# Irodalom*

### A REGÉNY FOGADTATÁSA

A Hon, mint Jókai lapja nem közölt bírálatot felelős szerkesztőjének e munkájáról sem, de azért törekedett a figyelmet felhívni rá a kötetkiadás megjelenése után. Így az 1879. okt. 4-i (239. sz.) reggeli kiadású számában névtelen ismertetést nyújtott róla, amely bevezető soraiban a minden oldalról támadott szerzőt a világirodalomba tartozónak mondja. Szerinte a főhős kivételes alak volt már emlékiratának tanúsága alapján is: messzebb távozott a magyar történelmi hagyományoktól jozefinista kortársainál, teljesebben, szinte fenntartás nélkül azonosult a császár merész reformterveivel. A továbbiakban Fruzsinka cselszövéseiről, talányos alakjáról esik szó, majd végighaladunk az egész cselekményen, s különösen részletes fejtegetést olvashatunk a történelmi befejezésről, amely általában sokat foglalkoztatta a későbbi kritikát is. A cikkíró szerint csak helyeselni lehet a regénynek 1789-ben való befejezését, hiszen a II. Lipót és Ferenc király alatti küzdelmek nem adnak már igazán újat, csak a korábbiak ismétléseként hatnának. Ezért ezek rövid, sommás előadása tökéletesen megfelelő. Végül így foglalja össze Ráby egész rendkívüli életútját: „Nem örvendetes rész, sőt inkább sok tekintetben megszégyenitő reánk nézve, de kétségkivül tanulságos s maradandó becsü.”

A kormánypárt másik orgánuma, az Ellenőr a hamar elfeledett László Pál tollából közölt recenziót tárca-rovatában (1879. okt. 5. 478. sz.). Bevezetőben kimondja, hogy Jókai fáradhatatlan alkotókedvét szinte semmiben sem befolyásolja a kritika, erényei, hibái változatlanul megmaradnak immár évtizedek óta. A mese tüzetes ismertetése után már fenntartásainak is hangot ad, s ezzel mintegy kifejezi bírálatának alaptónusát: „Nekünk ugy tetszik, hogy az események folyamában a költői conceptió utat téveszt az úgynevezett ,valóság’ adalékai közt; a ,tények’ felülkerekednek a jellemzés következetességén… a látványosság előbbre való, mint a lélektani igazság - Jókainak ily tévedéseket sokszor vetettek szemére. Az ő phantasiája előtt nincs korlát…”

Nincs teljesen megelégedve Rábynak és a nemesi ellenállásnak szembeállításával – mégpedig meglepő módon azért nem –, mert Jókait túl ridegnek, meg nem értőnek véli a konzervatív táborral szemben. (Itt meg kell jegyeznünk, hogy a mű legtöbb kritikusa nem mulasztotta el a Önéletírásx áttanulmányozását, s így el kellett jutnia annak felismeréséhez, mennyi megnyugtató, derűs színt festett a költő a forrásból kirajzolódó sivár és lázító korképre. László azonban nem járt el így, s ez sok tekintetben érthetővé teszi sajátos álláspontját.) Különösképpen azt kifogásolja, hogy Jókai rajzában: „nincs a nemzeti jognak méltó képviselője, nincs egyetlen vonás, amely csak félig-meddig enyhítené is a sötét képnek a hatását.”

„Ráby Mátyás… mint regényhős egészen megállja a helyét, ha viszontagságaiban a regényességnek bizonyos keresettsége nem zavarná meg az olvasó érdeklődését.” A szerző valószínűtlennek tartja Fruzsinkához való törhetetlen ragaszkodását, amelyet mások józan érvei éppoly kevéssé ingathatnak meg, mint az asszony visszataszító cselekedetei. Hihetetlen, hogy az ifjú minden kitűnő tulajdonsága mellett „ennyire vak és tehetetlen legyen” s még párbajt is vállaljon érte a történtek után. Fruzsinka „a nőietlen nőiség oly képviselője, a minő nem egy van Jókai regényeiben”, ám betyárvezérré válása felülmúlja az eddigi hősnők legkülöncebb sorsfordulatait is. Most a Villám Pista epizódok igen aprólékos tárgyalása következik, majd egyéb „hyperromantikus elemek” felsorolása. Ezek közé tartoznak Pápis cigány kalandjai s Tárhalmy Mariska őrangyali gondoskodása tömlöcbe zárt szerelmeséről. László nem tagadja, hogy az utóbbiba igazi költőiség is vegyül, ez azonban nem vesztegetheti meg ítéletét a mesébe illő részletek láttán (a mennyezeten át lebocsátott, élelmet s írószereket hordozó szalmaszál stb.). Írásának végén mégsem marad adós az elismeréssel: lelkesen méltatja a király s a nemzet kibékülését megörökítő megyeházi tablót. Bár itt is megjegyzi, hiba volt a történelmi befejezés epilógusként való felhasználása, hogy mindez „…sokkal helyesebben állhatott volna valamely előszóban. Sokat eltöröl a regény végének költői hatásából.”

Szivák János kritikája a Fővárosi Lapok 1879. nov. 21-i számában (288-89, 268. sz.) méltatta Jókai új alkotását. „Akkori – XVIII. századi – irodalmunkban Ráby egész működése nincs emlitve. Jött azonban század múltával egy regényiró, ki Rábyt feltámasztotta halottaiból és most már élni fog neve” – indítja fejtegetéseit. Felsorolja a lényeges eltéréseket a Önéletírásx és a Rab Ráby között s itt különösen a két mű végkicsengésére helyezi a súlyt. Vitába száll az Allgemeine Literatur Zeitung bírálójával, aki tragikumot keres Ráby sorsában. (Lásd a már ismertetett cikket a Keletkezése, forrásai című fejezetünkben.) A hajdani német publicista szerint Ráby „korán szem elől tévesztette Bölcs Salamon alapigazságát: ne törekedjél hatalomra, mert minden igazságtalanságot nem tudsz és nem is bírsz jóvá tenni.” Ebből a tévedésből, túlméretezett vállalásból fakadt volna a hős tragikuma. Viszont Szivák hangoztatja: Ráby erőltetve vállalta el küldetését, később is kérte fölmentését a megbízatás alól, így igazában nem tekinthetjük pályáját tragédiának, mert annak létrejöttéhez teljesen szabad elhatározás szükséges. „Olyan ponttal van itt dolgunk, melyen ha történetből költészetté akar válni, némileg változtatni kell. Jókai úgy eszközölte ezt, hogy Ráby önkényt vállalkozik feladatára és igy inkább érezzük azt a tragikusforma vonást, mit a német lap fejezett ki. Különben a regény így is igen sokszor sötét, nyomasztó, a minek oka az is, hogy gyakori benne a borzalmas dolgok fölösleges leírása…”

„A Rab Ráby becses korrajz. Szerzője ragaszkodott egy kutfőhöz és ez által elkerülte a történeti költemények leggyakoribb hibáját”. Szivák helyesli, hogy Jókai nemcsak megvesztegethetőséggel magyarázza a főbb tisztviselők Ráby-ellenességét, hanem a rendi ellenállás támogatásával, tehát hazafias motívumokkal is. Álláspontja már tartózkodó a kettős befejezés láttán, melyet diszharmonikusnak ítél, s helyette szívesebben olvasta volna kizárólag a Franciaországba menekülést. A bíráló felfigyel néhány valószínűtlen jelenetre, melyben a szereplők túlságos históriai tudatossággal mérik fel a maguk történelmi helyzetét. Idesorolja Leányváry Máté és unokaöccse szimbolikus párbeszédét a lassan érlelődő dinnyékről, amelyek világosan példázzák a kalapos király újításainak sok akadályát, de egyben diadalmas messzi távlatait is. „Egészen a mai kor szelleme beszél itt” összegezi ítéletét az elhangzottakról. Felfigyel a regény néhány történeti tévedésére is, pl. az első magyar hírlap címének hibás megadására.

„A mellékalakok megalkotása, ami egészen Jókaié, igen sikerült”. Érdekesnek tartja Fruzsinkát, véleménye szerint általa „egy nem közönséges lélek mélyebb elemzése” kap helyet a Rab Rábyban. Ugyancsak meglepő Szivák elégedettsége e később oly sokszor hibáztatott figurával, noha fenntartásai azért neki is vannak. Különösen azzal elégedetlen, hogy a megszökött feleség bajba akarja keverni férjét, Karcsatályi helyett rá szeretné irányítani Rotheisel kirablásának vádját. Ez ellentétben áll mindazzal, amit róla egyébként megtudtunk: Fruzsinka mindenütt inkább kalandvágyónak s könnyelműnek látszik, de nem igazán hitványnak. Van elismerő szava a többi hősökről is: „Még Mariska sem foszlik egészen ködképpé”. Majd hosszabban időzik Niczky jelleménél, kinek rajzához Jókai – ez már akkor köztudomású volt-Kazinczy Pályám emlékezetéből vett néhány vonást. Nagyon elégedett ezzel a portréval, úgy érzi, hogy a Helytartótanács elnökének bemutatása megfelel a valóságnak. „Aki annyi és oly szép rajzot adott nemzetének nemzetéről, mint Jókai,… a rajzok számát a Rab Rábyban becsesekkel növeli. Ki ne gyönyörködnék újra a táblabírák rajzában; pedig ki ne ismerné már őket. A bicskei és velencei nemesek rajza jól kidolgozott részlet népünk etnographiájához, s címe lehetne ,A kik fizetésért verekednek.’ Nem költői képzelődés műve, hanem igazságszolgáltatás törvényes módja, amit ugy neveztek, hogy reoccupáció.”

