirul, amikor hozzá szólnak … Ez lesz neked való feleség, kis öcsém! Mikor legutoljára láttad, akkor volt tizenkét esztendős; azóta még jobban megszépült. Hogyha ezt elveszed, egész életedre valót imádkoztál.

– Jól van, kedves urambátyám. Mihelyt a házat megszereztem, s körülnéztem itthon a dörgést: rögtön első dolgom lesz Tárhalmyékat meglátogatni.

– Úgy hívják ám azt nálunk magyaroknál, hogy „háztűznézés”.

– No, hát háztűznézni.

Az atyafiságos beszélgetést valami sajátszerű hangok szakították félbe, hasonlatosak a rácok nagypénteki kalakolásához* vagy a lovas katonák jeladó kelepeléséhez*; mintha keményfa deszkát ütnének tempóra kalapáccsal

– No, édes öcsém, most már megengedj : készülőre harangoznak, én indulok a templomba. Látod, azóta templomunk is van Szent-endrén, kálvinistáknak.

– Lám, ezt is József császár türelmi edictumának* köszönhetjük.

– Az ám. Az már igaz. De már ugyanannyi erővel azt is megengedhette volna a császár, hogy templomaink ajtajai az utcára nyíljanak, s harangot is vehessünk magunknak, így most a káposztáskerteken keresztül kell az istenitiszteletre járnunk, s harang helyett deszkát kalapáltat a pap a híveknek, mint az abrakoló dragonyosoknak. Már biz ezt egy füst alatt megadhatta volna a császár.

– Tudja, urambátyám: „a dinnye! a dinnye!”

– Igazad van: megadom magamat. A saját szavammal fogtál meg. Még ez a dinnye sem érett meg: várjunk rá türelmesen. Patientia: baráttánc. Te addig eredj a szobámbax, s mulasd magadat, míg én a templomba járok.

– Hát én nem mehetnék urambátyámmal együtt oda?

– Nem, édes öcsém; ebben a habitusban, amiben itt állsz, velem a templomba nem jöhetsz; mert ha a papunk meglát, rögtön kiprédikál. Különben sem jó lesz így magadat mutogatnod a városban, mert az a kisebbik baj, hogy minden kutya utánad fog iramodni, de nagyobb az annál, hogy minden ember azt fogja rólad mondani: „Ahol megy a bécsi úr!”, s kész a gyanúper ellened. Most csak tedd el magadat a háznál; délután én bekocsikázok Budára Nagy János uramhoz, aki magyar ruhákat készít, s attól hozok ki neked egy egész öltözet ruhát, amilyenben igaz magyar ember szokott járni; „kancamentét, sábeszteklit”, egyszóval becsületes magyar köntöst.

(A kancamente volt egy kvekker-formára szabott, de mégis körülprémezett, zsinórral kikacskaringózott felöltő, a sábesztekli pedig egy háromszegletűre behajtott szélű kalap. Mikor ahhoz a múlt század ivadéka az ezüstös kardot felkötötte, meg volt a lelke nyugodva benne, hogy egészen Tuhutumhoz hasonlít.)

– Ad vocem: köntös. Hát urambátyámnál még mindig tartja magát a kyrie eleison?

– Tartja bizony. De ki kell ennek szolgálni a maga árát. Mert drága köntös ez énrajtam.

Tudniillik, hogy valami nyolc esztendővel azelőtt az öregúrnak a kertje kőfalán át egy tolvaj mászott be éjszaka. Az először is a méhest feltörte, a köpűket mind elrontotta, azután meg a félérett dinnyéket sorbax mind meglékelte, azokat is elpusztította, akkor János úr felébredt a nagy kutyaugatásra, kiszaladt a kertbe a fokossal; a tolvaj megugrott, de a nyakába vetett kirilájszum ott maradt a káros fél kezében. S azóta János úr jure neoacquistico* viseli a tolvajtól elvett felöltőt híven, még a templomba is abban jár. A tolvaj természetesen sohase jött azt reklamálni.