Csombor Márton elbeszélése naplója nyersanyagára épül, abban azonban kételkedhetnénk, hogy a kobzosok érdekes történetét így hallotta volna. Egy latinul vagy németül ily jól tudó muzsikus ugyan nem lehetett ritkaság, mégis valószínűbb, hogy a történet kiszínezett olvasmányélmény. Erre mutat a „Historicusok” emlegetése is. A catalaunumi csatáról pl. Münster [= Sebastian Münster: Cosmographia universalis lib. VI… Bázel 1550. Szegedi Somogyi Könyvtár Ge. 125.] (226.) is megemlékezik. Az EV-nak a kobzolásra vonatkozó helyét – a NytSz [= Szarvas Gábor-Simonyi i Zsigmond: Magyar nyelvtörténeti szótár. I-III. köt. Bp. 1890-1893.] nyomán – idézi és kommentálja Szabolcsi Bence: A XVII. század magyar főúri zenéje. BpSzle [= Budapesti Szemle] 1928. 115. A szomorú elbeszélés szinte prózai parafrázisa a szép XVII. század eleji éneknek:

„Pöngését koboznak gyakran ha te hallod,
Minden vígságodat elmúlatni* látod,
Gyönyörűségedet szomorúságra fordítod,
Szép száraz szemedet könyvezésre hozod.
Nem korcsmához való koboznak pöngése,
Sem víg tánchoz való gyönyörű zengése,
Mert hozatik tőle elme gyötrődése,
Bujdosó elmének gondban törődése.” Stb.

A magyar költészet Bocskaytól Rákócziig. Kiad. Esze Tamás. Bp. 1953. 64.