A bírálat röviden kitér a Önéletírásx értékelésére is: „Érdekes, méltó az elolvasásra” kommentálja, azonban Ráby forradalmi kifakadásain megbotránkozik, nem érti, hogyan reménykedhetett Napóleon seregeinek s a jakobinus módszereknek felszabadító hatásában. Szivák írásának utolsó sorai is Rábynak és új életre keltőjének szólnak: „Ha nem is látunk benne [Rábyban-N. M.] szabadsághőst, a mihez már az önkénytes elhatározás is hiányzik: előttem kétségtelen, hogy kedvező viszonyok közt előkelő helyet és szép nevet vivott volna ki nemzeténél, mig így mindenkitől feledve porlik, azt sem tudjuk hol. Jókai könyve szép költői emléket állitott neki.”

### A REGÉNY UTÓÉLETE

Tábori Róbert a Budapesti Hírlapban 1887. aug. 14-én (224. sz. 9-11.) közölt írása a Önéletírásx hitelességét teszi elsősorban vizsgálat tárgyává. Foglalkozik Niczky személyével, megemlékezik a vármegye és a közigazgatás barbárságáról, melyben Rábynak bőven volt része. A Justizmord x és a regény összevetése során megállapítja, hogy az előbbi íróilag sikertelen kísérlet, „… az irály száraz, a mondatfüzés ósdi… néha csaknem a laposságig nyujtja az egyes epizódokat.” S ha mégis végigolvassuk, az elsősorban a följegyzett tények lebilincselő voltának köszönhető. A nagy elbeszélő kitűnő érzékkel rövidített és alakított e történeten, ám a Rab Ráby forrásához képest „nagyon is szép, nagyon is szépit”. Tábori szerint Ráby igazában nem is sajnálható a Jókai megfestette körülmények között, hiszen „egy angyal őrködött fölötte”, s üldözésében nagy szerepet játszott a nemzeti érzés. Míg a Önéletírásx Pest megye mocsarát emlegeti mindenütt, „… a regény e mocsarat befuttatta virágokkal, igy aztán virágágy lett belőle. (9.) A tárca legérdekesebb bekezdése az, amely Ráby eltünését és periratainak fennmaradását tárgyalja: „S ezzel örökre nyoma veszett Ráby Mátyásnak. Hogy mi történt vele ezentúl, arra nézve sem Pestvármegye archivumában, sem pedig Straszburgban nem lelünk adatokat. Sőt mi több: az egész Ráby-históriának nincs legcsekélyebb nyoma sem Pestvármegye archivumában, s ha ezen emlékiratok nem maradtak volna fenn nagyon kevés példányban, talán azt sem tudnók, hogy létezett egy Ráby Mátyás nevű ember.” (10-11.) Ma is nagyon sok akta található Rábyról a megyeházán, meg az Országos Levéltárban, ezért Tábori (és Jókai Ü-beli) kijelentése érthetetlennek tűnik. A magyarázat csak az lehet, hogy a megyei archívum akkori zilált állapotában a levéltárosok nem voltak képesek áttekinteni anyagukat. Mindezzel valamiképpen menthetjük Tábori Róbert elhamarkodott és indokolatlan végkövetkeztetését: „Ami engemet illet, nem tehetek róla, de nem tudok hinni Pestvármegye romlottságában és élek azzal a gyanuperrel, hogy Ráby Mátyás nagyrészt komponálta azokat a hajmeresztő adatokat, hogy magát a franciák előtt érdekessé tegye.” (11.)

A regény értékelésének korai periódusához tartozik – hacsak távolabbról is – két neves történeti munka. Marczali Henrik impozáns monográfiája II. József uralkodásáról (Magyarország II. József korában) nagy mértékben hitelesnek fogadja el a Justizmord x megdöbbentő leleplezéseit, mert úgy találja, hogy a nagybirtok s a kisbirtokos nemes sanyargatásainál is súlyosabban nehezedett a parasztokra papok, jegyzők, bírók igája. (3. k. 46. skk.) „Ki nem ismeri Rab Rábyt, Jókainak e fényesen kivitt korrajzát? A mi ott az alap, Szent-Endre városának kizsarolása az előljárók által, az a mondhatatlan corruptio, mellyel a bünösök lakomákkal és vesztegetéssel utját birják állani a községi ügyek vizsgálására küldött commissióknak, az a számtalan mód, mellyel magokévá teszik a köznép munkájának gyümölcsét - mind az lényegében az akták által bebizonyított igazság. Maga a kancellária bebizonyitottnak látta, hogy a lakosság 7/8-ad része, a szegénység, egészen el van nyomva… Lehet-e ennél több bebizonyitható vádat halmozni egy magistratus fejére. És a denuncians – Ráby – mégis Pestmegye börtönében sinylődik, mint előkelő és nagynevü férfiak rágalmazója, és midőn a császárhoz ir panasszal és keserüséggel teljes kérvényt, a kancellária csak azon ütközik meg – hogy a rab minden utasitás ellenére tintát szerezhetett magának az – ivásra.” (46-47.) Marczali a továbbiakban kifejti, hogy a szentendreihez teljesen hasonló viszonyokkal találkozhattak az akkoriak a Szerém megyei Zsiden, de nyilván nem zárkóznék el a még szélesebb körű általánosítástól sem.

Ballagi Géza: A politikai irodalom Magyarországon 1825-ig [Bp. 1888.] című fontos monográfiájában a hitelesség szempontjából elfogadni látszik Tábori Róbert imént idézett gondolatmenetét. Mindazonáltal hozzáteszi: „… ha csak fele is igaz annak, amit Ráby elbeszél, az is elég, hogy megirtózzunk a közigazgatás azon korbeli rendszerétől.” (232.) De elmarasztalja Ráby korát az igazságszolgáltatás vonatkozásában is: „A magyar kormányzati és közigazgatási hatóságok eljárását Rábyval szemben koszorús regényírónk, Jókai megkísérli igazolni; de a politikus, Ráby üldöztetéseiben hiába keresi az elveket, a magasabb erkölcsi és politikai indokokat; melyekkel az igazolható lenne. Szánalomra méltó áldozata volt Ráby egy teljesen megromlott, hitvány rendszernek; amelyen a császár reformjai annyival kevésbé javíthattak, mivel ama reformok a törvényes formákat nélkülözvén, a nemzet ellentállását hívták ki.” (233-34.)

Kőrösi László: Korrajzok (Bp. 1894:) c. kiadványában alig megy túl az elbeszélés témájának körülírásán: „A Rab Ráby II. József császár korának hőse és boldogtalan idealistája, a ki a sanyargatott magyar nép védőjeként, egyenlőséget és szabadságot hirdetve keresi és szenvedi a vértanui halált. Ráby Mátyás magyar nemes egyébként 1797-ben Strassburgban megjelent német könyvében érdekes adalékot szolgáltat a József császár magyar közigazgatásának rútságáról s rettentő üldözéséről… Érdekes tanulmányt csinálhat az, aki Ráby Mátyás memoirejait összehasonlítja Jókai Rab Rábyjával; megismerkedik azzal a módszerrel, hogy miként bánik el a regényiró a történeti anyaggal.” (239)

A millennium esztendejében irodalmunk történetének két összefoglalása is megjelent. Egyik: A magyar irodalom története. (Szerk. Beöthy Zsolt. [Képes kiadás] Bp. 1896.), amelyben maga a szerkesztő készítette a Jókairól szóló fejezetet. Ugyancsak az ő tollából származott A magyar irodalom kis-tükre. (Bp. 1896.) Az utóbbi nem említi regényünket, az előbbi is éppen csak a témáját – II. József meg a nemzeti konzervativizmus harcát – emeli ki. (2. k. 492.) Ám hiába keressük a Ráby regényre való hivatkozást Beöthy egykor oly nevezetes gimnáziumi tankönyvének a századfordulón megjelent kiadásaiban (Jókai Mór: A magyar nemzet története. 6. kiad. Bp. 1902.i irodalom történeti ismertetése 1. kiad. Bp. 1877-78.), sőt még Jókairól elmondott emlékbeszédében is. (Jókai Mór emlékezete. Felolvastatott a Kisfaludy-Társaság 1905 évi Jókai-emlékünnepélyén. Kisfaludy-Társaság Évlapjai 40. k. 93-114.) Pedig az utóbbiban seregestül méltatja az általa jelentősnek tartott írásokat, még olyan gyenge könyvről sem feledkezik meg, mint a Felfordult világ. Ez nem is csoda, a kiváló esztéta közismerten hagyományvédő és nacionalista gondolatvilága előtt nem lehetett rokonszenves e vádló hangú történet. Ilyesformán legendának kell minősítenünk Gálos Rezső megállapítását arról, hogy Beöthy Zsolt mindig kedvelte a Rab Rábyt. (Gálosx 338.) Egyébként a Beöthyhez hasonló szemléletű művészek és kritikusok Jókairól szóló tanulmányaiban ugyancsak hiába keressük a Ráby regény bármily rövid jellemzését. Ez a helyzet Herczeg Ferencnek 1914-ben a Tudományos Akadémián tartott megemlékezésével, illetőleg Voinovich Géza 1927-ben publikált Jókai-esszéjével. Mellőzi a könyvet Császár Elemér A magyar regény története (Bp. 1911.) c. monográfiája is.

Névy László: Jókai Mór. – Ötvenéves írói jubilaeumára. (Kiadja Petőfi Társaság Bp. 1894.) c. írásából is idekívánkozik néhány mondat a 39. oldalról: „Jókai nemcsak nagy költő, de mindenekfelett magyar költő, akinek a nemzeti érzésre való hatása soha el nem enyésző érdeme lesz.

