Ez utan oly nagy haborusag tamada Franciaban = a reformáció eterjedése nyomán fellángoló vallásháborúk, az ún. hugenotta háború (1562-1598). A Postilla Scultetica [= Szenci Molnár Albert: Postilla Scultetica… Oppenheim 1617. RMK [= Szabó Károly-Hellebrant Árpád: Régi magyar könyvtár… I-III. köt. Bp. 1879-1898.]I. 475.] ugyancsak tudósít róla, nem feledkezve el a francia hugenották kegyetlen lemészárlásáról, az 1572. aug. 23-24-i Sz. Bertalan éj eseményeiről sem (1067-l068): „ezer öt száz és hetvenkét esztendöben, Parisban és egyebütt az nagy vérontás inditatnéc az Keresztyéneken…” (1080-1082): „Francia Országban, az ezer öt száz hatvan négy esztendötül fogva, ezer öt száz és nyolcvan hat esztendeig, az az, huszonket esztendöknec forgásában, száz és negyven ezer emberec peczétlettéc meg az önnön véreckel az igaz Religiot… Francia országban hogy amaz iszonyatos vérontas véghez vitetett volna ezer öt száz és hetvenkét esztendöben, nagy háláadást éneklettenec Romában az Istennec, hogy az Hugenottoc / az mely nevén öc az Euangelicusokat hivtác/ immár eltöröltettenec volna: De alég tölt el egy esztendö ismeg elö mutatódnac az Euangelicusoc, olly nagy számmal, hogy ember azt alitaná, hogy az megölettecis ismegint megelevenettenec volna.” Vö. még Bod: Historia [= Bod Péter: Az Isten vitézkedö anyaszentegyháza… historiája… Bázel 1760.] (415): „LXX. ezerre reá ment a’ meg-öletetteknek számok”.

Csombor Márton leírása valószínűleg ugyancsak Thuanus nyomán készült. Meg kell azonban jegyeznünk, hogy a protestánsok szenvedései, az ellenreformáció kegyetlenkedései, a protestantizmus ellenérvei, valamint a katolikus babonaságok és ördöngösségek összefoglaltattak már – s épp az EV-ra jellemző retorikus stílusban – a XVII. század eleji hitvitázó irodalomban. Így pl. Magyari [= Magyari István: Az országokban való sok romlásoknak okairól. 1602. Kiad. Ferenczi Zoltán. Bp. 1911. Régi Magyar Könyvtár 27.]nál (64-66): „Az szentelt vizzel valo hintes, szentelt so, fü, berke, es mintha ördögöt üzhetnenec vellec valo eles… kereszt csokolas… Koporso es oltar kerengesec… az meg holt szenteknec segitsegül hiuasoc, az hazossagnac megtiltása… kepeket tisztelnec… nekic terdet, feyet haytnac…” (75-77): „viznec, sonac… füeknec, faknak etc. szenteleseuel… ereyet mondgyak lenni… sodornac…” stb. De különösen a Jubileus esztendei praed, sorol elő teljesen hasonló érveket: bálványimádás, szentek kultusza (35, 57, 67.), papi nőtlenség és latorság (20-21, 35, 70.), ördöngösségek (15.) stb. Szkhárosi Horvát András itt, közreadott egyik énekében is előjő a „birke” (barka) és „sodor” (sódar) szentelés kárhoztatása (71): „Oh melly szemerem ez az sos Szalonnanac, az diszno Soldornac hogy füstön halgatnac.” Alább (73): Rothadott tökének [= fatönknek] térdet fejet hajtunc, az diszno Soldornac innépet szentelünc, kit nagy zabalásban fassangban elhattunk sos vizzel meghintjüc szenteltnec alittyuc.” A Querela Hungariae [= Alvinci Péter: Querela Hungariae. Magyar Orszag Panasza. [Kassa 1619.] RMK [= Szabó Károly-Hellebrant Árpád: Régi magyar könyvtár… I-III. köt. Bp. 1879-1898.]I. 507.; vö. még II. 387, 397.] egyenesen stiláris mintát kínált:

Alvinci: Dühösködet… az Boloniak serege, némellyeknek feleségeket, gyermekeket el ragadván, és szemérmetességhnek reitekit szemel lathatova tévén eröszakal… némelyeket szörnyü kinal meg gyötörvén, megh ölvén…” (4a) „Nem vólt itt az erötlen vénséghnek semmi tekinteti… nem vólt az gyarlo aszszony álati nemnek, semmi kedvezés, az vének eggyüt az iffiackal, és az iffiak az vénekkel, nagy seregenként nyavalyásul megh öletnek vala.” (5a)

Szepsi Csombor: „…sok ezer gyenge szüzek és tiztes Aszszonyállatok az vtzakon mindenek szemek lattára tiztasagokban meg rontattanak… Aszszonyallatoknak az természet kivansága és törvénye által el reytendö testekben…” (Europica Varietas [= Szepsi Csombor Márton: Evropica Varietas… Kassa 1620. RMK [= Szabó Károly-Hellebrant Árpád: Régi magyar könyvtár… I-III. köt. Bp. 1879-1898.]I. 500.] 249-250.)

