A nagyerejű ókori atléta példája kétszer is felbukkan már Bornemiszánál (ÖK 96. és Borzsák [= Borzsák István: Az antikvitás XVI. századi képe. Bornemisza-tanulmányok. Bp. 1960.] 329.). Forrásai közül a példa teljesebb változatát Eckhardt szerint (ÖK 245.) Volaterranus [= Raphaelis Volaterrani commentariorum urbanorum libri octo et triginta. Ap. Claudium Marnium et haer. Iohannis Aubrii, 1603. Sárospataki Kvt E. 321.] adja elő, azt azonban ő sem mondja – mint szerzőnk –, hogy Milo éhenhalt volna. Az id. példatárak közül pl, a Gelliusra is hivatkozó Ravisius [= Joh. Ravisii Textoris Nivernensis… officina sive theatrnm histor. et poeticum ex Nat. comite, Linoceris et Gyraldo… a J. Jac. Grassero… cum augmento exornatum. Bázel 1626. Bp. Egyetemi Könyvtár Fa. 464.] (2.35. 116-117.), Valerius Maximus [= Valerii Maximi factorum et dictorum memorabilium libri novem. Cum Julii Paridis et Januarii Nepotiani epitomis. Iterum recensuit Carolus Kempf. Lipcse 1888.] (9.11. Ext. 9.) stb. szerint a vadak falták fel. Valószínű, hogy szerzőnk e helyen emlékezetből idéz, s innen az eltérés. A példázat annyira közismert a régiségben, hogy bekerült Szenci Molnár latin-magyar szótárába is: „Milo egy Crotoi Baynac, ki ököllel egy utesben akar melly erös ökröt megölt. Nem erötlemb volt ez Toldinál.” Ld. még Pataki Fűsűs [= Pataki Fűsűs János: Királyoknak tüköre… Bártfa 1626. RMK [= Szabó Károly-Hellebrant Árpád: Régi magyar könyvtár… I-III. köt. Bp. 1879-1898.]I. 549.] 201. Érdekes, hogy Bod Péter is Toldit emlegeti Milóval kapcsolatban: „Ehez hasonló vólt Tóldi Miklós Magyar-Országban, a’ ki az erös Vad-Bikát farkánál fogva oda vonta, a’ hová akarta.” Szent Hilarius 27-28. Vö. még 75.