Ez a nemes tendentia jellemzi híres regényeit, a már érintett ,Magyar nábob’-ot és ,Kárpáthy Zoltán’-t, az ,Új földesur’-at, ez jellemzi többek között ,Rab Ráby’-t és az ,Eppur si muove’-t.x Amaz II. József korát festi, mikor a nemzet megtagadott alkotmányos jogaiért harcol. Hőse egy ifjú idealista, ki a sanyargatott nép ügyvédjének áll, jogegyenlőséget, szabadságot prédikál, – s szenved érte mérhetetlen szenvedéseket; de az eszme halhatatlan…”

Mikszáth Kálmánnak a Jókai Mór élete és kora c. nagy életrajzában a Ráby-regény találó, teljes egészében idézésre méltó jellemzésére lelhetünk (1. kiad. 1907-ben, szövegünk a Krk 1960-ban megjelent textusán alapul) : „Egy-kettőre megírja a ,Szabadság a hó alatt’ című regényét négy kötetben. És mindig följebb; még ennél is szebb az ,Üstökös’-ben 1879-ben megjelent ,Rab Ráby’. Maga se tudta talán, hogy milyen közel volt itt ahhoz, hogy megírja hazája összes ezeréves küzdelmeit egy történetben és századokra kiható remekművet alkosson, amit a Biblia mellett kellene tartani minden magyarnak. Ráby Mátyás udvari hivatalnok, József császárnak kedves embere, aki tele van az ő liberális eszméivel s keresztül akar törni egy pörös ügyben az alkotmányos vármegye konzervatív formáin. Pest vármegye ellen támad fel a császár védpajzsa alatt, a császár akaratával és hatalmával a háta mögött, de az összeütközésben a rövidet húzza és Pest megye börtönébe kerül. Roppant szerencsés leleménnyel van beállítva a liberalizmus harca a konzervativizmus ellen, mely minden időben egy volt, csak különböző alakot cserélt ezer éven át. A császár ki akarja szabadítani Rab Rábyt, de minden ereje megtörik a vármegye ellenállásán, a paragrafusaikba és megrögzött szokásaikba beburkolózott vármegyei urak makacsságán. A megoldás éppenséggel fönséges. A császár ostrom alá veszi a megyeházat, hogy kedvencét kiszabadítsa, a vármegye bezárja a kapukat és halálos ítéletet mond a szegény rokonszenves népapostol fejére, már mindjárt le is fejeznék, de ismét megharsan kívül a kürt s már nem a császár, de a király nevében dörömbölnek a kapun-mire megcsikordul sarkaiban, megnyílik s kiderül a láthatár minden vonalon, a császár visszavonja pátenseit s a király akaratának meghódolnak a magyarok. Mosolyog minden, nevet a nap, s ami nehéz ágyúk dübörgésének hallatszott a császár uralma alatt, azok daloló szekeresek, akik gabonát szállítanak és ami hadi sátoroknak tűnt fel a mezőkön, ott fehér bárányok legelésznek…

Rab Ráby meséjének azonban van egy mellékcselekménye is, mely itt-ott belekapcsolódik s együtt jár a főmesével. Olyan benyomást tesz, mint a Hartens-címer egzotikus oroszlánja, melynek hátából, oldalaiból mókusok nőnek ki. Megrontja a gondolatot, tönkreteszi a hatást és ellenkező hangulatot kelt. Érdemes volna átdolgozni a Rab Rábyt (ha egyszer arra méltó nagy író vállalkoznék), illetve elválasztani a hozzá nem illő részektől, hogy a regények között is legyen olyan; melyet a nemzeti érzések átfonnak glóriával, mint aminő ,Bánk bán’ a színművek, a ,Rákóczi-induló’ a zeneművek és a ,Szózat’ a költemények között” (2. k. 114-15.)

1909 végén két angol nyelvű .híradás is olvasható Jókai regényéről – a regény angol kiadásának alkalmából (l. ennek adatait az idegen nyelvű kiadásoknál). A Times Literary Supplement ezt írta 1909. nov. 18-án: „A jólismert magyar regényíró a II. József korabeli ancien régime-t rajzolja meg könyvében, mely tényeken alapszik. A cselekmény a törvényességet politikai okokból megsértő igazságszolgáltatás körül forog. Egy fiatal nemesember, aki a hatóságok visszaéléseit támadja a császár jóváhagyásával, szembekerül a bürokrácia érdekeivel” (i. m. 1. köt. 443.).

A Publishers’ Circular pedig így foglalta össze vélekedését: „Ha valaki csak egyet is olvasott a nagy magyar regényíró könyvei közül, nem mulaszthatja el az alkalmat, hogy ezt a művet elolvassa. A Rab Rábyt ugyanaz a hevület és humor, a történelemnek és emberi természetnek ugyanaz a hű ábrázolása jellemzi, mint Jókai más regényeit. A könyv egy fiatal magyar nemesről szól, aki szegénysorsú honfitársainak bajait kívánja orvosolni, de elbukik; mert képtelen a bűnöst úgy megtámadni, hogy az ártatlant bajba ne sodorja. A fordítás gördülékeny, s a regényt dr. Reich Emil előszava vezeti be” (i. m. 1909. dec. 25. 919.). [Mind az adatokat, mind a fordítást Czigány Lóránt londoni irodalomtörténésznek köszönhetjük.]

1918-ban Gulyás József Jókai kacér női címmel alkalmi felolvasást tartott Sárospatakon, amely még ez évben ugyanott meg is jelent. Gulyás Fruzsinka alakjával foglalkozik, röviden elmondja élettörténetét, Ráby iránti érzelmeit merőben színlelésnek tartja. Művészi szempontból írói megalkotását egyáltalán nem teszi mérlegre, inkább magát a személyt bírálja, mintha élő ember volna: „Könnyűvérű asszony, laza erkölcsű; vakmerő kalandornő volt Fruzsinka. Enyhítő vonásul jelölhetjük meg benne, hogy a szegény népért küzdő, sokat szenvedett férjén szánakozott és menekülését elősegítette.”

Jablonkay Gábor S. J. a költő életművét mint a „szabadkőműves törekvések” hordozóját igyekezett ellenszenvessé tenni a hivő katolikusok előtt Jókai tendenciája c. cikkében .(Magyar Kultúra 1924. 392-404). Röviden kitért a Rab Rábyra, amelyet már azért is hibáztatott, mert rokonszenves főalakjai közül csupán a császár katolikus, míg Ráby a református, Rotheisel meg a zsidó vallást követi. Jablonkay szemében túlságosan elítélő a magyar rendek bemutatása; míg a II: Józsefé .nagyon is megbocsátó, majd így folytatja: ;,A zsarnokság [Jókai szerint, N. M.] nem a József császáré, hanem a magyar nemesi nemzeté, amellyel szemben Ráby ,magvető volt, s a mag kikelt’, ti. a francia ún. szabadságeszmék magva. A hibás tehát nem az önkényesen uralkodó császár, nem az árulkodó Ráby, hanem az alkotmányához ragaszkodó nemzet. József császár korának ily megvilágítása elég gyakori a szabadkőműves eszmékkel együtt érző íróknál.” (400.) (Részben ezt idézi Pintér Jenő Magyar irodalomtörténet 7. k. Bp. 1934. 331.)

A Jókai-centenárium sokrétű termésében előkelő helyet foglal el Tolnai Vilmos Jókai és a magyar nyelv c. dolgozata. (Magyar Nyelv 1925. 85-100., 232-46.) Az egész életmű sokoldalú bemutatása során néhány alkalommal külön szól a Rab Rábyról is. Mikor az író humoros, nyelvújító törekvéseit emlegeti, szóvá teszi, hogy Jókai a delnő mellett megalkotta párját a ’delfi’-t is. (A jelen kritikai kiadás 95.) Dicséri Rotheisel zsidós magyarságának pompás éreztetését. Dolgozatának első közleményében (98) majdnem teljes terjedelmében idézi Lievenkopp mitológiai frázisokkal zsúfolt pénzkérő levelét Fruzsinkához, a 99. pedig a jogi nyelv fordulatait sorolja fel regényünkben, citálva a Ráby kontra Petray pör határozatát (A jelen kritikai kiadás 193-94). A második közleményben dicséri az erdőtűz okozta riadalom szaggatott ritmusú leírását (A jelen kritikai kiadás 134) s általában kiemeli a költő leíró tehetségét. (236.)

Buday Dezső posthumus esszéje a jubileumi év termését gazdagítja (Jókai lelke. Nyugat, 1925. I. k. 326-43.), valójában azonban még 1919 előtt készült, mivel a szerző a mozgalmas forradalmi évben már nem ért rá esszéírással foglalkozni, 1919. novemberében pedig az ellenforradalmi terror áldozata lett, mint a Tanácsköztársaság kecskeméti direktóriumának tagja. (Vö. Orosz László: Buday Dezső. Aranyhomok, antológia. Kecskemét 1962. 15.) Buday először a királyok és fejedelmi sarjak hódolatos megjelenítéséről beszél a Jókai művekben: „Kevesebb megsejtéssel, de azért nagyon gondos pietással rajzolódik II. József alakja a Rab Ráby-ban. Itt a háttérben mozog a presztizs; ez ad fényt és erőt a hős cselekedeteinek, de mégis, mégis presztizsként lebeg az egész regény cselekménye felett.” (327.) Lelkialkat alapján foglalkozik Ráby Mátyással, kiemeli vergődését „a nemzeti irány és a felvilágosult abszolutizmus között”. Felsorolja a betegség s a halál motívumait költőnknél, felemlítve Fruzsinka pestisét, kitér Ráby és Niczky Pest jövő megnagyobbodását vitató dialógusára, részletezi a zsidó esküt, amely Rotheiselnek annyi keserűséget szerzett. Legsúlyosabb megállapítása: „Rab Ráby tragikumán keresztül bukik meg Magyarországon a jozefinizmus.” (330.) –vagyis felismeri, hogy az egyes ember sorsát sikerült történeti távlatúvá mélyíteni Jókainak.

