# Hetedik fejezet

### (Az mellnec svmmaaiaabol az niaaiass olwasoo nem fog megtvdni semmit.)

Jól van Ráby úr – azt mondta erre a zsidó. (Most már nem mondta neki, hogy „ifjú úr”.) – De mármost nem megyek el innét, ha kikergetnek is, amíg három szót el nem mondok. Akárcsak a Szirmay gróf kápsáló* barátja, akinek nem volt szabad többet elmondani három szónál, mégis elmondott vele mindent, – „bort! búzát! szalonnát!”

– No hát halljuk azt a három szót!

– Hát az egyik az: hogy amióta én ezt a télen sáros, nyáron poros világot járom, se keresztben, se hosszában. nem találtam még olyan emberre, aki a pénztül megijedt volna. Ma bukkantam az elsőre. Hogy meg volt ijedve attul a csomó aranytul, amit a markában tartott! Azt hittem szentül, hogy a fejemhez vágja. Azután – szeretőt nem tart, nem iszik. nem kártyázik, nem bratinázik* senkivel. Ilyen sincs több. Ámbátor azt mondta bölcs Salamon, hogy semmi új sincs a nap alatt. No, ez új ! Azután akit még csak annyira sem visz rá a lelke, hogy a más írásában egy „i” fölé odapeccentse a punctumot; mert még azt is hamisságnak találja. Ilyen ember nincs több a világon! Ezt nekem meg kellett mondanom.

– No ez elég hosszú volt „egy szónak; hát a másik mi lesz?

– Hát a másik meg énrólam szól. Mert amilyen igaz, hogy engem még tegnap Rotheselnek híttak, oly igaz az. hogy ami kincset a Rothesel felfedezett valahol, azt a Rotheisel felásatlan nem hagyja. Én tudok egy kincset, aminek a fölvételéhez, valamint a mesékben halljuk, szűz kézre van szükség.

– Nem értem, miről van szó?

– Elhiszem azt. De annál jobban értem én. Van valahol egy elásott kincs: – nem példabeszédképpen mondva –igazi kivert körmöci aranyokbul élére vert kincshalmaz, amire én rá akarom az én egyetlen választott vitézemet vezetni. Van ott több mint százezer forint.

– Mégsem értem. Kié az a kincs?

– Ez a kincs a legnyomorultabb emberek véres verítékéből van összegyűjtve; didergő emberek utolsó gunyájából, éhező nyomorultak falatjaiból összeharácsolva, földönfutóvá tett telkes gazdák átkaival, özvegyek és árvák könnyhullatásaival megtetézve, országtul, királytul elcsalva, eldugva. Az úr szülöttevárosának a népe az, aki összeéhezte, összeizzadta ezt a kincset, s szaporítja folyvást; és magax rongyossá lesz mellette, koldussá, földönfutóvá; ott hagyja üresen a telkét, s ha soká tarthat ez így, elpusztul miatta az egész város. És én tudom azt jól. S erre a kincsre én az urat rávezethetem, ha kiáshatja a sárkány körme közül, kétharmada visszatér a szegénynyomorgatott néphez, egyharmada pedig a feljelentőnek jut.

– De hát ha ön tudja, mért nem jelenti ön fel maga?