„Az betegnek betegségek, az Iffiaknak Iffiuságok, az Véneknek vénségek, az szüzeknek szüzességek… semmit nem használt …” (Europica Varietas [= Szepsi Csombor Márton: Evropica Varietas… Kassa 1620. RMK [= Szabó Károly-Hellebrant Árpád: Régi magyar könyvtár… I-III. köt. Bp. 1879-1898.]I. 500.] 250.)

Csombor Márton leírásának tartalmi forrását nyomozva az Europica Varietas [= Szepsi Csombor Márton: Evropica Varietas… Kassa 1620. RMK [= Szabó Károly-Hellebrant Árpád: Régi magyar könyvtár… I-III. köt. Bp. 1879-1898.]I. 500.] N 763. az. alatt. őrzött sárospataki példánya igazít útba bennünket. Szombathi János ezt jegyezte a 252. laphoz: „Excidat illa dies aevo etc. 252. Úgy vélekedett Czombor, mintha ezen Verset Papinus Statius /a’ ki az első százban élt/ a’ Bertalani Parisi Lakodalom felől irta volna: holott Thorenus szabta reá.” Valóban Publius Papinius Statius (45-96) római költő aligha írhatott a „Parisi Lakodalom felől”. Idézett sorai Silvae cím-mel összegyűjtött, alkalmi költeményeket tartalmazó kötetéből valók: 5.2.88-90. Ki szabta tehát a verset a Bertalan éjre? Nem Thorenus – ez tévedés vagy tollhiba –, hanem a már fentebb megszólaltatott Thuanus (lib. LIII. 1051-1065): „Itaque eius iussu pulsatur Sangermani templi tintinnabulum ante diluculum 9. Kal. Septembris, qui dies B. Bartholomaeo dictus est, et in Dominicam incidebat… dum plebs a decurionibus et centurionibus huc illuc circumvolitantibus incitata in conciveis effusa ad omnem intemperiem licentia bacharetur, tristi et horrenda ubique rerum facie. Siquidem strepitu concursitantium ad caedeis et praedam plateae et viae personare, caesorum cadavera per fenestras deturbari, aedium areas ac conclavia ipsa caesis oppleri, cadavera per compita et lutum provoluta raptari, cruore per alveos vicorum tanta copia exundante, ut sanguinei huc illuc torrentes in subiectum flumen dimanarent. Innumera multitudo caesa virorum, mulierum etiam praegnantium et puerorum… Eo die duo millia hominum occisa… nocte insequenti et diebus sequentibus eadem laniena ac praedandi licentia continuavit… Postridie continuatae caedes ac rapiniae… Certe ipse tota vita Sanbartholomaeam diem detestatus est illos Statii Papirii versus in dispari re ad eam accommodans.

Excidat illa dies aevo, ne postera credant
secula; nos certe taceamus, et obruta multa
nocte tegi propriae patiamur crimina gentis.

Ut potius aptato ad tempus et locum responso, quam ex animo regis factum laudasse videatur…” stb., stb. Thuanus itt is jóval hosszabban sorolja fel a történteket, s az összevetésből kitűnik, hogy szerzőnk csak az eseménytörténetet és a tévesen értelmezett Statius-hivatkozást veheti tőle: a borzalmak hatásos érzékeltetésében, az okok retorikus felsorolásában vagy más forrásra támaszkodik, vagy pedig eredeti. De természetesen itt sincs kizárva annak lehetősége, hogy valamely Statiust Thuanusból idéző forrást használt. (A hanaui Stadtbibliothek állományába való, Hanoviae, apud Guilelm. Antonium é. n. megjelent Martyrologium complectens memorabilissima praecipuorum martyrum dicta et facta c. kiadvány 836-838. lapjain effélékről esik szó: az áldozatokat disznók elé dobják, a gyermekeket kivágják az anyaméhből, a halottak csontjait kutyákkal zabáltatják fel stb. A könyvtárközi kölcsönzés útján kezünkben járt példányban a mártírok szenvedéseit dicsőítő versek között ezt a kéziratos bejegyzést találtuk: „Christoph. Thuanus Parlam. Praeses hos Statii Poetae versus adhibuit in lanienam Parisiensem 1572 d. 24 Aug. Excidat illa dies… gentis”!) Keserű Bálint hívta fel a figyelmünket Tarcsafalvi D. János kolozsvári unitárius gimnáziumi tanuló 1698 végétől vezetett Jegyzőkönyv -ére, aminek 26b lapján a következő áll: „Galliaban Paris Varossában regen mikor tsak egj napon tiz ezer embereket öltek volna meg az igaz Apostali Vallasert. Sz: Birtalan napjan. Papinius imez Versekben igy foglalta be emlekezetert…” (következik a versidézet). A kézirat a Szegedi Egyetemi Könyvtár Dézsi-anyagában található. A régi magyar irodalom egyéb Thuanus-hivatkozásaiból: Teleki Mihály: Fejedelmi Lelek… Kolozsvár 1689. RMK [= Szabó Károly-Hellebrant Árpád: Régi magyar könyvtár… I-III. köt. Bp. 1879-1898.]I. 1373, 152, 159., Bethlen Miklós [= Bethlen Miklós Önéletírása. I. köt. Bev. Tolnai Gábor. Sajtó alá rend. V. Windisch Éva. Bp. 1955. Magyar Századok.] 34., Teleki József [= Teleki József Naplói. Kézirat. MTA Kvt K. 373/I-II.] II. 53a.