Szempontunkból igen tanulságos Gál János kis monográfiájának megfelelő része. (Jókai. Berlin 1925.)

A részletes tárgyalásban a következőket írja a regényről: „A Rab Ráby hőse Ráby Mátyás, II. József császár bizalmi titkára felháborodik a rendi alkotmányból folyó sok igazságtalanságon és zsaroláson s elhatározza, hogy a császár intencióival párhuzamosan meg fogja szabadítani a magyar népet a földesúri s általában a nemesi elnyomástól. Nyilvánvaló visszaélések élesztik benne a harci vágyat. Igazságának tiszta tudatában és a császár támogatásának biztos reményében fog hozzá a nagy feladat megoldásához. Személyükben… mindketten alkalmasak arra, hogy nagy tetteket vigyenek végbe. Ámde a sikerhez mindez nem elég, annak még az egyéni kiválóságokon kívül van egy másik feltétele is: az idő. Ezzel nem számoltak a mi hőseink. Azt hitték, hogy már ma is meg lehet azt tenni, ha eléggé akarjuk azt, amit különben csak holnap kellene. Ebben tévednek. Az idő mint valami százkarú és százfejű óriás kel fel ellenük. A budai helytartósági elnöktől, gr. Niczkytől kezdve, le egészen a szentendrei kisbíróig minden nemes és hivatalbéli emberen keresztül. Amint a császárban és Rábyban keményedik meg az akarat, azonképpen növekednek az akadályok is, mik amaz akarat felőrlődését célozzák. Így a küzdelem mindig élesebb lesz”. Végül: „A császár visszavonja rendeleteit s meghal, Ráby Franciaországban bujdosik. Ebből az látszik, hogy a másik fél győzött, a Niczky-Paprika Péter front. Ez a győzelem azonban valóban csak látszat, mert, Ráby Mátyásnak ugyan még nevét is eltemették, de magvető volt – s a mag kikelt”.

A párisi Bastille mellől elindult a forradalom s vagy hatvan esztendő múlva, sokban megváltozva és bukdácsolva ugyan, de elérkezett a pesti Hatvani utcába is. A császár halálára Magyarország is felengedett a dacos dermedtségből és több hajlandóságot mutatott a reformokra. Így hajlik össze a regény végén a két ellentétes irányba haladó cselekményvonal és egyesül aztán végkép ama hatvan év múltán 1848-ban.

Minden pontnak egy ellenpont felel meg, s így a küzdelem a cél felé állandóan és mind nagyobb elszántsággal folyik. Ezzel párhuzamosan az érdeklődésünk is fokozódik. A ,Rab Ráby’-ról igazán elmondható, hogy a bonyodalma lépésről-lépésre emberek, idők, körülmények behatása következtében fejlik a vég felé tragikai komorsággal és sokszor a dráma tömör nagyszerűségével, míg aztán a megnyugtató megoldásban a fenyegető ellentéteket fel nem oldja a költő optimizmusa. Az epizódok, amelyek a következetes cselekmény fejlesztését meg-megszokták akasztani Jókainál, itt csaknem teljesen hiányzanak. A regény elején némi tétovázás után mindjárt tisztába jövünk a helyzettel, a probléma fontosságával és a kitűzött céllal. Talán csak Fruzsina [!] rejtélyes alakja és a Gyöngyöm Miska históriája kifogásolható a szerkezet egysége és a cselekmény szolid, artisztikus felépítése szempontjából. Dehát a romantika ebből a regényből nem maradhatott ki teljesen s így a tekintetes zsivány úr és a zsivány úrhölgy furcsa szerepeit meg kell tűrnünk ennek kontójára. Enyhítő körülmény, hogy azért ők is, kivált Fruzsina, bele-beleavatkoznak néha a főhős sorsának alakulásába. Igaz, hogy viszont ezek a beavatkozások igen kalandos módon történnek. Egészbe véve azonban a ,Rab Ráby’-ban éppúgy mint ahogy Kemény regényeiben, érezzük az események sodrában azt a szükségszerűséget, amely lelkünk mélyén ráz meg bennünket és a tragikai fenség felé emel. A ,Rab Ráby’ főhősében se Gyulai ,torz alakjait’, se Péterfy ,garabonciás diákjait’ s ,mesebeli hercegeit’ nem találjuk meg. Ez a hős ember, ki felszisszen, mikor húsába vágnak a bilincsei, ezt a hőst néha egy-egy pillanatra hamleti habozás döbbenti vissza a további, tán sikertelen küzdelmektől, ez a hős egy csókért le tud mondani egy fontos útról, mit pedig a kitűzött cél érdekében szükségesnek tartott. Jókainak a ,Rab Ráby’-ban sikerült legteljesebb mértékben harmóniát teremteni a történelmi tények és a költői lelemény között” (i. m. 115-119.).

Dr. Bernstein Béla Jókai és a zsidók. (Zsidó vonatkozások és alakok összes műveiből) Bp. 1925. című népszerűsítő füzete részben újszerű anyagra épült. A szerző részletesebben ír A kőszívű ember fiai Salamon zsibárusáról, majd áttér Rotheisel Ábrahám bemutatására: „Nem kevésbé nemes alak, talpig becsületes, minden ízében derék ember Rotheisel Ábrahám, a Rab Rábyban…” Ő döbbenti rá Rab Rábyt szentendrei hivatására, de azután mindvégig hű is marad hozzá, nem rettenti vissza a hatalmon levő urak összeesküvése. „És amikor végre, testben-lélekben megtörve kiszabadul Rab Ráby, akkor ugyancsak Rotheisel ápolja, hogy megmentse az életnek, úgy amint jámbor zsidó létére sem habozott egy percig sem, hogy letegye a rettenetes zsidó esküt, hogy ezzel az ártatlanul vádolt Rab Rábyt megszabadítsa igazságtalan bírái kezéből.” (36-38.)

Vutkovich Sándor – a pozsonyi Toldy Kör azonos nevű alapítójának fia – 1925-ben szerét ejti, hogy személyes emlékeket adjon elő a Rab Ráby pozsonyi bemutatásáról. (Magyar újság, Pozsony-Bratislava. 1925. febr. 19. 40. sz.) Felidézi gyermekkori találkozását Jókaival, amidőn édesapja a Toldy Körben ünnepelte a mestert. „A felolvasás után a derék Stampfel Károly, aki oly sok klasszikus magyar munkának volt önzetlen kiadója, egy babérkoszorúval lepte meg Jókait, aki hálából még egy humoros részletet olvasott fel ,Rab Ráby’ című pompás regényéből, amelyet a közönség egész sajátságosan nem kapott fel annyira, mint Jókai egyéb műveit, pedig a nagy mesemondónak egyik legszebb műve az, melykortörténeti szempontból is végtelenül érdekes részleteket tartalmaz.” (2.)

A 100 éves évforduló reprezentatív műve, Zsigmond Ferenc Jókai monográfiája (Jókai Mór. Bp. 1924.) éppen csak megemlíti Rab Rábyt az 1875 titán sorjázó történelmi regények között (247.); s vele szemben inkább a kuruc tárgyúakkal foglalkozik, továbbá a Névtelen várat meg a Fráter Györgyöt elemzi.

A Magyar Irodalmi Lexikon (szerkesztette Dr. Ványi Ferenc Bp. 1926. 671-72.) foglalkozik regényünkkel, tömören összefoglalja cselekményét és forrását, s ehhez a következő erősen konzervatív értékelést fűzi: „A regény, amely Jókai legkiválóbb alkotásai közé tartozik… a nemzetnek azt az alkotmányos önvédelmét szemlélteti, amikor a törvénytelen hatalom…, rendelkezéseinek a maga módja szerint még akkor is ellenáll, amikor a hatalom voltaképpen jót akar.”

Benedek Marcell két színes, ismeretterjesztő áttekintést is adott irodalmunk történetéről, de az itt közölt rövid Jókai-portrékból minden alkalommal hiányzott a Rab Ráby említése. (Benedek Marcell: Délsziget avagy a magyar irodalom története. Bp. 1928.; 2. kiad. Bp. 1948.; ill. A magyar irodalom története. Bp. (1938.)

György Lajos egy 1939-es cikkében (A magyar regény előzményei. Irodalomtörténeti Közlemények 1939. 113.) az Erbia kapcsán tér ki a Rab Ráby-ra, mivel Jókai művében humorosan céloz az elavult román szerzőjére, Pálfy Sámuelre. (Jókainak ez a kis kitérője A jelen kritikai kiadás 172. olvasható.)

Révész György: A zsidó Jókai regényeiben. (Nyíregyháza 1940.) című kis értekezése alaposabb munka, mint Bernstein Béláé volt, ezen a ponton azonban nem megy túl elődjének megállapításain. Hangsúlyozza, mennyire szeretne maga Rotheisel is segíteni a szentendrei elnyomott szegényeken, szándékában azonban megakadályozza jogfosztottsága, mivel „zsidónak nem szabad vádolni. Még ha azt látja is, hogy az ország címeréből az egyik folyóvizet ellopják, azt se szabad neki meglátni; mert ő zsidó.” (7.) A továbbiakban Révész előadja, hogy a munka hűséges korrajzot ad a hazai zsidóság akkori helyzetéről és II. József emberbaráti törekvéseiről: „II. József közelébe a legelnyomottabb osztályok kerülhettek: szegény ember, katona, zsidó, protestáns pap…” (45.)