– Ugyan édes, tekintetes Ráby Mátyás úr, hát ebben a Bécs városában olyan nagyon kitanult a Corpus Jurisból, hogy a saját hazájának a törvényeire nem emlékszik? Hisz ott van, hogy az „accusator”*-nak keresztyénnekx kell lenni. A zsidónak nem szabad vádolni. Még ha azt látja is, hogy az ország címeréből. az egyik folyóvizet ellopják, azt se szabad neki meglátni; mert ő zsidó. De azonban pediglen mindamellett is hiába volnék én akár olyan nagy keresztyénx, mint a Miseriek* harangozója, aki mindennap maga nyitja ki a templomot, s maga csukja be a kulccsal; azért mégsem volnék én az a „legény a gáton”, aki erre a helyre kell. Mert ember kell oda, olyan, mint kegyelmed, tekintetes uram. Aki először is bizonyos maga felől, hogy mikor hozzákezd ahhoz a kincsfölvételhez, semmi babonasággal magát a lábáról le nem hagyja vetetni. Mert, amint az a hétfejű sárkány, aki azt a kincset őrzi, észreveszi, hogy jön valaki a kincset fölvenni, egymás után emeli föl majd a fejeit. Az egyik feje aranyat okádik. A legtöbb vitéznek már ez is elég. Mikor az investigáló uraságnak az asztalán ott felejtenek olyan tíz, húsz tekercset, amelyikben mind egyenkint száz arany van, nagyhamar visszafordul, s azt referálja, hogy mindent rendben talált. S ha ez nem fogott, akkor elődugja a sárkány a másik meg a harmadik fejét, azok tüzet, mérget, hazugságot okádnak. A vitéznek az életét fenyegetik, meg is teszik, hogy néma embert csinálnak belőle, ha tíz körmére nem áll. Eget, földet, poklot megmozdítanak ellene. Mindenütt ellenségeket talál, ahol segítséget várt is; rászedik, hamis útra vezetik, bevádolják, eláztatják. Ugyan hogy kezdene az ilyen dologhoz egy ilyen szegény jámbor halandó, mint én vagyok, oda egy hatalmas ember kell, akinek a fejét nem lehet büntetlen elütni; akinek minden órában be lehet lépni magához a császárhoz, aki maga is nemesember, s kardot, pennát egyformán tud forgatni; és akinek van valamije, ami kevés embernél található: – szíve; – hogy be tudja fogadni annak a nyomorult földhözragadt népnek az égrekiáltó panaszait, aki nem az én népem, mert én idegen vagyok közötte, és mégis megesik rajta a lelkem; s mikor végigmegyek közötte, s látom, hogy húzza az ekét, s töri a hantotx – más számára –, hogy vet és arat – másnak –, olyankor áldom a Jehovát, hogy nekem ennek az országnak a földjéből nem adott mást, mint az országutat. – Mert higgye el kegyelmed, tekintetes Ráby Mátyás uram, hogy nehéz iga volt ezen a népen a török járom, – a nemesurak is elég jól meg tudják magyarázni a jobbágynak, hogy az úr pokolban is úr; – hanem mikor a „pugris” ember maga kaphat fel a magaszőrű szegény parasztnak a nyakába, akkor verte azt meg csak igazán a mindenható: mert a török basa csak meg nyírta, a földesúr csak megkoppasztotta; de a kupaktanács már megnyúzza* a jámbort. Ez volt a harmadik szavam.

– Jó. Ha erről akar ön nekem adatokat szolgáltatni, jöjjönx el a szállásomra, ott majd beszélhetünk róla. Otthon leszek egész este.

Ábrahám megjelent a mondott időben Rábynál, s csak a reggeli harangszó vetette haza. Addig mindig beszélt. Hogy miket? Azt nem volt szabad avatlan füleknek meghallani.

Még mikor eltávozott is, lelkére kötötte Rábynak, hogy:

– Hanem aztán el ne árulja ám a tekintetes Ráby úr, hogy ezeket a dolgokat honnan tudja. Mert a spanyol inkvizíció csak dínomdánom ahhoz képest, amit énvelem csinálnának az atyafiak, ha megtudnák, hogy én fűtöttem be a kemencéjüket – nyár derekán.

És így mármost érthetővé válik, amit Ábrahám bíró uramnak arra a szavára felelt, hogy „Hej sok szép pénzébe kerülhetett kendnek az az „i” betű a neve közepén!” Mert akár azt felelte rá, hogy „A biz az egy batkába sem került”: az is igaz volt; – akár pedig azt felelte rá, hogy „Százezer forintba került az; de azt nem én fizetem meg, hanem kentek” az is igaz volt. – Hanem hát ki törte volna a fejét azokon a bolondságokon, amiket a Rothesel szokott elejtegetni? Minden ember tudja róla, hogy ő szamár.