A magyar zsidók nyelvrokonságát valaha sokan vallották, mivel a XVI-XVII. sz. nyelvészete Európa-szerte a héberből vezette le az újabb nyelveket. Ilyen értelmű kijelentésekre találhatunk többek között Geleji Katona István: Magyar gramatikatska (1645) c. munkájában, valamint Komáromi Csipkés György Hungaria illustratajának (1655) lapjain. Jóllehet mindkét szerző kálvinista pap volt – G. Katona püspök is-nem bizonyos, hogy Jókai rájuk célzott. A XVIII. század végén már kevesebben hirdettek ilyen nézeteket, közülük kiemelkedik Beregszászi Nagy Pál, a jeles keleti nyelvész, aki 1790-1800 között kiadott dolgozataiban nemcsak a héberrel, hanem más keleti nyelvekkel is összekötötte a magyart. Még az sem lehetetlen, hogy az író Kiss Bálint, szentesi református lelkészre gondolt, aki Magyar ritkaságok c. 1839-ben megjelent könyvében még makacsul kitartott a magyar-héber, illetőleg magyar-szír nyelvrokonság mellett.