Gálos Rezső: Jókai Rab Rábyja. (Irodalomtörténet. 1941. 336-53.) című dolgozata már sorra került, amikor a keletkezéstörténet kapcsán Ráby Mátyás emlékiratának hitelességét és jellemző vonásait vizsgáltuk. E részben Gálos közismert filológusi erényeit (alaposság, levéltári kutatások végzése, világos előadásmód) elhomályosította a maradiságából következő teljes értetlenség, amelyet a Önéletírásx történelmi szerepe s antifeudális hevülete iránt mutatott. Gálos azonban szerencsére nem állt meg itt, hanem kitért a Jókai regényre is. Szerinte Jókai nem ismerte Ráby Mátyás igazi arcát (346.), így lett rajongója, s szebb portrét festett róla, mint amaz egykor önmagáról. Ráby ilyesfajta megdicsőítését csak azért tudja megbocsátani a nagy költőnek, mert az több, igen rokonszenves hagyományvédő. szereplőt is alkotott e munkájában (Tárhalmy, Niczky, Leányfalvy). A szerző igen gondosan veti össze a feldolgozást fő forrásával és gazdag filológiai eredményhez jut: több mint 20 közös motívumot mutat ki, majd az első fogságból való megszöktetést teszi nagyító alá, kimutatva, hogy Jókai még a nyelvi megformálásban sem vonta ki magát a Justizmord x hatása alól. Fölveti azonban már irodalmi minták lehetőségét, utal Trenck Frigyes memoárjaira, sőt Benvenuto Cellini önéletrajzára is, tüzetesen összehasonlítja a Pályám emlékezete pillanatképét Niczkyről Jókai egyik részletével.

Gálos felsorolja a nevezetesebb önálló motívumokat is, felfigyel Dacsó Marci történetére, s azt az egyik legművészibb epizódnak nevezi. Nem mellőzi az írói noteszokat sem, ám pusztán egy-egy alkalmi példára szorítkozik. Még így is ő az egyetlen irodalomtörténész a múltban, aki erre a vonatkozásra kiterjeszti figyelmét! Az eléggé rendszertelen, de sok mindenre felfigyelő vizsgálódás esztétikai szempontokat nem igen követ, mégis rámutat arra, hogy „… Ráby emlékiratainak sivárságába… igazi magyaros ízt, szellemes frisseséget, színt és hangulatot ezek a jelenetek visznek.” (347.) [ti. a Jókai leleményéből fakadók.]

Igen elgondolkoztató tanulmányt írt Szerb Antal a Rab Rábyról. 1941-ből származó, kéziratban ránk maradt írása először A varázsló eltöri pálcáját c. tanulmánykötetének 2. kiadásában látott napvilágot. (A kötetet gondozta: Bodnár György, Bp. 1961.) Ez az esszé mintegy távoli felelet Mikszáth több mint harminc évvel azelőtt kimondott megállapításaira. Szerb Antal Mikszáthra épít, s ez annál feltűnőbbé teszi, hogy a közbeeső időben a nagy író értékelése nem tudta áthatni a közvéleményt, nem tudott változtatni a Rab Ráby mellőzöttségén. Mikszáth súlyos következtetései mellett túlságosan rövid érvelés áll. Inkább csak ismertetését adja a történetnek, mint behatóbb esztétikai-műfaji tárgyalását, s ezért summázása – úgy látszik – a kor radikálisabb gondolkozóira sem hathatott meggyőzően. A konzervatívokat viszont taszította a régi Magyarországról kimondott bátor ítélet. Csak a harmincas évek végén fordultak a tekintetek a Ráby-regény felé, amikor az értelmiség java már teljesen elszakadt a nemesi-dzsentri eszményektől, s az irodalom megint határozottabban igényelte a társadalombírálatot.

Szerb Antal szerint: „Ideje volna, hogy átmenjen az irodalmi köztudatba: Jókai Mór legjobb regénye a Rab Ráby. Ebben a csodálatos regényben Jókai híres gyenge oldalai: csak két színt ismerő jellemrajza a giccs felé hajló színessége és mesegazdagsága kevéssé szembeszökőek, viszont jó tulajdonságai: elmondásának páratlan lendülete és folyamatossága, nyelvének ízessége és főképp legendaépítő készsége itt érik el a legmagasabb fokot és ebben a regényben valami olyasmi is van, amit a többi Jókai-regényben általában hiába keresni: a magyar társadalom és történelem döntő problémáiról, belső végzetvonaláról alkotott nagyszabású vízió.” (294.) A továbbiakban idézi Mikszáthot s felpanaszolja hogy az ő „szószólása dacára is” csak kevesen vettek tudomást a mű értékeiről s a Rab Ráby nem lett sem kötelező, sem ajánlott olvasmánnyá középiskoláinkban. „Nem hiszem, hogy ez csak véletlen” – teszi hozzá jól látható iróniával. (295.) „Ez a regény abban is erősen különbözik Jókai legtöbb alkotásától, hogy a főcselekményben igen kis szerepet játszik Jókai híres meseszövő fantáziája; a meseszövő fantázia csaknem teljesen az említett felesleges mellékcselekményre szorítkozik. A főcselekményben meglepő hűséggel követi forrását, ami nem más… mint Ráby Mátyásnak emlékirata.” (uo.)

Ismerteti Ráby életpályáját a Önéletírásx alapján, amelyet kiadásra alkalmas, érdekes olvasmánynak tart, megjegyzi, hogy ez az írás Jókait: „az abszolút mesemondót, elsősorban mint téma ragadta meg; témai érdekességéért választotta, nem a benne levő szociális és politikai tanulságokért.” (298:) Hangoztatja, Jókai ekkor már hátat fordított fiatalkori demokratikus eszményeinek, mégsem volt véletlen, hogy ennél a tárgynál kötött ki. Tisztában volt vele „mit implikál a Rab Ráby-téma.” (299.)

Más bírálókkal ellentétben Szerb Antal úgy látja, hogy Jókai beavatkozása a Önéletírásx anyagába végeredményben igen előnyös volt: „Mint igazi művész és mint a nemzet választott legendaálmodója letisztította a járulékos elemet és kiemelte a lényeget… A kveruláns és pathologikus vonásokat elhagyta… elhelyezte csodálatos és sokat bántalmazott hőseinek kissé egyarcú galériájában.” (uo.) Szerb Antal rámutat arra, hogy a Önéletírásbanx Ráby ellenfele az egész környező világ, a bécsi hivatalok csak úgy mint a magyarországiak, s ez veszélyezteti intézményeket leleplező támadásainak hatékonyságát. „Jókainál Rábynak egy nagy ellensége van: a vármegye, a nemesi Magyarország.” (300.)

Végezetül a szerző így summázza a Ráby-regény legfőbb tanulságát: „Jókai Rab Rábyban be akarta mutatni a kuruc-labanc század legnagyobb magyar tragédiáját: ezen a végzetsújtotta földön humanista és nemzeti eszme harcban állottak egymással… A humanitás eszméje… az uralkodókkal forrt össze… akik az elnyomott rétegeket pártfogolták… Aki a humanitást választotta, szembekerült az előjogait védő magyar nemességgel, és aki a nemzetet választotta, szembekerült a legelemibb humanizmus követelményeivel.” (300-01.)

1941-ben látott napvilágot a Magyar Írók sorozatban, évjelzés nélkül Sőtérx István vonzó Jókai-könyve (Jókai Mór. Bp. é. n.). Sőtér valójában mellőzte a Rab Rábyt ebben a munkájában. A Szép Mikhállal kezdve s a Szabadság a hó alatt végezve felsorolja az író összes nagyobb történelmi tárgyú elbeszélését 1875 után, de csupán a Névtelen várt és a Rákóczy fiát jellemzi behatóbban. (132.)

Féja Géza 1942-ben megfogalmazott értékelése a regényről (A felvilágosodástól a sötétedésig, Bp. 1942. című irodalomtörténeti összefoglaló művének lapjain) Szerb Antaléhoz hasonlóan elismerő, s ő is a könyv feudalizmus-ellenességét emeli ki elsősorban, azonban az eddigi kritikánál többet szól a paraszti alakokról, s nem tér ki a forrással való összevetésre. Féja szerint: „A Rab Ráby látszólag II. József korának fölelevenítése, de Mohácstól kezdve életünk minden percére ráillik. Ráby Mátyás ,a saját szakállára’ akart a magyar nép prókátora lenni… Fölvette a harcot egy község előljáróságával, mely… embertelenül elnyomta népét. A történetet Jókai regényességbe, kaland-pácba fekteti… de a romantikus jelenetek mellett kegyetlenül valóságos képek sorakoznak a nemesség és a vármegye embertelen magatartásáról… Ezt a realizmust romantikus körítés nélkül nem nyelte volna el a süllyedő kor társadalma… (230.) Kitér a nemesi-nemzeti ellenállás és a jozefinizmus mély ellentétére, amelyet jellegzetesen „magyar dilemmaként” idéz. Ráby és a szentendrei parasztok viszonyát így rajzolja: „A nép pedig? Legjobbjai azért lázadoznak, mert kétségbeesésükben megtagadják az életet és utolsó szép lobbanással a halált választják. A tömeg amilyen könnyen odalelkesül egy hős mellé, olyan könnyen szét is rebben: századok megtörtségét, megalkuvását hordozza.” (231.) Féja méltatásának utolsó szakaszában a következő mondatra találunk: „A ,Rab Ráby’ társadalomszemlélete a legjobb ,március’: Petőfié, Vasvári Pálé.” (232.) E kis részletre az is jellemző, hogy igyekszik párhuzamokat kimutatni Ady és a Rab Ráby magyarságot és paraszti szegénységet gyászoló hangja között.

Az 1948-i címlapkiadásról többen megemlékeztek a sajtóban, a rövid glosszák közé tartozik pl. Laurentiusé a Magyar Nemzetben (1948. nov. 2. 252. sz.), érdemlegesebb mondanivalója van a Szabad Nép rövid, névtelen közleményének. E szerint: „József császárnak és a vele szemben álló rendi Magyarországnak kényes politikai kérdését Jókai meglepő ösztönös politikai érzékkel veti fel. Nem esik a kínálkozó két csapda egyikébe sem. Nem hajlandó méltányolni a magyar urak öblöshangú ,ellenállását’, de Ráby Mátyásnak ragyogóan vonzószínekben megfestett alakja ellenére sem téveszti el szem elől, hogy József reformjai súlyos veszedelmekkel jártak volna az egész magyarságra és így a magyar népre is. A francia forradalmi hadsereg elé siető Rábynak boldog és lelkes várakozása a nagy regényíró legszebb oldalai közé tartozik és Jókai Mórnak fiatal korát igazolja…” (1948. dec. 10. 285. sz.)

Kevés Jókai-mű népszerűségében, elismertetésében hozott a felszabadulás oly döntő fordulatot, mint éppen a Rab Ráby esetében. Szembetűnő a számos új kiadás, megfilmesítés stb. mellett, hogy gimnáziumi ajánlott olvasmánnyá is lett egy időre. Az általános gimnáziumok 1950-ben kiadott tanterve a gimnázium III. osztálya részére ajánlott olvasmánynak nyilvánította. (l. Vallás és Közoktatásügyi Miniszter E 1280-10/1950. sz. rendeletét: Tanterv az általános gimnáziumok számára). Ez a tanterv 1965 áprilisáig volt érvényben.

Az irodalomtörténetírás lassankint nemcsak társadalombírálatának adózott figyelemmel, hanem művészi értékeinek is, bár ezt némileg késleltette a jozefinizmus erősen elitélő jellegű tárgyalása az ötvenes évek elején történetírásunkban. Mások a Önéletíráshozx mérve találták megalkuvónak Jókai alkotását.

Szalatnai Rezső Ráby Mátyás születése kétszázadik évfordulójára írt megemlékezésében (Rab Ráby igazsága. Kis Újság 1950. júl. 9. 157. sz.) a Kármánok, Bacsányiak, Berzeviczyek forradalmas nemzedéke méltó tagjának rajzolja Rábyt. Felpanaszolja eddigi ferde megítélését, kiváltképpen Szinnyei lexikoncikkét, javasolja a magyarra fordított Justizmord x kiadását, hivatkozva Komlós Aladár (Az igazi Rab Ráby. Csillag 1949. 22. sz.) cikkére. Kiemeli Jókai érdemeit is e történelmi alak emlékének megőrzésében – a művet „feledhetetlen olvasmánynak” mondja. Nem világos azonban, miért gondolta Szalatnai 1750-et Ráby Mátyás születési évének-kétszáz éves jubileumot emleget –, mikor az emlékiratban megvan a helyes időpont: 1752. szeptember 21.

A felszabadulás után Sőtér István mellett a legújszerűbb tanulmányt Tompa József írta a regényről. Cikkének címe Jókai és Csokonai stílusbeli kapcsolata. (Magyar Nyelv 1951. (XLVII.) 12-21.) A szerző utal Tolnai Vilmos egy megjegyzésére (Magyar Nyelv 1925. 90.), amely megállapítja, hogy a Dorottya archaizáló fejezet-összefoglalásai és a Rab Ráby azonos funkciójú részei közt kapcsolat van. Jókaival kapcsolatban Tompának ez a kiinduló kérdése: „Miért is kapcsolja össze Jókai ezt a lényegében haladó, felvilágosult társadalomrajzát archaizáló szövegrészekkel, s mennyiben követi ezekben Csokonait?” (14.) Magyarázatul három dologra hivatkozik: 1. A régies krónikás summázás, a históriai hűség hangulatát kelti. 2. Egyúttal azonban a fejezetek tartalmával is ellentétet alkothat, s gyakran fokozza a gúnyos társadalombírálatot. Pl. a szentendrei községtanács fösvény és a népet sanyargató pénzgazdálkodását így vezeti be az elbeszélés: „Leiratic egi magistratvs, mell mindenecbenn az zegeen neepnec az ev iavaat vgi tecinti wala, minth az magaeet,” 3. Legtöbb esetben a régiesség egyszerűen tréfás fogás, amely az író jókedélyét fejezi ki. Jókai egyáltalán nem törekszik történelmi pontosságra, ezt már csak azért sem tehette, hisz tisztában kellett lennie azzal, hogy az effajta helyesírás nem a XVIII. századra, hanem a XV. végére és a XVI. elejére jellemző. Mindig is kedvét lelte az avult ortográfiában, már a Decameronban is találunk tőle elbeszélést végig ilyen írásmóddal (Groff Sewteeth Péter keeth hitwesse).

Tompa részletesen tárgyalja Csokonai régiességét eposzában, majd a két szerző stíluseszközeit összevetve az alábbi következtetéshez jut:… a bohókásan alkalmazott archaizálás hatott a Rab Ráby summázásának hangulatára is: csakhogy az ott átvett ötlet… másként hat. Jókainál még az önmagukban Csokonaisan játékos szövegek is komorabb, kegyetlenebb… hangulatot sugároznak, ha az egyes fejezetek tartalmához hasonlítjuk őket. S így válik a nagy mesemondó stílusutánzásában is önállóvá. (19.) A továbbiakban kifejti, hogy a hajdani helyesírást Csokonai jobban összhangba hozta a szókinccsel és nyelvi fordulatokkal, mint Jókai, aki újszerű szavakat is alkalmazott, sőt még egy németességet sem tudott elkerülni. Általában azonban Jókai is igyekezett nemcsak a szavak megválasztásában, de a mondatfűzésben is régies lenni (hiszen pl. consecutio temporummal szintén élt), így nem annyira korlátokról, inkább tudatos játékról lehet nála szó. A szerző összefoglalása szerint Jókai a Csokonaias ötletet „eredetien, hatásosan használta ki; nem puszta másoló…” (21.).

Érdekes összefüggésre irányítja a figyelmet Sőtér István abban a cikkében, amely az Irodalomtörténet 1953. 3-4. számában jelent meg. Címe: Két esztendő irodalomtörténeti munkássága a Petőfitől Adyig korszak területén. A Jókairól szóló fejezetben írja: „Különösen szembeszökő Jókainak a kritikai realizmus irányában is elindító hatása, a Rab Ráby és a Különös házasság összevetésénél. A két regény között nyilvánvaló párhuzamosság áll fenn. A Rab Rábyban éppúgy, mint a Különös házasságban, az igazságért és becsületéért, illetve boldogságáért küzdő ember kétségbeesett viaskodását látjuk, egy elnyomó, embertelen, elaggott, de annál ridegebb, könyörtelenebb társadalmi renddel szemben… Az az erő, mellyel Jókai a hűbéri rend elleni magányos, tragikus küzdelmet bemutatja, ösztönzően hathatott Mikszáthnál ugyanennek a küzdelemnek megmutatására, a Különös házasságban is. Jókai tehát nem csupán romantikus sugallatokkal szolgált Mikszáthnak, hanem utolsó életszakának realista törekvéseivel is megerősítette Mikszáth kritikai realizmusának kibontakozását” (272.).

Barta János Jókai és a művészi igazság című tanulmányában az elhitetéssel kapcsolatban említi, példaként a Rab Rábyt. „Ha úgy vesszük, a Rab Ráby is egyetlen nagy akadályverseny: vajon sikerül-e annyi álnokság és aljasság ellenére az igazságnak a vármegye börtönéből kiszabadulnia – de ezt az akadályversenyt az igazság és a gonoszság, a nép jogának és a népelnyomók sátáni erejének harcává tudja felemelni a költő” (Irodalomtörténet 1954. 401-17. i. h. 408.).

Az Irodalomtörténeti Közlemények 1954. 2. sz. 160-75. Somogyi Sándor A Délibábok hőséről írt tanulmányában bizonyos írói módszer igazolására használja példaként a Rab Rábyt: „vannak művek – írja – pl. a Toldi vagy a Sárga rózsa – amelyek meséjét az író úgy mondja el, hogy semmit sem sejtet a végkiteljesedésből, nem árulja el legbensőbb érzéseit, már a kezdet kezdetén, s ha kudarcos is a történet vége, annak hangulatát nem terjeszti ki az egész cselekményre. Jókai-minden kétséget kizáróan-együtt érzett Rab Rábyval, és mégsem vetíti írás közben előre Rab Ráby tragédiáját lírai, személyes részletekkel, hanem azt a cselekmény kifejtése folyamán tárja elénk” (165.).

A költő halálának ötvenedik évfordulóján számos emlékező cikk jelent meg, amelyek egy-két mondat erejéig felidézték a Ráby regényt is. Így Nagy Miklós (Irodalmi Újság 1954. ápr. 24.) azt emelte ki, hogy Ráby Mátyás nem sorolható Jókai túleszményített héroszai közé. „…de azért a múltban mégis mindig megfeledkeztek Timár Mihályról, Ráby Mátyásról stb…, akiknek vannak gyarlóságaik, nem idegen tőlük a naivság s át is mennek valamilyen józanul is elképzelhető fejlődésen”. (3.)

Bóka László hasonló jellegű tárcájában a műlétrejötte körüli évekről is beszélt. Szerinte sokan elfordultak Jókaitól a kiegyezést támogató magatartása miatt, mégis, a költő nemcsak vádat érdemelt ebben az időben, hiszen ostorozta a maradiságot s a feudális erők élősködését a Rab Ráby s a Kis királyok lapjain. (Magyar Nemzet 1954. máj. 5.)

Az 1954-ben megjelent prágai cseh nyelvű kötet közölte Hegedüs Géza bevezetőjét, amely Jókai arcképét a külföldi olvasók számára megrajzolva inkább a regény történelmi problematikáját boncolgatta. A szerző határozottan elítéli a jozefinizmust, rámutat arra, hogy Jókai hőse is II. Józsefhez való ragaszkodása miatt vált sok tekintetben tragikus alakká. Hegedüs szerint ez a mű a XVIII. század utolsó harmadának ellentmondásait sugallja, azok hű és költői képe. Rábyval kapcsolatban sor kerül Martinovicsék mozgalmának rövid bemutatására is.

Sarkadi Imre: Jókai ürügyén. (Művelt Nép 1954. okt. 10. 31. sz.) c. cikke a regényt Jókai „legbátrabb és leghaladóbb” írásának tekinti. A Csillag 1954 decemberétől 1955 márciusáig folytatásokban közölte Sőtér István Jókai útja c. összefoglaló dolgozatát, de ez csak kevéssé tért ki a Rab Rábyra, mivel a szerző ekkor már önálló tanulmányt tervezett a regényről. Ezúttal inkább a műárnyoldaláról esett szó: „A Rab Ráby mellékcselekménye bántóan, rikoltón üt ki a főcselekményből.” (Csillag. 1955. 582. márciusi szám; = Romantika és realizmus. Bp. 1956. 460.)

Ladislav Babos utószót készített az 1955-i bratislavai szlovák fordításhoz, amely Jókai egész életművének vázlatos felmérése után főként a XVIII. század magyar történelmével foglalkozik. Babos nem tér ki a nemzetiesség és a haladó eszmék egykori összeütközésére, Jókai alakjai közül Ráby Mátyást méltatja, aki bukása ellenére is – a regény szavaival élve – magvető volt.

A Rab Rábyról külföldön publikált értékelések közül kiemelkedik alaposságával és sokoldalúságával Szent-Iványi Béla tanulmánya az 1955. évi lipcsei német kiadásban. A Berlinben élő magyar irodalomtörténész először Jókai emberi és politikai útját foglalja össze az újabb kutatások alapos ismeretében (502-03), majd a költő múlt századi németországi népszerűségét világítja meg. Szerinte Jókait 1880-1900 között sok német kispolgár és értelmiségi azért olvasta, mert rokonszenves volt számára annak antiklerikalizmusa és nagytőke-ellenessége, azonkívül lekötötte őket a magyar elbeszélő élvezetes meseszövése, amellyel nem versenyezhettek a német próza akkori művelői. Szent-Iványi több Jókai-mű új német fordítását is bejelenti a lipcsei Paul List Verlagnál, ami később meg is valósult.

A továbbiakban az elbeszélés történelmi hátterébe vezet be s hangsúlyozza, hogy a császár reformjai ellenére sem kívánt szakítani a feudalizmussal. Ráby sorsát Jókai költői szabadsággal rajzolta, nem egyszerű jozefinistát jelenített meg benne, hanem ábrázolta az abszolutizmus történelmi ellentmondásait is. A regényt a Ferenc József-i korszak nem tekinthette sem a Habsburgok, sem a kiegyezés igazolásának, mert Ráby Mátyás végül is nem talált megértésre Bécsben, sőt a forradalmi Franciaországba kellett menekülnie. A szerző nem hallgat a Ráby-regény árnyoldalairól sem.

Részletesen foglalkozik a regény keletkezésével és esztétikai méltatásával Sőtér István 1955-ben írt Jókai pályafordulata (A Rab Ráby) című tanulmánya. (= Romantika és realizmus. Bp. 1956. 467-549) (Ugyanez megjelent: Irodalomtörténeti Közlemények 1956. 1-39. Jókai és a Rab Ráby címmel, s hasonló címmel, kissé rövidítve az 1956. évi Magyar Klasszikusok kiad. előszavaként, 7-56.)

Sőtér a tanulmány első fejezetében Jókai politikai útjának 1875 után kialakult szakaszát elemzi. Rávilágít az író világnézeti válságára: Jókai a kiegyezés korában még bízott a 48-as eszmények megvalósításának lehetőségében, 1875 után azonban már elveszti illúzióit. Ez a veszteség magyarázza meg regényeinek ellentmondásait is.

A második fejezetben Sőtér a sivár irodalomtörténeti szakaszt jellemzi, amelyben a Rab Ráby keletkezett. Rámutat arra, hogy Jókai ekkor írt műveire gyakran az öncélúság jellemző. Szembeállítja egymással a nagy regényeket, amelyekben „vezéreszme” irányítja a szereplőket és az 1875 után írt műveket, amelyekben az irányzatosság elhalványul. Sőtér ilyen szavakkal általánosítja tételét: „Nagy általánosságban elmondhatjuk, hogy 1875 előtt Jókai a korkérdések megválaszolására törekszik. A 70-es évek második felétől kezdve azonban vagy felhagy ezzel a törekvéssel – vagy pedig: válaszai nagyonis bizonytalanokká, halványakká válnak az író megalkuvásai, elvfeladásai következtében.” (500.)

A harmadik fejezetben Sőtér a Önéletírásx szövegét hasonlítja össze, Gálos eredményeit felhasználva, ám annál jóval behatóbban, a regénnyel. Ezzel a szakasszal itt nem foglalkozunk, mert a kérdést már részletesen tárgyaltuk a megelőző fejezetben.

A Jókai pályafordulata c. tanulmány negyedik fejezetében Niczky és Ráby alakját elemzi a szerző. Sőtér elsősorban arra mutat rá, hogy Jókai Niczky alakját idealizálja. A konzervatív politikus éppoly korrupt volt, mint a többi nemes úr, s a regényben mégis „minden csepp vérében nemes.” Ráby valójában pedáns tisztviselő, de Jókai aszketikus jellemet és mártír hőst formál belőle. Ez a jellem az aranyember vonásaira emlékeztet: közel áll a valósághoz és konfliktusai is emberiek. De Jókai nem bontakoztatja ki Ráby konfliktusát, s ezért regénye nem is oldja fel a megteremtett feszültséget. Ahogy Sőtér írja: „Jókai a regényben a francia forradalom eszméit (a népszabadság eszméjét) és a nemzeti függetlenség gondolatát állítja egymással szembe Ráby és Tárhalmy személyében. Ezt a szembeállítást azonban nem viszi végig – illetve, a konfliktust egy ál-megoldással: a nemzet és a király ,kibékülésével’ oldja föl. A regény koncepciójában tehát – a 67-es kiegyezés helyeslése is benn rejtőzik. Ez a szemlélet lehetetlenné teszi Ráby történelmi tragikumának elmélyítését, sőt egyéniségének, jellemének következetes, végső kiformálását is.” (534.)

Sőtér az ötödik fejezetben Jókai formáló művészetét elemzi. Rámutat az író művészetére, amellyel a száraz emlékiratokat élettel tölti meg. Részletesen elemzi a regény szerkezetét s megállapítja, hogy a Rab Ráby művészi expozícióval kezdődik. Ebben már megmutatkozik a hangnemek gazdagsága: kedélyes játékosság, humor, irónia és mártíromság váltakozik már az első képekben. Az expozícióból Rotheisel nevének anekdotája vezet át a cselekmény kibontakozásához. Ráby kálváriájának fokozatai egyre súlyosabb szakaszokhoz vezetnek el. Olykor egy-egy fordulat a coup de théâtre váratlanságával hat. A művészi értéket az 1875 után feltűnő hibák ellensúlyozzák. Ahogy írja: „A Jókai-regények egész anekdota-művészete, a Jókai-humor minden bensősége – a festőiség, a légkör-teremtés, az elbeszélő könnyedség stb. érvényesül a Rab Rábyban és ennek a kiérlelt művészetnek hatását még azok a romlandó elemek, a Jókai-mű hanyatlásának azok a termékei sem tudják egészében lerontani, melyek a Gyöngyöm Miska– vagy Fruzsinka-epizódokban figyelmeztetnek az író 1875 utáni korszakának világnézeti és művészi válságára.” (547.)

Sőtér ilyen szavakkal fejezi be kitűnő tanulmányát: „Rab Ráby – a Jókai Rab Rábyja – egy olyan emberi, politikai, erkölcsi eszményt testesít meg, melynek követésére Jókai és kora aligha képes. De ez az eszmény hősi, lenyűgöző erővel tündököl a regény lapjain – és ezek a szenvedések, ez a kálvária, ez a mártíromság még újból felidézik az ember nagyságát, immár nem a romantika túlontúl eszményített félisteneinek – hanem egy, a mindennapihoz közelebb álló embernek képében. Mi is magvetőnek érezzük Rábyt – ha nem is úgy, ahogyan Jókai érezte. Előd is, előkép is Ráby, a Jókai Rab Rábyja – népforradalmaink mártírjainak elődje, előképe.” (549.)

Lengyel Dénes a Nagy magyar költők. Bp. 1955. c. gyűjteményes kiadványban (Jókai Mór c. fejezet, 135-75) abban látja a regény fő értékét, hogy leleplezte a feudalizmus embertelenségét, ugyanakkor azonban hibáztatja II. József rokonszenves bemutatását: „II. Józsefet csak a ,liberális legenda’ állíthatja a magyar haladás képviselőjének. Így Ráby küzdelmének ábrázolása előremutat ugyan…, de korlátai is vannak, mert az idegen uralkodót eszményíti, aki a magyar nyelv és nemzetiség elnyomója volt.” A tanulmány magáévá teszi Mikszáth bírálatát a mellékcselekményről, s részletesen foglalkozik az anekdotikus elbeszélőművészet néhány kitűnő példájával, így Keő István és társai reoccupatiójával. (Szocialista Nevelés Kiskönyvtára 106. sz. 163-64.)

Komlós Aladár először 1949-ben szentelt egy esszét Ráby Mátyás önéletrajzának (Az igazi „rab Ráby”. Csillag 1949. 22. sz. 58-64.), ezt kibővítve publikálta a Önéletírásx fordításának bevezetőjeként 1956-ban. Komlós csekély elismeréssel tekint Jókai regényére. Nem tagadja, hogy a Rábyval szembeni teljes közömbösség vagy kitörő rosszindulat közepette még figyelmet érdemelhet e munka, de ha Ráby emlékiratával vetjük össze, nagy fogyatékosságokat kell megállapítani benne. A tanulmány nem értékeli a maradiság és a nemzeti érzés bonyolult összeszövődésének rajzát a Pest megyei uraknál, szerinte pusztán „giccses fordulat” annak elhitetése „… hogy a rendek igazában a nemzeti alkotmány megvédése érdekében bántak oly gyalázatosan Rábyval”. (15.) Míg a Justizmord x megmutatta, hogy a megye végül is meghátrált a katonai erőt mozgósító II. József előtt, Jókai letagadja ezt a tényt, aminek eredménye az lesz, hogy: „… a megyei urak bűnei kiderülnek, s ők végül mégis megdicsőülnek.” (16.) „S nem sokkal kisebb baj, hogy a regénye úgy megterheli a történetet a kalandos szökési kísérleteknek és valószínűtlen nőszemélyek képtelen viselkedésének túlburjánzó indáival, hogy lassan az egész regény elveszti hitelét az olvasó szemében s a megrendítő valóságból többé-kevésbé szórakoztató mesévé sekélyesedik. (ugyanott)

A lefordított emlékirat szemelvényesen is megjelent egy antológiában: Rab századok. Pintér József válogatása. Bp. 1956.

Szilágyi Péter A szabadságharc és az elnyomatás kora irodalmának középiskolai tanítása c. cikkgyűjteményben (Bp. 1956. 187-93.) a mű jelentőségét elsősorban abban látja, hogy itt kibontakozik a Jókainál oly ritkán ábrázolt paraszti elnyomatás és jogfosztottság képe, a nemesség szerepe is összetettebb, mint más alkotásaiban. Ráby egyedülmarad, mert a megfélemlített nép nem állhat melléje. Szilágyi azt a véleményt is megkockáztatja: még a császár életében megváltozik a viszony II. József és megbízottja között, mivel az uralkodó már nem akarja Ráby Mátyást győzelemhez, hanem mindössze kegyelemhez segíteni. A befejezést szükségszerűnek, egyszersmind azonban a romantikus regényekre jellemzően túl vázlatosnak véli. Majd erősen tartalmi kivonatot nyújtva tárgyalja az egyes alakokat, nagyobb helyet juttatva Dacsó Marcinak, Tárhalmynak, Niczkynek. Az utóbbiból a feudális maradiságot emeli ki, s ezért lényegében törpe jellemként kezeli, akire hiába pazarolta magas hőfokú pátoszát a költő.

A regény legsúlyosabb fogyatékossága a cikkíró szerint abban áll, hogy a függetlenség s a polgárosodás akkoriban egymással ellentétben álló eszméi egyik szereplőnél sem fonódnak egységbe. Tárhalmy épp oly kevéssé látja be politikai törekvéseinek egyoldalúságát, mint a főhős, igazában egyik sem fejlődik. Szilágyi Péter fejtegetése a Fruzsinka Gyöngyöm Miska meseszál sekélyes voltának megállapításával ér véget.

Az 1962-ben kibocsátott Kis magyar irodalomtörténet lapjain Szauder József az alábbi tömör jellemzést adja: „De készült néhány jelentős regénye 1875 után is, így a Rab Ráby (1879), mely a magyar felvilágosodás ellentmondásos harcainak legbátrabb s legművészibb feldolgozása, s realista vonásainak gazdagságával szinte egyedül áll Jókai művében…” (Klaniczay Tibor-Szauder József-Szabolcsi Miklós: Kis magyar irodalomtörténet. Bp. 1962. 166.)

Nagy Miklós A magyar irodalom története 1849-1905. című monográfiában (Szerk. Király István, Pándi Pál, Sőtér István. Bp. 1963.) Sőtér István megállapításait veszi át a Rab Ráby s a Önéletírásx viszonyáról, hangsúlyozva azonban: „Mindazt, ami az emlékiratban csak dokumentum, élő, hatásos, szívdobogtató cselekménnyé Jókai izzó felháborodása és egyedülálló elbeszélő tehetsége tette.” (173.) Hibáztatja Jókainak azt a felfogását, amely II. József meghátrálásában ismeri fel a nagy ellentétek kiegyenlítésének kezdetét. Ezt a megoldást a szerzőnek a kiegyezéshez fűződő ábrándos reményeivel hozza kapcsolatba. Az elemzés során szó van Ráby Mátyás magára maradottságáról is, de ezt Nagy Miklós nem tekinti teljes értékű bizonyítéknak arra, hogy Jókai most már tragikusan fogta fel a tömeg és a történelmi küldetésű vezető közti viszonyt. Fruzsina [!] bemutatását ő is a regény tehertételének tartja, s rámutat arra, hogy „a két leány közt tétovázó Ráby nem oly lélektani igazsággal megalkotott alak, mint Timár Mihály”. (174.)

Sőtér István egy nagyobb szintézis keretében foglalkozik a Rab Rábyval. Nemzet és haladás című monográfiája lapjain (1963) a nemzeti romantika és Jókai nemzeti romantikája problematikájának vizsgálatakor kerül előtérbe a regény. „1875 után a nemzeti eszme egzaltált kultusza arra is szolgál Jókainál, hogy a nyugtalanító, társadalmi kérdésekről elterelje a figyelmet, s emezekre Rab Ráby figyelmeztet csupán egyetlen alkalommal.”

„Jókai realizmusa: csak járulék a romantikához, kiegészítője, színezője annak. Úgy is mondhatnók, hogy a realista ábrázolási művészet elemei, eljárásai a romantikus összképet gazdagítják, tehát – paradox módon – romantikus rendeltetésűek. A valóság sajátos elemeinek keresése eredményezi azt is, hogy Jókai csak bizonyos, nagyon is körülhatárolt területen mozog teljes biztonsággal. E nagyméretű, rendkívül változatos témákat és alakokat, színhelyeket és társadalmi környezeteket felölelő életműnek,… csak egy szűkebb szakasza tekinthető sikerültnek, művészileg valóban értékesnek. Az írói bravúr lehetővé tette, hogy Jókai a legváltozatosabb témákhoz, alakokhoz, korszakokhoz és környezetekhez nyúljon…, de mélynek és igaznak csak bizonyos témakörökben érezhetjük őt. Egyetlen jelentős, történelmi regényt írt: Rab Rábyt, – a maga korát pedig úgyszólván sohasem tudta igazi, művészi hitelességgel megragadni” (579.)

A nemzeti romantika jegyében „a Nábobbal romantika és realizmus sajátos vegyülete diadalinaskodott… De a diadalt maga Jókai sem tudta eléggé kihasználni, s egész életművével együtt, Világos és a kiegyezés közé eső korszaka a felemás teljesítmények sorozatával szolgál.… S habár nem hibátlanul, valóban ,felemás remekműként’, Rab Rábyban tér vissza még utoljára a Nábob-korszak irányzatossága, de bizakodás helyett, a mindinkább növekvő elkomorulás hangsúlyával” (593.)

A Kritika 1965 márciusi számában jelent meg Nagy Miklós Dialógus Jókairól c. esszéje (3-8.), amelynek során a Jókait védelmező Faust Wagner ellenvetéseivel szemben éppen a Rab Ráby fontos történelmi mondanivalójára hivatkozik: a haladás és nemzetiesség eszméinek átmeneti szembenállása nem volt még meg Jókai forrásában, az ő érdeme, hogy ez lett elbeszélésének tengelyévé. Az érv hat Wagnerre: „Valóban lehet valami ez elnagyolt kompozícióban, ami hiányzik a mester sikerültebb alkotásaiból: ezúttal ostorozza a máskor körülrajongott nemesi vármegyét, kimondja, hogy a nemzeti önállóság tetszetős jelszavai mögött sötét maradiság, teljes korrupció is meghúzódott.” (5.) Wagnernek e beismerése visszavonulás az arcvonal egy pontján, hisz a korábbiakban még így támadta Jókai forráshasználatát: „S mennyi játékos, a figyelmet elterelő díszítő elemet vegyített be Ráby Mátyás komoly, puritán szavú emlékiratának újraköltésébe. (uo.)

Ugyancsak Nagy Miklós foglalta össze Jókai pályáját A magyar irodalom története IV. kötetében. (Szerk. Sőtér István Bp. 1965.) Mindaz, amit itt a 308-09. lapon elmond a regényről, azonos gondolatmenetet mutat a korábbi fejtegetéseivel, így ismertetésére nem térünk ki.

Tóth Tibor utószava az 1965-i szlovák fordításhoz Jókai 1879. évi pozsonyi látogatását idézi fel. Jókai májusban fordult meg az ősi városban, s felolvasta Ráby első fogságának mulatságos börtönjeleneteit. A továbbiakban általános jellemzés olvasható, amelynek során Tóth Tibor vitatkozik a költő emberábrázolását egyoldalúan elmarasztaló nézetekkel, s rámutat hőseinek nemzetet és haladást szolgáló eszmevilágára. Jókai nemzeti érzése mentes maradt a hajdani magyar nacionalizmus szélsőségeitől: itt ismét egy pozsonyi (1872-es) beszédére hivatkozik, melynek során az akkor még ellenzéki író nyíltan kijelentette, hogy a kormánypárt ellenében a balközépnek nem szégyen a nemzetiségek támogatását keresnie. E mű több ponton összefügg Jókai 1875 utáni politikai kiábrándultságával. A magyar nemességben csalódott mester mintha a Habsburgokhoz fordulna benne, azonban Tóth Tibor szerint az ilyen párhuzamokat nem szabad túlfeszíteni, mert a lojális költőből sem haltak ki a demokrácia és a köztársasági érzés ifjúkorában felszívott tanításai.